VLASTA JAVOŘICKÁ - Matka panna

Pro domácnost a pro rodinu žije hrdinka rozsáhlého románu Vlasty Javořické Monika. Je v pravém slova smyslu matkou a pannou. Zato její sestra Linča chápe život zcela jinak.

Pohostinný domov mění za nejistou dráhu kočovné herečky. Je však úspěšná a její hvězda stoupá. Láska k nemocnému herci Doďovi však nezůstane bez následků.

Jak ji přijme ovdovělý tatínek, co na to řeknou její sourozenci, jak se zachová sestra Monika?

***

VLASTA JAVOŘICKÁ

Matka panna

Když na to přišly, hleděly jedna na druhou jako z nebe spadlé.

Monice zbledla tvářička a Linča byla rozčilením celá rudá.

A obě se styděly navzájem a byly pobouřené a rozzlobené.

„A víš to jistě - jistotně to víš? Kdo ti to povídal? Jak jsi na to přišla?“ šeptala Monika a dýchala zhluboka a těžce.

„Na mou duši a na sto hříchů! Prvně mi to nadhodila Karásková a ta ví všechno. Pere naše prádlo a každou sobotu uklízí byt. A naše Anda mi to také řekla a ta mi přísahala, že je to pravda. A povídala, že by raději šla od nás pryč, že ona nemůže malé děti vystát a že nebude prát plínky a chovat, že už z toho vyrostla.“

Linča hořela. Z hnědých očí jí sršely jiskry. Monika stála jako zlomená. Kolem úst jí škubalo a třesoucíma rukama si popotahovala šatečky.

„Tak vidíš, Andula by odešla a my abychom to tady snášely. Pro nás je to dobré - chovat - a…“

„Hm - také nemusíme být doma! Kdo nás drží? Přece to nebudeme snášet! Vždyť bychom se musely propadnout hanbou! A lidé se nám budou smát.“

„Já se budu stydět vystrčit hlavu. To abychom se s klukama ani nestýkaly. Jak se na nás budou dívat?“

„Já nevím - ti naši - že se nestydí!“

„A poslouchej, Linčo, to lidé za to mohou, když mají dítě?“

„Jejda, ty seš hloupá! To víš, že mohou!“

„Jistě? A jak to víš, Linčo?“

7$

„Vím. Jsem sice mladší než ty, ale vím už všecko. Holky mi to pověděly. Ale je to moc ošklivé - takové neestetické.“

„A tak proč to naši mají? To jsem si do tatínka nemyslila!“

„Copak do tatínka! Kamila povídala, že muži jsou v tom ohledu jako zvířata, ale maminka? Ne! Já už jsem k mamince ztratila všecku úctu!“

Linča se divně zatvářila. Měla tak citlivý obličej, že v něm každá myšlenka prováděla zvláštní hru.

„Opravdu bych radši odešla z domu,“ s ohrnutým rtem řekla Monika.

„Sdělíme to otci. Copak je nám to zapotřebí? Ať nám vyplatí věno a půjdeme. Ve svém dítěti budou mít za nás náhradu a my se zařídíme samy, jak uznáme za vhodné.“ Linča odvážně zvedla hlavu.

„Myslíš, že ne? Vezmeme si někde v Praze byt, peníze si uložíme na knížku a budeme žít z úroků.“

„A myslíš, že nám to vystačí?“ trochu postrašeně se ptala Monika.

„Hm - co by ne? Budeme šetřit. Copak dvě osamělá děvčata potřebují?“

„Ale já nevím. Kdo nám bude vařit?“

„Hm, to je starost! Budeme chodit do automatu a snídani si uvaříme samy. Já umím kakao - a kávu - když na to přijde, dovedu také!“

„Ale kdo nám vypere?“

„Bože! Samy!“ Prádlo je vesměs hedvábné a já se často dívám na Andu, když to večer žuchlá v lavoře. Do rána

8$

všechno uschne nad kamny a pak to vyžehlíme elektrickou žehličkou.“

„A do školy bychom mohly taky chodit?“

„To si myslím. Než vystudujeme, peníze nám stačí a pak si vyděláme. Dnes jsou přece ženy soběstačné.“

„Ale to bychom utratily celé věno a když bychom se chtěly vdávat - „

„Tak se lehce vdáme bez věna. Já bych se ani jinak nevdávala než z lásky. No a že si mě někdo bere jen proto, že se mu líbím, poznám nejlépe, když nebudu nic mít.“

„To máš pravdu - ale - „

„Co ale! Žádné ale! Já doma nebudu, já bych se tu hanbou propadla! Lidé se budou smát a ukazovat na nás prstem. Já to nesnesu!“

„Ta naše maminka - taková stará!“

„No - vždyť je jí už sedmatřicet let!“

„Osmatřicet - já to vím jistě! Ach, to bychom do ní neřekly!“

Monika se dala do pláče. Na jejím růžovém obličeji naskákaly červené skvrny. Nosík jí naběhl. Přisedla do kouta pohovky a tam se stulila. Vzlykala do kapesníčku.

Linča chodila po pokoji a stále dokola opakovala: „Taková ostuda! Taková ostuda! Však si z toho Karásková dělala legraci: ,Juj, slečinky budou kolíbat!’ A Anda - ach - darmo mluvit. Já se hanbou propadnu!“

Monice se chvěla útlá ramínka.

9$

„Nevím, jak se mám na maminku dívat. A tatínka si už vůbec nevážím!“

„Jak přijde mamka domů, tak jí to řekneme, ať ví, že nejsme hloupé.“

„Raději otci. Bude to vypadat úctyhodněji, když před něho předstoupíme a vážně mu to předneseme.“

„Ale kdy? To přece nestrpí odklad. Snad nebudeme doma, až by to už každý viděl?“

„No tak pojďme za tatínkem hned.“

„Ale ještě ne, až si to pořádně rozmyslíme.“

„Zbytečné čekání. Já bych šla okamžitě za otcem a hned zítra z domu.“

„Tak to přece nejde, Linčo. Musíme se na to pořádně připravit. A já tomu stále ještě nevěřím!“

„No tak se na maminku podívej, jaké má břicho.“

„To měla vždycky. Říkala, že na sebe neměla nikdy čas, že svou postavu zanedbala, že se nešlechtila.“

„Ať! Ale teď je to horší. Ach, Moniko, proč je život takový ošklivý? Proč se musí dítě takhle narodit? Jak by to bylo krásné, kdyby vyrostlo jako květina, jablíčko na stromě nebo jako růžový keř.“

Monika krčila rameny.

„Je to pravda. To tedy Pán Bůh nevymyslel hezky.“

„A nemohu pochopit, že naše maminka se ještě v tomhle věku na to dala.“

Tak obě děvčátka uvažovala, až se vrátila jejich mamka. Chodila teď denně na procházku a někdy vypadala jako uplakaná. Také dnes měla trochu červené oči a na dcerušky jen plaše pohlédla.

10$

Obě dívky se také na matku nepodívaly. Monika vůbec nepozvedla své šedé oči a Linča se znovu zapálila jako oheň.

Maminka odložila kabátek a klobouk a zeptala se děvčat, nebyl-li tu tatínek nebo Luděk a zdali už svačily. Monika řekla, že nemají na svačinu chuť a Linča pohodila hlavou a zpupně dodala, že přece nebudou Luďka hlídat.

„Copak jsme nějaké jeho chůvy? To by tak ještě scházelo.“

Mamka se překvapeně podívala a povídala jaksi zaleknuté:

„No - no - vždyť jsem se jenom zeptala. Luděk je z vás nejmladší, tak si myslím, jestli dostal svačinu.“

„A má dobře, že je nejmenší,“ řekla Monika s tajným významem. „Alespoň o ničem neví a hraje si úplně bezstarostně.“

Mamka se nervózně zasmála:

„Ba právě. Zato vy máte mnoho starostí.“

Obě děvčata se začala oblékat. Linča vypínala dlouhé punčochy na podvazky a měla při tom vlasy ve tváři. Monika se před zrcadlem česala a rvala své husté mikádo s takovou prudkostí, že v hřebenu zůstávaly celé chomáče vlasů.

Mamka se na ni dívala a překvapeně se ohlížela na mladší dceru; už to nemohla vydržet.

„Prosím vás děvčata, co máte? Moniko, co to vyvádíš, vždyť si přetrháš všecky vlasy a ty, Linčo, jak to vlastně se mnou mluvíš?“

11$

„Nech nás na pokoji!“ křikla Monika a hodila hřebenem prudce na desku skříňky pod zrcadlem a rychle brala ze skříně bílý kabátek.

„Nech nás být, nic se nás neptej, však ty víš!“ popadla raketu a vybídla sestřičku: „Pojď a nekoukej! Vždyť vidíš, že tu není pro nás místo!“

Mamka ustrnula. Rázem v ní vzkypěla žluč. Dosud bývala klidná a veselá, ale nyní prudce zvolala: „Co to má všechno znamenat? Jak to se mnou obě mluvíte?“ a že děvčata již běžela z pokoje, postoupila za nimi a výhružně jim zavolala do zad:

„Počkejte, až přijde tatínek, on si s vámi promluví!“ „Na to právě čekáme!“ zvolala Linča za sebe a posupně se zasmála. „Chceme samy požádat otce o rozhovor.“ Na schodech dozněly dvoje napůl dětské, napůl dívčí kroky a paní notářová Vodičková stála ještě celá ustrnulá na prahu pokoje a hleděla za nimi.

Teprve po značné chvíli se vracela zpět do pokoje a těžce usedla ke stolu. Pot jí stékal po skráních. Musela vyndat šáteček a utřít si čelo. A jak jí bylo nevolno! Bože, kde jsou ty časy, pokud byla mladá a neměla nad sebou velké děti, které by střežily její zevnějšek a její pohyby. Tehdy si mohla postesknout, že je jí špatně a že má na to nebo ono chuť. A mohla si dělat podle svého.

Do její zlé nálady přišel muž. Notář Vodička už nebyl mlád. Možná, že mu mnoho nescházelo do padesátky. Měl prošedivělé vlasy, ale jeho obličej byl dosud svěží a půvabný.

12$

Paní Karolina nebyla ani krasavicí, ani zvlášť elegantní, ale notář byl postavou i tváří ušlechtilý mužský typ.

Pohlédl na svou choť a hned poznal, že se jí něco stalo.

„Copak? Je ti zase špatně?“ ptal se vlídně a s něžnou starostlivostí se na ni zadíval.

„Ale ne - už je to lepší. Ale mám strach, že už je to na mě znát a nejvíce se obávám, jak to řekneme dětem? Bez toho mi tak připadá, že obě děvčata už něco tuší. Dnes se ke mně chovala velmi prapodivně.“

Paní notářová zrůžověla a zadržovaným vzdechem se jí nadzvedla hruď. Manžel se na okamžik odmlčel, ale potom vybuchl:

„Nu - dětí se snad budeme bát? Cožpak mají právo nás posuzovat? Či se jim máme zpovídat? Jakmile to bude na tobě znát, řeknu jim to bez obalu a nebudu se ptát na jejich úsudek. Pozoruji to již delší dobu, že obě žáby nám přerůstají přes hlavu. Musím si na ně posvítit a trochu jim sáhnout na zoubek.“

Notář Vodička to řekl dobrácky - z počátku trochu vzplál, ale ke konci se již usmíval.

„A ty se toho neboj, mámo,“ povídal něžně, „všecko překonáme a to nejmenší také ještě vychováme, jen když budeme zdraví.“

***

Obě dorůstající děvčátka se na tenise dobře pobavila a během chvíle skoro zapomněla na mrzutost, kterou doma vyvolala.

13$

Začínala teprve letos hrát, ale bylo takové zlaté mládeže povíc, takže jim nemohl nikdo nic vyčítat. Hráli tam hoši i děvčata ze známých rodin nebo ze školy a to bylo na kurtu hodně veselo! A ne ani tak při hře, jako když se sedělo a čekalo.

Byly tam lavičky a krásné lipové stromořadí. Kluci, kteří začali teprve loni nosit dlouhé kalhoty, chtěli už vypadat jako dospělí a pod těmi lipami se svým partnerkám dvořili. Hlavně čtrnáctiletá, hezounká Linča měla úspěchy. Stál o ni kvartán Mirek Procházků a neméně též Slávek Veselů. Oba se předháněli v touze po její přízni. Mirek jí vždycky držel raketu, když odpočívala a Slávek hledal její zapadlý míč ve vysoké trávě s tou největší horlivostí.

Dnes byl Mirek tak odvážný, že proti gustu všech hájil tvrdě svůj názor, že se mu u děvčete lépe líbí rovné vlasy, než ta zevšednělá „trvalá“. Že je to přirozené a opravdové a ať si říká, kdo chce, co chce, on že si jednou namluví děvče bez ondulace.

Říkal to proto, že Linča ještě nosila krátce stříhané, úplně hladce česané vlasy, jak se říkalo „na kluka“. Však to byla její neustálá bolest a boj. Všechny dívky vyšlé ze školy měly už trvalou, jen ony dvě s Monikou chodily tak - tatínek to dosud nedovolil. A Monika, ta opice falešná, ráda Linču zlobila a tvrdila, že bude mít trvalou dřív, že jí to tatínek slíbil. Je jí už patnáct let, tak má na to nárok. Někdy se proto hádala jako drak a říkala: „Proč bych na tebe musela čekat? Copak za to mohu, že jsem se dříve narodila?“

14$

A teď si Mirek mysli, že získá Linčinu přízeň, když bude chválit její ježaté vlasy? Řekla pohrdavě: „Ty jsi ale blbec, Mirku!“ A přece ji to těšilo. Viděla, že Mirek na ni drží.

Ale Monika měla také úspěchy. Často se kluci v jejich nepřítomnosti hádali, která z Vodičkových holek je hezčí. Většina chválila Linču; její nahnědlou pleť a tmavohnědé oči, její malý, mírně vzhůru ohrnutý nosík a rty tak svůdně vykrojené do trojúhelníku a boubelaté tvářičky - postava pak ještě nevyvinutá, skoro chlapecká a přece slibná - to na kluky mocně působilo.

Menší polovička opěvovala Moniku. Byla světlejší a bledší. Obličej měla úzký jako zavřený latinský slovník a Vojta Sedmeru říkal, že je také tak tajemný a nepřístupný, že se musí právě tak usilovně studovat, aby mu člověk porozuměl. Její poprsí už tvořilo pod přiléhavým trikotem dva něžné bochánky a pas jí štíhlel. Nosila na šortkách takový červenomodrý řemen a ten byl tak uzoučký, že by držel Vojtovi kolem hlavy. A Vojta nebyl žádný silák a neměl velkou hlavu.

Profesor latiny mu často do ní klepal a říkal:

„Člověče, co v té lebce máte? Člověk by myslil podle jejích malých rozměrů, že tam sídlí mozek - ale podle této kompozice to budou přece jen drtiny!“

Ale na tenis měl Vojta buňky, to je pravda a Moniku zaučoval.

Doktor Plichta, který tu hrával se starší partou a někdy se blahosklonně díval na tento zlatý dorost, říkal Vojtovi, že to určitě někam dotáhne. A doktor Plichta

15$

byl fenomén, co se týče sportu. Vyhrál každé závody, ať to bylo v čemkoli.

Tak ti kluci potěšili děvčátka, že skoro zapomněla na mrzutost a šla vesele domů.

Celá parta štěbetala a smála se, jakoby na světě nebyly opravdu žádné starosti.

Ó, mládí, rozkošné, zlaté, čisté mládí, kéž bys trvalo alespoň dvacet let! Jsi příliš krátké a máš tu chybu, že dospívající děvčátka a chlapci, jimž na rtech vyráží první chmýří, si tě neváží. Každá dívka chce honem vypadat jako dospělá slečna a má nějakou mánii, za níž klopýtá přes zašlapaný nejkrásnější půvab svého polodětství. Žádná se nepřizná, že ještě nerozumí tajům života, ba, často se nechce ani ukázat jako nevinné, ještě nerozvité poupě - předstírá často protřelost a zkušenosti, jichž dosažení ochuzuje nitro o ty nejkrásnější ideály.

I Linča Vodičková se uměla neobyčejně pěkně nalíčit. Ráda si dělala kolem očí temně zamodralé obloučky, aby vypadala přepadlá a utrápená. Monika tak dlouho bojovala s maminkou, až prosadila, že jí dala ušít šaty podle módního žurnálu, kde bylo napsáno: pro velmi štíhlé dámy.

A chlapci, ti sotva jim chmýří vyrazí, už ho šmidlají břitvou, honí kdejaký chloupek, aby to ztvrdlo a rostlo už pořádně jako skutečnému muži.

Každý touží po první kocovině a po milostném dobrodružství, každý chce za každou cenu promarnit svůj panický věnec, jen aby se mohl chlubit, co všecko má již za sebou.

16$

Tak také Vojta šel s Monikou a všelicos jí vypravoval, až otevírala své velké, tmavošedé oči dokořán.

„To víš,“ říkal, „když člověk studuje v Praze, získá mnohé zkušenosti a často přijde na scestí. Co my tam někdy vyvádíme, to kdyby maminka věděla, byla by celá vedle a táta by byl tumpachovej, ale to jinak nejde. Kamarádi a holky - ale až se doopravdy zamiluji, tak se dám na pokání a budu své ženě věrný jako pes.“

Monice to imponovalo. Hleděla na něj nahoru a nějak jí bylo skoro úzko.

Co to asi je, co zažijí tito šťastlivci s holkama? Ano, šťastlivci! Vždy jí bylo líto, proč se nenarodila jako kluk. Ti se mají lépe - mají se dobře - nikdo od nich nežádá, aby zašívali punčochy a když přijdou z tenisu, aby dávali na stůl a přinášeli tatínkovi papuče - takové podřadné a nedůstojné práce!

Pohleďme jen na tatínka. Přijde z kanceláře a je unavený, ač tam nic nedělal. Všichni na něj berou ohled a obsluhují ho jako kněze u oltáře, kdežto mamka má stále nějakou štrachačku a nikdy si nesedne.

Jakmile vzpomněla Monika na rodiče, měla po náladě. A jak vůbec přijde domů a jak se má k nim chovat? Bude-li mamka něco říkat?

Linča se se svou partou hlasitě smála, jako by nebylo žádné soužení a teprve když šly po schodech nahoru, štípla Moniku do kyčle a povídala: „Ještě nic neříkej! Píchneme do toho až zítra!“

17$

***

Když se ozvaly po chodbě jejich zpola dětské kroky a obě dívky zapadly do svého pokoje, aby se tam převlekly - tatínek je doma v kratičkých šortkách viděl nerad a mamka je honila hned do nějaké práce, k níž se tento sportovní dres absolutně nehodil - povídal taťka u rádia:

„Myslím, že již přišly? Řeknu jim to hned, ať je to odbyto.“

Paní notářová se zalekla a povídala, že snad je na to ještě čas, ale pan Vodička byl mužem činu a řekl, že odklady za nic nestojí.

Luděk zvedl hlavu nad úkolem a tázavě se podíval na otce. Byl před chvílí napomínaný, že nejde ani k svačině, ač se mu káva schovává do nekonečna a že se nestará o úkoly - ušetřil tedy svou zvědavost a mlčel.

Tatínek potom vyšel do síně a když uviděl děvčata, jdoucí již po domácku oblečená do kuchyně, zavolal na ně:

„Halo, holky, chci s vámi něco projednat. No - nic vážného - jen vám chci něco říct. Jste obě už velké a rozumné - musíte to vyslechnout,“ a zavedl je do kanceláře.

Děvčátka byla zaražená a vylekaná. Jak je taťka zaskočil! Vždyť to nemají ještě promyšleno, nejsou pořádně připravené!

Linča štípla Moniku a pošeptala jí do ucha:

„Jenom se držme! Musí to být, tak co!“

18$

Monika byla celá bledá - měla až dosud tatínka velmi ráda - mamka říkala, že je tátovým miláčkem - a on zatím takhle!

Nu ano - je nutno odejít z domu! Což je to k snesení, aby tu byl malý vetřelec, který je oloupí o lásku rodičů a všecko domácí pohodlí?

Trpkost prýštila při tom z jejich srdcí, až se žaludek obracel. Tatínek jim pokynul na malou pohovku a vlídně povídal: „Sedněte si, moje děti! Musím s vámi promluvit!“ Monika byla rozpačitá a bylo jí trapně. Kdyby táta řekl zhurta: „Musím s vámi promluvit, děti!“ ale on si řekne takovým mírným, přímo prosebným hlasem:

„Sedněte si, moje děti! Musím s vámi promluvit.“

Což je možné po takové řeči prohlásit, že odejdou z domu? Ale bylo by to prima, takové dobrodružství! Však oni by je tam dlouho nenechali! V tom dobrovolném vyhnanství!

Linča byla vzdorovitější. Její ústa tvořila úplně pravidelný trojúhelník a oči měla ne hnědé, ale docela černé. Vyzývavě zvedla hlavu a seděla vzpřímená - skoro jako mramorová socha.

Ano, tak to stálo v tom románu…

Tatínek se trochu odmlčel. Nevěděl, jak by začal. Inu, ta jejich situace byla opravdu zapeklitá a před dětmi až na výsost trapná. Ono se zdá - lehce se jim to řekne, nemají právo nás soudit - ale kdopak jim to zakáže a proč zrovna otec jim to má říkat? Otec! Snad se to lépe hodí pro matku - ale Karla? Karla je z toho stejně celá vedle - ještě aby ji zatížil takovým úkolem?

19$

Nu, tak se tedy do toho pustí. Trochu si odkašlal, poopravil límec s kravatou a jemně začal:

„U nás je něco nového, milé děti. Nevím, zdali jste si toho už všimly, nebo zdali vás někdo upozornil - „

Měl to krásně promyšleno - chtěl něco říci o ruce Boží, která je tak štědrá a nepochopitelně mocná a o své lásce k mamince - o zrození člověka, které je nejenom pro ně nevinná děvčátka, ale také pro dospělého člověka i pro učence naprostým tajemstvím. Také měl něco začatého o své a maminčině lásce k nim, Monice a Linče, i Luďkovi - něco dojemného a laskavého - ale nemohl si pojednou na nic vzpomenout jak vlastně začít.

Chtěl je ujistit, že nebudou zkráceny, že on, jejich táta, se přičiní, aby i pro to nejmenší, které se teď v mamince ozývá k životu, našetřil patřičné věno a o lásku, že také je ani on, ani maminka neošidí. Láska, že je taková pokladnice bohatství, z níž neubývá, ať bereme a dáváme sebevíc. Tak to měl promyšleno a složeno, ale - bohužel - před očima těch velkých dětí a jejich pučícím panenstvím se nějak styděl a nemohl přijít na první slova.

Linča byla prostořeká žába a v tomto věku, kdy přestupovala rozhraní mezi dítětem a dívkou, si nikdy nečinila násilí. Zvedla skoro drze svou andělskou hlavičku a vpadla otci do řeči:

„Ano, už to víme, tati! Už nám to řekli cizí lidé. Každý se nám směje. Ta pitomá Karásková - a - a všichni. Ani nebudem moci vystrčit hlavu ven - ani nebudem moci jít do společnosti!“

20$

A už kroutila koutky úst k bradě a nosem začínala popotahovat.

„Copak jsme vyrostly k tomu, abychom chovaly a jezdily s kočárkem?“ přidala se Monika a poobrátila se k otci zády. Potrhovala ramínky a začínala také nabírat.

Notář Vodička byl přímo ohromen. Nemohl si ani vydechnout. Dvakrát se o to marně pokusil a než mohl něco říct, začala Linča znovu.

„To přece uznáš, tati, že to pro nás není! Přece nezůstanem doma, když tu bude taková blamáž. V rodině, kde jsou velké dcery - už docela dospělé slečny - malé dítě! Když je to tak a na nás nikdo nebere ohled - tedy - „

„Ano - tedy - „ jako ozvěna řekla Monika a hledala po kapsách kapesník.

Tatínek nevěřil svému sluchu. Hleděl v ustrnutí. Potom zčervenal až po čelo, nad nímž mu šedivěly vlasy.

„Ták?“ povídal sevřeně. „A co vlastně hodláte - co vlastně chcete?“

„Co můžeme - my doma nebudem!“ zvolala Monika dusící se v pláči.

Linča vstala a než mohl ohromený táta něco říci, pronesla tuto nesouvislou, ale významnou řeč:

„Jsme odhodlány, otče, požádat tě o věno a odejít z domu. Když vám nestačíme a chcete svou lásku přenést na - na to dítě, co budete mít - tedy - nám to není vůbec zapotřebí, abychom tu byly pro posměch.“

„A pro chování!“ dodala Monika.

„My jsme už to dítě nechtěly a když vy - však je nás dost a nemuselo to být,“ celá rudá dokončila Linča.

21$

Monika se třásla jako osika, neboť viděla, jak tatínek stále více rudne, jak mu naběhla na čele vráska a jak mu zmodraly uši.

Tatínek se často nerozhněval, ale když, tedy to stálo za to. V takové chvíli jednou Linče pořádně nasekal a Luďkovi mnohokrát.

Monika byla velmi bledá a polekaně vzhlédla na dveře, jsou-li daleko.

Tatínek ale nezačal hledat hůl, ani neodpínal řemen, ale tak nějak divně vyfoukl nosem - vypadalo to, jako by se zasmál, ale jeho tvář se nezměnila. A tatínek býval takový milý, když se usmíval a maminka říkala, že je při tom přímo krásný.

Monika pocítila nějakou krutou bolest a veliký strach v srdci a Linča zaťala zuby do rtů a vší silou se přidržela stolu.

„Tak vy myslíte, že jsme se měli nejdříve radit s vámi, co smíme a co nesmíme?“ sevřeně povídal tatínek a těžce pustil obě ruce kotníky na stůl. „Že jsme vás měli uctivě prosit o dovolení, smíme-li si objednat ještě jedno dítě? A stydíte se za to, a už teď odpíráte mamince pomoc, nebudete tedy chovat, ani jezdit s kočárkem. Nu, ovšem, takové vzdělané a ušlechtilé slečny!“ Notář Vodička to říkal ironicky, ba, přímo křičel a vztekle, hlasitě a krátce se zasmál.

„Tak, abyste věděly,“ dodal náhle prudce, „půjdete z domu, to se rozumí, že půjdete! My se s vámi otravovat nebudeme! Věno vám ovšem vyplácet nebudu - na to nemáte právo a já nejsem povinen vám nějaké dát.

22$

Dal jsem vám život, více žádat nesmíte! Tak! A můžete jít z domu třeba ještě dnes!“

Na závěr své řeči se však nějak ukrotil a již se jenom nutil do zlého tónu.

Když se na ně podíval, byl překvapen, jak se nyní tvářily. Monika ztratila zřejmě všechnu odvahu a Linča byla najednou bledá jako plátno.

„To - to nemyslíš vážně!“ zvolala a zvedla hlavu přímo proti otci, „to je právní věc a ty nám věno dát musíš!“

Notář s podivem hleděl na svou dcerku a dal se do smíchu:

„To jsi, zlatíčko, nějak divně informována! Já vám nemusím dát nic. Zbyde-li něco po nás, tedy to dostanete až po naší smrti. Zatím se živte, jak chcete.“

Domluvil a přešel klidně pokojem. Monika se pouštěla do usedavého pláče a Linča se rozpačitě a vyzývavě ušklíbala.

„To je nejlepší vyhnat nás z domu s holýma rukama.“

Myslila, že tatínek ještě něco řekne. Vždyť bylo nutné se domluvit! Ale otec si sedl ke svému stolu a obrátil se k nim zády.

Obě děvčata hleděla na sebe v bolestných rozpacích. Tak co vlastně? Nu, to je věru znamenité. Jak to táta myslí? Otec si jich však nevšímal, něco počítal, jakoby tady ani nebyly a když to trvalo již dost dlouho, jen se lhostejně poobrátil a povídal:

„Nu, na co ještě čekáte? Můžete jít - já jsem s vámi domluvil! Řekněte mamince, aby vám dala nějaké prá-

23$

dlo a šaty, složíte si vše do kufříků a můžete jít hned odpoledne. Andula vás doprovodí na nádraží.“

Obě děvčata byla tichá jako pěny. Teprve po chvíli, když Monika začínala hlasitěji plakat, se Linča ozvala:

„Jak to vlastně myslíš, tati? Co si počneme bez peněz

- a - a - „

„To je vaše věc, já to myslím docela vážně. Říkáte, že jste dospělé, tak jistě něco umíte a v něčem se vyznáte. Jedna může sloužit u dětí a druhá se třeba v lepší rodině uplatní kuchařce k ruce. A jděte! Nemám kdy se s vámi tady obírat!“ Vstal a ukázal jim na dveře.

Linča vyšla plná vzdoru, vzteku a hrůzy - Monika vzlykající a celá do sebe schoulená.

Dveře se za nimi zavřely a notář pokýval hlavou a trochu pobaven a trochu zarmoucen se krátce zasmál.

„Děti!“ povzdechl si.

***

U večeře byla nálada prabídná. Ač byly předkládány karbanátky s bramborovým salátem, což jedla obě děvčata k smrti ráda, žádné nechutnalo. Monika měla červené, napuchlé oči a Linča jen hořela. Měla rudé tváře a uši jí div nechytily plamenem. Mamka byla také zamlklá, protože to už věděla od otce a i tatínek se díval nějak podivně - chvílemi posměšně a chvílemi hněvivě.

Jenom Luděk nevěděl o ničem a nerozuměl tomu stále něco začínal, ale když se mu dostávalo jen lako—

24$

nických odpovědí, nedovedl si to vysvětlit a hleděl z jednoho člena rodiny na druhého. Bylo mu dvanáct let a protože byl pouze obyčejný kluk, neměl o ničem ani tušení. To když bylo děvčatům dvanáct, byla zvědavá a vynalézavá v pátrání - byla by nasadila život, aby se dověděla, jak to všecko přijde s těmi vránami a čápy, ale Luďkovi to snad ještě ani nedošlo. On si nejraději hrál; byl většinu svého volného času ve dřevníku a tam kutil všecko možné. Sám si udělal malý žebřiňáček a sousedově holčičce vyrobil lyže - rozváděl také rád elektriku a nejednou řekl svým sestrám: „To je škoda, že jste se nenarodily až po mně. Kdybyste byly malé, mohl bych vám všecko dělat na hraní - kupecký krám, chaloupku, mlejnek a větrník - také bych vám zavedl k panenkám elektriku, jako to dělá můj kamarád Jirka. A co s vámi? Jen mne pořád sekýrujete!“

Z něho neměli rodiče žádný strach. Věděli, že se na matku nedívá zvědavýma očima a až mu to někdo poví, že to přijme klidně a s radostí.

Ale ta děvčata, ta děvčata!

Monika myslila, že se udáví - salát jí šel spíš do nosu než dolů a Linča kousala karbanátek jako koza trní.

A nikdo s nimi nepromluvil - otec byl ponořený do sebe nebo do jídla, a matka, když slovo utrousila, tedy jen k Luďkovi. Jakoby měli jen jeho a nikoho víc.

Až přijde to malé, myslila Linča vzdorně, to bude laskání a cukrování a pro ně, velká děvčata, už nezbyde docela nic. Vůbec nic, ani kapička lásky!

Moniku už z toho ukrutně bolela hlava; stále si na ni

25$

sahala a myslila, že někdo z rodičů se zeptá - jak se to sluší a patří - Moničko, bolí tě hlava?

Ale kdepak! Oba rodiče to ignorovali, jako by to nic neznamenalo. Monika si myslela, že bude stonat a v nitru si to i přála. Ach, jen kdyby jí bylo hodně zle, to by rodičům přála.

Bylo po večeři a Luděk se zase chystal ven; v tom krásném počasí by se byl nejraději ani doma nezdržoval. Anda sklízela ze stolu a děvčata, jak tomu byla naučená, jí začala pomáhat.

Monika sbírala příbory a Linča brala sklenice. Když s tím šly do kuchyně, tatínek zvedl hlavu a povídal chladně:

„Tak to tam dejte a pak se vraťte. Musíme to dojednat.“

V obou děvčatech hrklo - snad leknutím, snad nadějí. Třeba dojde k nějakému narovnání. Otce to patrně přešlo - buď jim vyplatí věno, nebo řekne, aby zůstaly doma - a mamka - nu, mamka je jistě začne prosit, aby nikam nechodily, že by bez nich doma umřela steskem.

Však to mají v dobré paměti, jak se postavila na jejich stranu, když je chtěl dát taťka z domova - do škol. Říkala, že jsou příliš mladé a že by se o ně bála, ať s tím počká, až dostanou rozum. A jí prý by se stýskalo - jak prý by vlastně byli bez nich. A teď by je nechala jít do vyhnanství? Ani zdání - mamka na to nepřistoupí - raději nebude chtít to děcko, které si tak neprozřetelně objednala.

Monika už věděla, že se některé ženy zbavují nežádoucího plodu a podle všeho to jde.

26$

Linča si tajně přála, aby jim rodiče odchod nedovolili doma bylo přece jen pohodlněji než kdesi ve světě, kde by se musely samy plahočit, samy si čistit boty a zašívat punčochy, což dělaly vždy jen s největším odporem.

Když na to na všechno vzpomněla, začínala obracet.

Ovšem, je to ostuda s tím dítětem, říkala si v duchu jak půjdeme mezi kluky a co budeme říkat, až o tom bude každý mluvit?

Ale co! Budeme také hubovat, aby věděli, že s tím nesouhlasíme!

„Jdi napřed,“ šeptala jí Monika, když složily nádobí na stůl a vracely se zpět do pokoje.

„Ne - jen jdi ty!“ postrčila ji Linča.

Konečně byly u stolu a nevěděly, co tam mají dělat.

Linča smetala drobečky z ubrusu, ač to dříve nikdy nedělala. Jakživa neviděla nepořádek, na který matka ukazovala. Monika podala na stůl džbán s vodou a nalila otci do sklenice, což také nebyl její obyčej; otec si o to musel vždycky říci sám.

Ale taťka neřekl dnes - děkuji - jako jindy za sebemenší úsluhu, již mu dcerky prokázaly, ale podíval se po nich a pak se obrátil k mamce:

„To už tedy víš, maminko, že naše holky půjdou z domu, viď? Tak, prosím tě, o tom uvažuj a něco jim připrav. Odpoledne jsem myslil, že je pustíme jenom tak - ať by si šly sloužit - ale teď mi to připadá přece jen příliš abych tak řekl - „

„Sloužit nepůjdem!“ zvolala Linča a zase tak odbojně zvedla hlavu. „Jsme přece notářovy - to přece - „

27$

„Nu ovšem - to se jaksi nehodí,“ řekl otec s malou směsí posměchu a smutku. „Tak umíte-li něco jiného, prosím, můžete vzít lepší místa. Však jsem s vámi počítal na obchodní akademii, na sociální školu, nebo na uměleckou průmyslovku - to ale ještě nemáte za sebou, ještě jste ani nezačaly. Co tedy míníte?“ Vážně vbodl oči brzy do Moniky, brzy do Linči.

„Budeme studovat,“ řekla Monika, „mně by se líbila konservatoř.“

„A mně dramatická škola,“ dodala Linča, „jenže - „

„Ano, jenže,“ chytil se toho tatínek, „jenže to bych na vás musel mnoho platit a to se mi teď nechce, když jste tak proti mně a hlavně proti mamince vystoupily.“

„My jsme přece - „ namítla Monika a rty se jí už zase zachvěly. Pohlédla na mamku a studená ruka jí stáhla krk. Maminka začínala plakat. Slzy už jí tekly proudem.

„Ano, k mamince jste se zachovala hanebně, děvčata, přímo hnusně. Místo abyste maminku podporovala, zastala se jí a hájila jako budoucí ženy, které ještě nevíte, co na vás čeká a co vás potká, které máte maminku hlavně v tomto stavu ctít a milovat - tak jste se zachovala - styďte se, děvčata! Toho jsme se s maminkou nenadáli!“

Otec mluvil přísně, ale skoro laskavě. Monika už vzlykala a Linča, hořící všemi pocity, se chtěla bouřlivě hájit.

„Ale když je to taková ostuda! Nikde nemají malé dítě jen u nás - a - a - „

„Ostuda? Jaká ostuda?“ zvolal tatínek. „To je vidět, jak

28$

jsi ještě hloupá - a jak ubohý názor na tyhle věci máš. Bohužel, celé lidstvo je na scestí. Celé lidstvo bloudí a neví, jaké je jeho poslání. Bůh řekl v ráji Adamovi a Evě - jděte a množte se! A ne vymírejte! A jak je k tomu daleko v našem národě?“

Notář Vodička se rozohnil. Začínal se již zase zlobit.

„A tak, abyste byly té ostudy ušetřeny, nebudete doma, až to přijde. Nevyženu vás, jak jsem v prvé chvíli uvažoval, ale dám vás obě nějaký čas do kláštera. Jste bez toho až moc do světa - neznáte nic než tenis a pingpong - práce doma vám nevoní, učení odbýváte! Tobě, Linčo, se zdá, že čtvrtá měšťanka je pro tebe jen prostředkem jak ulít povinnou školní návštěvu a Monika také nad rodinnou školou ohrnuje nos. Klášter vám jen prospěje. Půjdete tam do sebe a teprve tam se naučíte vážit si domova a svobody. Žádné protesty!“ zvolal, když Linča pyšně zvedla hlavu a Monika s ní zoufale zatřepala.

„Ani slovo! To je to nejlepší, co můžete udělat, nebo pro vás naleznu ještě něco horšího. Během prázdnin se připravíte a pak už bude zrovna čas. Maminka čeká svou chvíli na podzim, tak si zatím v klášteře pěkně zvyknete. Na svátky vás domů nevezmeme, abyste ušly té ,hanbě’. Tak a teď můžete jít do svého pokoje!“ ukázal velitelsky na dveře. „Jděte!“

Linča celá roztřesená se začala sbírat, ale Monika se pouštěla ještě do většího pláče - a začínala jinak.

„Tatínku - přece do kláštera - to - to je takové - prosím tě - tati - „

29$

„Ó ne, milá brachu, ty mě znáš,“ řekl otec a ani se na ni nepodíval, „ty víš, že nerad beru zpět svá slova. Kdybych je měl zrušit, to by muselo předcházet něco jiného než bouřlivý odpor. To byste se musely jinak chovat a maminku byste musely pěkně odprosit, neboť jste ji těžce urazily.“

Paní notářova stále plakala a na děvčata se ani nepodívala. Obě ji znala; věděla, že je sice dobrá a mírná, ale když začne vyčítat, že to nemá žádný konec. A její pláč byl přece jenom neobvyklý a bodal obě děvčata až do duše.

„Jděte, jděte!“ pobízel je znovu otec, když obě otálely, „podívejte se, jak jste maminku rozčílily - v tomto stavu potřebuje klid.“

Děvčata pohlédla znovu plaše na matku a odešla. Jak Linča, tak Monika měly sklopené hlavy a hleděly, aby se zdržely v kuchyni co nejméně. Hrozně se před Andou styděly. Byly s ní často na válečné noze, ač někdy ji povyšovaly také na svou důvěrnici a dnes tedy nechtěly, aby viděla, jak byly obě potupeny.

Linča ve svém nitru zuřila. Měla pocit hrubé křivdy, ale Monika byla zalita lítostí.

Sotva za sebou zavřely dveře, začaly se hádat. Monika padla hlavou do polštářů pohovky a náruživě vzlykajíc, prvá obvinila sestřičku.

„Abys to věděla, ty jsi toho vinna - ano, ty!“

„Já?“ prudce zvolala Linča a začala si muchlat vlasy, jako by si je chtěla vytrhat.

„Ano, ano, ty! To byl tvůj nápad s tím odchodem z domova!“

30$

„Jak to? Můj? Neříkalas ty, že to tu nebude k vydržení, že nemůžem zůstat pod střechou, kde nás čeká taková hanba?“

„Ano, ale já jsem nechtěla, aby se to dělalo hned! Přece jsem říkala, že si to musíme rozmyslit a uvážit!“

„Tys toho říkala, ty! Ty by ses jakživa neodhodlala k ničemu. Necháváš jenom mě vytahovat kaštany z ohně! Já ti dobře rozumím!“

„To je nejlepší, sama jsi to spískala a teď obviňuješ mne! Kdybys o tom nebyla začala - „

„A vždyť je to pravda! Mlč! Tys mi to sama pověděla, já jsem netušila nic!“

„Copak ty, svatoušku! Ty jsi tak nevinná, že si ještě myslíš, že děti nosí vrány!“

„Dobře, ty všecko víš! Mně by to opravdu nenapadlo.“

„Prosím tě, mlč a nedělej se tak - „

„Jenom tvoje pitomost je toho vinna! Teď máme jít do kláštera.“

„Já tam nepůjdu! Ne a ne! Radši se zabiju!“

„Já uteču z domova, ať se se mnou stane cokoli, půjdu nazdařbůh.“

„Našim by to patřilo, aby to s námi dopadlo hodně zle!“

Dlouhou dobu se hádaly, Linča se při tom svlékala potom skočila do postele a přetáhla si peřinu přes hlavu.

„A nebudu se s tebou hádat,“ prohlásila, „ty bys mi tak za to stála, kačeno pitomá!“

„A - abys to věděla,“ vzlykala Monika a lezla též pod peřinu, „já půjdu mamku prosit, aby mi to odpustila. Ano - půjdu, ale jenom za sebe - ty si dělej, co chceš!“

31$

„Jdi, když jsi blbá! Ještě řekni, že jsme rodičům za to vděčné, že nám pořídili konkurenci, slib, že budeš jezdit s kočárkem a chovat! To bude prima!“

„Lepší to bude než být zavřená v klášteře.“

„Tak jen si jdi a zraď nás obě - ty!“ nedořekla Linča a opovržlivě na Moniku pohlédla a prohlásila, že s ní nemluví.

Pak se obě utišily a schoulené ve svých postýlkách usínaly. Ani se před spaním nepomodlily, jak byly zvyklé.

Když má člověk v srdci zlobu, vzdor a nepokoj, nemůže jít přece svému Bohu na oči.

Tak usínaly v pláči a hněvu, zatímco se jim dívalo do pokoje nebe, mírné, pokojné a svaté, zatímco vyšel měsíček, bledý a posvátný a svou zelenavou září ostřibřoval rozkvetlé jasmíny a pivoňky na zahradě, stromy a trávníky a daleko na obzoru hluboké lesy a zelenající se pole.

Nejsladší doba roční - jásavé podletí - šlo přírodou; vůně se linuly ze všech keřů, z každého kvítku na louce a ptáci i teď ze spaní jemně tikali, chystajíce si na ráno nejsladší písně. Vše bylo plné míru a lásky. Jen tato mladá, hezká děvčátka v jaru svého života se trápila a ubila tak jeden nenávratný, krásný den své mladosti.

A každého takového dne je škoda, neboť jsme o každičký den blíže smrti.

32$

***

Mnoho dní pak panovalo v této vždy tiché a spořádané rodině trapné napětí. Tatínek sice mluvil jako dřív, ale většinou jen s maminkou a Luďkem nebo povšechně. Děvčat si mnoho nevšímal a když jim poroučel, neříkal to tak vlídně jako jindy; chtěl-li vodu, řekl pravidelně: „Moničko, buď tak dobrá, podej mi sklenici - „ a když tak učinila, někdy i trochu zdlouhavě, vždy jí pěkně poděkoval.

Anebo řekl: „O něco bych tě prosil, Linčinko - „ a velmi jemně jí pověděl, co potřebuje - poslal ji třeba někam se vzkazem. Teď ovšem jen poroučel: „Vodu!“ „Dojdeš tam a tam!“ a tak dále.

A maminka byla zamlklá a starostlivá. Mluvila jen o nějaké maličkosti, která se buď týkala služky, prádla, nebo domovnice, která jim nedala od prádelny klíč. Byly to malichernosti, které Vodičku otravovaly. Sám byl velkorysým člověkem. Byl však příliš dobrý a měl rád svou ženu - proto jí nikdy nevytýkal, že ho plně nechápe. Uznával její velikou péči o rodinu a rád se pochlubil své přízni i známým, jakou je Karla hospodyní. Vše bylo u nich ve vzorném pořádku. Někdy byla Karla až puntičkářská. I když vařila prostě, vždy bylo jídlo dokonale připraveno.

Všemu chtěla naučit i dcery a byla ráda, že dospívají. Bude je mít k ruce, když studují doma a jsou stále pod dohledem.

Teď na ni padla tíseň, když uslyšela, že muž je hodlá

33$

poslat z domu. Jak tu bude bez nich a kdo jí je ve světě ohlídá? Paní Karla si neuměla získat důvěru a nahlédnout do duší svých dětí - neuměla pochopit ani hloubku mužovy duše, ale pečovala o všecky s velikou svědomitostí, že to bývalo až dojemné.

Tak ani nevěděla, jak daleko postoupila puberta jejích děvčat, v čem je třeba jim poradit a v čem je varovat a měla tím větší starosti.

Teď byla nešťastná, neboť nevěděla, jak všechno skončí a co má s dětmi vlastně mluvit. Muž jí přikázal, že je má ignorovat a o ničem se nezmiňovat. Že je třeba počkat, jak dlouho to děvčata vydrží.

Luděk brzy poznal, že je tatínek na holky rozhněván, ale pro samé hraní a drobnou práci si toho nevšímal. On byl nejvíce maminčin. Paní Karla si velmi přála mít syna, a tak od narození byl jejím miláčkem. Vždy říkala, že ji ještě doopravdy nerozhněval a nejednou měla s manželem mrzutost, když byl přísnější na chlapce než na děvčata.

Vodička zas tvrdil, že hoch musí být veden přísněji než dívky. Luděk měl teď u stolu hlavní slovo, zatímco děvčata zaraženě mlčela.

***

Jednou maminka poslala děvčata do vzdálené myslivny pro máslo.

Paní Hovorková byla přítelkyní jejich mamky a čas od času se obě navštěvovaly nebo si něčím vypomáhaly.

34$

V myslivně bylo malé hospodářství a paní Hovorková vzkázala několikrát do roka, potřebují-li notářovi máslo, aby si přišli nebo poslali.

Paní Hovorková měla kravičku i máselnici ve vzorné čistotě, takže i máslo bylo pravým požitkem. A vždy je čítala laciněji než překupnice.

Obě dívenky šly radostně - vůbec teď konaly veškerou práci mnohem ochotněji než dříve. Jak mamka jen brvou hnula, už poslechly a běžely.

Vzaly si stejné, bleděmodré šaty s vyšívaným pasem a přes vlasy modrý šáteček. Byly jako letní motýlci, kteří poletují nad rozkvetlým jetelem.

Mamka to měla velmi ráda, když se stejně oblékaly. Říkala, že každé šaty vyniknou, jsou-li jedny jako druhé. Jindy Monika s Linčou jako by to dělaly mamce schválně, se nemohly shodnout, které šaty by si vzaly. Každá měla jiný vkus. Jedné se nelíbily růžové, že jí nejsou k pleti, druhé nevyhovovaly květované a žluté dělaly Monice záhyby na zádech. Proužkované zase stahovaly záda Linče. Mamka to nejednou žalovala otci. Ten se tomu pravidelně usmál a mávl rukou: „Pro takovou hloupost by ses zlobila? Jen je nech, ať si každá obleče, co se jí líbí a dá pokoj! „ Mamku to ale mrzelo.

Teď to najednou povolilo. Obě dívenky se začaly stejně oblékat. Sice při tom často svedly pořádnou hádku, ale pak se oblékly do stejných šatů.

Dnes to bylo bez debaty. Modré šaty z lehce kostičkovaného hedvábíčka jim slušely neobyčejně pěkně. Mo—

35$

nice šly úžasně k pleti a vlasům a Linče zdůrazňovaly krásné tmavé oči.

Do myslivny se šlo z počátku po silnici a potom se uhnulo pěšinou přes les.

Jaký byl milý takový smrkový les v podletí! To nelze ani vypovědět! A jak v něm bylo krásně! Všecko kvetlo, jahody a maliny a lesní konvalinky a co bylo slyšet hlasů ptáků, že až srdce usedalo a člověk nevěděl, kterého má dříve poslouchat.

Mládí bohužel bývá slepé k nádheře přírody, ale děvčata byla šťastná, že směla jít a přiznávala, že je tu krásně. A myslivna stála v těch lesích jako perníková chaloupka. Měla v oknech zelené rolety a nad hlavními dveřmi velikou jelení hlavu s křížem mezi parohy.

Před okny stála lavička a plůtek u zahrady byl osázen mladými smrčky.

Paní myslivcová uviděla dívky oknem a vyšla jim vstříc. Byla to milá žena, trochu ještě ze staré školy, o čemž svědčilo, že obě dívky políbila nájemná líčka, ale jinak šla také s módou. Měla přistřižené vlasy, točené do ruličky a krátké šaty.

A už vedla hosty do pokoje, vyptávala se na mamku a tatínka a pak řekla, že Sylvička s Ondřejkem šli na jahody, ale za chvilku se jistě vrátí.

Usadila dívky za stolem a šla pro mléko a pro čerstvý chlebíček. Přinesla také máslo a med a pobízela, aby si krájely a jedly, že je teď máslo dobré, jak se dobytek pase, že má všecky chutě z bylinek a květinek.

Opravdu, bylo jako mandle a na mléku plavala zamí-

36$

chaná smetana. Chleba byl samožitný, čerstvý. To byla bašta! Dívkám po cestě vytrávilo a chutnalo jim jako nikdy doma. A při tom jídle se paní myslivcová k nim posadila a vyptávala se na mamku a vzpomínala, jak za mlada spolu kamarádily a jaké to byly krásné a šťastné chvíle.

„A potom, když za mnou chodil můj muž a za maminkou váš tatínek - to teprve jsme si měly co povídat. Také vám o tom maminka vypravuje? Naše děti by stále jen poslouchaly, zvláště Sylva a tu se nasmějem dosyta.“

Obě Vodičkova děvčátka poslouchala s jakousi tesklivostí.

„Naše maminka nám takové věci nepovídá,“ vzdychla Linča, „naše mamka nás jenom napomíná a zlobí se s námi.“

„A zvláště teď - teď s námi vůbec nemluví,“ dodala Monika a měla v očích slzy.

„Opravdu?“ s úsměvem se ptala paní Hovorková a byla trochu překvapená.

„Copak jste jí udělaly?“

„My - my - ale nic,“ šťuchla Linča Moniku pod stolem nohou, „já ani nevím. U nás je to teď -“

„Milostpaní to třeba také ví,“ celá růžová začala Monika. Vždy měla k této veselé a dobré matčině přítelkyni neomezenou důvěru a šla sem s tím úmyslem, že se jí svěří.

„Neříkej to,“ napomenula ji Linča, „vždyť je to ostuda,“ ale v nitru byla také ráda, že to vyjde ven a že jim někdo poradí.

37$

„Nu - copak je?“ laskavě se vyptávala paní myslivcová. „Nevím o ničem, to víte, my tu na té samotě - „ „Ale - naši - maminka je - my budeme chovat - „ šeptala Monika a hned se dala do pláče. „Po takové dlouhé době - vždyť je Luděk už veliký - lidé se nám smějí,“ dodala Linča.

Paní Hovorková byla překvapená, ale vesele se zasmála. „A proto jste se s maminkou nepohodly?“

Obě děvčata souhlasně pokyvovala.

„Ano - my totiž jsme s tím nesouhlasily a řekly to tatínkovi. Nu co - to je, jako by nás už doma ani nechtěli - „ žalovala Linča.

„Však tatínek řekl, že nás dá z domu,“ s pláčem dodala Monika.

„Ale jděte, slečny,“ napomenula je paní Hovorková, „co vám to napadlo! To jste neměly tatínkovi vytýkat a mamince zazlívat! K tomu přece děti nemají právo! Hm, ovšem, vy tomu ještě nerozumíte, ale to se může stát v každém manželství a je to vlastně úplně přirozené. Když lidé spolu žijí, pak je možnější mít děti než je nemít.“ „Ale naši - takoví staří - „ vzlykala Monika. Byla by ráda řekla - copak mají spolu ještě žít - ale za to se styděla, nevěděla, jak by se vyjádřila. Paní Hovorková jí však porozuměla a řekla:

„Milá, zlatá holčičko, vy ještě nevíte, co je to příroda. To je naše laskavá matka a nikdo se jí nesmí protivit. A je to dobře, že vaši rodiče jsou ještě tak mladí a mohou to mít a - že se mají tak rádi. Jenom si jich važte a nevyčítejte to mamince. Moje babička měla čtrnáct

38$

dětí a když už byla stará a nad hrobem, vždycky na tu dobu s povzdechem vzpomínala a říkala: ,Ach, tenkrát mi bylo dobře, to jsem byla mladá a zdravá. A dědeček byl takový čistý člověk, beze vší rafinovanosti, kterou oplývají moderní lidé, mající jen jediné dítě.’ „

Děvčata tomu nerozuměla, ale cítila se trochu zahanbená. A paní Hovorková ještě dodala:

„Jednou mi moje babička vypravovala - a to mi do dneška utkvělo v paměti - že když měla mít to čtrnácté, byly ostatní děti už hodně veliké - ty nejstarší už byly provdány a prvorozený syn byl právě jmenován učitelem do blízké vsi. Moje maminka byla asi sedmá v pořadí a také se jí to nelíbilo. S tetou Kristou si hořce žalovaly. Ale to nebylo jako u vás, aby byla doma služka a pradlena a všelijaké vymoženosti. Ony musely doma všecko udělat, nosit vodu v putnách do poschodí a samy prát, prádlo válet, žehlit a štípat dříví - a tak se zlobily a nadávaly, že té práce stále přibývá. Ale nejstarší ze sester, teta Božena a strýc jim napravili hlavu. Povídali:, Cožpak máte právo posuzovat rodiče? Raději buďte mamince užitečné - jen se podívejte, jak je vyčerpaná! A kupte jí něco na to malinké.’ Tak ony prý se daly hned do práce a udělaly jí čepičku a kabátek a povijan - a to prý bylo radosti. Babička prý plakala a povídala: ,Nikdy to svým dětem nezapomenu. Za to jim musí Pán Bůh požehnat.’“

Paní Hovorková uměla krásně vypravovat. Měla příjemný přednes, a obě Vodičkova děvčata by ji poslouchala až do večera.

„Tak vy to mamince také nevyčítejte, jenom se na ni

39$

dobře podívejte, jistě poznáte, jak ji to trápí a že se také před vámi stydí - nu a co má dělat? „

„Nu, my jsme si myslely,“ nesměle a jaksi provinile řekla Linča, „když se toho někde lidé zbavují - holky povídaly, že to doktor může - a tak - „

„Můj Bože, děti! „ vzdychla paní myslivcová, „kdo vám takové věci povídá? Cožpak jste se neučily desatero? Nu, a tam je přece řečeno: Nezabiješ! A víte, že je to zabití a vražda? Snad byste nechtěly, aby se vaše maminka stala vražednicí? Ne, ne, milé děti, to je nejhorší hřích. Nejenom, že by obtížila svou duši, ale jaké následky by neslo i její tělo!“

Monika i Linča seděly zaražené a těkaly očima po koberci.

Před myslivnou se ozvaly kroky a hlasy. Ondřejek se Sylvičkou se vraceli.

Ač se na ně obě děvčata těšila, teď byla nerada. Monika rychle zvedla hlavu a povídala:

„Tak co máme dělat, milostpaní? Mamka s námi nemluví a tatínek se také hněvá.“

„Inu, co zbývá dětem v takovém případě? Jít a maminku odprosit.“

Monika si to myslela už dříve a byla tichá, ale v Linče se vzbouřila hrdost.

„Já nemohu,“ povídala, „já bych to nevyslovila.“

„Ale, ale, dítě drahé,“ s úsměvem ji pokárala paní myslivcová, „v životě se budete muset ještě častěji a tíže pokořit. Ostatně - nemusíte jít jako maličká a škemrat - kupte nebo upečte něco mamince - přineste jí to

40$

a řekněte, že se na to budoucí malinké těšíte a že ho budete mít rády. Uvidíte, jakou bude mít radost a hned vám vše odpustí.“

Ondřej se Sylvou již byli v síni a teď vpadli do dveří.

„Jéje, jsou u nás Vodičkovy!“ volala holčička a zatleskala rukama. Byla asi o dva roky mladší než Linčinka, ale velká a silná - ještě docela dětská. Ondřejovi bylo asi třináct let a byl tenký a vysoký. Dívek se trochu styděl. Hned se ptal, proč také nepřišel Luděk.

Děti byly samý smích a za chvilku vyběhly všechny do lesa.

Bylo to v podletí, kdy je v lese nejkrásněji. Břízy, co je jimi borové a smrkové mlází propojeno, mají hedvábný list a mladé habří se svými výhonky honosně třese. Všecko má na květ - jahodí a maliní a borůvčí, sotva omlazené už je oblito drobným, červenavým květem. Luka vklíněná do mladých lesů jsou smaragdově zelená a kde je prolíná potok, tam to tryská a bublá jako slavičí píseň.

Děti myslivcovy tady znaly každý strom a vedly Vodičkova děvčata vzhůru po vyhřátém svahu; tam na výsluní už dozrávaly první jahody.

Ondřej povídal, že má tatínek „Na Matuchách“ výra, aby šli s ním, že jim ho ukáže - že sedí v kleci a dřímá, ale když se zešeří, že se mu oči rozsvítí a on se rozveselí.

Sylva zase chtěla, aby šli ke studánce, co je nedaleko pod kamenem, že nikdy nepili tak dobrou vodu.

Tak se zdrželi v lese skoro do večera. Ani se jim ne—

41$

chtělo domů. Linča vzdychla, že by tu chtěla bydlet jako Hovorkovi, že je tu krásně a ticho a Monika si posteskla, že ony vlastně málo chodí do lesa, že je maminka samotné nepustí a ona že nemá kdy a stále se vymlouvá na práci.

„A já bych přece radši bydlela ve městě,“ povídala Sylvička, „tam je veseleji. Můžete chodit do kina, kam se my nikdy nedostaneme.“

„Mohli byste někdy přespat u nás, když je film mládeži přístupný,“ navrhla děvčata skoro jedněmi ústy, ale Ondřejek řekl, že by to tatínek nedovolil.

„Náš táta na to nedrží. On říká, že v kině je příroda vylhaná, ale tady v lesích že je všecko živé a pravdivé. No - a mluvte s tátou, když si něco vezme do hlavy,“ dodal povznešeně.

Potom se Monika rozpomněla na domov a Linča také řekla, že dnes propásly tenis. Co prý řeknou kluci a holky, že ony dvě chybí do party?

Sylva povídala, že by také ráda hrála tenis - ale tady to nikde nejde. Paní Hovorková měla už pro ně vše schystáno - máslo a smetanu v lahvi a přidala i kousek tvarohu. Pan lesní už byl doma a s děvčaty zažertoval. Jak prý rostou - že si je dobře pamatuje jako nemluvňátka a najednou jsou z nich slečny na vdávání.

A mají-li prý už své hochy a kdy se budou vdávat, ať prý nezapomenou pozvat ho na svatbu!

Monika se smála a Linča se styděla.

Cestou k domovu šly mezi zeleným, vlnícím se obilím. Pojednou Linča řekla:

42$

„Já myslím, Moniko, že se nebudu vdávat. Mně ti to všecko připadá tak nějak - nu - jak říkám, je to neestetické - představ si, že by ses musela při tom té asistentce ukázat.“

Monika ale pokrčila rameny a po krátkém uvažování povídala:

„Inu, když je to tak zařízeno - ostatně, já si myslím, že lidské tělo je krásné - všude krásné a že to není nic zlého - já myslím, Linčo, že se přece vdám.“

,Já ne!“ potřásla Linča hlavou. „Já se na to nedám. Musí to být hrozné!“

„Tolik žen se vdává a každá to vydrží. Některé jsou dokonce velmi šťastné. Třeba tetička Lída. Mamka říká, že za svobodna pořád fňukala - stále byla nemocná, ale co se vdala, že přímo rozkvetla.“

Chvilku mlčely. Každá měla své představy. Šly kolem jetele. Vedla jím úzká pěšinka. Byl bujný, tmavozelený. Linča hledala čtyřlístek a zůstala daleko vzadu. Monika byla již mezi olšovými keři u silnice, když ji Linča doběhla. Řekla mrzutě, že neměla žádné štěstí. Monika se najednou zeptala:

„Tak co uděláme s naší mamkou? Přece se nedáme vyhnat? A pak - víš - mně je jí líto.“

„Mně taky,“ přisvědčila zamyšleně Linča, „když si vzpomenu, co na ni čeká. Vlasta povídala, že takový porod je něco hrozného, že to strašně bolí - „

„A že se také při tom může umřít.“

„A já si stále ještě nedovedu představit, jak to všecko je.“

43$

„Víš, já mám plán,“ povídala Monika po chvíli, „naše mamka má v pondělí narozeniny, tak jí něco dáme.“

„No - to by šlo. Já mám ušetřenou padesátikorunu.“

„Já mám také nějaké pětikoruny - dáme to dohromady a koupíme jí čepičku s kabátkem, jak povídala paní Hovorková.“

„Zabalíme to do hedvábného papíru - a mamka se třeba udobří.“

„Řekneme jí při tom, aby se už na nás nezlobila.“

„To řekneš ty - já nemohu. Víš, ne že bych to nechtěla, ale já to ze sebe nedostanu ven.“

„Ty jsi chytrá! To já bych mohla taky říct - ano - ale když ty dáš tu padesátikorunu, tak já budu mluvit.“

Celou cestu se na tom dohadovaly a teprve v ulicích povídaly o něčem jiném, aby lidé neslyšeli, že se už smiřují s tou očekávanou událostí.

***

Když kupovaly tu osudnou věc, byly obě velmi starostlivé. Měly málo peněz a nechtěly se napálit. V obchodě na štěstí byl velký výběr a mohly si všecko prohlédnout.

Tenkrát, ostatně, osmdesát korun byl celkem slušný peníz, takže za ně bylo možno koupit pěknou věc.

Kdyby řekly tatínkovi, byly by měly po bídě. Luděk požádal o peníze tatínka, dostal padesátikorunu, ale nevěděl, co mamce koupit a jak ji potěšit. Linča si to neodpustila a pošeptala mu do ucha:

44$

„Kup mamce pár metrů měkkého tetra plátna!“

Řekla to Monice a ta s povzdechem souhlasila.

„Nebo soupravičku z krepdešínu nebo pletený kabátek s čepičkou.“

Luděk tomu nerozuměl. Hleděl na sestry vyjeveně.

„K čemu kabátek s čepičkou? A jaký kabátek? Copak myslíte, že by to mamka nosila?“

Obě žáby vypískly smíchem:

„Jejda, to je blbec! On myslí, že to bude pro mamku.“

„No - když má narozeniny,“ omlouval se Luděk a rozpačitě hleděl na sestry.

Řekly mu, že do rodiny přibude dítě. Luděk se ohnivě začervenal a již neřekl ani slovo. On už také něco věděl - povídali mu to kamarádi, kteří si tolik nehráli jako on. Luďka to ale mnoho nezajímalo, nikdy po ničem nepátral. Měl radši žárovky, dráhy, baterky a podobné věci.

„Tak víte co, holky, něco mi kupte,“ navrhnul sestrám. „Tuhle máte peníze. Já to mamce dám.“

Ani mu nenapadlo, aby se zlobil. Naopak - pocítil ve svém dětském srdci radost. Kamarád Saška měl malinkého bratříčka a ten byl docela roztomilý. Často s ním byla legrace.

Děvčata byla konečně hotova s výběrem. Koupila celou vlněnou soupravičku. Zůstala sice třiadvacet korun dlužná, ale věděla, že to brzy zaplatí. Taťka na nich nešetřil, dával jim vždy prvního kapesné a čekal, jak s tím naloží, ač od nich žádné účty nežádal.

Soupravička byla z bílé vlny a na prsíčkách roztomilé-

45$

ho živůtku byla vyšitá kuřátka. Kalhotky s ťapáčky byly přiléhavé a přece volné.

A když přišel onen osudný den maminčiných narozenin, začaly s přáním hned ráno.

Tatínek koupil mamince karafiáty, které byly v této roční době vzácností.

Mamka přišla z kuchyně, kde denně dohlížela na vaření snídaně a hned je uviděla. Spráskla ruce.

„I pro pána - kde se tu vzaly karafiáty? To je vůně, tatínku.“

Taťka stál u stolu a vesele se na ni i na kytici usmíval.

„No - ty jsou pro tebe, maminko. Máš přece narozeniny - či nemáš?“

„Na mou pravdu,“ zvolala maminka, „ani bych si byla nevzpomněla. Však víš, že to není žádná radost, když si musí člověk říci, že je mu již třicet devět let… a teprve…“

„A ještě tak dobře vypadá,“ dodal taťka a vzal maminku za ramena a dal jí hubičku.

Paní Vodičková však příliš mladě nevypadala. Nikdy se mnoho nešlechtila - snad to bylo pro jinou práci, snad pro pohodlnost nebo ze šetrnosti - paní Karla byla velmi šetrná - chtěla pro děti nastřádat hodně peněz na věno - a teď jí její stav krásy nepřidal.

V posledních dnech se jí vyrazily na pleti hnědavé skvrny a život měla již tak velký, že se to nedalo schovat. Vodička ji však měl rád a viděl ji jinýma očima, takže se mu líbila.

Něžně ji obejmul a dal jí ještě jednu pusu a ještě jed—

46$

nu. Vtom již vešla dveřmi z chodby děvčata a hnala se k matce odhodlanými kroky. Monika jen hořela a už zase měla na krajíčku pláč. Linča byla pobledlá a plná rozpaků.

„Maminko, také ti jdeme přát, aby ti dal Pán Bůh hodně zdraví a - a - prosím tě, už se na nás nehněvej. My jsme to tak zle nemyslely - a - a - „

Monika se dala do pláče. Po paměti nastavila mamce ústa a políbila jí pak spěšně ruku.

Linča byla při tom chladnější, ale také jí nabídla své malinové rty. Mamka byla dojatá a začala plakat.

„Bylo mi to líto, děvčátka - vždyť jsem sama z toho ztrápená, ale co mohu dělat…“

„Maminko, už se neomlouvej,“ vložil se do toho taťka, „je to vlastně štěstí a požehnání - a je nutno jen prosit, abys zůstala zdráva a to malé též.“

Linča také políbila mamce ruku, ač to nedělala ráda. Sama nevěděla, co to má v sobě za hloupou pýchu, kterou nemůže překonat.

A potom se vřítil Luděk. Sotva vyskočil z postele, šel hned gratulovat - vlekl za sebou šle a horní tělo měl nahé. Jeho dětská hruď byla opálená do bronzová.

Byl už vysoký jako děvčata a hlas mu začínal spolu s nastupující pubertou v krku skřípat, ale ještě říkal veršované přání. Uměl jedno z dětství a vždy se mu hodilo. Používal je s obdivuhodnou vytrvalostí. Nikdy je nezapomněl a vždy se těšil, že si je mamka od loňska nepamatuje.

47$

{Nesu, nesu vázaného,

nemohu to povědít,

k tomu musím svoje ruce

a pak svoje ústa mít.

Proto se jen ke mně sehni,

má maminko, trošičku,

přináším, ti obejmutí

a pak sladkou hubičku.}

Bylo to hrozně legrační a děvčata i přes to, že měla ztrápené srdce, se musela smát.

Luděk už byl větší než mamka a chtěl, aby se k němu sehnula! Potom jí vstrčil do rukou balík a honem utíkal, jen mu šle pleskaly o bosé nohy.

Děvčata se nechtěla dívat, jak bude mamka rozbalovat jejich dárek a utekla jedněmi dveřmi zpět do svého pokoje. Ostatně, nesměla promarnit ani minutu, měla-li přijít včas do školy. Tak to bylo denně. Napřed se jim nechtělo vstávat - říkala si - ještě minutěnku a ještě minutěnku - a potom bylo pilno. A když chtěly být pěkně upravené, dalo to práci.

Dnes se ztratila Linče punčocha a z toho vzniklo plno nervozity, ne-li hádky. Obviňovala Moniku, že jí ji asi sebrala a podezíravě se jí dívala na nohy, ba pod sukni, nemá-li na punčoše její značku. Monika se ohrazovala, že má jen dvě nohy a na těch své dvě punčochy. Sama zase hledala háček, který potřebovala do školy a přeházela všecko tak, že jejich pokoj vypadal jako po boji.

48$

Mamka zatím rozbalila hedvábný papír, v němž se tajil dárek obou dcera zavolala tatínka: „Jen se podívej! Bóže, taťko,“ a rozplakala se. „Hleď, co mi daly děti! To je nejlepší důkaz, že se s tím už smiřují.“

Vodička byl také dojat. Obleček byl opravdu rozkošný. To očekávané v něm bude jako polární medvídek.

„Ale je to moc veliké,“ mínil, aby něco řekl, „takové se to přece nenarodí.“ Musela se smát.

„To jistě ne. Tohle je při nejmenším na půlroční, ale je to nádherné a ještě krásnější je, že to děvčata koupila sama. To je důkaz, že si to rozmyslila.“

„To jsem tušil, že to tak dopadne,“ s úsměvem trochu záhadným řekl Vodička. „Však jsem jim napravil hlavy.“

„A co můj Luděk? To je nějaká látka. Snad mi nekoupil na šaty?“

S tichým úsměvem otevřela paní Vodičková balík - ejhle! Jemné plátýnko nebo taková nějaká tkanina a je toho plno metrů - jistě deset. Na plínky!

Paní Karla se znovu rozplakala. Ale byl to pláč docela radostný. „Ten můj zlatý chlapec!“ vzlykala.

Vodička kroutil hlavou.

„Tak on už to také ví! To jsem rád, že mu to nemusím povídat.“

Poměr mezi dorůstajícím chlapcem a otcem je pravidelně horší a těžší než mezi matkou a dcerou. Matka vede děti odmala a je účastná všech jejich tělesných potřeb a výkonů. Kdežto otec stojí mimo a často hodně daleko. A dorůstající chlapec se stydí většinou více než dívka.

49$

Když pak má jít z domova, je třeba, aby mu otec všelicos pověděl a objasnil. Je nutno jej poučit, aby věděl, čeho se má vyvarovat a tu je otec náhle postaven před těžký problém. Jak to chlapci povědět, aby to nebylo příliš brzy, ani trochu pozdě, aby tím nebyla uražena jeho stydlivost, aby také otec sebe nezlehčil a aby se nepostavil do špatného světla!

Však Vodička cítil, že to bude problém opravdu velmi těžký, když měl už tuhle zkušenost s děvčaty.

A najednou Luděk mu vyšel sám vstříc.

„Nu tak vidíš,“ povídal mamce, „máme to za sebou. To bylo od počátku strachu, jak to povíme dětem a najednou to vědí.“

Zaplať Pán Bůh,“ přisvědčila mamka, „to se mi ulehčilo. Teď už mne to tolik nemrzí! Buď Pánu Bohu poručeno! Snad to ještě nějak vychováme!“

Vodička se smál.

„Doufejme! Co mají říkat lidé v pastoušce? Zajíčkovi prý budou mít už sedmé.“

***

Potom byl u notářů pěkný a veselý den. Slunce, sotvaže přehouplo protější střechy, už se vesele dívalo do oken a kreslilo po pestrém koberci radostné čtverce a obdélníky a ptáci seděli na pažení verandy a zpívali, nahlížejíce černýma očkama do bytu.

Na stole stály růžové a červené karafiáty a vedle nich velká kytice bezu. To naplňovalo pokoj sladkou vůní. Paní

50$

Karla poslala k cukráři pro dort a sama upekla máslové koláče. K tomu přišly na stůl řízky, ač se u Vodičků žilo celkem skromně, a ty voněly zas jinak a po celém domě. Paní Karla říkala, že se dá v takovéto rodině ušetřit jedině na jídle a snad měla pravdu.

„Přece se musíme oblékat, abychom nedělali tatínkovu postavení hanbu a všelijaké příspěvky také musíme platit. Jdeme-li na zábavu, musíme tatínka reprezentovat a dobré skutky se občas také musí dělat, abychom potěšili Pána Boha - a tak se dá ušetřit jedině na jídle. Co máme v žaludku, to nikdo nevidí, ale co máme na sobě, to ano.“

Dnes se ovšem nedalo šetřit. Anda milostpaní také popřála a když se děti tak pěkně ukázaly, muselo se něco dobrého udělat.

Všecko to přiběhlo ze školy a už se hnalo k jídlu. Luděk od té doby, co začal tak překotně růst, jedl jako vlk a stále jen volal, že má hlad.

Teď se už také zaradoval, jak ucítil na schodech vůni řízků a křičel na celý dům:

„To bude bašta! Holky, máme řízky! A možná, že i bramborový salát s okurkou.“

Anda mu vyšla vstříc a povídala:

„No, jejda! A dort a koláče - to se budete činit, Luděčku, viďte, kolik jich uděláte?“

Děvčata sice měla velký strach o svou štíhlou linii, ale dnes se také nemohla opanovat. Řízky byly křehké a salát s majonézou skvělý, dort měl kávovou náplň a koláče - nu - koláče si už nechají až ke svačině.

51$

A tatínek byl dnes tak roztomilý, jako by to ani nebyl on, kdo je před třemi dny tak tvrdě vyháněl z domova. A mamka se usmívala jako jindy.

U jídla se všelicos povídalo, ony dvě o škole a Luděk o kamarádech a všichni už se těšili na prázdniny. A tatínek se o klášteře ani nezmínil, ale hovořil už veřejně s mamkou o kočárku, který je třeba včas zakoupit a o nějakém děvčeti, které nutno zjednat, aby chovalo a vozilo. Tak vida, nebude chtít, aby chovaly ony a jezdily s kočárkem. Nu - a kdyby někdy bylo třeba a když bude kočárek nový a moderní, také by mohly jet.

A tak se vypnula nad touto šťastnou rodinou hodně vysoko duha míru.

***

Tatínek už o klášteře nemluvil, ale několikrát zavadil o svůj plán se vzděláním dětí. Monika, která tu ve městě chodila do rodinné školy, měla dělat doma ještě druhý ročník, ale na třetí jít už do Prahy, aby se podívala do velkoměsta, dostala ten potřebný brus a pak, bude-li chtít nastoupit na nějakou aranžérskou školu nebo dělat v moderním saloně, nebo školu pro vzdělání učitelek nebo sociálních pracovnic - prostě, proč se rozhodne.

Tatínek sice říkal, že nemá moc rád výdělečné ženy, ale nějaké vzdělání že chce svým dcerám dát za každou cenu, to kdyby prý se nevdaly nebo kdyby je nějak život zklamal.

52$

Obě děvčátka se tomu smála a Monika hned ohnivě tvrdila:

„Ale já se, táto, vdám.“ A zkoumala svůj obličej v zrcadle a tajně si říkala: „Však nejsem ošklivá, proč bych se nevdala?“

Pro Linču chystal taťka obchodní akademii - už dávno o tom hovořil.

„Můžeš být pak u mne v kanceláři, nebo tě vezmou do banky. Tam jsou děvčata dobře placená - nu - a kdyby ses vdala hned po ukončení studií, přece budeš mít vzdělání a to ti nikdo nevezme.“

Linča však nebyla nadšená. Zvedla horní ret tak, že se její malá pusa proměnila v červený trojúhelník a prohlásila, že do obchodní za žádnou cenu nepůjde.

„Nezlob se na mne, tatínku, ale já nemohu to suché počítání ani cítit. Klepání na stroji, těsnopis, algebra, to jsou pro mne nejprotivnější předměty z celé školy - účetnictví mne uspává. Ach, prosím tě, táto, nekaz mi život!“

Bylo to vysloveno prudce a náruživě, tak jak to mívala Linča ve zvyku. Taťka byl zklamán a vážně se nad tím pozastavil.

„Bože - děvče,“ řekl skoro polekaně, „copak tedy s tebou? To víš, že tě nechci do ničeho nutit.“

„Něco lepšího, vznešenějšího - ach, táto, já mám ráda umění!“

Linča si mnula ruce a pak je rozpřáhla s pohybem trochu divadelním.

Taťka se zamračil a mamka nemohla ani vydechnout. Ona byla jen a jen hospodyní - nikdy se nezajímala ani

53$

o umění, ani o politiku. Všecky jiné zájmy šly hluše a slepě kolem ní. Chtěla jenom dobře hospodařit, aby se muž a děti měli doma dobře. Ani mnoho nečetla nebylo na to kdy - jen vařila, šila a uklízela a nic jí to nevadilo, že jde po celodenní práci rovnou spát a ráno ji znovu čeká práce - nemusela jít ani na procházku, ani do kina nebo divadla - stačila jí práce - to byl její život.

Proto se teď na Linču skoro utrhla:

„Prosím tě, co by sis ještě nevymyslila!“

Tatínek ovšem všemu rozuměl a všecko chápal, ale teď se také nedůvěřivě usmál a povídal: „Vždyť jsi, drahoušku, ještě o umění ani nezavadila. Nevidím ve tvých hrách a ve tvé zábavě žádné sklony k nějakému oboru umění. Z kreslení jsi mívala dvojku - sloh máš spíš obchodní než poetický a ruční práce tě nebaví.

V čem se tedy má projevovat tvá záliba v umění? Hleď, bylo by lépe najít si něco praktického - nu a sestoupí-li k tobě později nějaká ta múza, můžeš za ní také trochu klopýtat. Vždyť já při tom, že píši smlouvy a provádím konkursy, zápisy do knih a výmazy z knih a takové prozaické úkony, přece si rád zahraji na housle - škoda, že jste alespoň jedna z vás to nadání po mně nezdědily.“

Notář Vodička mluvil dobrácky a pohlížel laskavě na Linču.

„To nemůžeš říct, taťko, víš, že hraji na piano docela slušně a můj zpěv také ujde. Paní Novotná, naše učitelka zpěvu mi řekla, abych dále cvičila. Studovala bych ráda na konzervatoři nebo na dramatické škole. Ach, prosím tě, táto - tatínku, dopřej mi něco takového.“

54$

„A na co by to bylo?“ zvolala prudce a nespokojeně matka. „Čím bys byla po absolvování takové školy?“

Tatínek se mračil, že mu nebylo vidět ani do očí.

„Inu, naše Linča byla asi dvakrát v divadle a to se jí tak zalíbilo - objevila v sobě divadelní sklony a chtěla by se také stát herečkou při tom se dal tatínek do smíchu. „Dítě moje - vždyť jsi nestála ještě na jevišti! Nevíš, máš-li jaké nadání!“

Linča byla hluboce uražená. Tmavé oči se jí naplnily slzami.

„Jak to můžeš říct, tati? Což jsem nehrála s dětmi to krásné divadlo o smutné víle? To jsem chodila teprve do první měšťanky a jak jsem to zahrála! Každý se divil - sám pan ředitel mne pohladil a povídal: ,Safra, z tebe bude druhá Pola Negri.’ No a pan ředitel ten něco ví chodí každou neděli do kina a dovede to posoudit.“

Mamku to rozčililo. Zvedla ruce a zalomila jimi.

„Kriste Ježíši! Ona by se chtěla stát herečkou, snad kinohvězdou!“

Ale tatínek se zase docela mírně usmál a rozvážně povídal:

„Jen klid, maminko,“ obrátil se k Linče a řekl jí laskavě:

„To nejde jen tak - hr - honem do dramatické školy! Ani by tě tam tak mladou nevzali! Ale jestliže chceš, dám tě do umělecké průmyslovky a když budeš ve městě - asi tě dám do Brna, máme tam lepší spojení - všelicos poznáš a uvidíš. Dám ti zvláštní apanáž, abys mohla chodit hodně do divadla a mohla vše vidět a posoudit. Až ti bude osmnáct, budeš mít dost času odbočit na jinou dráhu.“

55$

Linča sice nebyla stoprocentně spokojená, ale byla ráda, že je to alespoň tak a že nemusí na akademii. Toužila odmala po něčem ušlechtilém, zvláštním a vznosném, po něčem velikém. Četla jednou kdesi větu: Přes překážky ke hvězdám. A to se jí tak zalíbilo, že si přála také tak stoupat a jít vzhůru. Práce v kanceláři, u psacího stroje jí připadala příliš všední.

Monika, která byla přítomná této poradě, se teď žárlivě ozvala:

„To je dobré. Jí dáš - tati - zvláštní apanáž, aby mohla chodit do divadel a biografů a kam budu chodit já? Já budu doma a mamka mě nikam nepustí. Pro mne bude dobré jen - „

„Ale pustí,“ chlácholil svou prvorozenou dceru klidný otec, „jenom se nestarej. Jde ti na šestnáctý rok hnedle budeš moci chodit na všechny filmy a já s tebou půjdu, když nebude moci maminka. Ostatně, dnešní děvčata už nepotřebují anděla strážce. Považuji tě za dost rozumnou, abys mohla jít sama. Nu a až příští rok půjdeš do Prahy, tak si teprve vše vynahradíš! „

Po těchto slovech se Monika trochu uklidnila a již neprotestovala. Zůstalo při tom, jak tatínek rozhodl. Již psal o prospekty a s maminkou se radil. A když přišly prázdniny, jel s Linčou do Brna a dal ji zapsat na uměleckoprůmyslovou školu.

Monika zatím absolvovala první ročník rodinné školy. Už uměla zacházet s prádlem a šít pánské košile a mamce přinesla dětskou košiličku - kalhotky, sukénku a ne—

56$

vím, co všechno se šije v tom prvém ročníku a pravidelně se nehodí pro praktické používání.

Mamka také hned postřehla, že košilka je veliká a sukničku by obléklo šestileté dítě, čepeček pak že je příliš malý, kolem krčku nepoměrně sevřený. Neřekla však dcerušce nic, aby ji nezklamala.

Monika měla znamenité vysvědčení. Ze všech předmětů byla klasifikována výborně. Mamka ji zvláště pochválila a řekla:

„To, co si zvolila Linčinka, není na nic. Kdyby uměla sebekrásněji malovat nebo hrát a zpívat - a nevím co všechno, v domácnosti se tím mužovi nezavděčí. Nejlépe v životě pochodíš, budeš-li dobrou hospodyní. Když přijde taťka domů unavený a mrzutý a má dobře uvařeno, čistě uklizeno a je všechno v pořádku, je spokojen a šťasten; a když se naučíš vařit výživně a lacino, a všude dovedeš ušetřit, zajistíš své rodině dobrou budoucnost. Nu, a to je nade všecko!“

Monika hleděla na mamku důvěřivě, ale tatínek si malinko tajně povzdechl. On by si byl často přál, aby jeho Karlička mluvila také o něčem jiném než o domácnosti, o ruční práci a ceně rýže nebo kávy a byl by s ní rád probíral důležitější věci, ale už se s tím dávno smířil. Měl maminku příliš rád a ve své rodině byl zcela šťasten. Věděl, že musí u své družky leccos přehlédnout, když je tak dobrou hospodyní a matkou.

A pro toto nové těhotenství, které bylo pro ni podle jeho názoru velkým úkolem a obětí, ji miloval ještě více. Snad opravdu je Monika stvořena také pro takový cíl -

57$

snad i ona má v životě připravit někomu druhému pohodlný a teplý domov.

Monika byla ve svém nitru vážná, mamince věřila, a cenila ji, ač nevěděla, jak to chodí jinde, kde si třeba mamka tak nehledí domácnosti, anebo má ještě jiné zájmy, pro které domácí práci nezastane. Byla odhodlána jít v jejích stopách a všemu se naučit tak jako ona.

A tak začaly prázdniny v nových předsevzetích a nadějích.

***

Zpočátku pršelo a obě děvčata byla nešťastná. Co si to ten Pán Bůh myslí? Vždyť chtěly denně hrát tenis a stále se koupat a takhle? Zima byla jako v březnu, z oblohy se lila voda a z listů stromů padaly veliké kapky za krk každému, kdo se připletl do jejich blízkosti.

A vítr fičel jako v listopadu. Šlehal s deštěm do očí a tvořil z písku na ulici řídké bláto. Děvčata seděla mrzutě doma.

Mamka přinesla punčochy a děvčata musela zašívat.

Ach, to hloupé zašívání punčoch! To je ta nejhorší práce pro dívčí ruce - to je hotová otrava!

Linča seděla a píchala do jemné tkaniny, která se prevít mizerný - rozvlíká za jehlou - všelijak úskočně se podává, aby se v nejbližších okamžicích vymrštila a záludně stáhla.

Malé Linčiny ruce jsou tak neobratné, že si stále zaplítají látací bavlnku mezi prstýnky, potom zase ta hnusná

58$

nit se zaknotí a když začneme vztekle škubat jehlou a vší silou se pokoušet, abychom ji natáhly, nit se vždy více zašmodrchá a zakrucuje, až se přetrhne a musíme začít znovu. A mamka je při tom stále na stráži, bystře se kouká děvčatům na ruce a sem tam je napomene nebo jim vynadá. Monice to jde trochu lépe, ale také pro ni je to otrava.

„Víš, co bych udělala, kdybych se hodně dobře vdala?“ povídá Monika znenadání Linče. „Neuhádneš? Co bys dělala ty?“

„Já - já se ani vdávat nebudu - ale kdybych byla bohatá, tak bych si koupila krásné auto a jezdila bych na výstavy obrazů, na opery a do divadel a také bych si kupovala originály a stříbrné starožitnosti - prostě samou krásu - „ snila Linča.

„A já bych si koupila každý rok alespoň dvanáct tuctů punčoch a nikdy bych je nezašívala. Jak by se mi udělala sebemenší dírka, nebo by mi běželo očko, hned bych je zahodila.“

S touto řečí, ovšem, obě nepochodily u své prozaické a praktické mamky. Hned se na ně utrhla, co prý to mají za hloupé nápady.

„Milá brachu, právě bohaté dámy jsou velmi šetrné a opatrné! Tamhle paní továrníková Radoušková nosí zašívanější punčochy než žena každého četníka.“

„Chudák!“ vzdychla Linča, „ta je tedy hloupá, že neví, co je krása života.“

Mamka se po takových slovech zase znovu zlobila, a tak to všecko nestálo za nic.

59$

Na štěstí ještě nikdy nepršelo, aby zase nepřestalo, a tak jednoho dne vzbudilo děvčata opět zlaté sluníčko.

***

Čím delší byly letní deště, tím bylo krásné počasí a tím lépe hýřila příroda všemi barvami a vůněmi. Luka, která byla nedávno posečena a zbavena letní nádhery, se teď sytě zelenala, obilí bylo dostatkem vláhy posíleno k bujnému vzrůstu a všecko bylo očištěno tak, že činilo dojem časného podletí.

Jindy bývaly aleje, vedoucí z města a sestávající z kaštanů a bříz, v této době už zaprášené, ale letos se dosud honosily svěže zeleným listem a lípy, které již rozkvétaly, byly jako děvčata, jež se chystají na první ples.

Naše děvčata se sice nikam nechystala, ale byla šťastná z té změny počasí a vrhla se do užívání léta.

Hned druhý den přišel Luděk a povídal, že se už kluci koupali a povídali, jak je teplá voda. A když poslala mamka Moniku nakupovat, zašla se podívat na tenisový kurt. Nu, ano, sláva, už osychal. Zítra si již půjdou zahrát. Radostně to povídala Linče a ta si zrovna poskočila. Je konec protivnému zašívání punčoch. Dobře to znaly v létě zašívala punčochy Anda. Někdy ji odpoledne nahradila mamka, která si s punčochami sedla do zahrady. Říkala, že to je pro ni odpočinek a milá zábava. Nu tak proč by jí ji holky braly - no ne - když to tak ráda dělala?

A to zase Linča se umí jinak bavit. Když je volno, leží

60$

u rybníka na pláži, má nahé paže nad hlavou a nechává na své tělo pražit ohnivé slunce. A nejraději přijímá jeho paprsky na obličej. Na oči si dá jen lupínky, aby jí zlaté sluníčko neobtěžovalo a tak sní třeba celé hodiny. A Monika když už se nemůže jinak bavit, tak čte nějaký hodně zamilovaný román. To leží na břiše v želené trávě a jen to polyká. A když nemá co číst, opéká se stejně ráda jako Linča jako omeleta na pánvičce a dívá se do nebe - tam, kde plují do daleka bělostná oblaka. Přemýšlí, jak se žije v těch zemích, kde se snad jednou mraky zastaví.

„Já bych ráda viděla moře,“ říká někdy Linča, „a takové daleké země, jak se o nich zpívá:

{Daleko za mořem

čarovná je tam zem.}

Letos se obě holčičky Vodičkovy těšily na prázdniny zvlášť upřímně. Radovaly se, že se sluníčko umoudřilo a ony budou moci jeho tepla dosyta užívat.

Letos si od prázdnin mnoho slibovaly a ony je opravdu nezklamaly.

Loni - to nebyly ještě slečnami a nebyly už dětmi. Hra s pannami je omrzela a kluci si jich ještě nevšímali.

Monika sice už byla vyšlá ze školy a odkládala dětské šaty a sandály, ale byla taková nějaká slaboučká, maličká a hloupoučká - ani jeden vysokoškolák, co tu bývali na prázdninách, ji nepozdravil a doma také na ni hleděli jako na dítě - ale letos to bylo docela jiné. A Linča se

61$

vezla s ní a byla také počítána mezi slečny, i když jí bylo teprve čtrnáct let.

Monika za ten rok udělala veliký pokrok. Stala se z ní dospělá, skutečná žena! Měla šaty šité podle střihu, nosila podprsenku a tatínek jí dovolil první trvalou. Nebylo však spravedlivé, že Linča to všecko prožívala s ní. Monika se proto mračila a hubovala Linču i rodiče.

Ona nesměla loni nic a nyní je tomu cucákovi Linče všechno dovoleno. Nu ovšem - Linčinka - tatínkův mazánek, Linčinka musí mít všecko.

Linča však v ničem za Monikou nezaostávala. Naopak byla vyvinutější, větší a trvalá jí také znamenitě držela. Obě dívky měly vlasy krásně upravené. Každý večer si je natáčely nebo zavazovaly do síťky, jako by nosily trvalou odjakživa.

Je to velký dar, umí-li se dívka udělat hezkou. Každému lahodí pozorovat ji, je-li krásně upravena.

Jednou večer tak seděly, každá na své mosazné postýlce, potažené mezi pruhy pelestí růžovým hedvábím a při natáčení vlasů si povídaly o svých úspěších. Linča tvrdila, že teď už ji zdraví všichni kluci, s nimiž se zná a dokonce i ti, s nimiž se nikdy dosud nestýkala. Například mladý Svoboda, co bydlí na konci vilové čtvrti a ještě loni se tvářil jako fouňa, když ji potkal.

„To je idiot,“ povídala Monika, „ještě nedávno si myslel, že ho budeme zdravit první. Snad proto, že je jeho táta učitelem.“

„Ale teď mi vysekne sám vždy uctivou poklonu,“ se smíchem povídala Linča.

62$

„A úředníci z továrny od Zapletalů a z tiskárny - zkrátka všichni.“

„Mne zastavil dnes odpoledne Bohouš Spilků a choval se, jako bychom se znali kdoví jak důvěrně a hned se mě ptal, jak se mi líbí kurt, že je už pěkně vyschlý, že by si s námi rád zahrál.“

„Cos mu řekla?“

„Že jo. Proč ne? Holky povídaly, že má prima raketu. Žádný z kluků prý takovou nemá. A umí skvěle hrát, každý ho chválí.“

„To by bylo správně,“ znalecky pronesla Linča, „lepší než s těmi ušušněnci, s nimiž dosud hrajeme. Vojta nic neumí a Mirek jakbysmet. Kdyby hrál s námi takový akademik, mohly bychom se od něj přiučit.“

„No a Bohouš je fešák! Má všecko prvotřídní. Ty jeho kravaty a boty - to je báseň - hotový gentleman.“

„Jistě! Inu to víš, doktorů syn. Starý má takové příjmy, že může svému jedináčkovi všecko dopřát.“

„Ten je chytřejší než naši, kteří nás mají za kdoví koho!“

„Inu - lékař - ten to všecko ví.“

Takové a podobné, většinou pošetilé řeči vedla děvčata po každé, než se uložila ke spaní.

Potom usínala plná dobrých nadějí a veselých myšlenek a pomalu se zapomínala modlit. Ani jim nenapadlo, že musíme střežit štěstí, které je nám příznivé a prosit někoho, kdo jím vládne, aby před námi nezavíral svou všemocnou dlaň.

63$

***

Luděk užíval také prázdnin podle svého. Protože měl ve škole velmi dobrý prospěch, dovolil mu tatínek všecko, oč ho požádal. Tak jezdil vesele na kole, což byla asi od osmi let jeho největší vášeň a běhal s kamarády po lesích. Užíval bezstarostně prázdnin. Doma ho viděli jenom u jídla a tu se nezapomínal přitulit ke své mámě. Měl ji velmi rád a už se těšil, až budou mít malého chlapečka nebo holčičku.

Na začátku prázdnin potkal Vodičkova děvčata mladý Odstrčil, kandidát učitelství, hezký kluk.

Řekl jim: „Milostivé slečny, promiňte, že vás zastavuji, ale divadelní spolek Thálie připravuje hru a chtěli jsme vás požádat ke spoluúčinkování. Máme neobsazenou jednu roztomilou úlohu a uvítali bychom, kdyby jedna z vás ji přijala.“ - Děvčata se krvavě začervenala. Monika leknutím, Linča radostí. Divadlo bylo odmala jejím snem. Pohlédla na Moniku a zeptala se nejenom ústy, ale hlavně očima:

„Hrála bys?“ a všecko v ní toužilo, aby řekla ne. Monika pokrčila rameny.

„Copak já vím? Já myslím - já jsem ještě nehrála a pak co by řekli naši

„Já bych hrála hned! Mně se to hrozně líbí,“ prudce zvolala Linča.

Ač Monika věděla předem, že nebude hrát, že by se k tomu neodhodlala, aby vystupovala na jevišti před tolika lidmi, ucítila dětinskou závist a chtěla Linču shodit.

64$

„Hned, hned! Copak víš, jestli bys to zvládla? Copak můžeš vše tak rychle slíbit? Já se ti divím - počkej, až se zeptáš doma - a pak

Linča vzplanula. Tváře se jí rozžhavily a oči jí jen zářily. Málem by se byly pohádaly ještě před Odstrčilem.

„Ty jsi chytrá, všecko sama nemohla si Monika odpustit výčitku, „stále jen já a já - ty jsi vždycky taková! „

Monika se včas vzpamatovala a řekla:

„My se vám ještě ozveme, pane učiteli, až co řeknou naši.“

„Tak prosím vás, slečny, některá se odhodlejte! Byli bychom moc rádi. Přijdu se zítra zeptat. Tak poklona uctivá,“ smekl a odcházel.

Děvčata byla jako podpálená, hlavně Linča.

„Já, já budu hrát, ano, Moniko? Pěkně tě prosím, ustup mi, já ti podruhé také ustoupím.“

„Ty ano, ty jistě! Na tebe se mohu spolehnout,“ s rostoucí trpkostí začínala Monika, „vždyť já tě dobře znám. Ty chceš pokaždé, abych ti ustupovala! To já vím, že to vyhraješ! Jakpak ne! Ty máš všecko už napřed vyjednáno. Rodiče také jistě přesvědčíš. Určitě taťku umluvíš a mamku podfoukneš a budeš hrát. Jakpak ne. Na mě se nikdo neohlíží.“

Tak se Vodičkova děvčata dala do prudké hádky. Co vše si navyčítala, co zlých slov si řekla! Ani byste nevěřili, že jejich krásná, malinová ústa, jež svádějí k líbání, jsou schopna takové zloby a trpkosti.

Dobře, že to taťka neslyšel a mamka rovněž ne.

Svědkem hádky byl pouze jejich bílý pokojíček. Monika

65$

řekla Linče, že ona je na tom nejhůře, že se rodiče na ní prohřešili (digrv1), když si objednali kdoví kolik dětí a ona že s ní stále drží krok a nemá uznání, aby trochu ustoupila, i když je o šestnáct měsíců mladší.

Linča zase křičela, že ona je kvůli ní, prvorozené, ve všem odstrkovaná, že ona je poslední v kalendáři. Monika že jí vypila všecku lásku rodičů a všechnu slávu - že však to mamka povídala, jak byla nerada, když měla zase druhou dceru, že přece ona za nic nemůže a ponese to po celý život. A vychrlila na Moniku spoustu výčitek. Jak všecko chtěla sama, jak jí od nejútlejšího mládí dávala najevo, že je malá a ničemu nerozumí a nic nepotřebuje.

Snad by se byly hádaly až do večera a bůhví, co by si byly ještě navyčítaly, ale najednou uslyšely maminku, jak jde po schodech a rázem ztichly.

„Moniko, prosím tě, mlč! Naši by nám všechno zakázali a nedovolili by hrát žádné z nás. Já ti ve všem ustoupím, to ti přísahám!“

Takto vyjádřený slib se Linče hrozně líbil - znělo to tak divadelně!

„Já ti ustoupím, a když tatínek někam pojede a bude mít místo jen pro jednu z nás, tak nechám jet tebe a třeba třikrát za sebou a dám ti, chceš-li na tu kostičkovanou halenku, co mám v kufru. Víš, jak se ti líbila a mamka dostala jenom na jednu. Chceš ji, Moničko?“

Monika mlčela. Jet třikrát za sebou s tátou třeba do Prahy nebo do Brna a nemuset před tím krvavě bojovat s Linčou a mít jinou halenku než ona, vypadat před ní

66$

jako hodně dospělá, to přece za něco stálo. Zaujata těmito zištnými myšlenkami, dala si říci a svolila.

Potom se obě svorně myly a pudrovaly, aby mamka nepoznala, že plakaly a sestavily při tom svůj válečný plán.

***

Toho dne byly tak hodné, skoro k nepoznání, takže tatínek dle toho usuzoval, že budou zcela určitě něco chtít. Jindy jim musela mamka poručit: „Moničko, podej tatínkovi trepky“ - když přišel večer domů a začal se zouvat - a když řekla - „Linčinko, dojdeš tatínkovi pro pivo. Anda nemá kdy“ - pokaždé se to setkalo s protestem - ale dnes byly trepky připraveny, dávno než taťka přišel a Linča se div nepřerazila, jak letěla se džbánkem pro pivo. Obě se předstihovaly v pozornostech, až se tomu mamka velmi divila. Byla spokojená. Myslila, že její děvčata do rána zmoudřela a začnou se již opravdově chytat práce. Ale taťka byl v tom ohledu pesimistou a věděl, že z toho kouká spíš útok na jeho kapsu. A mnoho se nemýlil. O peníze tu sice nešlo, ale když to Linča přednesla, poškrábal se za uchem a povídal s trochu komickým výrazem: „Už je to tady.“

Zamračeně poslouchal, ale měl povytaženo vzhůru jen jedno obočí a to tak dělal vždy, když svou mrzutost jenom předstíral.

„Cože bys chtěla? Hrát divadlo? Ale to je vyloučeno, vždyť to neumíš a ještě bys tam udělala nějakou ostudu,“ povídal, když mu vypověděla, že ji chlapci tolik

67$

prosili, že jsou z té a té rodiny a třeba by se jejich rodiče zlobili a měl by z toho i taťka nepříjemnosti - a že je to kulturní podnik, divadlo - že je nutné ho podporovat a takovým lidem, kterým se jedná o vzdělání národa neházet klacky pod nohy.

„Já myslím,“ dodal taťka, „že to sehraje některá slečna za tebe, proč by ses musela obětovat právě ty?“ Linča poznala, že taťka žertuje, a proto neztrácela hlavu. Ale pak se do toho vložila maminka.

„Jsi ještě příliš mladá. Teprve ti bylo čtrnáct let a už bys chtěla hrát divadlo? Na to máš času jako vody. Já jsem si poprvé a naposled zahrála před svatbou, viď, tatínku.“

„No tak vidíš,“ žertoval taťka, „jsi na to moc mladá, mohla by sis ublížit a co potom?“

Ale Linča už cítila, že tatínek není tak stoprocentně proti tomu a nehodlala ustoupit.

A Monika se ukázala tak šlechetnou, že se přimlouvala a bojovala za ni.

Tak maminku přesvědčily a tatínek rovněž svolil - ovšem s tou podmínkou, že si napřed přečte scénář a posoudí, zdali se úloha hodí pro takové mladinké stvoření.

***

Nazítří přišel učitel Odstrčil k notářovým a prosil o odpověď. Řekl milostivé paní, že si vzpomněli na slečny, když najednou jim tak před očima dospěly a byl by rád, kdyby jedna z nich mohla hrát.

68$

Paní notářová nebyla příliš nadšená, ale neprotestovala. Jenom se starala, jaký je to kus, co chtějí hrát a na konec povídala, že bude nejlépe, když se pan učitel zastaví u tatínka v kanceláři.

Potom to šlo již hladce. Linča skákala a tančila, tleskala rukama a pak se schoulila vedle Moniky a šeptala jí do růžového ouška:

„Cítím něco velikého - můj osud se naplňuje. To bude základ k mé kariéře.“

„I mlč!“ pohrdavěji odbyla Monika, „vždyť ještě nevíme, jak to sehraješ. Hrát divadlo není žádná legrace. Tam se musíš držet role, tam musíš být něčím jiným, než jsi ve skutečnosti a to není lehké.“

„Právě to je krásné. Být někým jiným a vžít se do toho - žít vlastní román! To je to hlavní, žít to a já myslím, že to dovedu!“

Ty dva týdny, co chodila na zkoušky, počítala Linča k nejkrásnějším chvílím svého dosavadního života a myslila si, že její život je již dosti dlouhý. Režisér ji pochválil hned první den a povídal: „Tak se mi zdá, že jsme objevili nový talent.“

Linča sice hrála maličkou úlohu, ale podávala ji s citem. Taťka s ní chodil na zkoušky; ale o to, jak Linča hraje, se nestaral. Sedal s přáteli v postranní místnosti a hrál taroky nebo šachy. Jenom někdy se na chvilku na zkoušku podíval a pak doma řekl:

„Zatracená žába, ono jí to jde! Jsem přesvědčen, že Linča je talentované děvče.“

Ale mamka povídala, že by jí bylo milejší, kdyby se

69$

měla k vaření a k domácí práci, ale na to že je úplně levá.

V jednotlivých rolích vystupovaly vesměs dospělé slečny a těch se Linča trochu styděla, ale s hochy se znala, a tak byla stále mezi nimi.

Doma pak se svěřovala Monice a obě se znamenitě bavily. Monika v ty večery, co Linča dlela na zkouškách, byla sama. Někdy hrála tenis a potom ji kluci vyprovázeli domů. Hlavně Slávek s ní chodil, nosil jí raketu a začínal se jí dvořit.

Monika by se ovšem raději bavila s vysokoškoláky, třeba s Bohoušem, ale ten se zajímal hlavně o slečnu z lékárny. Na hezkou magistru všechna děvčata žárlila.

Ovšem, někdy hrál také s Monikou, a byl velmi přátelský, dával jí dobré rady, které mohla potřebovat pro celý život, jak si tvrdila, ale nikdy ji nedoprovázel. Vždy se držel jen krásné magistry. To bylo nejhezčí a nejduchaplnější děvče z celé zdejší maloměstské společnosti. Ale Linča s Monikou o ní říkaly, že je pyšná, a některé jejich kamarádky o ní mluvily vysloveně nepěkně.

Tvrdily, že si vodí do bytu mládence a kdoví, co tam s nimi dělá. Proto prý se za ní táhnou jako vosy za medovým koláčem.

Monika tomu věřila, jako všechny ženy rády věří, je-li pomlouvána některá z nich, ale zároveň na ni hleděla s obdivem a závistí.

„To je blbec ten Bohouš Spilku,“ říkala kamarádka Vlasta, „chodí za takovou a pořádných děvčat si nevšímá.“

Tím pořádným děvčetem ovšem mínila sebe.

70$

***

Když bylo před premiérou, byly u notářů velké přípravy. Linča si sice mohla vzít své šaty, měla jich dost a všecky jí slušely, ale to se jí zdálo příliš všední a málo slavnostní, proto si zkoušela všecky Moniččiny a konečně se rozhodla, že si půjde něco vypůjčit.

Monika ji obdivovala, že má tolik odvahy a mamka to považovala za nesmysl, ale Linča stála na svém a šla za slečnou magistrou do lékárny.

Byla ovšem v rozpacích a nevěděla jak to odůvodnit. Ale protože vyrůstala již ze šťastného dětství, které mluví vždy jen pravdu, odhodlala se k falešným lichotkám a tvrdila, že slečnu každý chválí a obdivuje, jaké má krásné a elegantní šaty.

Slečna Voborská na to reagovala smíchem a pozvala Linču odpoledne do bytu, aby si její šaty prohlédla a některé si vybrala.

Linča byla celá šťastná - okamžitě zapomněla, že magistru také pomlouvala a vesele pospíchala domů. A po obědě utíkala do lékárny znovu a obdivovala se nabité skříni, do níž se šaty sotva vešly a brala je do rukou, aby se jimi polaskala. Byly jedny krásnější než druhé.

Ovšem, slečně Voborské bylo dvacet šest let. Byla dávno dospělá a nemusela domů dávat nic ze svých příjmů.

Výdělečné ženy většinou nepočítají na zadní kola každá spoléhá na to, že se dobře vdá a všecko obětuje parádě.

71$

To ovšem Linča ještě nevěděla a nechápala. Proto vyčítala v duchu mamince, že jí také nepořídí takové pěkné oblečení.

Domů si nesla dvoje šaty, jedny krásnější než druhé. Byla celá nadšená a povídala Monice, že slečna magistra je moc hodná a co se o ní povídá, že jistě není pravda.

Tak povrchní bývá úsudek nevyzrálé ženy, jakou byla Linča.

***

Divadlo dopadlo nad pomyšlení dobře. Byl to lehký kousek bez hlubších hodnot, a tak se svých úloh všichni dobře zhostili. Že mrtvý hýbal trochu rukama a bylo znát, že dýchá, a že služka mluvila o rozsvícení a zapomněla za jevištěm lampu - nu to se musí ochotníkům odpustit. Že Linča hrála prostou švadlenku a byla při tom nastrojená jako - inu - jako magistra z lékárny, to se také nesmělo posuzovat. Celkově to bylo dobré a sám tatínek to zhodnotil:

„Podívejme se na naši Linčinku, vždyť ona je docela nadějnou herečkou! Počínala si, jako by byla na jevišti po desáté.“

Za ta slova by byla Linča tatínka zlíbala. A nebyl to jen tatínek. Některé dámy, co seděly vedle mamky, ji také obdivovaly a když Linča za maminkou přišla, říkaly:

„Nu, výborně, slečno, jen tak pokračujte!“

I Bohouš Spilků, jako by ani neměl být protivným profesorem, když Linču potkal, podal jí ruku a povídal:

72$

„Blahopřeji k tomu úspěchu! To bylo prima! Moc jsem vás obdivoval. Budete-li hrát častěji, něco z vás bude, Linčinko!“

Ó, bude! Bude! Linča snila svůj hrdý a slavný sen!

***

Když k tomu došlo, aby splácela Monice svůj dluh, už to bylo horší. Dát jí tu pěknou kostičkovanou halenku z čistého hedvábí a pustit ji s tatínkem do Brna! Autem, prosím, autem! Linča se vozila až k smrti ráda a stále tatínka prosila, aby koupil vůz, že se naučí řídit a zaveze ho, kam bude sám chtít a dojede všude a pro všecko a Monika to chtěla také. Továrníkovy slečny i mladý Koželuh měli svá osobní auta a neděli co neděli jezdili někam tancovat - to bylo přece báječné, ale taťka stále váhal a vždy to zamluvil. Říkal:

„Abyste se potloukly, ne? Víš, co se stalo tam a tam za neštěstí?“

Tak byly jeho jízdy velmi vzácné. Většinou si zjednal taxi a jel za svou záležitostí do Brna nebo do Prahy. Tehdy bral některou ze svých nadějných dcer s sebou. Jen co je pravda! Nedělaly mu hanbu! Byly vždy pěkně oblečeny a načesány a přišel-li s nimi do společnosti, uměly se slušně chovat. Poklonka, kterou dovedla Monika, byla tak roztomilá, že se na tu hezkou žábu každý rád podíval.

Linča měla krásná ústa, plná zdravých, bělostných zubů, o které se pečlivě starala. A pěkně se s ní povídalo. Když chtěla, byla velmi roztomilá.

73$

Tatínek byl jako většina tatínků trochu zaslepen láskou ke svým dcerám a rád se jimi pochlubil. Linča se vždy k zbláznění radovala, když s ním měla jet a teď se toho musela zříci. Ale slib je slib, a tak jí nezbývalo nic jiného než se s tím smířit a pustit Moniku dvakrát za sebou do Brna. Monika toho dobře využila - vystihla tatínkovu náladu a na jedné z těch cest ho umluvila, aby jí koupil bílý florentinský klobouk, po kterém už dávno toužila.

Když Linča uviděla, co sestra dostala od tatínka, těšila se, že to dostane také ona, ale když ani taťka, ani Monika neotvírali žádnou krabici a nic neříkali, pocítila hrozné zklamání a bolestný hněv. Byla z toho veliká mrzutost a takový pláč a rámus, že taťka byl celý zoufalý. A pak se do toho vložila mamka a nazlobeně povídala:

„S tebou je to hrozné, Ludvíku! Koupíš klobouk jen Moně - jako by Linča nebyla tvoje! A víš přece, že je mám ráda stejně oblékané. Já nevím, vás muže vůbec nic nenapadne!“

Taťka byl zaražený a měl zlost sám na sebe. Pak povídal na svou obhajobu:

„No, no - snad nebude tak zle! Ostatně je to nesmysl, že také ty podporuješ jejich závist - to mne mrzí, že jsou ta děvčata na sebe jako sršně. Já bych byl spíše rád, kdyby se to mělo rádo. Vždyť nevíme, jak se jim v životě povede. Kdyby se navzájem podporovaly, tak by se jim všecko dařilo lépe.“

„Právě proto máš k nim být spravedlivý! Máš koupit

74$

oběma stejně, nebo žádné nic. V tom případě má Linča pravdu!“

Mamka byla rázná a nikdy si nečinila újmu. Věděla, že její manžel je velký dobrák. Bouchla dveřmi a odešla. Takové všelijaké přestřelky se udály během prázdnin několikrát. Mamka byla často rozzlobená a taťka jednou povídal, že bude někomu rád hodně platit, jen když si vezme alespoň jednu tu žábu na starost.

A tak ve druhé polovině prázdnin se začalo šít a chystat - v domě byla švadlena a mamka dala Linče šít, co potřebovala. Ve své šetrnosti si ráda vše ušila sama, ale teď to nebylo možné. Otékaly jí nohy a už to nemohla zastat.

Švadlena seděla celé dny u stroje a mamka vše řídila. Monika se dělala důležitou a uplatňovala své znalosti z prvního ročníku školy. Stříhala na pyžama a noční košilky a byla ráda, že to švadlena uznává, jakou má zručnost. Ve skutečnosti se však spoléhala na milosrdenství Boží.

A tak přišel den, kdy šla Linča z domova. Venku stálo auto a ona se loučila. Ne příliš citlivě - to je pravda. Vždyť to bylo jen do Brna a Linča se domnívala, že se tam bude mít lépe než doma. Krásu domova neuměla dosud ocenit. Monice řekla: „Ahoj! Na shledanou!“ A Luďkovi: „Tě Bůh! Měj se prima!“ a letmo mu dala pusu. Mamce sice políbila ruku, ale neuronila ani slzu. „Však tu budete na mne vzpomínat!“ řekla a odjela.

Tenkrát ovšem netušila, že…

75$

***

Monika se nemohla dočkat, až bude Linča z domu. Nebude se muset o nic dělit.

Byl zde ovšem ještě Luděk, ale ten věděl, že v některých případech musí holkám ustoupit. Tatínek mu vždy říkal: „Jen si zvykej. Dámy mají přednost.“ A když chtěl poškádlit mamku, dodal ještě:

„Až se oženíš, budeš to mít, jako bys to našel.“ Luděk se sice bránil, pravidelně se na holky zlobil, ale přece jen se podřizoval. Ostatně, všecko co bylo pro děvčata, se pro něho nehodilo, a tak se do toho ani nehnal. Ale v Linče měl silnou konkurenci, od které teď, když odešla, bude mít pokoj.

Děvčata k sobě nikdy necítila nějakou zvláštní lásku, o jaké rodiče a hlavně maminka mluvila. Ta jim dávala za vzor sebe a svou vlastní rodinu. Vždy zdůrazňovala svou lásku k sourozencům, za které by byla ochotná podstoupit jakoukoli oběť. Monika s Linčou to však necítily a nechápaly - Monika si někdy myslila, že má radši kteroukoliv kamarádku než Linču, a proto nepocítila žádný zármutek při jejím odchodu.

Spíš jí záviděla, že se dostane do velkého města, kdežto ona sama musí zůstat tady v tom „blbákově“. Ale teď, když byla Linča definitivně pryč a ona zůstala sama v jejich bílém pokojíčku, nevěděla, proč je tak sklíčená. Nechtěla si přiznat, že je to stesk; nevěděla, na co by to svedla, a tak se nutila do veselosti a radosti, že se Linci zbavila a honem se rozhlí-

76$

žela, co by si přivlastnila, aby věděla, že je teď jako jediná.

V chladné noci, jaké bývají na počátku září, když se léto začíná loučit a prvé závany podzimu se nesměle vkrádají do kraje, pocítila zimu. Po večerním dešti se snesla mlha a ta se vkrádala otevřenou ventilací s chladem do pokoje. Monika nemohla usnout - bylo jí nějak úzko - vstala tedy a vzala si z Linčiny postele peřinu.

Vida, jaká výhoda! Tohle si dopřát nemohla, když tu byla ta zatrachtilá žába a spala s ní - teď se ohřeje! Měla dvě peřiny - á - už jí bylo teploučko. S pocitem uspokojení, do něhož se vší mocí přinutila, konečně usnula. Ráno však vstávala jako stlučená; byla zpocená, že se její pyžamo mohlo ždímat, a tak ji nějak všecko bolelo. Hlavu měla jakoby něčím nabitou a v uších jí hučelo.

Sundala Linčinu peřinu zlostně dolů a řekla jí: „Potvoro!“ Svou si obrátila na druhou stranu a ještě se pod ni schoulila. Zapomněla, že tu Linča není a začala uvažovat, co budou dnes dělat, co pro svou zábavu podniknou a kam půjdou. Na tenis není dnes pomyšlení - nebe je zamračené a jak se zdá, začíná pršet.

Aha, dnes je první den školy! Je třeba nakoupit věci pro druhý ročník, připravit si aktovku, která za celé prázdniny - bůhví - kudy běhá.

Ale už to Monika ví, co ji od večera tak tísní a proč špatně spala. Linča odjela - Linča tu není!

Bylo nutné si přiznat, že je tu smutno a že se Monice stýská.

77$

A ostatní na tom nebyli jinak. Taťka si hladil čelo a několikrát řekl: „Zatrachtilá žába! Kdo by to byl tušil, že tu bude tak scházet!“ Mamka si pak utřela slzu a povídala:

„Je mi po ní moc smutno. Nemůže se jí tam stát nic zlého, tatínku?“

Luděk si večer sedl a psal Linče dopis. Když na ni měl zlost, tak jí říkával „kačeno“ nebo „opice“, ale teď ji oslovil „Linčinko“ - a psal jí všecko, co by ji potěšilo. Tušil, že se jí také stýská.

{„Kanárkovi je po Tobě asi také smutno, protože při obědě se stále dívá na Tvé místo. Mamka plakala, když jsme si o Tobě povídali a taťka také říká, že tu scházíš! Já zase už chodím do školy a moc se mi to nelíbí - doma bylo lepší! Ještěže mohu po vyučování jezdit na kole. Potkal mne Slávek Veselů a také šeptal, jsi-li pryč. Řekl jsem, že jo - tak povídal, že je to škoda. Andula taky říkala, že je tu jak po vymření. Bylo by lepší, kdybys byla zůstala doma. Tak se měj dobře a piš!

Líbá Tě Luděk

P. S.: Piš hodně brzy!“}

Mamka již také napsala Linče dopis. Teď jí připadalo, že si vlastně mnoho neřekly, když se rozcházely a že málo dcerušku napomínala. Kladla jí tedy písemně na srdce, aby byla hodná a skromná, aby příliš neutrácela, že peněz není nazbyt a že je třeba se uskrovňovat. A aby se nezapomínala večer modlit a v neděli chodila do kostela.

78$

„Musíme se utíkat k Pánu Bohu, pokud je nám dobře, ne až potom, když na nás přijde nemoc nebo soužení. Tu chvilečku musíme denně Pánu Bohu věnovat. A buď na sebe i jinak opatrná, víš, na co jsem tě upozorňovala. Nevyhledávej zábavu s hochy, jsi ještě mladá a nezkušená. Kdyby sis jen jednou zadala, mohla bys na to doplácet po celý život!“

Bylo to krásné, mateřské psaní. Škoda, že si je dcera neuložila na věčnou památku. Ale Linča byla mladá a nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že by takové psaní mohlo být poslední…

Zatím šlo to napomínání hluše kolem ní. Děti pravidelně neocení rady rodičů. Mají sami svůj rozum a to, co jim maminka radí a vštěpuje, jim připadá zastaralé a zbytečné.

Linča psaní přehlédla jen zběžně a odložila ho. Pár dní se válelo na stole a paní bytná je přendávala z místa na místo - a potom je Linča strčila do zásuvky a když potřebovala kousek papíru na setření vylitého inkoustu, utrhla cípek, potom druhý a konečně aby nepřekáželo, zmáčkla je v hrsti a odhodila ke kamnům.

Takové je mládí! Ono neuvažuje, že psaní od maminky se má nosit na srdci a potom je uložit na památku. A čas od času si je přečíst a uvažovat o něm.

Linče se prvých pár dní také stýskalo, to je pravda; byla tu ve velkém městě mezi neznámými lidmi jako prodaná. Měla strach, že netrefí zpět, když šla do školy. Než si zvykla na hlas a mluvu paní bytné, cítila k ní skoro odpor. A ve škole to bylo docela jiné než doma ve

79$

čtvrtém ročníku měšťanky. Na rozvrhu byly předměty, o nichž neměla ani potuchy.

Musela se držet vší silou, aby nepropadla depresi. Linča však byla statečné děvče a měla pevnou vůli. Řekla si, že to vše musí překonat a prodělat, když to sama chtěla, že si musí zvyknout. A město se jí líbilo. Nadchlo ji svou velikostí. V neděli pak jí sama paní bytná slíbila, že půjdou do divadla a opatřila lístky. Linča se na ten zážitek nesmírně těšila. A tak než uplynul týden, byla tu jako doma.

Potom přišla na byt ještě jedna dívka, která se na začátku školy nějak opozdila - tak jí bylo veseleji. Byla trochu starší než Linča, gymnasistka, nebyla tak hezká jako Linča a byla tedy docela příjemnou společnicí. Nikdy se nad ní nevynášela a učila se velmi svědomitě. Paní bytná ji chválila a povídala Linče, že Zdenka tu bydlí již třetí rok a za tu dobu si hleděla co nejméně zábav, zato vždy studovala s vyznamenáním.

Zdenka se po té chvále vlídně usmála a skromně podotkla, že se také ráda baví, ale když je jednou na studiích, že se chce učit, aby to všecko nebylo nadarmo.

To byla pro šestnáctiletou dívku řeč opravdu podivuhodná a moudrá, až to Linču v duchu překvapilo, ale Zdenka nebyla ani „šprtoun“, ani „šplhavec“. Na prvý pohled si ji oblíbila a byla ráda, že spolu bydlí.

Však přišly na ubohou Linčinku chvíle, kdy potřebovala dobrá slova a duševní oporu, v čemž se Zdena dobře osvědčila. Upřímné přátelství má velikou cenu a je nutné ocenit je podle zásluhy.

80$

***

Přišla maminčina chvíle a polekaná Monika ještě než odešla do školy, viděla mamku odjíždět.

Přijelo auto a tatínek byl rozčilený a popletený. Vedl mamku pod paží a roztřeseně říkal: „No, snad dojedeme včas. Je ti moc špatně, Karličko? Rychle, Ando, ten kufr sem a je v něm všecko? A vzkaž do kanceláře panu Vejrostkovi, že dnes nepřijdu - dej jíst dětem a na všecko dávej pozor.“

Monika neměla tušení, že by se mohlo mamce něco zlého stát - byla tím spíš pobavena než polekána a skoro litovala, že se to vše nebude odehrávat doma. Snad by ji pustili i do pokoje, a tak by viděla a slyšela, jaké to je, když přichází člověk na svět.

Dala mamce jenom tak v letu s Bohem - ani ji nevyprovodila k autu a vyslechla to jen jedním uchem, když ji mamka prosila, aby tu také pomohla, že už je velká a může si vzít něco na starost.

„Neopouštěj Luďka, bude se mu stýskat a sdělte to brzy Linčince.“

Mamka se pokřižovala a se zatnutými zuby v návalu nové bolesti, opřená o tatínka, šla těžce ze schodů.

„Vida,“ myslila si Monika trochu škodolibě ve svém mladém, skoro zlém srdci - „museli jste to mít a teď je ti tak zle!“

Taťka ještě zavolal do okna, že v nemocnici počká a přijede teprve, až bude vše odbyto.

Anda pak dlouho rozčileně běhala po bytě a litovala

81$

milostpaní, že hodně zkusí a povídala Monice, že to není žádný žert přivést děcko na svět a že to může také někdy špatně dopadnout. Monika se podívala nedůvěřivě na Andu a řekla.

„Ale s naší mamkou ne. Byla na prohlídce a pan primář povídal, že je všecko v pořádku.“

A šla vesele do školy. A protože to s tím posmíváním nebylo ani z daleka tak zlé, jak se s Lineou bály, povídala to hned holkám.

„Naše máma dnes rodí - panečku, ta má těžkej den.“ Monika, jako mnoho dnešních děvčátek, si na tom zakládala, že mluví o rodičích s despektem.

***

K večeru byla Monika už velmi netrpělivá a padal na ni jakýsi stesk. Luděk běhal každou chvíli domů a stále se vyptával, zdali se taťka vrátil a mají-li už děťátko. Kluci mu všelicos napovídali a Monika také myslila, že vykoná záslužný čin, když ho trochu poučí. Pověděla mu, co o tom věděla a projevila také obavy, že by se při tom mohlo stát něco zlého. Luděk se zarazil a k večeru už plakal.

Konečně taťka přijel a jak vystupoval z auta, bylo na něm vidět, že je veselý. Zářily mu oči. Nějak mladistvě běžel do bytu a povídal hned v předsíni Andě:

„Tak máme holčičku, ale paní hodně zkusila. Teprve teď, před malou chvilkou, přišla na svět.“

„Jejda,“ povídala Anda - „ tak holka? Já myslela, že to

82$

bude kluk - milostpaní tak pěkně vypadala. Karáskové se na to dušovala - a zatím ta baba houby ví.“

„To je jedno,“ řekl notář, „mně je děvčátko milejší, aspoň Luděk neztratí prim.“ A se smíchem volal na děti. Monika mu běžela naproti a Luděk se také vzchopil a chytil otce za ruku. Sám by se byl nezeptal, příliš se styděl, ale Monika ho zastala.

Tak se hned dověděli, že se narodilo děvčátko, že je malinké, ale hezoučké - celá maminka - že má černé vlásky a očka modrá jako chrpy v žitě. Ručičky prý má takhle titěrné - zdětinštělý taťka ukázal na své dlani prstem druhé ruky místečko jako pětikoruna. Luděk zářil jako on - ukazoval své velké, bílé zuby v radostném a rozpačitém úsměvu a hned se ptal, jak jí budou říkat a kdy se tam pojedou podívat.

„Já bych jel třeba hned ráno na kole.“ Ale taťka řekl, že to tak brzo nepůjde. Mamka že potřebuje klid - že by to pan primář nedovolil. Napřed že tam budou telefonovat a teprve až to bude možné, že pojedou všichni. Luděk tedy poslechl, ač nerad a stále jenom mluvil o té malinké - vymýšlel, co jí všechno připraví, že je na půdě jeho houpací kůň a holky že mají jistě schované panny, s nimiž si hrávaly. To Monika slyšela nerada a Luďkovi řekla, že dítě si ještě nebude hrát s pannou ani s koněm a ona, že má své panenky schované na památku.

„Ty budou mít jednou moje děti,“ řekla žárlivě. Začali se hádat. Luděk jí řekl, že je lakomá a pitomá - on že dá malé sestřičce všecko.

83$

Monika šla spát s podivnými pocity. V nejhlubším nitru cítila radost, že je s matkou vše šťastně odbyto a také lásku k malinkému děťátku, které je téže krve jako ona. Ten hlas krve, i když si ho neuvědomovala, se v ní ozýval. Monika však byla ještě příliš bláhová a nikdy si lepší city nepřipouštěla. Sama nevěděla, zdali se raduje, nebo má zlost. Zapomněla i na večerní modlitbu. Zapomněla, že má děkovat a znovu zase prosit!

***

Tatínek telefonoval hned ráno do nemocnice a těšil se na radostné zprávy. Jistě mu řeknou, že maličká dobře spala, že už se hlásí o potravu a maminka, ta dobrá, zlatá a trpělivá, že se má také dobře, že strávila klidnou noc. Tak tomu bylo, když přišla na svět ta velká děvčata a po narození Luďka to bylo také hned dobré. Karlička spala a jedla a ještě se zlobila, že jí dávají málo.

Jaké ale bylo tatínkovo leknutí, když mu oznámili, že maličká se má sice k světu, ale rodička že dostala po půlnoci křeče a její stav je vážný. Ubohý notář Vodička! Jak byl včera mladistvý a veselý, tak najednou zvadl, jako když zapomenete dužnatý kaktus na mrazu. Také tak nějak zvodnatěl a zestaral. Když přišla Monika v poledne domů, byla překvapena jeho vzhledem. Ač se takové velké, nevděčné děti na své rodiče mnoho nedívají, dnes to bodlo Moniku přímo do očí. A tatínek jí hned svěřil svou nesmírnou starost.

84$

„Maminka je velmi nemocná. Dostala nějaké křeče. Ihned po obědě tam pojedu.“

Luděk se dal do pláče, a ani otec, ani on neobědvali. Ostatně, Anda vařila špatně. Polévka byla jako tlouk a omelety udělala houževnaté. Jedna připálená, druhá nedopečená. Měla více marmelády na zástěře než v jídle. To byla chyba paní Vodičkové - vše si udělala nejraději sama. Ve své veliké píli se neuměla dát zastat. Kdyby to bylo jindy, byl by se Luděk Andule nasmál, a ještě dnes by to napsal Linče, jakou Anda uvařila polévku. Mohli ji krájet jako škubánky.

Dnes, ovšem, nebylo kdy na legraci. Dnes se obě děti dívaly jedno na druhé a na tatínka, jako by u něho hledaly útočiště. Dnes Monika cítila podvědomě, že je taťka jejich oporou.

Ujišťovala se: „Ale ono to mamku zase přejde, viď, tatínku? A nebude to mít nějaké zlé následky?“

A Luděk se také stále obracel k otci: „Na to se nemůže umřít, viď, táto? Na křeče ještě žádný neumřel přece paní Nováková z podlesí také mívá křeče, viď, tatínku, to je mívá v žaludku - a ještě neumřela.“

„A v nemocnici je plno doktorů,“ uvažovala Monika, „dají mamce injekci a bude jí dobře.“

Taťku, chudáka, ty dětské řeči rozčilovaly až k zbláznění - zdálo se mu, že jeho nitro se svírá hrůzou. Před polednem se spojil telefonem s místním lékařem a vyptával se ho, co to může být a jsou-li takové křeče po porodu nebezpečné. Nu - a doktor Spilka, ač bral rád věci na lehkou váhu, ho nepotěšil. Starostlivě povídal -

85$

jen aby to nebyl božec, to že jsou případy velmi zlé, někdy že to odnese jen dítě, v horším případě ale i matka.

Vodička se zhrozil. Ani s dětmi mnoho nemluvil - sedl do vozu a jel do města. Anda plakala a po způsobu prostých lidí začala bědovat, co by si počali, kdyby milostpaní umřela.

„Bože - nebohý děti, co byste dělaly? To víte, že by se musel tatínek znovu oženit a to byste teprve poznaly, co je to macecha.“

Luděk byl úplně bezradný a usedavě plakal - ani nešel za kamarády. Ustrašeně vzlykal a s Andou se hádal. Řekl jí, že je kačena blbá, může-li něco takového jen vyslovit. Monika byla tichá jako pěna. V prsou měla něco zaraženo, jakoby jí tam všecko ustrnulo. Nemohla plakat a také si říkala, že je to předčasné, že je na to dost času, že však maminka neumře. To ti doktoři něco vymyslili, něco snad, aby je postrašili, aby se udělali důležitějšími. A přece ve škole neměla stání a smysl pro práci a když měla stříhat klopy ke kabátku, spletla se a ustřihla to špatně. Učitelka ji vyhubovala a ona měla takový vztek a tak byla rozčilená, že se až celá třásla. A doma seděla nad úkolem a nemohla nic dokázat, protože byla tak roztěkaná, že jí myšlenky utíkaly na všecky strany, jenom ne k učení.

A taťka dlouho nejel.

Vrátil se až večer. Monika ho viděla, jak vystupuje z vozu, platí taxikáři, o něčem se s ním domlouvá a potom jde těžce, tak nějak s námahou do domu, jako by měl v kolenou vodu nebo přeseděné nohy. Se stra—

86$

chem a s tlukoucím srdíčkem mu běžela naproti. Luděk, který dřímal na pohovce, také vyskočil a přiběhl celý rozespalý a vystrašený.

Monika chytila tatínka pod paží a ptala se jen očima. Jak viděla tatínkův zjev, nemohla promluvit.

A tatínek také ne. Šel vedle ní do schodů a na každém odpočíval.

Anda vyběhla: „Jak je milostpaní?“ volala. A tatínek jen mávl rukou. „Je to stejné - ach, Bože!“ A v pokoji povídal dětem, že s maminkou je velmi špatně. „Ani mne nepoznala,“ selhal mu hlas. A sedl si tak, jak byl, ke stolu a spustil ruce podle těla. „Ráno tam pojedeme všichni

Děti se jako na povel daly do pláče. Monika cítila po prvé v životě nevylíčitelnou hrůzu a žal.

Tatínek vstal a šel k oknu - stál tam dlouho, zády do místnosti, aby děti neviděly, že pláče. Byla to hrozná noc. Chudák notář nezamhouřil oči - noc se vlekla jako věčnost a hrozná úzkost mu nedala zdřímnout. Věděl víc, než řekl dětem a to ho ždímalo jako ukrutné, neviditelné ruce.

A nejhorší na tom bylo, že muži se neumí modlit; jejich víru otřásl svět, který u každého člověka o ni usiluje. Muži se vírou nezabývají, pokud je jim dobře a když je zle, je už obvykle pozdě. Tehdy by byli rádi, kdyby jejich víra byla prostá a živá, kdyby se uměli utíkat k všemohoucímu Bohu a mluvit s ním jako s přítelem. Vodička to v té hrozné noci zkoušel, k Bohu se modlil a prosil, ale myšlenky se mu rozbíhaly a cítil jen svou nemohoucnost.

87$

Monika byla vychována maminkou, jež ve své prostotě nikdy o Bohu nepochybovala a děti vedla k víře bez výhrad. Nestačila je však naučit, aby se modlily z celé duše a svými slovy. Snad to sama neuměla. Je mnoho lidí, kteří nedovedou se svým Bohem mluvit jako s otcem. Monika tedy odříkávala otčenáše a pak si vzala na pomoc i růženec - ale nenalézala v modlitbě žádnou okamžitou úlevu. Myšlenky jí utíkaly a vždy se přistihla, že nemyslí na slova, která vyslovuje, ale na maminku a svůj strach, až z toho byla celá zoufalá, plakala a konečně usnula.

Ubohý Vodička, zničený po bezesné noci, časně ráno vstal, vzal z kůlničky Luďkovo kolo a vyjel do mlhavého rána k sousednímu městu. Bylo vzdálené čtrnáct kilometrů, mělo okresní nemocnici a v těch hrozných dnech se stalo cílem všech jeho krutých myšlenek.

Podzimní ráno bylo nevlídné, sychravé - mlha a chlad mu probíhaly tělem. Kapky vody visely na drátech telegrafního vedení a kvetoucí žebříček se třásl ve větru u cesty. Vrány se vznesly z lesa a těžce mávajíce křídly, kroužily nad pustnoucí zemí.

Notář Vodička chodil rád do přírody. Pocházel ze selského a rád se díval na lid pracující v polích. A když přijel jednou do roka na dovolenou k svému bratrovi na venkov, s ochotou a chutí mu pomáhal. Dnes neměl smysl pro nic, jen se štval - kopec - nekopec - k městu. A když tam přijížděl, padla na něj taková úzkost a únava, že nemohl ani dýchat a musel vést kolo za řídítka a do nemocnice došel celý schvácený.

88$

Stál na chodbě jako prosebník; do pokoje, v němž ležela jeho Karla, se sám neodvažoval jít, aby to nepřišlo lékařům nevhod - a v té beznaději zapomněl, kde má primář svou ordinaci. Na štěstí vyšla jedna sestra, takže se jí mohl zeptat.

Pohlédla na něj chladnýma očima a řekla, že stav paní Vodičkové je kritický. Pan doktor, který má službu, že je právě u ní, ale rodině je dovoleno, aby nemocnou navštívila.

Paní notářová nikoho nepoznávala. Ubohá netušila, že tu nad ní stojí zdrcený muž, který ji má rád a dal by vše, aby jí pomohl - její duch bloudil kdesi ve zmatených snech -její tělo bylo drceno ukrutnou křečí. Vše se schylovalo k tomu, že tragédie Vodičkovy rodiny vrcholí.

Službu mající lékař se k případu nevyslovil, a primář, u něhož hledal zoufalý Vodička útěchu a pomoc, mu neposkytl jedno ani druhé. Řekl manželovi vše bez obalu jako muž muži. Stav paní notářové je beznadějný. A snažil se mu vysvětlit, co to je božec a z čeho vzniká - paní notářová musela mít v poslední době nemocné ledviny - bílkovina vnikla do krve - Vodička to vnímal jen napůl - ani se mnoho nezajímal o dítě, které bylo ušetřeno a mělo se k světu. Bylo již na jiném oddělení a kterási zdravá rodička mu dala poprvé pít.

Notář měl hlavu schýlenou bolestí tak krutou, že si to nikdo nedovedl ani představit. Netušil, že to bude tak hrozné, až se bude muset se svou Karličkou rozloučit. A při tom se nesměl úplně oddat bolesti, ale musel se starat, jak nejrychleji uvědomit Linčinku, jak ji sem

89$

dostat a přece ji nepoděsit a co zařídit, aby jeho děti, co jsou doma, se sem rychle dostaly. Vratkým krokem šel hledat taxíka a tím odjel spěšně domů. Seděl v něm celý skleslý - za ty dva dny zestaral o dvacet let.

A doma - můžete si představit, jak bylo doma?

Musel poslat Andu pro děti do školy, aby šly domů, že pojedou do nemocnice, že je mamince moc špatně.

Monika přiběhla okamžitě - krve by se v ní nedořezal - hleděla zděšeně na tatínka.

„Maminka - maminka umře?“ Řekla sevřeně a chudinka se zachytila stěny. A tatínek zoufale a smutně kývl hlavou - nemohl ze sebe vypravit slovo. A už tu byl Luděk, slyšeli ho po schodech, jak dýchá a pláče. Andula mu cestou pověděla, že je s maminkou konec, že před domem stojí auto, jímž okamžitě pojedou do nemocnice. Luděk si to nedovedl představit, jak vypadá umírající a jak vypadá mrtvý - nikdy nic takového neviděl, ani nečetl.

Literatura, která ho zajímala, byla vesměs dobrodružná. Teď má jet k mamince, všecko to vidět a prožít - a a - to už mamka nikdy nepřijde domů a nikdy už s nimi nebude?

To bylo tak hrozné a smutné, že padl na pohovku a plakal a plakal…

***

Potom bylo všecko jako hrozný sen a chudáci děti, po ta dvě rána, kdy se probouzely ze spánku, se ptaly samy sebe, je-li to skutečnost.

90$

Maminka - když ji konečně uviděly - vypadala, jako by to ani nebyla ona. Ležela už bez života, ústa měla těsně sevřená, vůbec se na ně nepodívala, ani se neusmála. Vlasy měla rozcuchané a nohy křečovitě natažené, a ruce, položené vedle těla, nezvedla, aby objala Luďkovu hlavu, která se třásla vedle ní na železné postranici nemocniční postele.

Ta chladná ošetřovatelka stála strnule vedle nich a tiše povídala:

„Před půlhodinou skonala. Přejte jí ten klid, který nemůže dát svět!“

„Klid, klid,“ skoro pohoršeně šeptal Vodička, „ale co bude s námi, s mými dětmi, s tím malým děťátkem, co si bez ní všichni počneme?“ zalomil rukama a přitisknul si je na oči. Trhavě se rozplakal a nešťastné děti s ním. Byla to chvíle, na kterou do smrti nezapomenou…

Domů jeli s tetou Josefinou, která měla ve městě hudební školu a žila sama. Tatínek ji poprosil, aby se jich ujala, že neví, co počnou v těchto hrozných dnech, kdy je třeba vypravit důstojný pohřeb a děti na rozloučení s maminkou připravit. Teta sice tvrdila, že má plno žáků, kteří nemohou své hodiny přerušit, ale kvůli Ludvíkovi a jeho dětem, když je potkalo takové strašné neštěstí, že to udělá.

Pro Linču do Brna poslali auto. Chudinka přijela nastrojená, aniž věděla, že jede na pohřeb. Tatínek vzkázal jen, že je maminka velmi nemocná, aby se okamžitě vrátila domů.

Monika jí vyběhla naproti a chytila ji kolem krku. Ni—

91$

kdy se tak neobjímaly, teď ale tolik potřebovala na někoho padnout a tu strašnou novinu mu vyvzlykat na prsou. Linča stála jako solný sloup.

„Co - co - mamka?“ šeptala beze zvuku a bez dechu. A Monika jí musela říci:

„Maminku už nemáme.“

Luděk byl od pláče opuchlý. Ležel stále na pohovce jako podťatý. Linča nemohla ani plakat. Udělalo se jí špatně a zvracela. Ve své beznaději povídala: „A já jsem se tolik modlila - celou cestu - u každého kříže…“

„To už bylo pozdě,“ vzdychla Monika, „maminka skonala, než pro tebe jeli.“

Teta Josefina se hned všeho energicky ujala. Děti na to hleděly pohoršeně, když otevřela skříň, v níž měla mamka šaty a vyrovnala je ven. Hledala, kde je co černého, potom to poslala k švadleně a vyžádala si od Vodičky peníze. Šla s dětmi do obchodu a koupila jim na šaty - u modistky obstarala kloboučky se závoji, též sobě něco sehnala a s Luďkem šla ke krejčímu. Děti se tomu nejdříve bránily, ale pak, když jim ona i tatínek řekli, že si to maminka zasluhuje, aby byly na pohřeb důstojně připravené, daly si říct.

Děvčata, která se jindy radovala, když si zkoušela nové klobouky a pravidelně se u toho hádala, dnes jen tak podvědomě a s jakýmsi zvykem si oblékala, co jim modistka podala a bylo jim v té chvíli jedno, že má teta Josefina starý vkus a vybírá vše po svém.

A tak uplynuly tři dny, v nichž žili jako ve snách. Již stáli všichni nad maminčinou rakví. Kněží zpívali své

92$

„miserere“ a hudba hrála tesklivý pochod. Do zvuků trub a klarinetů se mísila smutná melodie prosté písně Osiřelo dítě.

Chudák Vodička šel za rakví jako stařeček. Byl celý zhrbený a roztřesený a děti usedavě plakaly. Dnes to bylo děvčatům jedno, jak budou vypadat a co o nich řeknou lidé. Luděk si naříkal na mžitky před očima a na bolení hlavy. Šel s tatínkem a sotva se motal. Podpírali jeden druhého.

Lidí byla plná ulice, neboť lidé rádi vidí cizí bolest, jako by neměl každý dost své.

Linča na hřbitově omdlela. Museli ji odnést a to bylo něco pro přihlížející. Div se neušlapali, jak se tlačili, aby všecko viděli.

Ještě smutněji než na hřbitov šli pozůstalí domů. Linča byla jako bezduchá - uplakaná a třesoucí se zimou. Na ulici znovu zvracela. Notář se musel starat o ni, ale také o hudebníky a nosiče. Bylo nutno jim poděkovat a pohostit je.

Ve všem scházela maminka, která byla energická a uměla vše zařídit. Takto měli pohřeb špatně organizovaný - zapomněli na svíčky - neměli roušku na křížek. Bylo ostudou, že tak velké město nemělo pohřební ústav, který by si vzal všecko na starost…

„Jděte domů,“ řekl zničený otec dětem - „jděte domů a buďte statečné - co nám zbývá - jak vše zařídím, hned přijdu za vámi.“ A teta Josefina, která jediná byla mimo jejich zármutek a hleděla jim prospět, vzala Linču pod paží a domlouvala ostatním:

93$

„Nesmíte tolik plakat. To byste mamince přitěžovali. Říká se, že matka nemá v hrobě pokoj, když děti příliš naříkají. Poručte svůj žal Pánu Bohu.“

Monika s Luďkem se po té domluvě utišili. Luděk by byl udělal všecko, jen aby mamince pomohl k nebeské blaženosti - a už včera řekl Monice:

„Maminka je už jistě v nebi, viď? Určitě ji tam vzali bez očistce, vždyť byla taková hodná.“

Monika ještě nikdy neuvažovala o záhrobním životě - pro samou hru a pro světské radosti a tajnosti o tom nepřemýšlela. V těchto strašných dnech a nocích si chtěla všecko rychle srovnat v mysli a vzbudit živou víru, která zvláště ve chvíli tak veliké bolesti je člověku oporou nade všecko silnou. Ba křečovitě se jí uchopila a nechtěla si připustit ani jedinou pochybu. Ubohá Linča se však blížila ke scestí. Pohlédla na tetu Josefinu a povídala:

„A já v Boha nevěřím. Vždyť jsem se tolik modlila a on mne neslyšel. Kdyby jaký byl, nemohl by mým modlitbám odolat.“

Teta se lekla jejích beznadějných slov.

„Dítě, dítě!“ zvolala, „kam tě tvůj zármutek zavádí? Pán Bůh je tak moudrý, že my nemáme právo soudit jeho jednání. Ale je jisté, že sirotky neopouští!“

Když přišly do bytu, nemohly se děti znovu přemoci jak tu bylo smutno. Po pohřbu tady zůstal nepořádek a ta prázdnota! Monika si zakryla oči a znovu se rozplakala.

„Jak budeme bez mamky! Jak bez ní budem?!“

94$

Luděk jí chytil za rameno. „Co si bez ní počneme?“ a znovu se rozvzlykal.

Linča šla k maminčině posteli. Před několika dny tu mamka spala, veselá a zdravá - postel ještě voněla její osobní vůní - a už se do ní nevrátila.

Linča se na ni schoulila - tolik potřebovala teplo a odpočinek - někam složit své bolící srdce.

Teta Josefina k ní přistoupila a něžně ji přikryla. Litovala, ovšem, šatů, že si je děvče pomačká, ale v té chvíli ji nechtěla napomínat. Usoudila, že bude nejlépe, když si odpočine.

Monika s Luďkem ještě dlouho plakali, ale potom šli do kuchyně a řekli Andě, aby jim dala čaj - že - že mají hlad. Takové je to lidské tělo. I když duše truchlí a bolí sebevíc, mladé tělo se hlásí o své.

Když přišel domů tatínek, seděli Monika s Luďkem v kuchyni u stolu a jedli. Monika se trochu zastyděla a na svou omluvu řekla, že jim byla zima a museli se zahřát. Anda nalila také Vodičkovi a Josefině. Teta jedla, ale notář odmítl. Nepozřel nic již čtyři dny a jídlo se mu protivilo. Šel do svého pokoje vedle kanceláře a tam padl těžce na stůl, až pod jeho tíhou zaskřípěl. Spustil hlavu na ruce, a tak naříkal, až se to prázdným pokojem příšerně rozlehlo. Plakal tam dlouho ve své samotě. Ale pak se v něm ozval muž. Vzpomněl na opuštěnou domácnost a své čtyři sirotky. Vstoupil do kuchyně a vzal si čaj. Kdyby tu byla Karlička, stál by na plotně a čekal na něho. Teď to nikoho nenapadlo, aby mu ho ohřál. Vypil ho tedy studený a povídal Josefině: „Jsi velmi hod-95$

ná, že ses nás ujala. Nikdy ti tu laskavost nezapomenu. Můžeš se zdržet déle?“

Soucitně na něj pohlédla a pokrčila rameny: „Nu tak asi přes neděli. Déle nemohu. Víš, že mám plno žáků a je to moje živobytí. Lehce bych je ztratila a co potom?“

„Nu řekl notář nerozhodně, „snad bys tu mohla být stále. U nás bys také našla existenci. Byl bych ti navždy zavázán. Nevím si rady s ničím. Děti jsou nedospělé - a ta malinká - „ Teta Josefina se trochu odmlčela, uvažovala, ale potom soucitně řekla:

„Je mi tě líto, švagře“ - byla to Karliččina sestřenice „je mi tě moc líto, ale v tomto případě - víš - nemohu jisté vyměnit za nejisté - nejsem zvyklá na tak velkou domácnost a dětem, zvláště tomu malému - vždyť ty se musíš nějak trvale zařídit a jakmile ti odletí největší zármutek a pomine tenhle zmatek, musíš o tom přemýšlet.“

„Zatím mám hlavu úplně prázdnou,“ vzdychl Vodička těžce.

„Za pár dní se ti vyjasní. Co je to platné? Musíš se vzpamatovat už kvůli dětem. Moniku vezmi ze školy musí maminku nahradit a k děcku si vezmeš kojnou.“

„Již jsem psal do Prahy pro školenou sestru,“ řekl notář, „pan primář mi to zařídil. Myslím, že přijede dnes nebo zítra.

Ale Moniku do vedení domácnosti neuvážu, je moc mladá a musí dostat vzdělání. Zjednám k Andě ještě jednu služku - snad to nějak zvládneme.“

Takové starosti mučily ubohého vdovce. Ve svém žalu

96$

se domníval, že by mu bylo lépe bez nich, ale ve skutečnosti bylo dobře, že je měl.

Musí-li člověk myslet na to, co souvisí se životem, nemůže se tak docela poddat svému zármutku.

A těch starostí pak bylo stále více, takže se maminčino místo na povrchu, alespoň v tom hmotném ohledu, trochu vyplnilo. To místo v srdcích všech, ovšem, zůstalo dlouho prázdné a bolavé.

***

Školená sestra přijela až na konci týdne a zaujala v domácnosti své místo. Současně také přivezli malou Helenku, která byla v nemocnici a pila od rodičky, která byla zdravá jako rys a kojila ji s nadějí na dobrou odměnu.

Děti stály nad tím malým tvorečkem s podivnými pocity. Linča řekla s utajeným dechem, že neví, jak snese v domě toho vetřelce, který je příčinou maminčiny smrti - ale když se podívala do jeho modrých oček a vzala do prstů bezmocné, malé ručinky, nemohla přemoci jiný, lepší cit, který se v ní vzmáhal.

Monika se rozplakala.

„Malinká,“ říkala bezzvučně, „ani nepoznala mámu.“

A Luděk hned Helenku choval a líbal a povídal:

„Tu nám mamka odkázala. Kdyby to byla věděla, že ji tu musí nechat, jistě by byla plakala a byla by nám přikázala, abychom ji měli všichni rádi.“

Tatínek nemohl promluvit. Chvíli se díval a pak se odvrátil.

97$

Školená sestra se jmenovala Valentina Bělíková a Luděk, sotva se na ni podíval, hned udělal vtip. Řekla totiž, že jí přezdívají Týnka a že jí tak říká každý, kdo ji má rád - prý jí to jméno dobře sedí. A on hned poznamenal, že je také tak hubená a dřevěná jako týnka v plotě. Monika ho ale napomenula. „Musíme si ji vážit,“ zdůraznila, „ona bude mít na starosti naši Helenku a to není lehká práce.“

A slečna Týnka se hned také dítěte ujala s energií, ale i s jemností. Bylo s podivem, jak dovedné byly její ruce - jak uměla obsloužit malé dítě, jak s ním zacházela. Hned udělila Andě v kuchyni příslušné rozkazy a sama se ujala životosprávy dítěte - kupovala a vařila vše, co mu prospívalo a hned první den Andě hubovala za špatně vyprané plínky. Vodičkovi pak řekla, že je nutno přikoupit výbavu pro nemluvňátko. Všecko muselo být specielní a objednané z Prahy.

Linča pobyla doma jenom pár dní a zase musela do školy. Skoro se jí ulevilo, když odjížděla, neboť doma na ni všechno padalo. Ve škole jí snad bude líp - nebude si stále připomínat maminku.

Ale při odjezdu zjistila, že nemá vyprané prádlo, ani spravené punčochy a k jídlu jí s sebou také nikdo nic nepřipravil. Teta Josefina odjela a všecka práce zbyla na Andu. Pán jí sice hned řekl, že jí přidá plat a nebude šetřit, jen když se celé domácnosti ujme, ale Andě bylo jedenadvacet let, a za života panina toho mnoho nenadělala. Co jí poručili, to udělala, ale jinak vše řídila paní notářová.

98$

Že uměla vzít za práci, to je pravda, ale samostatně nic nedělala. Tak bylo v nejbližších dnech nutno prát Anda to uměla pěkně a čistě, ale když prala, tak prala - a milostpaní uklízela a vařila. Ještě Andě přinesla svačinu i oběd a uvařila škrob - krátce, úplně ji obsloužila tak, že Anda jen stála u necek. Teď to bylo horší. Anda musela, než šla do prádelny, uklidit a uvařit, ale to zabralo mnoho času. Slečna Týnka nedělala nic, co se přímo netýkalo dítěte. Požadovala, aby měla na stole snídani a svačinu a když dítě spalo, buď pro ně šila nějaké stužky a tkaničky, co bylo třeba, nebo si četla. Nu a po obědě pro sebe žádala hodinku klidu. To řekla hned první den, že má na to nárok, neboť často bude muset s děckem ponocovat. Anda na ni měla zlost hned od počátku, a při tom prádle plakala. Nemohla s tím z místa. Děti, zvyklé svému pohodlí, se neuměly samy obsloužit a Monika si myslila, že když se učí, nemůže dělat nic jiného.

Paní notářová byla, jako většina matek, na sebe jako kat. Nikdy se nešetřila, děvčátkům mnoho práce neukládala. To jenom tehdy, když ji rozhněvaly svou nedbalostí. To je pak dva tři dny zapřáhla - musily zašívat nebo uklízet - ale za pár dní to polevilo a zase je nechala být. Tak byly obě zvyklé svléct si šaty, obrátit rukávy a pohodit je na židli nebo na postel, v lepším případě je pověsit zajedno poutko na dveře, nebo na háček u okna - a více se o ně nestarat. Po neděli zůstaly šaty pomačkané - sem tam bylo něco utrženo a mamka když nechtěla, aby vzaly brzy za své, šla a po dceruškách dala

99$

všecko do pořádku. Že byly pořád kolem ní, považovala je za malé a slibovala si, že se děti všemu naučí, až dospějí.

Teď tedy Moniku ani nenapadlo, že si musí sama vše uklízet a starat se o sebe, alespoň o sebe, ne-li i o Luďka a tatínka. Hned po prvé neděli zůstaly tatínkovy sváteční šaty viset na věšáku nevyčištěné a její vlastní smuteční šaty, na nichž bylo znát každé peříčko a prach, byly pohozeny celý týden na židli a na ně se večer odkládala pokrývka z postele. Boty, co se nosily jenom v neděli, zůstaly pod postelemi špinavé a Luděk si vzal sváteční oblečení i do školy, protože měl u všedních šatů utrhané knoflíky.

Teprve za několik dní si toho Anda všimla, hubovala a do dětí se pustila, že ona na vše nestačí a že to takhle dál nepůjde. Luděk po ní hodil hlavou a povídal: „A k čemu pak tady jste? Dostáváte plat, tak buďte zticha.“

Anda si to ale nedala líbit - a byla hádka.

Slečna Týnka se také zlobila. Žalovala notáři u oběda, že by se jí u nich líbilo, kdyby tu byla lepší služka, ale tahle, že je nedbalá a drzá až hrůza. Jídlo že je všelijaké - ona že byla zvyklá na prvotřídní kuchyni.

Notáře to mrzelo, byl ze všeho velmi nešťastný a nejraději by utekl někam na konec světa, aby se nemusel dívat na svou ubohou rodinu. Domluvil Andě, aby dělala všecko tak, aby tu udrželi slečnu Valentinu, nebo co prý by si počali s Helenkou, kdyby jim odešla? Anda měla vztek a povídala pradleně Karáskové, že takovou můru

100$

jakživa neviděla. Má ji obsluhovat, zatímco sama neví kudy kam a co dělat dřív.

Za pár dní po pohřbu přišli na návštěvu doktorovi Spilkovi. Pán, paní a syn Bohouš. Přišli kondolovat, při čemž se omlouvali, že tak neučinili dříve. Paní zásadně na pohřby nechodí - příliš ji to rozrušuje a doktor byl v tu dobu právě povolán k těžkému případu do vesnice. Protože Monika byla ještě ve škole, přijala hosty slečna Valentina jako reprezentantka domu a poslala Andu pro pána do kanceláře. Než přišel, ukázala návštěvě dítě a řekla, že doufá v jeho zdárné vychování; dobře prý pije a snáší i odvar z ovesných vloček.

Paní doktorová se dívala dojatě na malinkého, bezmocného sirotka a obdivovala slečninu metodu.

Ona prý by dávala dítěti jen mléko a nanejvýš trochu kalcia.

Slečna Valentina vypadala mladě, ale podle řeči měla již ve svém oboru velké zkušenosti. Byla velmi sebevědomá a důležitě vypravovala, kolik dětí a z jakých rodin již vychovala.

Když na chvilku odskočila, paní doktorová vzdychla a povídala:

„Tuhle ženskou bych pod střechou nesnesla. Chudák Vodička!“

Notáři byly návštěvy a důkazy účasti hrozně protivné. Tísnily ho jako nemoc. Bylo to vlastně stálé rozrývání rány, která tak bolestně krvácela. Nejraději by se byl omluvil a nešel ani do bytu, ale doktora Spilku si vážil jako dobrého lékaře. Přišel tedy a s hosty se trochu rozpačitě a dojatě uvítal.

101$

Seděli pak u stolu a celá ta přesmutná událost se připomínala a opakovala do všech podrobností.

Doktor Spilka tomu rozuměl a poučoval notáře, jak se takové neštěstí stane a co je toho příčinou, z čeho to vzniká a tak dále.

Notář byl celý zoufalý, když se dověděl, že každá těhotná žena si má čas od času dát vyšetřit ledviny, že se taková věc lehce promešká, ale nikdy již nenapraví.

Vtom přišla Monika.

Venku byl sychravý den. Měla na sobě z mamčina plyšáčku ušité bolérko a na hlavě černou rádiovku. Byla celá v černém, ale když vstoupila, přece se v této smutné domácnosti rozsvítilo, jako by sem zabloudil sluneční paprsek.

Všichni se vzchopili, hlavně Bohouš - šel jí vstříc a stiskl její ruku.

Monika děkovala jemu i rodičům - paní doktorové políbila ruku, ale nemohla promluvit. Tolik lidí jí kondolovalo a po každé musela plakat.

Mladý Spilka byl trochu rozpačitý, ale pak se s ní rozpovídal. Mluvil o tenise, který již skončil - řekl, že tu teď bude nuda - a že je rád, že zase pojede do Prahy.

„Tam je podzim snesitelnější, ale tady je těžko. Nevím, co si tu počnete, slečno.“

Monika jen pokrčila rameny.

„U nás je tak smutno.“

Doporučil jí, aby hodně četla. „Tím se člověk zaměstná, zapomene a blahodárně se uklidní.“

„A vždyť ani nemám co,“ posteskla si Monika, „mam—

102$

ka mi nedovolila všecko z naší knihovny číst a v obecní už pro mne nic nemají.“

„Chcete-li, půjčím vám něco svého. Jsem členem některých literárních klubů a tam mají dobré věci.“ Monika svolila, aby jí poslal knihy, ale jen ze zdvořilosti. Ani nevěděla, zdali o to sama stojí. V tom svém žalu byla tupá ke všemu. Měla hrdlo sevřené, sotva teď s ním mluvila. Stesk po mamce byl přímo vražedný.

Bohouš ale to snad v tom celém rozsahu nechápal, snad ji chtěl trochu rozptýlit a vyvést ze škodlivé apatie. Znovu se jí vyptával, jakou četbu má ráda. Zdali historickou, nebo něco lehčího - mluvil s ní už jako s dospělou.

Jindy by byla bez rozmyšlení řekla: hodně zamilovanou, jako to řekne každá patnáctiletá holčička a nesdělí-li to, tedy si to myslí. Dnes ale nic takového Monice nepřipadalo. Pokrčila jen rameny a řekla netečně: „No - já nevím. Mně se líbí všecko, je-li to pěkné.“

„Já čtu nejraději cestopisy,“ svěřoval se Bohouš, „to byla odjakživa moje láska. Už jsem jich přečetl velké množství. To vás nebaví?“

Monika se přece trochu vzchopila.

„Ach, pro Boha - to ne! Jenom ne cestopisy.“ Říkala to skoro v hrůze, neboť si bleskurychle představila, jaká by to pro ni byla nuda číst takový suchopárný spis.

„Cestopis mne nikdy nebavil,“ řekla dále, „to je mi nejprotivnější ze všeho. Nejraději čtu něco ze společnosti.“

„Tedy konverzační román. Ano, to dámy mají rády. Ale

103$

kdybyste chtěla vniknout do takového cestopisu, to byste poznala opravdovou krásu. Líčení cizích krajů - kultury cizích národů - krásně popsaná, pro nás často nepochopitelná příroda.“

„A co je do toho!“ trhla Monika rameny, „ když se tam sama nemohu podívat. To je mi milejší film z těch krajin. Tam to alespoň vidím na plátně.“

„Já se právě chystám, až dostuduji, že pojedu do světa - mám již hotový plán. Budu cestovat. Pojedu s nějakou výpravou do severských krajů - tam mne to láká nejvíce.“

Doktorovi již neměli s notářem co povídat; vypověděli vše, co se týkalo zemřelé paní a nadějného novorozeňátka a teď se přidali k mladým.

Doktor se zasmál a řekl:

„Náš Bohouš je už ve své zálibě. Seznamuje slečnu se svými plány do budoucna.“

Paní doktorová byla s Bohoušovou řečí dost nespokojená a řekla, že ji tím stále straší - cestovat a cestovat a nemá prý uznání se svými rodiči. Chtěl by je opustit.

Bohouš se něžně usmál a povídal matce, že se přece zase vrátí a z cest by jim stále psal. Doktor to ale zamluvil. Řekl, že je na to času jako vody - dosud že nemá dostudováno - jaké tedy plány. A do té doby - mávnul rukou.

Vtom přišel ze školy také Luděk a trochu se mluvilo s ním - doktorovi se pak poroučeli.

Notáře návštěva nijak nepotěšila. Takových slov slyšel už mnoho a žádné ho nemohlo zbavit jeho smutku.

104$

Naopak - po hovoru s doktorem si pomyslil, že něco zameškali a v duchu se obviňoval, že měl zdravotnímu stavu své Karličky věnovat mnohem větší péči. Po každé takové návštěvě byl ještě nervóznější a skleslejší než dříve.

Na Moniku však měla návštěva hezkého mladého muže opačný účinek. Když odcházeli, tisknul jí výmluvně ruku a potichu řekl: „Byl bych šťasten, kdybych vás mohl nějak potěšit. Musíte se vzchopit, Moniko, život je před vámi a není chudý na radosti, jenom se mu musíte podívat do očí, tak, jako teď mně. Nemáte daleko do dospělosti a tak musíte žít samostatně. Paní matka vás vychovala, teď stojíte na svých nohou a je to úděl rodičů - dokonat práci a odejít.“

Tato moudrá slova budoucího profesora Monika dobře nechápala, ale to, co povídal o jejím pohledu a očích se jí nějak dotklo. Zrůžověla a sklopila je.

„Děkuji,“ zašeptala, „a ty knihy mi pošlete.“

***

„Pojedeme se podívat za Linčinkou,“ povídal tatínek jednou ve čtvrtek, „v neděli za ní vyrazíme. Slečna Valentina si Helenku obstarává stejně sama - a Anda to tu také zařídí. Doma to není k vydržení,“ vzdychnul sevřeně, „a Linča se také potěší. Má-li tu prádlo, vezmeme jí ho - a myslím, že jí maminka pokaždé něco upekla?“

Upekla - ano - to byla pravda, ale Monika to neuměla a Andula - Andula tomu také moc nerozuměla. Nu, ale

105$

povídala, že však je tu kuchařská kniha, tak proč by něco nezkusila!

Říjnová neděle byla pěkná. Mdlé, podzimní sluníčko se dalo vidět a ozářilo celý kraj - holé stromoví si snad myslilo, že už je jaro, tak mile se nějak chvělo a na svahu u lesa v odkvetlém vřesu laškovali dva zajíci jako v březnu. I chocholouši a vrabci štěbetali po silnici, když lesklé auto uhánělo s Vodičkovou rodinou k Brnu.

Dříve to míval notář Vodička nadevšecko rád. Prohlížet si přírodu a pozorovat její změny, jak šel roční čas, ale teď jaksi neměl pro nic smysl. Stále musel myslet na svou zemřelou ženu a k tomu ho drtily starosti o domácnost. Nevěděl jak to zařídit, aby byl v bytě pořádek, aby bylo dobře uvařeno, prostě aby domácnost vypadala alespoň přibližně jako dříve.

Ačkoliv měl Vodička velmi rád svou ženu a oceňoval její velikou pracovitost, skromnost a péči, přece se mu teď zdálo, že jí to dost nedával najevo. Tenkrát neviděl to, co bylo uděláno, to, co bylo v pořádku. Vše mu připadalo samozřejmé. Dnes viděl všecko, co nebylo hotové, a bylo toho tolik, že o nepořádek přímo zakopával.

Nebylo včas uvařeno, často Luděk šel do školy bez oběda, nebo jen něco ve spěchu zhltal - prádlo bylo špatně vyžehlené, knoflíčky utrhané - v pokojích a na předsíni bylo plno prachu, kam se podíval, tam visely šaty, na záchodě bylo našlapáno, v koupelně unikala voda z odpadu a dělala po dlažbě louže, tam byla prasklá žárovka, tam odřená malba - květiny na stolcích byly nezalité - kanárek v kleci, miláček zemřelé paní, nedostal čerstvou vodu…

106$

To vše ubohý Vodička pozoroval a nemohl se přemoci.

Když vyhuboval Andě, celý den nemluvila a dávala najevo, že je tu nerada a vše dělá jen z milosti k postižené rodině. Stále na to na všecko myslil a nevěděl, co si počne a jak se zařídí.

Kdyby tak byla v příbuzenstvu nějaká žena, třeba starší teta nebo vdova, která by k nim ochotně šla. Ale byla jen teta Josefina, sestřenice Karlina, o hodně starší a té se nechtělo. Musel by ji snad silně přeplatit a to si nemohl dovolit. Ač Vodičkova kancelář byla zaběhlá a oblíbená a on byl ve městě jediným notářem, přece se v penězích nekoupal. Byl příliš čestný a poctivý a takovému právníkovi se peníze nehrnou. Ostatně, chtěl dětem uchránit slušné věno, aby měly oporu pro život, neboť neví, co na ně čeká!

Pro Moniku a Linču měl již k tomu slušné základy - to díky výborné péči a hospodárnosti Karlině, ale pro Helenku dosud nic - a na to musel zvlášť pamatovat. Teď ovšem ještě nebylo patrné, vydrží-li a vyroste-li, byla přece jen slaboučká, ale on si přál, aby žila. Vždyť to byla poslední částka Karliny bytosti, bylo to živé a čerstvé dědictví po ní.

Monika s Luďkem se na cestu za Linčou těšili - bylo to milé vyrušení z toho soužení, co na ně doléhalo doma. Linča z nich bývala nejveselejší - uměla zpívat a žertovat, a o nějaký vtip u ní nebývalo nouze. Snad - snad je i teď trochu rozveselí.

Dnes poprvé se Monika zajímala o svůj zevnějšek a trochu se upravila. Shledala k své nelibosti, že jí klo—

107$

bouček se závojem jaksi nesedí - nu ovšem - to kupovala teta Josefina. Byl jako pro starou. Ale černá barva šla Monice dobře k pleti, k vlasům i k očím a šaty měly dobrý střih. Trochu se napudrovala a zkoumala svou pleť. Měla nějakou vyrážku a na nosíku suchý opar. To bylo od pláče.

Luděk si chtěl koupit nějaké součásti k elektrickému vedení. To byl jeho koníček, stále něco montovat a rozvádět. Mluvil o tom cestou s Monikou.

O přírodu se mladí lidé nestarali, ale jízda jim působila požitek, že ani nevěděli, jak to přišlo, že se tak potěšili.

Před domem, v němž Linča bydlela, byli skoro veselí. Něčemu se smáli, tajíce to před tatínkem, neboť se na ně podíval přísně a skoro s výčitkou. Ubohému Vodičkovi připadalo, že se už nikdy nezasměje a nezaraduje.

Paní bytná jim vyběhla vstříc a vítala je srdečně a uctivě. A na notářovu otázku, kde je Linčinka, odpověděla, že ji vypravila do kostela.

„Je zdravá?“ zeptal se Vodička rychle. Tak se mu zdálo, že se nikdy tolik nebál o zdraví svých dětí jako teď. Pořád měl tušení, že není ještě dost toho neštěstí, které ho potkalo, že se na něj něco chystá, co dosud nezná, a že to bude ještě strašnější.

„Je zdravá, je - „ řekla paní bytná, „jenže si stále hluboce připouští to neštěstí, které vás potkalo, pane notáři. V noci špatně spí a nechce téměř nic jíst. Ani ven nejde, musím ji nutit. Inu - inu - je to rána, jakpak ne! Bože - Bože - ještě jednou přijměte moji soustrast, vážený pane notáři.“

108$

Paní bytná hned nabírala k pláči.

Vodička znervózněl a starostlivě se vyptával, nemá-li Linčinka horečku a nebyla-li s ní u lékaře. Chodil po pokoji, zatímco paní bytná přinesla nějaké občerstvení. Monika si prohlížela Linčiny školní věci a Luďka zaujala stolní lampa.

Konečně přišla Linča. Měla od paní bytné kožešinu a rukávník a byla ještě celá zkřehlá. To zvětšovalo její špatný vzhled - byla přepadlá a hubená, ale otec si hned také všimnul, že rychle dospívá. Měla ženštější postavu než Monika. Jakmile uviděla tatínka a děti, začala plakat.

„To jsem ráda,“ povídala, „mně je tu tak hrozně smutno - „ a dále nemohla.

„Copak tobě,“ povídala Monika a začala také natahovat, „ty jsi pryč z domova, tady si můžeš myslet, že to není pravda, ale my s Luďkem, my vidíme stále všecko, co bylo kolem maminky. Každý talíř, hrníček, vařečky, strojek na housku - vidíme ji u šicího stroje, jakoby byla právě vstala - zkrátka všude.“

„A všude nám tak schází,“ chraptivě povídal Luděk. „A ta slečna Týnka je taková protivná,“ v pláči povídala Monika, „já ji nemohu ani cítit a Anda povídala, že kvůli ní od nás odejde.“

„To by tak scházelo,“ řekl otec mrzutě, „Anda je jediná bytost, která jakž takž naši domácnost ovládá.“

„Ale slečna je hrozně protivná,“ zvolal Luděk, „Andu sekýruje, chce, aby ji stále jen obsluhovala.“

„Co mám dělat, moje děti! Anda to musí také uznat, že

109$

se bez slečny Valentiny neobejdeme. Přece je pravda, že se o Helenku skvěle stará. Děti, které nemají mateřské mléko, pravidelně špatně prospívají. Často nepřežijí, když jsou uměle živeny, ale naše Helenka nyní stále přibývá na váze.“

„Ale - uteče-li nám Anda?“ řekla Monika vážně. „Přidám jí znovu na platu a musíte jí také trochu pomáhat! Ty, Moniko, když přijdeš ze školy, musíš si věci po sobě uklidit a ty, Luďku, jsi přece už silný chlapec, musíš také pomoci s nákupem. Opravdu, co bychom si počali, kdyby Anda odešla? Vezmu potom ještě jednu služku, až Valentina odejde.“ Paní bytná, která vstoupila za té porady do pokoje, také trochu poslouchala a dovolila si do debaty zasáhnout.

„Já si myslím, že vám to jde asi špatně, pane notáři. Bože - já se vás nalituji! Malé děťátko a taková velká domácnost a na cizí ruce není spolehnutí. Já vím, že to u vás všecko hyne.“

A soucitně obešla notářův zjev. Když sem poprvé Linču přivezl, byl to muž plný zdraví a života - teď byl přepadlý, pohublý a zestárlý.

Vodička povzdechl a povídal:

„Je to hrozné neštěstí - často nevím co dělat!“

„Inu - nic ve zlém - pane notáři, já si myslím, že tak to nebude moci zůstat, že budete muset po prvním smutku…“ a významně se rozhlédla po dětech.

Notář se začervenal. Už i doma mu takto radili, ale to mu bylo nejprotivnější, to mu připadalo přímo hrozné. Také teď se rázně ohradil.

110$

„Ne, to bych neudělal! To ne, milá paní! Raději všecko obětuji, ale na to nemyslím.“

Luděk poslouchal a nerozuměl. Děvčata se uchýlila k oknu a tiše si tam povídala.

Monika si stěžovala na velký nepořádek, co mají doma i na hrozný stesk, který nechce povolit.

„My si na to asi nezvyknem, že musíme být bez maminky. Ty to tady máš lepší. Nemusíš na ni stále vzpomínat a myslit.“

„To se ti jen zdá,“ vzdychla Linča, „to je právě to nejhorší, to stálé myšlení. Víš, nyní mne to strašně trápí, že jsme byly na maminku takové - že jsme ji v poslední době zlobily - to je trest - a toho se nezbavím do smrti.“

Linča to vyřkla takovým ostrým a zoufalým šepotem, že to Moniku proniklo až do hloubi duše. Musela zadržet hlas a dech, aby nepropukla v hlasitý pláč. Teprve za okamžik řekla sevřeně:

„Na to nemysli. Maminka nám to dávno odpustila. Jistě tam v nebi o všem ví - jistě jí to Pán Bůh řekl, že toho litujeme. A já mám tolik ráda Helenku - a z toho má maminka určitě radost.“

„A víš to jistě, že maminka o všem ví? Myslíš, že tam -je ještě něco? Víš, to je pro mne nejhorší, ty pochybnosti.“ Linča unaveně přivřela oči. Monika však pohotově řekla:

„Ale jdi, na to nemysli! Víš, jak nám maminka vštěpovala víru? A pan katecheta ve škole nás také ujišťoval, že na věčnosti dostane každý svou odplatu. Jsem pře—

111$

svědčená, že mamka je v nebi - že o nás ví a že bdí hlavně nad Helenkou.“

Linča okamžik mlčela. Svýma velkýma očima hleděla do prázdna. Potom hluboce vzdychla: „Já za to nemohu. Stále to hledám - víš - stále nějaké důkazy. Já bych si tolik přála, aby mamka za mnou přišla alespoň ve snu, aby mi to potvrdila - a nebo někdo. Chodím do kostela, ale nic tam není - já myslím, že tam Pán Bůh není a nikde. Víš, to je nejhorší.“

„Ale, Linčo,“ šeptala Monika vystrašená jejími slovy i pohledem. „Co tě to napadá? Co by tomu řekla mamka? Víš, jak ona chodila do kostela, jak se modlila a přijímala a říkala - děti, až vám bude v životě zle, tak se modlete a choďte do kostela.“

Tatínek se k nim obrátil a povídal, aby se svlékly z kabátků a šly se ohřát ke kamnům. Pak řekl paní bytné: „Musíme si zvyknout. Nelze přece, abychom stále plakali. Děti mají před sebou budoucnost a je tu Helenka. Myslím, že nás všecky obveselí, jen až trochu povyroste.“

A všemožně se přemáhaje, vyptával se laskavě Linči, jak se jí líbí ve škole, nemá-li s některými předměty potíže a je-li tam spokojena.

Linča mdle odpovídala a paní bytná znovu žalovala, že nic nejí, špatně spí a stále pláče - že to takhle nejde, že se musí sebrat a zanechat již toho smutku.

„Vždyť je mladinká a čeká na ni celý život,“ dodávala. Tatínek řekl, že paní bytná má pravdu.

„To by také mamince nebylo vhod, kdyby o tom vědě-

112$

la. Nic se nedá napravit a tedy se musíme smířit se skutečností.“

A potom řekl, že by rád koupil děvčatům kožešiny a rukávníky a nějaké teplé boty a prádlo, ale dnes, v neděli, že nic nedostane - kdyby to mohla zařídit paní bytná, že by jí byl vděčný. Děvčata se toho hned chytla a uváděla, co by na nadcházející zimu potřebovala. Každé i to nejzarmoucenější ženské srdce se potěší, uslyší-li o nějaké parádě. Paní bytná pak mluvila dlouho o tom, co Linče schází a jako by to bylo tak důležité, povídala notáři, do kterého obchodu s ní půjde a co dceři koupí.

„Vždyť se z ní dělá velmi hezká slečna,“ říkala vesele v domnění, že tím všecky potěší. „Kluci se po ní otáčejí, studenti ji obléhají ze všech stran - musíme ji pěkně nastrojit, aby se jim líbila.“

Notáře to však nezajímalo. Řekl, že na to má času jako vody, že se mu jedná jen o Linčino zdraví, aby se nenastudila a aby začala zase jíst, že strašně zhubla.

A když byl s dceruškami sám, vzal Linču laskavě do náruče a hladil jí bledé tvářičky.

„Musíš to poručit Pánu Bohu. Více dětí roste bez matky. Způsobila bys mi daleko větší soužení, kdyby ses rozstonala. Přijeď na Dušičky domů, ozdobíme mamince hrob a trochu se potěšíš s Helenkou. Ta bude naším miláčkem, je to maminčin odkaz.“

Linča mlčky plakala. Nemohla nikomu vylíčit svůj hluboký zármutek a své pochyby.

Paní bytná se činila, aby notářovu rodinu řádně pohos—

113$

tila a stále něco povídala, až to všecky unavovalo. Notář vzal odpoledne raději děti do kavárny. Okupovali pak jeden kožený box a tam si povídali, pokud měli látku k hovoru, který přece jen přes všecko přemáhání vázl á stáčel se stále k mamince.

Když odjížděli, plakala Linča nanovo a notář starostlivě prosil paní bytnou, aby nad ní bděla a starala se o ni.

Paní bytná horlivě slibovala a hleděla smutně za autem.

„Takový fešák, takový fešák,“ říkala „a on by zůstal tak! To ani není možná.“

***

Není to ostatně ani možné, aby lidé bez ustání naříkali nad jednou smrtí. Pak by nesměl nikdo zemřít, aby se ostatní netrápili. Proto dostal čas tak velkou sílu a tak velkou milost, že hojí i ty nejtěžší rány. Tak i u Vodičků se za několik týdnů veliká bolest přece jen zmenšila.

Monika měla dobrou, ba šťastnou povahu. Přijímala všecko tak, jak to přišlo a přece i v tom nejhorším si našla nějakou dobrou stránku, z níž se dovedla potěšit. I Teď tvrdila Luďkovi, že maminka odešla do nebe, kde je jí rozhodně lépe než zde a že o nich ví, že se na ně dívá dolů - a nebo jí alespoň Pán Bůh - ve své vševědoucnosti o nich vypravuje - a sebe potěšila, že jí vlastně | sluší smutek a že je zajímavá svou osiřelostí, že se za f ní kluci ohlížejí, hlavně Bohouš Spilku. Ach, ten Bohouš ji Spilků, to je milý a moudrý kluk! Každá z jejích kamarádek chodí se studentem nebo s některým z těch

114$

nejmladších praktikantů a úředníčků ze zdejších podniků nebo úřadů, ale kdyby ona tak mohla chodit s vysokoškolákem…

***

Luďkovi dlouho nebylo do smíchu, ale ve svých třinácti letech nacházel při hře s kamarády potěšení. Dokud byla maminka, nutila ho do učení, stále mu zadávala nějaké drobné práce a posílky, kdežto teď si ho nikdo nevšímal a to bylo pohodlnější.

Jedině Linča se s tím nesmířila; dlouho se trápila a pokaždé, když se sešla s Monikou, říkala, že je jí nejvíce líto, jak mamku zlobily a jak na ni v poslední době nebyly hodné.

„Já jsem teď četla takovou knihu, v níž to všecko bylo popsáno, co zkusí matka, než se dítě narodí. Celý ten čas. A tak naše mamka trpěla pro nás všecky a při Helence zvlášť. Nu - když z toho musila umřít. A tak si myslím, že nás Pán Bůh, je-li jaký, ještě jednou potrestá.“

Linča měla takové krásné, hnědé oči, které každého, kdo se do nich podíval, dojaly. Monika se také po každé rozplakala, když při takových slovech na ni Linča hleděla, ale vždy se dovedla zase potěšit a snažila se rozveselit i Linču.

„A - Pán Bůh není tak zlý, jak si ho představuješ. On to ví, že jsme to tak zle nemyslely. On je moudřejší a jistě nám to už dávno odpustil.“

115$

Do prázdnin se velká bolest ještě několikrát ozvala, ale když přišlo krásné léto, nemohlo se mládí stále soužit a trápit.

A byla tu Helenka! Nejkrásnější děťátko pod sluncem, jak se všem zdálo a všichni se předháněli v projevech lásky k ní. Celý den ji líbali a šla z ruky do ruky. Tatínek se o ni staral s dojemnou láskou, děvčata ji chovala jedna přes druhou, ba, pletla pro ni a háčkovala a Luděk už ji bral „na koně“.

Jenom kdyby tu nebyla slečna Valentina! To byla černá kaňka v této domácnosti. Chtěla, aby se všecko točilo kolem ní, ale všichni jí měli až po krk. Anda už dala dvakrát výpověď a zůstala nadále jen proto, že jí pán hodně připlatil.

Notáři Vodičkovi bylo stále teskno, že sotva dýchal. Všude, všude mu Karlička scházela. Dříve si jednou za čas tu a tam posteskl svým nejdůvěrnějším přátelům, že jeho žena je sice pečlivou hospodyní, ale v jeho duševních zájmech ho nechápe. Nyní byl v duševním životě zcela opuštěn.

Teprve teď poznal, co je to vlastně starost a péče o domácnost a co je to dobrá hospodyně. Nedostatky všude kolem byly stále patrnější. Vše šlo z kopce. Co ho stála kuchyně peněz a co přišlo nazmar! Prádla ubývalo, zašito bylo jen málo a bídně - a to vaření!

Na jeho přípravu potřebovala Anda mnoho času a kolikrát jídlo pokazila, než se trochu naučila vařit. Slečna Valentina říkala, že Anda je, co se týče kuchyně, zcela nemožná.

116$

A ještě jeden problém měl notář Vodička s Valentinou, o němž nemohl říci dětem. Byly ještě mladé a v jejich očích by se tím shodil. Jen Anda něco šeptala Karáskové, když spolu praly a Karásková to pověděla u berních a odtud se to doneslo k ředitelům a pak už to služky povídaly po celém městě. A jednou, když měla Anda zvláště zlost na slečnu Valentinu, která jí hodila špatně vyžehlené pyžamo pod nohy, pověděla to také Monice.

„Jen si dejte pozor na tu ochechuli! Ona myslí, že to nevidíme? To bych musela bejt slepá! Vy to nevíte? Líčí na pána. Chtěla by bejt vaší macechou a to byste si dali! Panečku! Ta by s vámi všemi jinač točila než nebožka milostpaní!“

Po té zprávě zůstala Monika jako sťatá - nemohla ani promluvit. A od té doby byla zášť všech dětí k slečně Valentině ještě zjevnější a nepřemožitelná. Notář to brzy poznal, že děti něco tuší a zrudnul studem. To mu ještě scházelo, aby byl zlehčen v jejich očích! Jeho bolest pro Karlu byla příliš čerstvá, takže ho urážela každá myšlenka, již by zavadil o jinou ženu.

A slečna Valentina si snad opravdu něco takového myslela. Byla k notáři uctivě důvěrná a k Helence opravdu mateřská - k větším dětem ale nemohla přemoci své antipatie - zvláště Linču nesnášela. Byly proti sobě jako kosa na kámen - pro maličkosti docházelo mezi nimi k přestřelkám. Když Linča líbala a laskala maličkou, řekla jí slečna s nechutí:

„To je nezdravé a zavrženíhodné stále líbat tak malé dítě. Na předešlém místě jsem to netrpěla ani milostpaní,

117$

aby na děťátko dýchala, natož aby je líbala - a tady činím samé ústupky! Pak se divíme, že je Helenka často nemocná!“

Helenka opravdu trpěla mnoho kašlem a zahleněním hlasivek a měla stále rýmu. Kolikrát již celou rodinu postrašila, když se jí dostala porucha do průdušek. Slečna Valentina měla možná pravdu, že velké děti na maličkou přenášely všecky bacily chřipky a rýmy - ale Linča to nechtěla uznat. Byla uražená a pásla po Valentině, aby jí vytkla nějakou neopatrnost a chybu.

Monika s ní měla také časté konflikty, neboť slečna jí snad právem vytýkala nepořádnost a netečnost. Řekla jí nejednou velmi ostře, že by si mohla své věci uklízet a prádlo více šetřit, aby Andě zbylo více času pro ni a pro dítě. A jednou dokonce řekla:

„Na dřívějších místech jsem měla jiné pohodlí. Paní pracovala za mne, jen když jsem se jí starala o dítě. Věděla dobře, že jsem v domácnosti nejdůležitější osobou, že mám v rukou ten malý život, že se starám vší silou, abych jej udržela. Ale u vás to nic neznamená. Všichni, mimo pána, se chováte - až je to hanba. Skoro byste chtěli, abych uklízela i po vás.“

Aha, mimo pána. Toho se Monika chytila a zasršela hněvem.

„Nu, ovšem, tatínek! Tatínek vám straní - to věřím! My jsme vám protivné! Ale nemyslete si,“ křikla jí do tváře, „to se vám nepovede, o co se pokoušíte! Náš tatínek není takový - náš tatínek“ - to ostatní zaniklo v pláči. Slečna Valentina byla jako zapálená pochodeň.

118$

Měla prchlou povahu a uměla z celé duše nenávidět. A v tuto chvíli ji napadlo, že vsadí všechno na jednu kartu.

Aniž mnoho uvažovala, běžela k notáři do kanceláře. Vstoupila sice důstojně, ale hněvem se jí tetelil hlas.

„Pane notáři,“ řekla bez okolků, „jsem nucena dát vám výpověď! Nemohu déle setrvat v domě, v němž se hraje o moji čest.“

Vodička zbledl. Vstal a hleděl na ni tázavě.

Slečna Valentina sklopila oči.

„Ano, pane notáři, jsem uražena vaší dcerou - vůbec vaše děti mne pronásledují. Dnes dokonce mne slečna Monika hanebně a lživě napadla.“

Notář si odkašlal a trochu se začervenal.

„Uznejte, slečno, jsou to ještě děti - a ta rána, která nás potkala, pocuchala notně jejich nervy. Mám o ně strach, hlavně o Linču, která - „

„Víte, co mi Monika naznačila?“ nenechala ho domluvit slečna a pyšně zvedla hlavu.

„Vaše dcera mi naznačila, že nás podezřívá, pane notáři. Ano, to si dovolila. Řekla mi, že vy a já - ne - to je nestoudné!“

Valentina sklopila oči a rozplakala se.

Notář zrudl. Na čele mu stály krůpěje potu.

„Jak by mohla, slečno řekl, „vždyť se k vám chovám korektně, jak sama musíte uznat a vy také - nic ani mně, ani vám nenapadlo. Takového něco - přece ale to lidé, mrzí je, že já a vy

„Nu - ale - jak já k tomu přijdu,“ plná lítostivého pláče vzdychala Valentina, „moje čest je tu zlehčena - jak

119$

vypadám v tomto domě! Od vašich dětí si to zasluhuji nejméně. Je to nevděk, který nemohu snést - a musím od vás žádat nějaké zadostiučinění.“

Notář cítil, jak mu bije srdce a pot stéká po zádech.

„Nevím, slečno, co bych vám mohl dát a co říci; máme-li se zbavit podobných a dalších podezření - a těch se vyvarovat musíme kvůli mým dětem, nemám jiného východiska než vás propustit. Doufám, že vám to nebude nepříjemné, neboť vidím, jak jste tu nespokojená. Helenka již ostatně překonala nejtěžší stadium svého vývinu a snad tedy

Slečna Valentina zbledla - zvedla však hrdě hlavu a řekla:

„Nechtěla jsem vám sama dát výpověď, abyste nemyslil, že vaší Helenku opouštím v nejhorší době ale když mne propouštíte, půjdu ráda. Jistě brzy dostanu místo, kde naleznu skutečný domov a vděk.“

„Byl bych nerad, slečno, kdybyste se domnívala, že jsem nevděčník, ale vidíte, jak to vypadá. Já chápu, že jste pro Helenku učinila mnoho a nikdy vám to nezapomenu, ale snad chápete,“ začínal celý nesvůj znovu, „že je mi úsudek mých dětí nade všecko - a také nechci, abyste vy, za všecku péči u nás, byla zlehčována!“

Slečna Valentina si hryzala rty, když se vracela chodbou k dítěti. Výpověď byla čtrnáctidenní - tu dobu musela ještě být v domě, kde vykvetla, ale rychle zhasla její naděje.

Slečna Valentina by se byla ráda dobře provdala. Byla v tom věku, kdy žena již odkládá sny a ideály a touží

120$

jen po dobrém zaopatření. Měla již několik známostí, ale vždy to bylo jen pro zábavu, nikdy to nebyla partie, která by jí přišla vhod. Muž s dobrým postavením nepřicházel. Každý takový je již dost chytrý, aby poznal povahu a chování. A slečna Valentina byla značně rafinovaná a celkem nepříjemná a to nedovedla zakrýt. Teď se jí zalíbil notář Vodička. Byl ovšem proti ní hodně starý, ale ještě mu to slušelo a měl skvělé postavení. Tento dům pak, v němž bydlel, byl krásný a veliký. Patřila k němu zahrada a ta stará, zaběhlá kancelář dávala znamenité živobytí.

Ovšem, byly tu velké děti, které by ji asi nenáviděly jako se to stává zpravidla druhé matce, ale slečna Valentina by to překonala. Až by poznaly, že se o ně stará, snad by se umoudřily - a ne-li, už by si s nimi poradila. Když by získala otce, když by ho dostala na svou stranu - a to by už byla její starost - pak by děti nezmohly nic. Šly by prostě z domu!

Tímto gestem však notář zhatil její plány. Valentina se zalykala zlobou a soptila hněvem. A pak těch čtrnáct dní bylo řadou hádek, mrzutostí a zmatků. Anda už také dala výpověď a děvčata často plakala. I malá Helenka na to doplácela. Dostala zažívací poruchu a trvalo několik dní, než se zotavila.

Nová chůva, kterou si notář našel, nebyla zapracovaná a obě dívky nevěděly, že musí samy také trochu přiložit ruce k dílu. Nejraději odešly, aby veškerý ten zmatek neviděly - a Luděk šel na tramp s kamarády. Slečna Valentina prokázala notáři tu milost, že pár dní

121$

počkala, než se to u Helenky zlepšilo a zapracovala, jak se dalo, chůvu k dítěti.

Potom, když se loučila, řekla Vodičkovi chladně: „Nevím, jak budete spokojen. Mám strach, aby se Helenka nerozstonala. Měla jsem ji tak ráda, jako by to bylo mé vlastní dítě.“

Ta slova notáře dojala - měl toho sám plnou hlavu, ale nemohl jinak než jí poděkovat, zaplatit těch čtrnáct dní dvojnásobně a nechat - aby odešla. Ne, nemohl jinak, měl-li si zachovat úctu a důvěru velkých dětí a svoji svobodu.

Služka, co přijmul k dítěti, nebyla už mladá, sama měla dítě, které jí vychovávala matka, a tak se zdálo, že si vezme Helenku svědomitě na starost. Když odešla slečna Valentina, všem se ulevilo a Anda pánovi naznačila, že by u nich zůstala, když ten „zloduch“ je pryč.

Notář byl rád. Dal jí po nebožce trochu šatů a domluvili se na dalším.

Obě děvčata si chválila, jak je teď doma zase dobře a měla jen své starosti. Tatínek jim koupil na letní šaty z černého hedvábí, lehounce bílou nitkou prošívané. Také už si směly vzít béžové punčochy, což činí daleko hezčí nožky a na černých kloboucích nosily šedavou ozdobu. Prostě trochu se vyklubávaly ze svého zakuklení a radovaly se z toho.

Božínku, kdo by jim to zazlíval? Ta černá barva je tak smutná a mládí miluje pestrost, má rádo barvy a změnu. Jen Linča někdy večer plakala, když šly spát a říkala, že mají vinu na mamčině smrti.

122$

Při tom se již zase bavila se svou společností a hrála tenis.

Když po prvé o prázdninách přišly k vodě a sundaly své černé šatečky, sledovali je hoši, kteří se s nimi skoro celý rok nestýkali, s velkým zájmem a potají si povídali: „Koukejte na ty Vodičkovy holky. Stále to byly děti a najednou - „

Monika byla drobnější, ale již také pod jejími plavkami kypěly bochánky hezkých ňader. Měla pak opravdu krásně modelované hrdlo, které se ztrácelo v oříškově nazlátlých vlasech. Chodila hezky učesaná a její pleť, ještě loni náchylná k různé vyrážce, byla teď bez poskvrny čistá.

Linča byla statnější, skoro hezčí. Měla tmavé oči s dlouhými řasami a jemný, úzký nosík. Vlasy měla tmavší a od matčiny smrti je nosila lhostejně shrnuté zpět jako kajícnice. Snad nevědomky tím odhalovala naplno své hladké, vysoké geniální čelo.

Hoši na dívky hleděli se zálibou a přeli se, která z nich je hezčí. Mladý Spilka se toho neúčastnil, ale přisedl si k Monice, natáhl jí po boku své dlouhé, chlupaté nohy a dal se s ní do řeči.

***

Brzy zase hráli ochotníci divadlo a chlapci přišli za Linčou, zdali by opět s nimi hrála. Tvrdili: „Máme pro vás dobrou roli. Počkejte, ta vám sedne!“

Linčiny oči zazářily.

123$

„Já bych ráda,“ zvolala, „ale máme smutek, musím se zeptat tatínka.“

Monika s tím nesouhlasila.

„Já nevím, ale snad se to nehodí. Víš, jak vše tatínek dodržuje a naše maminka si to zasloužila, abychom jí ten rok věnovaly.“

Ale mládenci svorně protestovali, že to přece není žádné bujné veselí, kus, který vybrali, že není veselohra, ale vážná hra a role, kterou připravili slečně Linče, je spíš tragická než veselá.

Některý z chlapců dodal, že tyhle smutky jsou vlastně vymyšleny jenom pro trápení lidí a že to je tomu zemřelému už jedno - on že stejně o ničem neví.

„A hájila Monika svou víru se zardělým čelem, „já jsem přesvědčená, že naše maminka o tom ví - a - že je ráda, když na ni vzpomínáme.“

Mladí hoši však mysleli, když studovali pár tříd střední školy, že již všecko vědí a starší, sami zbaveni opory, kterou skýtá víra, chtěli ji také Monice vzít. Proto ji začali přemlouvat. Linča seděla tiše a najednou byla její veselost pryč. Monika však, ať byly její důvody sebeprostší a naivní, se nedala a hájila svou pravdu. Ač se jí brzy nedostávalo slov proti studovaným mládencům, přece na konec řekla, že je přehádala jako svatá Kateřina.

„Ta musela mít vyřídilku, pane králi!“ žertovali kluci, „když zdolala devět mudrců.“

„A co byla svatá Monika?“ rýpali znovu. „Ta jistě nechtěla nějakého pohanského krále a raději dala hlavu na špalek - to ty bys byla lepší, Moničko, viď?“

124$

„Vy nejste ovšem králové, ale pohani - a už mi dejte pokoj, jdu domů! Ahoj!“ Nechala je sedět a šla.

Byla spokojená a lichotilo jí, že je přesvědčila o své pravdě. Linča šla s ní a byla smutná.

***

Když přišli mládenci prosit notáře, aby dovolil Linče hrát divadlo, byli v prvé chvíli odmítnuti. Vodička jim řekl, že mají ještě smutek a že se to nehodí. Ale když viděl Linčiny smutné oči a chlapci dokazovali, že se nejedná o veselohru, dal se na ústup a řekl, ať se rozhodne Linčinka sama, on že jí bránit nebude.

Monice to nebylo vhod, ale Linča se rozzářila a stiskla tatínkovi srdečně ruku.

„Chtěla bych hrát hodně tragickou roli a vykřičet a vybouřit tam své celé nitro - to by se mi ulevilo.“

„Také ti někdy takovou úlohu zadáme, však z tebe roste nadějná herečka,“ zalichotil jí jeden z hochů, „nesporně máš talent! Proto o tebe tak usilujeme.“

Seděli v pokoji, kam se okny lilo plným proudem letní slunce a po koberci tančily jeho paprsky.

Monika šla do spíže, připravila na podnos talířky a donesla pohoštění. Nějaké cukroví a pečivo vlastní výroby a víno. V rodinné škole už také vařila a občas se jí něco povedlo. Také to klukům řekla, že to upekla sama, aby to jedli s respektem.

„A neotrávíš nás?“ povídal Mirek, a bral si jídlo se strojeným strachem.

125$

„Ať jí napřed sama,“ řekl Slávek, „potom teprve budem my.“

Obě děvčata zářila. Bylo to po prvé, co k nim hoši přišli na návštěvu. Připadala si už jako dospělé slečny, které přijímají pánskou společnost ve vlastním bytě. Když kluci spořádali všecko cukroví i víno, povídala Linča při loučení rozjařeně:

„To bylo prima. Přijďte častěji, budeme se těšit.“

Monika se však znalecky rozhlédla pokojem a řekla:

„Ale já jsem se celou dobu styděla. Koukej, co je tu prachu a pavučin a jaké máme záclony.“

„Ta Anda je nestyda,“ mínila Linča bez dlouhého soudu, „ničeho si nehledí.“

„Když jí táta nic neřekne - „

„Musíme to provést podruhé samy! Uděláme generální úklid. Maminka s Andou také gruntovala.“

Tak se v obou dívkách najednou probudilo něco ženského. Pomalu - pomalu - ale jistě si začínaly všímat domácnosti.

***

Dokud tu byla slečna Valentina, vypadala Helenka jako jiné dítě živené mateřským mlékem. Ne-li uvnitř, tedy na povrchu se tak jevila a notář měl z ní radost. Byla vůbec roztomilá a všichni ji zbožňovali. Už uměla ukazovat, jak je veliká a když šel táta ráno do kanceláře, mávala mu boubelatou ručičkou pa-pa.

Děvčata se mohla pro ni zbláznit a když si vzpomněla,

126$

jak ohnivě dítě odmítala, styděla se sama před sebou a nemohla to ani pochopit.

Ale když odešla slečna Valentina, bylo brzy patrné, že se dítě ztrácí. Často trpělo žaludeční poruchou a lékař tomu říkal katar.

Nová chůva se dušovala, že vaří stejně jak slečna Valentina, ale notář na to sám přišel, že si připravuje pokrm pro maličkou do zásoby a že jí ho pak dává v noci studený. Ve dne že Helenku nakrmí bez rozmyslu ledasčím, ba, že nedodržuje ani předepsané hodiny. Dává jí vše od oka, jak dítě právě chce.

Když to zjistil, velmi se rozhněval a bez okolků dal chůvě výpověď.

„Nehledím na plat,“ křičel, „ale chci mít kolem sebe svědomité lidi!“ Byl velmi rozzloben. Služka byla těch pár dní, co chybělo do prvního, zlostná, odbývala práci, až se na to nemohla Anda dívat a žalovala to znovu pánovi. Notář tedy odměnil Andu a chůvu vyhnal na hodinu. Potom sháněl usilovně jinou a prohlásil, že se mu nejedná ani tak o plat jako o svědomitou práci.

A tu přišel první rádce s dobře míněnými slovy: „Tak to nepůjde, pane notáři. Kdybyste platil zlatem, nedocílíte toho, aby vám někdo vyhověl a dělal práci, jak si přejete. Tu malinkou nevychováte, budou-li kolem ní stále cizí lidé. Nejlépe by bylo, kdybyste se znovu oženil.“

To slovo řízlo notáře do svědomí jako nůž. Až se pod ním vzepjal jako bodnutý kůň. Bez rozmyslu odsekl, že to neudělá, že je to vyloučeno. Jednak se v něm všecko obrací, když si uvědomí, že by měl někdo nahradit jeho

127$

Karlu, za druhé, že by to neudělal těm velkým dětem, které by se s nevlastní matkou těžce snášely. Zamítl tuto radu na celé čáře a přijal novou chůvu k dítěti, kterou mu přivedla místní dohazovačka.

„To budete mít, pane notáři, holku, že mi pěkně poděkujete. Ta je šikovná a čistotná a umí všecko.“

Děvče bylo opravdu bystré a notář byl rád, že vidí zas jinou tvář, která není vzdorovitá.

Zatím odehrála Linča svou úlohu v divadle a každý říkal, jakou je nadějnou herečkou. Prý v hledišti všechny rozplakala a Monice povídal Bohouš Spilků, že ta její sestra má opravdový talent.

„A ty by ses o tu slávu nepokusila?“ zeptal se jí, „ještě jsi nehrála.“

„Nevím,“ odpověděla Monika, „myslím, že bych se vedle Linči ztratila. Já nemám tolik odvahy.“

„Máš pravdu,“ pochválil ji Bohouš, který se v poslední době s Monikou pilně bavil a již jí nabídl tykání, „mně se to divadlo nelíbí. Některá slečinka, hraje-li dobře na jevišti, bude hrát pak i mimo ně ve svém životě. Ty máš krásný neposkvrněný půvab a bylo by tě pro divadlo škoda.“

Monika zčervenala a zavrtěla hlavou: „Neboj se, já nikdy nebudu hrát divadlo,“ slíbila.

Linča byla šťastná ze svého úspěchu. Bylo to poprvé od matčiny smrti, co se opravdově zaradovala.

Žila pro divadlo. Řekla Monice i známým chlapcům, že je to pro ni nádherné, může-li se udělat jinou bytostí a žít jiným životem.

128$

„V životě člověk nikdy nenapraví svou chybu,“ povídala, „ale v divadle se mohu každou zkoušku stávat dokonalejší a lepší a skutečnosti se vždy více přibližovat.“

Prázdniny končily a začaly starosti. Bylo jich více než loni. Luděk byl hotov s měšťanskou školou, udělal zkoušku na školu střední a odcházel také z domova. Chyběla pečlivá ruka maminčina, a tak musela na pár dní přijet teta Josefina, aby vše potřebné zařídila. Po spatření zanedbané domácnosti řekla Vodičkovi starostlivě: „Milý hochu, vidím, že se sám neudržíš. Hledím-li na tu tvou rodinu a domácnost, tak si myslím, že to jde u vás od desíti k pěti.

Dcery nejsou vedeny k ničemu a ty také s chlapcem pustneš. Když vidím, jak hospodaří Andula, tak se mi obrací žaludek. A to prádlo! Všecko je seprané, zežloutlé a potrhané. Já vím, že tě stojí domácnost hrůzu peněz a ještě se ani pořádně nenajíš.“

„Ani se neptej,“ mrzutě řekl notář a všecka lítost a trpkost v něm povstala a valila se mu do hrdla.

„Nemluvím o penězích, ale o tom ostatním. Jen se podívej na Helenku!“

Opravdu, holčička byla sešlá a slaboučká. Stále stonala. Její krásná modrá očka hleděla na všechny smutně.

„Vždyť jsem ti povídala hned - musíš se oženit! No, nekaboň čelo a nemysli, že chci, abys na Karličku zapomněl. Co je to platné, Ludvo, takhle to dál nejde! Ta malá ti umře a hmotně přijdeš o všecko. Ty ženské tě soustavně okrádají - no - a dcery také potřebují, aby byly k něčemu vedeny.“

129$

Josefina byla nehezká a stará, a jak důrazně mluvila, vyvalovala oči, až z ní šel strach. Notář se s odporem otřásl.

„I dej mi pokoj! Prosím tě, o tom mi nemluv. Služku mohu vyhnat, když nedělá dobrotu, ale ženu bych vyhnat nemohl. A kde bych našel takovou, která by se snesla s dětmi a která by neměla příliš vlastních nároků? Snad přece najdu hospodyni, která by za přiměřený plat u mne pobyla a Helenku vychovala!“

„Co tě napadá! Na cizí lidi není spolehnutí,“ pohybem i rázným slovem to zamítla Josefina.

„Což kdyby ses ke mně odstěhovala ty?“ nesměle řekl znovu Vodička. „Mohla bys také sem tam dávat nějakou hodinu a já bych -“

„Ano - to leda, kdyby ses dal se mnou oddat. To ještě,“ se smíchem, trochu zrudlá a náhle vzrušená zvolala Josefina, „to ano. Ale dělat ti hospodyni, aby na nás lidé ukazovali, na to se nedám. Víš, Ludvíku, dosud jsem žila v počestnosti a teď bych ti dala svou čest? To odpusť, tak ráda tě nemám.“ Notář byl rudý až po vlasy. Bože, proč při tom soužení měl ještě takové trampoty se ženskými?

Pokrčil rameny a obrátil vše v žert.

„Tak vidíš. Už teď říkáš, že mne nemáš ráda! To bych si s tebou dal!“

„Kdo ví,“ se smíchem trochu ostrým zvolala Josefina, „třeba bych se do tebe teprv zamilovala.“

„Věř, má drahá, že necítím žádnou touhu a bujnost,“ dobrácky a jakoby ji prosil za odpuštění, povídal notář „a nemyslím na nové manželství.“

130$

Josefina si tajně povzdechla a pochválila ho:

„Jsi hodný, že tak pamatuješ na Karlu. Ona si to zasluhuje. Ale vzpomeň na má slova. Nezbyde ti nakonec nic jiného než nová ženitba.“ A než odjela, řekla oběma dívkám:

„Musíte se sebrat dohromady, milé holky! Nechcete-li, aby se vám tatínek oženil, tak se musíte samy ujmout domácnosti. Jinak to všecko vezme zlý kotrmelec.“

„Jak to myslíš, tetičko?“ polekaně vkřikla Linča.

„Tak jak to říkám! Takhle to nepůjde. Tatínek není ještě na konci života, aby pro něj bylo všecko dobré, a majetek také zasluhuje, abyste se o něj staraly - nebo přijdete na mizinu.“

Nechala děti v ohromení a odjela.

Obě dívky plakaly.

***

Nevím kolik služek se ještě vystřídalo u malé Helenky a žádná neuměla spravedlivě a svědomitě maličké posloužit. Ta co přišla teď, měla chlapce, kterému dávala přednost před malým sirotkem. Večer s ním musela jít na schůzku, děj se co děj, a když jí to notář vytknul, řekla mu vzpurně, že si přece nepokazí budoucnost.

Kdyby s ním nešla, našel by si jinou a to ona nemůže riskovat. Ostatně, když se dře celý den s děckem, má právo večer na hodinu volna. Jenže to nebyla hodina často přišla až po půlnoci a potom neslyšela, když se děvčátko vzbudilo a volalo, ba, neslyšela ani, když se usedavě rozplakalo.

131$

Notář spal vedle, musel sám vstát a vzbudit ji, aby dítěti posloužila. Druhá měla dlouhé prsty a kradla všecko, na co přišla. Hned neměla velká děvčata žádné prádlo a notář sám postrádal každou chvíli některou košili. K tomu byla ještě lehkomyslnější než ty ostatní a šla sama pryč na hodinu, když se malá zase rozstonala a všichni ji obviňovali. Jedině Anda se tu ještě držela, ale od nějaké doby to také už nebyla ona. Věděla, že je tu nezbytně nutná a podle toho se také chovala. S Monikou se každou chvíli nepohodla a tolik si dovolila říci, že z toho byli všichni ohromeni.

Monika to chápala teď už víc a víc, že to jde špatně, protože tu není hospodyně a vstával v ní určitý strach. Slova tety Josefiny jí tanula stále na mysli. Tatínek již nebyl tak zamlklý - od smrti maminky uplynuly skoro dva roky začal chodit do společnosti, rád poseděl v kavárně a Monika nejednou viděla, že mluví s tou či onou slečnou - učitelkou nebo magistrou z lékárny nebo s paní Gregorovou, vdovou z továrny, kam často chodíval. Tu bylo vždy Monice, jako by ji bodl. Kdyby se jim tatínek oženil - pane na nebesích - kdyby jim přivedl macechu - pak by byl starý domov úplně zaprodaný a vše by se točilo jen kolem ní.

Žárlivost a strach se zakously Monice do srdce. Hned to napsala Linče: „Mám veliký strach! Všecko jde u nás z kopce a tatínek se baví s ženskými. Kdyby nám tak přivedl macechu! Copak my dvě, my se vdáme a opustíme domov, ale co Luděk a Helenka? Hlavně Helenka. Ta chudinka by to odnesla. Piš rychle, co budeme dělat, abychom tomu zabránily!“

132$

Linča odepsala okamžitě:

„Já nemohu nic podnikat, když jsem ve škole, ale ty jsi doma. Dělej mu sama hospodyni, aby nebyl nucen hledat druhou ženu. Přece nemůžeme dopustit, aby se nám tatínek oženil! Takový nevděk k naší mamince! Nikdy už bych nešla domů, kdyby se to stalo! A Helenku nesmí otloukat cizí ženská!“

To byly těžké starosti, které zcela zahltily mladou hlavu Moniččinu. V sobectví svého mládí se ty velké děti domnívaly, že otec nemá právo na nový život a Monika nemohla ani spát starostí jak zabránit tomu, aby se oženil.

Při tom se za tyto starosti styděla a nikomu se s nimi nesvěřovala.

Tatínek - takový starý - myslila - copak by se mohl znovu oženit!

A tak se marně vyptával Bohouš Spilků, cože Monice je, proč je tak smutná - ba někdy roztržitá, když ji doprovází ze školy.

***

Byly zase Vánoce. Druhé od maminčiny smrti. A její místo v opuštěné domácnosti stále zelo prázdnotou. Vědomí, že už ji nemají, se vracelo v tyto dny více než dříve. K tomu Anda dala přede dvěma týdny právoplatnou výpověď a doopravdy se chystala odejít. Tvrdila, že už z toho vyrostla, aby vedla domácnost, obsluhovala malé dítě a po těch velkých „slečinkách“ - to slovo jen píchalo - že také nebude stále uklízet. A Karáskové řekla na rovinu:

133$

„Já myslela, že si mne pán vezme, když mu budu věrně sloužit, ale slečny by to asi nedovolily - tak co bych tam dělala? Ať si to vedou, jak chtějí!“

Notář byl den ze dne mrzutější. O Vánocích každý vzpomíná na dětství a na domov a přeje si strávit tyto dny v pohodě. Ale u nich to na Štědrý den všude kulhalo. Helenka již začínala běhat, a bylo nutno ji stále hlídat jít za ní krok za krokem - neboť na vratkých nožkách často padala, nebo něco shodila a strhla na sebe. Anda již na nic nedbala, bylo jí vše jedno. Chůva, která tu byla teprve dva měsíce, neměla o ničem ani ponětí. Nikdo ji nezaučoval a jí to bylo vhod.

Linča přijela včera. Přivezla kupu špinavého prádla, šla k švadleně, ke kadeřnici a hledala cosi ve starých sešitech na půdě. Monika se také musela na svátky pěkně obléci a sama si opravovala nějaké šaty.

Tak neměly ani vánočky včas upletené a poslané k pekaři a s rybami byly bezradné.

Stromeček byl ještě nenastrojený a nevěděly, kdo ho připraví. Tatínek se zlobil a povídal dcerám:

„Děvčata, už jste velká a musíte se sama postarat o domácnost. Mám také právo na pěkný domov a ti cizí lidé mi ho nezpříjemní. Nevím, co si počnu.“ Při tom rozhodil bezradně rukama a odešel do kanceláře. Linču to vzalo za srdce.

„Chudák tatínek,“ povídala a začala plakat, „je to pravda, že nemá žádný domov.“

„A my všichni,“ dodal Luděk a Monika zalomila rukama a také se dala do pláče.

134$

„Co si počneme? Co budeme dělat?“

Vtom ještě upadla Helenka a udělala si bouli na čelíčku. Začala plakat a nebyla k utišení. Monika ji chovala a chlácholila, ostatní šli překotně strojit stromeček a Anda s chůvou v kuchyni zápolily s večeří.

Sto prací je v takové domácnosti a dobrá polovina jich zůstala nevyřízená. Nebyl tu organizátor, který by to vedl a nebyla ruka, která by jako dobrý kapitán všecko řídila.

Ó, kde je hlava, kde ruka maminčina, kde její srdce, které je mělo všecky rádo a nelitovalo vlastní námahy.

Dnes ty velké děti pochopily, že taková práce se nedá zaplatit, že tu musí dělat jen láska.

A z toho na ně šel strach a hrůza.

***

U štědrovečerní večeře seděli všichni smutně - jindy se maminka modlívala otčenáš, dnes se k tomu neměl nikdo. Tatínek nemohl pro lítost a ostatní byli sklíčenější než loni. Rána po zemřelé se o Vánocích znovu otevírala.

Monika se náhle vzchopila a povídala:

„Vstaňte - já se budu modlit. Tatínku, já vezmu všecko na sebe - já budu zastupovat maminku.“ Zvedla ruku k čelu: Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého a pevným hlasem se modlila otčenáš.

Tím okamžikem jako by byla rázem dospěla, vzala na sebe povinnosti hospodyně v tomto domě - stala se matkou svých sourozenců a přestala být dítětem.

135$

***

Byl to smutný Štědrý večer, ale Monika tvrdila, že to tak bylo naposled. Příště že už to bude zase jako za mamky. Dlouho do noci se radily s Linčou, co a jak všecko udělají, jen aby se tatínek nemusel oženit. Ovšem, udělá to Monika - neboť Linča řekla, že ona školu opustit nemůže.

„Víš, já mám před sebou velký cíl,“ zdůraznila, „z něhož bude mít užitek celá rodina.“

Dopoledne na Boží hod to bývalo u Vodičků také tak slavné jako na Štědrý večer.

Pravidelně se brzy vstávalo - to tak vedla mamka a celá rodina šla na jitřní. Potom bylo dopoledne velmi dlouhé - byla dobrá přesnídávka, pilo se víno a tatínek byl s rodinou v jídelně. Všichni byli veselí, prohlíželi si dárky, co jim Ježíšek nadělil a všelicos se povídalo.

Dnes nebyla ani přesnídávka. Všude byl nepořádek, že s tím obě služky nemohly nic spravit - ale Monika využila božíhodové nálady a poprosila otce o rozhovor.

„Děti mohou být u toho, týká se to nás všech.“

Otec na ni pohleděl překvapeně a žertovně mu zablesklo v očích:

„Snad se nechceš vdávat, prosím tě?“ povídal, „hrome - to by bylo hodně brzy…“

„Ale ne, tatínku,“ řekla rychle a vypadala vážně a moudře, že hned poznal, že to nebude žádný žert. A nebyl. Monika povídala, že vidí, jak to u nich vypadá, že to takhle prostě nejde dál.

„Tady je třeba, aby tu byla hospodyně,“ rozhodla,

136$

„a cizí ženská nic nezmůže. Vidíme za půl druhého roku, kam to spěje.“

„Já nemám žádné punčochy, dodala Linča a Luděk si postěžoval, že ani jeden den, když je doma, nemá svačinu. „A co teprv Helenka,“ řekla Monika, „ta je ze všech nás největší chudáček. Zatímco jsem ve škole a ty, táto, v kanceláři, je opuštěná a více stůně, než běhá.“

Vodička smutně pokyvoval hlavou.

„Jsem rád, děti, že to vidíte“ - a v duchu uvažoval: „Hrome, snad mne také nechtějí oženit?“

Ještě jednou povzdechl a řekl:

„Je to všecko velmi smutné a beznadějné. Co na to říkáte? Znáte nějaké řešení?“

Přicupitala Helenka a proplítala se tátovi kolem nohou. Luděk ji popadl a vyhodil si ji na rameno. „Na něčem jsme se už dohodli, tati,“ řekla Monika, „a doufám, že to uznáš a nebudeš mi bránit.“

„Tak ven s tím,“ pobídl ji taťka, „hořím zvědavostí. Byl bych velmi rád, kdyby se to u nás zlepšilo, neboť takhle, opravdu, takhle to už není k vydržení. Co mne za tu dobu stály služky a oč mne připravily, roste do závratných sum a bylo by to malé věno pro jednu z vás. A co z toho všichni máme? Leda nepohodlí a Helenka

„Ba právě,“ vážně kývla Monika a po ní to opakovala i Linča, „takhle to dál nejde!“

„Tak já jsem se rozhodla, táto, že vystoupím ze školy a zůstanu doma jako hospodyně. Ne, ne, neprotestuj, tatínku,“ zvolala Monika, když viděla otcův pohyb a jeho

137$

překvapenou tvář - „prosím tě, neodmítej mne, když to myslím dobře. Uvidíš, že nám bude všem lépe.“

Notář byl dojat, ale kroutil hlavou.

„To nemohu připustit, dítě, ty musíš dokončit své vzdělání a stejně to tady nezvládneš, to je nutno přiznat. Kolik je ti let?“

„Bude mi sedmnáct.“

„Nemohu od tebe žádat, aby ses uvázala do takové práce.“

„A co tedy hodláš, tatínku?“ přísně zvolala Linča.

„Každý nám povídá, že se musíš oženit - a to - to přece bys nemohl naší mamince udělat.“

„A nám všem,“ souhlasil spěšně Luděk.

Notář nad řečí svých dětí zbledl. Co se bál sám sobě navrhnout, to ony už dávno promyslily.

Hleděly na něj všecky ty páry dětských očí, jakoby mu četly v hloubi nitra.

Sklopil své a řekl, jako by se omlouval:

„Ovšem, že to nechci udělat. Pro maminku mám ještě otevřenou bolest, jako když umřela. Nechci nikdy nahradit její místo jinou paní - ale - musím se vám přiznat, že jsem již také na to myslil. Vždyť to takhle není k vydržení - to není život a věřte, že bychom přišli o veškerý majetek. Moje kancelář stačí akorát na to, co stojí tato zanedbaná, zpustlá domácnost.“

Monika se znovu zadívala na otce a oči jí zářily. „Tak já se o to pokusím nahradit tady maminku. Prosím tě, tati, prosím tě, tatínku, přijmi mne do služby. Dovol mi vystoupit ze školy! Mě beztoho ta živnostenská pracovna

138$

netěší - nemá to pro mne smysl. Budu raději doma a uvidíš, že to půjde lépe.“

Linča ohnivě souhlasila a Luděk také horlivě posvědčoval.

„Budeme bez starosti o Helenku. Mně se často zdá, že se jí něco stalo. Jednou jsem viděl ve snu, jak spadla z okna a byla mrtvá.“

„A mně se jednou zdálo, že ses oženil - a přivedl jsi nám takovou zlou macechu,“ dodala Linča.

„Lidé říkají, že si vezmeš naši slečnu z kanceláře,“ rozjařeně si dovolila říci Monika.

„A Karáskovka povídala, že si na tebe myslila Andula a že jí teď sklaplo.“

„Tak vidíte,“ řekl notář a vyfoukl nosem smích, „jak se o mne všichni starají.“

„To přestane, když mne vezmeš ze školy a dovolíš, abych se o vás všecky starala. Ach, tatínku, prosím tě udělej to tak, jak chci a uvidíš, že se ti to vyplatí. Budu se o domácnost pečlivě starat, všecko pozvednu a přivedu do pořádku! Maminka mi bude svou přímluvou pomáhat. Já vůbec myslím, že mi poslala ona tento nápad a vnuknutí.“

Těmito slovy byl Vodička tak dojat, že nemohl ani promluvit.

„Ach, ano, tatínku - ano!“ volaly druhé děti. „Ano, ano, my budeme Moniku podporovat v její práci a budeme jí vděční.“

Notář se ještě úplně nevyjádřil, neřekl rozhodné slovo, ale slíbil, že o tom bude vážně přemýšlet.

139$

Potom byla po celé svátky nějaká lepší nálada a Monika za sebou spěšně pálila mosty. Odnesla školní pomůcky na půdu a pověděla to Bohoušovi. „Budu doma hospodařit. Už na mne u školy nečekej, nebudu tam chodit. Nehleď na mne tak udiveně, musí to být a já se na to těším.“

„A co bude s tvým vzděláním?“ zeptal se Bohouš trochu přísně.

„Ale, vždyť jsem již to hlavní dostala - a pak - naše maminka neměla ani to - vychodila měšťanskou školu a také jí to stačilo. U nás se to nedá jinak zařídit. Tatínek by se musel oženit a to nechceme dopustit.“

Bohouš byl jenom mužský, a proto nepochopil hlavní stránku toho všeho. Nevěděl, co je v domácnosti práce a jakou tíhu na sebe Monika bere. Šlo mu jen o některé maličkosti.

„A budeš moci chodit na tenis? Nu a snad se také někdy setkáme, abych s tebou mohl promluvit?“

Monika také ještě netušila, co vše obsahuje to slovo hospodyně - a proto mu s klidným srdcem řekla:

„No to víš, že budu taky chodit ven. Musím ráno brzy vstávat, jak to dělala maminka, abych toho hodně zastala. Maminka nám často říkala: Ranní ptáče dál doskáče - a jistě měla pravdu. Všecko zastala - chodila do kostela a s námi na procházku - a co všecko ušila - vždyť teprve v poslední době nám švadlena ušila sváteční šaty. To ostatní všechno zvládla mamka.

Nu, tak, budu-li méně spát, mohu si také vyjít na tenis a k vodě.“

„To jsem rád! Mně by se po tobě stýskalo. Nevím, zdali

140$

to chápeš, jak tě mám rád,“ vyznal Bohouš a vzal ji za ruku. „Podívej, tohle jsem ti přinesl k Ježíšku - přijmeš to ode mne?“ a nasadil jí na prst zlatý prstýnek s červeným kamínkem.

Monika se zapálila a její šedomodré oči se rozsvítily.

„Jejda - Bohouši,“ dýchla, „a co já tobě?“

„Řekni, že mne máš také ráda a budu mít ty nejpěknější Vánoce.“

„Mám.“

„Tak dobrá, to mi stačí. A nebav se s druhými - mám zlost, když s tebou jde ten hloupý Mirek nebo Polda. To jsou takoví flinkači, nemohu je ani vidět.“

„Jejda, Bohouši! To je jen tak, přece je nechceš přirovnávat k sobě? To bys měl malé mínění.“

***

Toho dne byla Monika velmi šťastná. To, co dnes zažila s Bohoušem, ji nadchlo pro všecko její další konání - ostatně, celkem si to přece jenom neuvědomila, jakou na sebe bere tíhu a zodpovědnost. Byla ráda, že se zbavila školy a že se obětuje pro otce a sourozence. Bylo v tom trochu její mladistvé romantiky a trochu opravdové touhy po zodpovědné práci. A hlavně to byla láska k domovu.

O druhém vánočním svátku šla na hřbitov na maminčin hrob a ve své nezviklatelné víře, že ti tam dole pod sněhovou peřinou vědí o těch, co tu zůstali. Proto tam složila mamce slavný slib, že se bude starat o tatínka i o mladší děti, jako by byla jejich mámou.

141$

„Škoda, že jsem nebyla chytřejší, mamko, než jsi odešla. Mohla jsem ti to slíbit hned a tobě by se bylo snáz odcházelo. Ale, ty to víš, že to všecko napravím. Jen klidně odpočívej, já se pustím do všeho s velkým úsilím.

***

Když přišel Bohouš domů, pověděl to rodičům.

„Tak Monika nechala studií a bude doma. Prý to u nich vázne a maličká jim neprospívá - tak se z ní stane hospodyně.“

Starý doktor pokyvoval hlavou:

„Chudáci děti! Ztrátou paní notářové dostali těžkou ránu. A notář také zestaral.“

„A Monika myslí, že s tím něco svede?“ s podivením se zeptala paní doktorová. Vždyť ani neví, co je v domácnosti práce a starostí. Ale chce-li se tak obětovat, pak je to opravdu děvče statečné.“

„Ale čeho tím docílí,“ uvažoval doktor, „přece se neuváže doma navždycky. Bude se chtít vdát a pak nezbude notáři nic jiného než se oženit.“

„Tomu právě chce předejít,“ usmál se Bohouš, „to víš, máti, nechtějí macechu.“

„Copak ty velké děti,“ povídal doktor, „půjdou za krátký čas z domu, každý po svém, ale Helenka ta je na tom nejhůř - ubohé kuřátko.“

„Nu ať to vydrží Monika dlouho nebo krátce, je to velmi pěkné, že chce ten úkol vzít na sebe. Řekni jí, Bohouši,

142$

když bude potřebovat radu, ať ji hledá u nás. Ráda jí ve všem vyhovím“ - a paní doktorová pohlédla významně na syna. Věděla, že se s Monikou stýká a přála tomu. Paní Vodičková měla ve městě nejlepší pověst. Všeobecně se o ní vědělo, že je znamenitou hospodyní a že jistě i své dcerušky vede k práci - a dá jim dobré vychování.

Nu a každá maminka si přeje, aby se její syn oženil s dívkou takové matky. Po stáru se říkávalo: jaká matka - taková Katka - a i když se už dnes Katky nerodily, něco pravdy na tom zůstalo. To paní doktorová dobře věděla - a věděla také, že u notáře Vodičky jsou peníze. Nepustí své dcery s holýma rukama do manželství. Proč by tomu tedy nepřála, aby Bohouš chodil s Monikou? A Bohouš byl rád, že maminka chce radit Monice a hned ten vzkaz vyřídil.

***

Přes Nový rok se to nějak proklepalo. Anda byla na odchodu a v poslední chvíli na ni přece jen padl stesk. Vždyť tu sloužila tolik let a kdyby byla uvažovala nestranně a rozumně, byla by uznala, že to bylo dobré místo. Za nebožky paní se všeličemu naučila a mohla se naučit ještě mnohem více, jenom kdyby chtěla. Po její smrti si tu dělala, co chtěla. Měla znamenitý plat jako žádná druhá služka ve městě a k čemu si přišla mimo toho, o tom s nikým nemluvila. A Helenku měla ráda, ba měla ráda i Luďka, nu a slečny - slečny také. A pán byl dobrý - Anda si musela po každé povzdechnout. Kdyby

143$

s ním co bylo, mohla tu být paní. K tomu hlavně jí našeptávala Karásková - to že by byla zajištěná navždy a není prý to těžké získat zestárlého vdovce. Ovšem, to se nepovedlo - pán byl ponořený ve svém zármutku a na Andu se nikdy ani nepodíval - nu a Anda nebyla také tak rafinovaná, aby ho svedla.

Tak musela odejít. Snad se s tou výpovědí přenáhlila, snad se přecenila, když se domnívala, že je v téhle rodině nenahraditelná. Vodičkovi již měli zjednané jiné děvče a zdálo se, že je čiperné. Přišlo na Silvestra odpoledne a na Andu pohlédlo tak, jako by řeklo: No, co tu ještě chceš? Můžeš jít.

Loučení je vždycky trapné a notářovi byli na Andu hodně zvyklí. Helenka, jako by to tušila, držela se jí dnes od rána a Luděk se tolikrát za den ptal, kdy již Anda půjde.

Konečně byl kufr stažen řemínkem, když před tím udělala Anda gesto a řekla Monice:

„Pojďte se podívat, co si odnáším, abyste nemysleli, že jsem vám něco vzala.“

A začínala natahovat. Monika pohlédla bezradně na otce, ale ten to odmítl:

„Co si o nás myslíte, Ando! To by bylo smutné, kdybychom vás měli podezřívat. Byla jste tu přece kolik let.“

Tohle Andě dodalo. Dala se do pláče, ba začala hlasitě vzlykat.

Před zrcadlem si nasazovala klobouk, ale plakala při tom, že na sebe ani neviděla a když se šla do pokoje loučit, na prahu zakopla. Po způsobu prostých lidí dělala

144$

všecko okázale; vzala Helenku do náruče, tiskla ji k sobě a líbala ji s takovým pláčem tvářičky, že ji také rozplakala. Potom podávala všem ruku a nemohla pro pláč ani promluvit. Všichni tím byli rozrušeni a notář si dojatě odkašlával. Luděk byl v letech, kdy se člověk za pohnutí stydí a byl rád, když byla konečně venku.

„No - že už je pryč,“ povídal drsně, „však to byla opice!“

Monika také plakala. Neměla k tomu nikdy daleko, ale snesla pláč klidně a vždy se z něj zase brzy dostala.

Její hezké, modrošedé oči jakoby se omyly, zářily hned zase veselostí. Linča se jen odvrátila k oknu a když viděla Andu jít po náměstí s kufrem a košem, přidala se na stranu Luďka:

„Je to pravda. Nebyla k nám upřímná. Já vím, že nosila naše prádlo - já jsem byla věčně bez punčoch.“

„Ale nebyla nejhorší,“ řekl notář, „co můžeme chtít od cizích lidí? Tím více musíme lnout k sobě, děti! Jen se nikdy neopouštějte a držte za jedno. Teď, když chce Monika vzít na sebe povinnosti maminky, musíme ji všichni horlivě podporovat.“

A šel pak do kuchyně a trochu se vyptával nové služky. Ještě ani nevěděl, že se jmenuje Zdenka, že už sloužila u dětí a že je má ráda.

„Musíte se mi o Helenku starat - je to naše sluníčko. Budu k vám uznalý, když o ni budete dbát. A slečnu Moniku budete poslouchat a respektovat, jako by tu byla paní, rozumíte? Když budete hodná a pracovitá, budeme také my k vám uznalí.“

Zdena byla asi dvacetiletá a uměla se pěkně chovat.

145$

Řekla - prosím - a už začínala všelicos s Helenkou, aby si ji naklonila.

***

Linča by byla šla ráda na nějakou zábavu - v několika hostincích byl kabaret nebo se i tančilo, ale tatínek nebyl pro to naladěný a Monika také nechtěla. Řekla, že půjdou raději na požehnání, které je poděkováním za starý rok a potom je třeba jít spát, když bude zítra Linča i Luděk odjíždět.

Večer pak poseděla rodina pospolu; tatínek přinesl staré víno a od svátků zbylo ještě nějaké cukroví. Také ořechy byly v košíčku a děti si je louskaly. Luděk chtěl, aby lili olovo, ale nesehnal k tomu potřebné náčiní. Linča na to řekla:

„A stejně to není nic platné. Než umřela maminka, nic nám to nepředpovědělo. Tak nás to přepadlo jako rána pěstí přímo do hlavy.“

Tatínek povzdechl a řekl:

„A myslíš, že by to bylo dobré, kdybychom se mohli podívat do budoucna? To by byl náš život od počátku až do konce řetězem strachu a bolesti. Život se dá snést, milé děti, jenom proto, že nevíme nic o jeho běhu, že můžeme stále doufat a na něco lepšího se těšit.“

Na Luďka šel stesk, že již zítra odjíždí a musel se mnoho přemáhat, aby to nedal najevo. Monika přemýšlela, mají-li oba sourozenci všechno schystáno, prádlo a co potřebují, a poprvé si nařídila budíček, aby vstala brzy.

146$

Když šla spát s Lineou do bílého pokojíčku, řekla vesele: „Já se ti už na tu práci tolik těším! A jsem ráda, že nemusím do školy!“ Při tom se labužnicky protáhla a s rukama za hlavou ještě dlouho o všem mluvila.

„Já bych se té povinnosti bála,“ tvrdila Linča, „je to samé trápení. Pracovat, jíst a spát - a nic nedělat pro kulturu duše? To bych asi nemohla.“

„A co až se vdáš? Copak myslíš, že v průměrném manželství je možné stále se vzdělávat nebo být činnou v kultuře? Když je rodina, milá brachu, tak žena musí hodně přemýšlet a tělesně pracovat. Musí muže v jeho povolání podporovat, musí mu být dobrou přítelkyní, dobře mu vařit, prát a zašívat.“

„Já se asi nevdám, Moniko. Věř mi, že ne. Myslím, že bych to nemohla dělat - jíst, spát a pracovat - a nic víc a pak - manželství - víš, není to estetické. Vidět muže, jak chodí ráno nemytý a neučesaný, někdy neoholený a neustrojený - já nevím, snad bych s ním nebyla.“

„Blázínku, to všecko je lidské. A láska, ta pravá, ta se nedívá na zevnějšek, chce muži připravit radostný život a to hlavně domácí prací a porozuměním jeho starostem.“ Tak si obě dívky povídaly a vyměňovaly názory, dokud neusnuly.

***

Monika nezaspala. Dříve, dokud se spoléhala, že ji někdo vzbudí, aby nezmeškala školu, spala tak tvrdě, že budíček neslyšela. Dnes ale měla starost a tajně, aby

147$

se jí Linča nevysmála, se pomodlila k dušičkám v očistci. Mamka říkávala, že přijdou pak člověka vzbudit, v kterou hodinu to potřebuje.

Opravdu byla vzhůru ještě než budíček zařinčel.

A už se neprotahovala jako dříve, ale vyskočila a spěchala do koupelny. Potom vzbudila Zdenu a sama chystala snídani. Zdena nevěděla, co a jak se tu dělá a Monika to věděla jen napůl, ale kávu uvařit uměla a vánočka byla připravená ve spíži.

Pak vzbudila Linču a Luďka a že Helenka už také vstávala a kňourala, odnesla ji k tatínkovi do postele.

„Buď tu,“ řekla jí čtveračivě a pohrozila: „A neudělej tatínkovi do postele nějakou neplechu!“

Notář by byl ještě spal, ale protože věděl, že je nutné, aby všichni Moniku v její snaze podporovali, rychle se rozkoukal a vzal maličkou k sobě. Měl ji ostatně tak rád, že se mu chtělo stále ji hladit a tisknout a jejího sametového tělíčka se dotýkat.

I Linča s Luďkem se šli trochu pomazlit s Helenkou, ale pak museli tím více spěchat, aby nezmeškali vlak.

Konečně byli hotovi a tatínek také vstal. Monika opásaná velkou zástěrou po mamince už nalévala kávu a balila jim svačinu na cestu.

Tatínek chodil bytem, dával jim peníze a stále něco nařizoval, hlavně Luďka napomínal, aby se činil a hleděl si práce. Také Linče řekl:

„Jsi už velká a sama mezi cizími lidmi. Buď na sebe opatrná a nikomu nevěř!“

Potom se oblékl a šel s nimi na nádraží. Helenka sedě-

148$

la v kuchyni u stolu a kňourala - chtěla, aby ji chovaly a když neměla Monika čas, neboť bylo třeba uklidit po těch, co odešli, tu se hlasitě rozplakala a dupala bosýma nožkama.

Zdena nevěděla, jak si má počínat při úklidu a Monika jí musela všecko vysvětlovat.

Obě pak vzaly rozum do hrsti a začaly přemýšlet, co by uvařily, aby to bylo dobré a laciné, jak mamka říkala a aby jim na to stačily vědomosti.

Monika se již ve druhém ročníku učila vařit a u maminky také, i když si to nebrala příliš k srdci, něco pochytila, ale pokud byla malá v kuchyni, jenom tam překážela. Tehdy musela dostat kousek těsta. Když maminka dělala buchty, nebo válela nudle, dala holčičkám kousek a ty těsto malými válečky rozvalovaly. Pekly na plotně na hliněném, o pouti koupeném pekáčku a Luděk ty jejich výtvory vděčně pojídal. I když to byla jen hra, přece tím děti získaly jistou praxi. Jejich ruce se naučily zacházet s válečkem i vařečkou. Když byly docela malé, dostaly od Ježíška plotýnku, v níž stál lihový kahánek. Vařily na ní kávu, čaj nebo kakao a i když to tatínek nechtěl dovolit, aby tak malé děti zacházely s lihem a ohněm, přece jen k tomu někdy došlo, že si uvařily svačinku a z toho si pamatovaly, jak se dělá kakao, čaj nebo káva. A tak Monika přece jenom neměla obě ruce levé, přece jen se uměla postavit k válu a přikládat do sporáku. Nu a po mamince tu zůstala nejenom tištěná kniha receptů ale i psaná kuchařka, do níž si mamka zapisovala osvědčené předpisy.

149$

Byly tu i recepty z „Hvězdy“ a z „Ozvěn“ a ještě staré věci z časopisů „Lada“ a „Vydrovy besedy“, které četla mamka za svobodna.

Monika si toho sice za maminčina života nevšímala, ale teď se na všelicos rozpomněla a byla tomu ráda. Jako by nalezla dukát, když něco takového objevila. A vždy nad receptem, který byl napsán mamčinou rukou, vzdychala a často ho, když se nikdo nedíval, políbila.

Tak uvařily se Zdenou první oběd, pak druhý i třetí a neměly žádnou zvláštní nehodu. Někdy jim ovšem špatně hořelo v kamnech a někdy se to peklo v troubě příliš prudce - jednou jim z neznámé příčiny nenakynulo těsto, až se rozpomněly, že do něj zapomněly dát kvasnice. Potom zase měly tvrdé maso, ač topily jako v pekle.

Monika byla velmi nervózní, když neměli v pravé poledne uvařeno a velmi se tatínkovi omlouvala. Věděla odjakživa, že to nemá rád.

Notář se ale smál a tvrdil, že mu to nevadí. Ostatně cítil, že je to lepší než dříve, ač se na něm obě začátečnice učily. Také Helenka tolik neplakala jako jindy. Že byla Monika doma, nedopustila, aby byla maličká odstrkována. Stále s ní mluvila a každou chvíli ji vzala do náruče a pochovala, nebo vysadila tam, kam se Helenka natahovala. Monika byla štíhlá jako proutek a když někdy na levé ruce chovala a pravou vařila, nebyl to lehký úkol!

Pokud byl obyčejný, všední den, šlo to jakž takž hladce. Ale když praly nebo byla neděle a přišel nějaký host,

150$

když přijeli Luděk a Linča na pololetí, měla Monika opravdu hodně práce. Pak si musela přivstat ještě za tmy, aby na všechno stačila a že se Zdeně nechtělo, natahovala svůj den sama.

Tatínek někdy starostlivě říkal, že se bojí, aby se Monika nepřecenila, aby z toho neonemocněla, ale Monika byla statečná a měla radost, že to tatínek chápe, co má práce a že to oceňuje.

Když bylo vypráno, přivezly si koš prádla a ten bylo nutno dát do pořádku. Kropit a skládat - potom šla Zdena válet a Monika zůstala doma a všechnu práci i Helenku musila zastat sama. A Helenka, že byla často nemocná a že ji všichni zbožňovali, byla také trochu rozmazlená a nedala se jenom tak lehce uchlácholit. Ostatně, bylo také nutné jít s ní na procházku a po celý den se jí věnovat…

***

A brzy bylo jaro a tatínek smutně procházel zahradou. Dokud žila maminka, měli ji pěkně upravenou - samý květ a samou vůni.

Kdy to mamka dělala a jak to dělala, nikdo nevěděl. Teprve teď se Vodička rozpomínal, že Karla vlastně v zahradě nikdy neseděla, že ji nikdy neviděl ležet na trávníku a odpočívat ve stínu, nebo se opalovat jako děvčata. Vždycky tam jenom pracovala. Ale tehdy to všem připadalo, že to není práce, že se tím mamka jen baví. Až teď notář viděl, jaká to byla zábava…

151$

Loni dal zaset cibuli, zeleninu i květiny, ale nebylo z toho vůbec nic, protože to nikdo neopatroval. Nikdo neplel a nezaléval, a tak zahrada úplně zpustla. Z lítosti nad tím do ní nechodil ani on, ani děti. Všude tam viděli maminku a její pilné, čarovné ruce. Na záhonech bylo plno plevelu a na pěšinkách se zakořenila tráva. Tam, kde dříve kvetly měsíční růže, byly kopřivy, protože růže na podzim nikdo nepřikryl a ty vymrzly.

„Letos bychom měli přece tu zahradu oživit,“ povídal notář Monice, „je to škola nechat ji tak ladem. Když sem někdo přijde, tak se za to, jak vypadá, stydím.“

„Já nevím, jak se všechno pěstuje,“ vzdychla Monika a už měla strach z nové práce. Zdena povídala, že tam, co dříve sloužila, měli také zahradu a že v ní trochu pracovala. Vodička se však rozhodl, že zjedná zahradníka, aby jim dal vše do pořádku a pak že se sám bude starat, aby zahradu udrželi.

Ostatní děvčata, Moniččiny kamarádky, už chodily na tenis. Voda byla ještě studená, ale na plovárně již bylo živo. Bylo možno tam ležet a opalovat se.

Bohouš Spilků měl dlouhé velikonoční prázdniny a spojil je se svatodušními. Denně se zastavoval u Moniččina okna a volal do bytu, nepůjde-li na tenis nebo k vodě. Monika vždy vyhlédla a řekla smutně, že dnes nemůže. Snad zítra, ale zítra bylo zase tak. Helence nebylo dobře, měla zvýšenou teplotu a nechtěla ani slyšet, aby u ní byl někdo jiný než Monika. Říkala jí „Nini“ a visela na ní od rána do večera. Monika měla někdy zlost a pláč na krajíčku, někdy by

152$

byla maličkou s chutí zatřepala, ale vždy se včas vzpamatovala - a přivinula ji k sobě. Byl to maminčin odkaz a všech drahý miláček.

Jednou zase přišel Bohouš pod okno a zval ji na tenis: „Pojď přece! To je hrozné, ty nevytáhneš paty z domova! Což už s tebou nemám počítat? Copak se mnou nikdy nepůjdeš, nebo se mnou nechceš chodit?“ Zvolal to s výčitkou a zlostně ryl botou v písku.

Byl krásný den ke konci dubna a počasí zvalo všechny do přírody. Letos bylo vše o měsíc posunuto kupředu. Jaro si to nějak spletlo, jakoby nevědělo, že se nachází v horách a ne kdesi v nížině. Tak bylo teplo a krásně, ale Monika musela říci, že odejít nemůže, protože Helenka kašle.

„Také se jedná o tvé zdraví,“ řekl Bohouš důrazně. „Pojď alespoň na chvíli!“

„Ale když nemohu,“ odřekla celá nervózní Monika, „ne - opravdu, Bohouši! Ráda bych šla, to jistě uznáváš, ale není to možné. Helenka by plakala.“

„Dívenky pláčí do krásy.“

„Když jsou zdravé a silné. Ale tvůj tatínek povídal, abychom nenechali Helenku zbytečně plakat, že se tím vysiluje. Vždyť je to mraveneček.“

„Tak pojď alespoň do zahrady, chci ti něco říct.“ Monika zabalila Helenku do flanelové pokrývky a šla s ní ze schůdků.

Notářův dům byl sice ze starší doby, ale všecko v něm bylo důkladné a pohodlné. V přízemí měli kuchyni, obývací pokoj a jídelnu, ložnici rodičů a dětský pokoj, naho—

153$

ře bydlela děvčata, Luděk a služka, pak tam byl ještě jeden pokoj, ten nejlepší, zvaný hostinský. Monika sestoupila jen ze čtyř kamenných schodů a již byla v zahradě.

Vodičkovi měli pěkné bydlení; a mnozí jim je záviděli. Všecky starší slečny a vdovy ve městě i okolí by se byly rády upsaly do role macechy, jen kdyby se do toho pěkného domu mohly nastěhovat.

Bohouš již stál na pěšině u schodů a podával Monice ruku, aby jí pomohl dolů. Byla obtížena váhou maličké, že se jen potácela.

„Vždyť nemůžeš, chudinko,“ řekl a vzal ji něžně za loket - „to je tak těžká ta malá dáma?“

„Není,“ řekla s úsměvem Monika, „ale mám ji celý den na rukou, tak to je poznat.“

„Ty malá mrško,“ poklepával Bohouš Helenku po zadečku, „jak si to představuješ takhle trápit sestřičku?“

„Nini,“ řekla Helenka a přitiskla se k Monice, „pán bek!“ Monika se zasmála.

„Nelíbíš se jí. Chce ti říct, že jsem Nini a žádná sestřička a ty že jsi bekaný pán.“

„To je mi jedno,“ Bohouš se smál, „jen když se líbím tobě.“

„Víš to jistě, že se mi líbíš?“ žertovala, „ještě jsem ti to neřekla.“

„Však to tak doopravdy vypadá, že se ti nelíbím. Jinak bys o mne přece trochu dbala,“ řekl Bohouš s žertovnou výčitkou.

„Co mohu dělat pro Pána Boha!“ zvolala Monika lítostivě, „když jsem se na to dala, tak musím vytrvat. Ty si

154$

myslíš, že mi to není líto? Chtěla bych s tebou promluvit denně alespoň chvilku, ale není to možné.“

„Nu a co by tomu řekl pan notář, kdybych přišel za tebou? Víš jenom do zahrady, když tam pracuješ. Trochu bych ti pomohl.“

Monika se rozzářila.

„Přijď! Bude mi veseleji. Všecka ta práce mi půjde lépe od ruky.“

„Teď pojedu ještě na pár týdnů do Prahy, ale po svatodušních svátcích už se to rychle převalí k prázdninám. Potom ještě jeden rok a již budu se studiemi hotov.“

„Už budeš profesorem.“

„Půjdu asi někam učit, ale později bych vzal místo buď jako vychovatel nebo v nějakém archivu. A víš, co je mým největším ideálem?“

„Cestování. Víš, co tomu říká tvoje maminka a co já.“

„Ale jdi - to je ještě daleko. Zatím jsem tu a mám radost, že jsi mne pozvala do zahrady. Je tady krásně.“

„Ovšem, když nám ji upravil zahradník. Ale až všechno zaroste, bude to moje práce.“

„Budu ti pomáhat.“

Sedli si do besídky. Byla zhotovena z tenkých latěk, obarvená na zeleno a zarostlá révou. Před ní byl záhon, na němž kvetly bílé narcisy a petrklíče.

Helenka zabalená v pokrývce spočinula Monice na klíně a Bohouš si sedl vedle.

„Když se na tebe dívám, myslím, že vidím obraz Madony. Jsi také matkou a pannou v jedné osobě.“

Monika se začervenala. Pohlédla na něj šťastnýma očima.

155$

Byla ráda, že ji obdivuje a měla radost ze svého bezděčného mateřství. Cítila, že se ho po mnohá léta nevzdá.

***

Od té doby chodil Bohouš za Monikou každý den. Napřed jenom do zahrady, kde pomáhal Monice vytrhávat trávu z pěšinek a někdy také zalívat. Míval ovšem více vody v botách a chtěl-li Moniku poškádlit, pokropil i její sandály.

V prvých dnech byl před notářem rozpačitý, ale když se Moniččin otec na něj díval vlídně, rychle si zvykl. Dnešní mladí lidé považují vše za přirozené a nikterak se neomlouvají. Je to, ostatně, lepší, než pokud by se scházeli tajně a úzkostlivě dbali, aby se o tom rodiče nedozvěděli.

Notáři Vodičkovi bylo okamžitě jasné, proč chodí mladý Spilka do jeho zahrady. Líbí se mu Monika, to je jasné a má jistě poctivé úmysly, když sem dochází veřejně. Byl tomu rád; vše se dělo před jeho očima a bylo to v pořádku. Až Monika dospěje a on bude hotov - ať se děje, jak je souzeno. On se zase nějak zařídí…

Však je to ještě daleko.

Tak se utěšoval a pomalu se rozjasňoval. Co se ujala Monika domácnosti, šlo to všecko mnohem lépe. Služka věděla, že je nad ní dozor a Monika, jen co je pravda, se všeho chápala svědomitě a starostlivě.

Sama byla teď také veselejší a když jednou pršelo, pozvala Bohouše do bytu.

156$

„Pojď dovnitř! Nemohu být s Helenkou v dešti a doma je práce. Budu žehlit a ty se budeš na mne dívat, ano?“

Monika se na něho usmála a on neodolal. Její úsměv byl krátký a něžný a tolik sliboval. Šel s ní do kuchyně. Vonělo tam ještě obědem. Služka myla nádobí a povídala, že by šla potom nakupovat a že má nějaké pochůzky po městě, bude-li slečna žehlit.

Monika si již zapnula elektrickou žehličku a povídala, že je ráda, jak si teď navykla Helenka po obědě dlouho spát.

„Přece udělám trochu práce.“

„A kdy ti zbude čas pro sebe?“ ptal se Bohouš. „Můžeš, pro Boha, takhle žít? Jen pracovat a sobě se ani trochu nevěnovat?“

„Ale jdi,“ povídala s milým úsměvem, „to mi přece nevadí. Když tu stojím u žehlicího prkna, mám dost času na krásné myšlenky. A když jsi tu se mnou, ani mi nepřipadá, že pracuji.“

„A kdy čteš?“

„Večer, než usnu. Víš, to je taková moje krásná chvíle. Lehnu si do postele - Helenka má teď postýlku vedle mojí a tak o ni nemám starost.“

„Ráno vstáváš brzy, viď?“

„V šest hodin. Z počátku mi to připadalo těžké, ale už jsem si zvykla. Dříve jsem zaspala tolik krásného času; nikdy jsem nevěděla, jak to vypadá ráno, sotva slunce vstane a začíná kráčet po nebi. Někdy je vidět ještě měsíček a tu i tam i bledou hvězdu, a ptáci ráno nejvíce zpívají. Škoda ležet a spát.“

„A slyšíš Helenku, když se v noci probudí a zavolá?“

157$

„Ale ano. Teď už ano. To všecko dělá vůle. Pokud jsem si to přísně neporučila, často jsem ji neslyšela a pak jsem na to doplácela. Musela jsem převlékat postýlku a hodně prát. Teď už dávám pozor.“ Bohouš se smál a měl ji tak rád, že ani nevěděl, jak by jí to naznačil. Ani ho to netáhlo na tenis, a do kavárny nechodil vůbec.

Když odejel do Prahy, aby dokončil studia, měla pošta mnohem více práce. Dopisy stíhaly jeden druhý. Monika místo čtení večer psala a Bohouš hned odpovídal.

Může být něco krásnějšího než takové dopisování, které prýští z čisté lásky a tříbí i vkus? Co všecko si řeknou dva mladí lidé na papíře! Jak vzletných slov mohou použít pro své city! Jejich sladká, mateřská mluva jich poskytne nepřebernou zásobu.

Monika byla šťastná ve své práci a když přišly prázdniny, vítala Linču plná zářících úsměvů.

„Jde nám to dobře,“ povídala hrdě, „viď, tatínku, že jsi spokojený?“

Notář ji pohladil po rameni a povídal uznale: „Je to mnohem lepší! Linčo, Monika se činí - doufám, že jí nyní, když jsi doma, trochu pomůžeš.“

Linča nebyla domácí prací nadšená a ve světě k ní taky nepřišla. Paní bytná ji stále litovala, že ztratila matku a všemožně se jí starala o pohodlí. Byla vdovou a sledovala tím jediný cíl - stále si myslela, kdyby se pan notář rozhodl a chtěl se přece jen oženit - kdykoliv Vodička navštívil Linču, vždy na ni slyšel jenom chválu a paní bytná ho ujišťovala, že ji má ráda jako vlastní dceru. A což teprve ta maličká! Tu prý by chtěla zvláště poznat,

158$

tu prý by měla ještě radši. Notář však byl velmi nechápavý a netečný.

Sotva Linča s Monikou osaměla, hned jí vypravovala, jaké štěstí jí potkalo. Hrála s ochotníky divadlo a dosáhla velkých úspěchů. Zpočátku to neměla ze školy dovoleno, ale páni od spolku „Tyl“ šli přímo za ředitelem a ten jí to dovolil.

„Raději jsem o tom nepsala, aby se tatínek nestrachoval,“ povídala, „ale byla jsem přitom šťastná…“

„A lásku tam ještě nemáš?“ Monika se rychle svěřila: „Linčo, já jsem tak šťastná! Bohouš chodí k nám do bytu a už je profesorem. To budou krásné prázdniny!“

Linča poslouchala, ale zavrtěla hlavou a řekla: „Já nechodím s žádným. Víš, kluci jsou ohavná stvoření-kdybys věděla, čeho jsou schopni! Zdena, co se mnou bydlí, ví všelicos - prodělala už kolik lásek - a já bych to nechtěla. Mám z nich strach.“

Monika to nechápala. Povídala:

„To mít nemusíš! Bohouš je hodný - „

„Ale co, mne více baví umění.“

„Když hraješ divadlo, máš také někoho ráda - alespoň v tu chvíli na jevišti - a když máš sehrát svou úlohu dobře, musíš to prožít.“

„Máš pravdu, jenže tam je každý člověk jiný, lepší, idealizovaný,“ namítala Linča, „a já už vím napřed, jak to dopadne a co se v něm skrývá.“

„Však ty se také zamiluješ, jen až najdeš toho pravého,“ namítla Monika a rychle se rozpomněla na hospodyňské povinnosti a odběhla, aby Linču i Luďka pohos—

159$

tila. Už se jí také povedlo tu a tam nějaké lepší cukroví, ba na neděli chystala dort. Už ho se Zdenou „nastudovaly“ a doufaly, že se jim povede.

Monika ho také hned při svačině Luďkovi slíbila.

„Bude s krémovou náplní, počkej, to si pochutnáš!“

Linča přišla za Monikou do kuchyně a povídala:

„Tatínek řekl, abych ti pomáhala, ale já to neumím a věř mi, ani mě to neláká. Nemohla bych dělat něco jiného?“

„Ale ovšem že mohla! Všecko! Trochu uklízet, alespoň po sobě a když se budeš starat tu a tam o našeho miláčka…“

„Ráda, ráda,“ zvolala Linča a dodala s povzdechem: „Já nevím, jak jsme se mohly horšit, když se ten malý andílek ohlásil. A víš, že mne to stále znepokojuje? Když píšete, že stůně, tak se lekám, aby nám Helenka neumřela. Pořád si myslím, že na nás ještě přijde trest.“

„Ale jdi, bláhová! Pán Bůh není tak zlý! On má lepší rozum než my,“ těšila ji Monika. „Však já se jí věnuji, jak mohu nejvíce,“ dodala po chvilce, „a pan doktor Spilka říká, že je zdravá.“

„Já ji mám tolik ráda,“ vzdychla Linča.

Vtom se pootevřely dveře a Helenka vešla. Byla droboučká jako panenka a měla velké oči jako Linča. Vlásky měla ostříhané a hlavičku jako kouličku.

„Nini - lenka tebou pišla,“ zašvitořila. Linča ji popadla do náruče a vyzvedla k sobě.

„Ty náš malý kanárku, ptáčínku sladký! Máš mne

160$

ráda?“ laskala ji. Helenka se od ní trochu odtáhla a hleděla na ni pátravě. Pak zavrtěla hlavičkou.

„Nini - má áda - lenka - „

„Však ona si zvykne,“ spěchala Monika s útěchou „a já budu ráda. Často na mne ta žába visí jako pijavice. Víš, Linčo, někdy bych tak ráda šla s Bohoušem na tenis, ale není to možné. Doma je tolik práce a Helenka - „

„Budeme se střídat, ano? Jednou já a jednou ty,“ plna dobré vůle navrhla Linča.

„To by bylo skvělé.“ Monika se zaradovala.

Hned nazítří to tak udělaly. Monika šla s Bohoušem k vodě a Linča měla na starosti maličkou. Bavily se spolu na zahradě. Linča dělala, co mohla, aby k sobě Helenku připoutala - a také se jí to dařilo. Běhala s ní po pěšinkách a dělala z písku koláče, zalévala maličkou konvičkou a houpala ji v síti - ale když přišel večer, byla strašně unavená a bez nálady. Bude-li nucena tohle dělat každý druhý den, bude za prázdniny úplně zničená.

Kvůli tomu se pohádala také s Luďkem, od něhož žádala, aby si také on jednou za dva dny vzal maličkou na starost. Luděk sice měl Helenku velice rád, ale stání doma neměl. Pravidelně se na něco vymluvil a utekl. Jednou řekla Monika Linče: „Víš, jak příjemně užiješ odpoledne, které máš strávit s Helenkou? Vezmi ji na kočárek a dojeď do myslivny k Hovorkům. Paní myslivcová mi slíbila máslo a mléko. Zastaneš mne a sama sobě posloužíš.“

„A ty půjdeš na tenis?“

161$

„Ne. Máme doma mnoho práce. V zahradě travou všecko zarůstá a mimo to - nemáme ještě vyžehleno.“

Z toho vidíme, jak se Monika zapracovala a jak svědomitě si vše brala do hlavy. Její mamka mohla klidně spát; Monika už věděla, co je to povinnost.

Linča tedy ráda vzala Helenku na kárku a vyjela s ní k lesu. Dítě bylo nastrojené jako panenka. Mělo rozkošné bleděmodré šatičky s vyšívanými věnečky na sedýlku a na bílém kloboučku vyšitého motýlka. Linča Helenku dlouho parádila, než vyjely. Sama byla také jako luční květ. O každých prázdninách byla Linča hezčí. Štíhlejší a větší. Hoši, co ji už dlouho neviděli, se za ní ohlíželi a říkali:

„Je ale na tu svou krásu pyšná! Jen se podívejte, jak se nese! Kdoví, co si o sobě myslí!“

Linča šla za kárkou a stále s maličkou švitořila. Ukazovala jí motýlky a kytičky, chvílemi se zastavovala, aby jí utrhla modrý zvoneček nebo červenou slzičku.

Den byl jako ze zlata; všecko zářilo a zhluboka dýchalo. Břízy měly kůru jako hedvábnou a silná míza vytékala tam, kde byla kůra puklá! Ta hořce voněla.

Borový podrost vydychoval pryskyřicí a bílý jetel, který kvetl na nedalekém poli, to všecko přerážel svou medovou vůní. Na nebi nebyl ani beránek, ani obláček tak se pnulo vysoko a čistě jako modrý baldachýn bez nejmenší poskvrny. Linča se bavila s maličkou, ale při tom měla i své myšlenky. Toužila, aby mohla o letošních prázdninách zase hrát divadlo a snila o hlavní roli.

Když odbočila ze silnice, byla Linča v malé chvíli v le—

162$

se; stíny ji přijaly do své chladivé náruče a Helenka si protírala očka. Jako většina slabých dětí snášela špatně ostré sluneční světlo. Teď odhodila klobouček a chlad ji lahodil na ostříhané hlavičce. Linča uviděla veverku a chtěla jí maličké ukázat, ale ta jí neviděla, ať se namáhala sebevíc. Nemohla najít směr, kterým Linča ukazovala, až se dala do pláče. Naštěstí se v travičce červenaly jahody a těmi Helenku snadno uchlácholila.

Tím se zdržely a přijely k myslivně značně pozdě; psi zaštěkali a paní Hovorková vyšla Linče naproti. Byla stále stejná. Nikdy příliš mladá, nemohla ani zestárnout. Vlasy měla hladce přičesané a pod nimi čelo bez vrásek. Byla to hezká paní a Linču při pohledu na ni bodlo v srdci. Teprve teď si uvědomila, jak vlastně byla maminka mladá, když je opustila. Paní lesní ji však nenechala dlouho přemýšlet. Radostně volala Sylvičku a hned se skláněla ke kárce, vyzvedla Helenku a i když ta jí nedůvěřovala a začínala odporovat, nic na to nedbala a nesla ji do pokoje.

„Pojďte se podívat, děti moje,“ lichotila maličké, „na naše ptáčky a na kytičky. A máme štěňátka! Počkejte, to budete koukat! A chlebíček u nás budete papínkat! Jak je hezoučká a roztomilá! Celá maminka - můj Bože! A z vás, Linčinko, se udělala slečna! Vždyť jste změnila podobu, jste celý tatínek, ale něco maminčino také máte kolem úst!“

Linča byla dojata. Nevěděla co říci. Toho se právě bála, že paní Hovorková začne hned o mamince - že bude muset plakat - a ona to neuměla. Vždy záviděla Moni—

163$

ce. Ta mohla plakat přímo na povel - nikdy ji to nezohyzdilo - nedostala žádné křečovité stahování ve tváři a mohla naráz přestat, když byla míra dovršena. A hned zase přišla k sobě, ba - byla hezká, když se hodně vyplakala.

S Linčou to bylo jinak. Než začala plakat, dostala škubání ve tváři - křečovitě se jí třásla ústa a oční víčka nervózně mrkala a potom jí to zaškrtilo dech, a nechtělo popustit, nemohla přestat a zalehl jí tak pekelně nos, že dlouho po pláči nemohla dýchat. V pleti pak měla dlouho rudé a modré skvrny, jichž se nemohla zbavit. To ji trápilo i na jevišti. Věděla, že velké umělkyně se tak vžívají do svých úloh, že opravdově pláčí - to ona si nemohla pro tuto svou chybu dovolit. Paní Hovorková ale, jako by to byla věděla, a nebo ve své vrozené citlivosti, neříkala již nic o své přítelkyni, kterou stále v nitru oplakávala, a hned se vyptávala na tatínka a na Moniku a znovu zas a zas obdivovala Helenku. A Helenka se v náruči hodné a veselé paní kupodivu rozveselila a začínala žvatlat jako doma. Byla přitom úžasně roztomilá a když přišla Sylva, vše se točilo jen kolem maličké.

Sylvě bylo čtrnáct let, ale byla tak statná, že Linča vypadala vedle ní jako proutek. Měla červené tváře a malá očka se jí v nich ztrácela. Celé její bytí sestávalo ze samých úsměvů. Byly různé, ale všecky se střídaly v její okrouhlé tváři jako záblesky sluníčka. Linča neodolala a také se smála.

Hosty usadily do pokoje, kde byl příjemný chládek a vonělo tam pryskyřicí, kterou dýchal do oken les.

164$

Linča pochválila vůni i celé zařízení pokoje, které bylo sice starobylé, ale Zachovalé a krásné. Paní myslivcová povídala, že je zdědila po své babičce a že si jej velmi váží. „A povídají,“ dodala, „že to jde zas do módy; v nóbl domech prý mají vždy jeden pokoj zařízený postaru.“

Linča vypravovala o Monice, jak se ujala domácnosti. „Jde jí to dobře, máme rozhodně lepší pořádek, než pokud studovala.“

„Vidíte, to se mi líbí,“ chválila paní Hovorková, „já ji velmi obdivuji. Je tak mladá a už tak svědomitá. Chválil ji nedávno i pan doktor Spilka. Byl tady u našeho táty to jak byla ta veliká rozpoušť - kdy to bylo, Sylvičko?

V březnu - aha! Ňák se nachladil a měli jsme strach, aby nedostal zápal. Tak tu byl pan doktor a povídal všelicos - co je ve městě nového - také o vás a o slečně Monice, jak se doma činí. Inu dostala dobrou výchovu! Vaše maminka byla znamenitá žena! Já jsem to věděla, že vám dá skvělé základy. A to se na celý život nezapomíná.“

Linča se trochu začervenala.

„Ale to jen Monika,“ povídala s upřímnou skromností, „já se nehodím k ničemu. Nedovedu pořádně ani nudle nakrájet.“ Sylvička se rozesmála.

„To není nic lehkého. Já jsem si v neděli ukrojila při tom kus nehtu.“

„To jinak nejde,“ řekla jí mamka, „to nešikovné se musí všecko ořezat. Ale vy, milá Linčinko, zatím studujete, tak nepřijdete k ničemu. Ale až jednou studia dokončíte, také se všemu od Moničky naučíte. Ne-li, přijďte za

165$

mnou a já vás to naučím. Ani nevíte, jak bych byla ráda, kdybyste se k nám některá na pár týdnů nastěhovala.“

„Já se nehodím do domácnosti, milostpaní!“ povídala Linča jaksi nesměle, „já mám před sebou jiný cíl. Tatínek o tom ještě neví, ale já se ho nemohu zříci - já půjdu k divadlu.“

Linča sklopila oči, ale přece viděla, jak to paní Hovorkovou dojalo. Velmi ji to překvapilo a zarazilo.

„To nemyslíte vážně, Linčinko,“ řekla, když se trochu vzpamatovala. „K divadlu byste šla? To byste mohla tatínkovi udělat?“

„Ano - totiž - to je můj životní ideál - to tatínek - on by nic neřekl, on má také rád umění a divadlo je ze všeho nejkrásnější - to je zdroj kultury a - „

„Ale jděte, Linčinko, to není pro vás. To není pro děvče z takové rodiny,“ řekla polekaně a pohoršeně paní myslivcová. „Co vás to napadlo? A kdo vám to nakukal?“

„Nikdo, milostpaní,“ rozhorlila se Linča, „to je ze mě. Já jsem se s tím narodila. Mám nadání, to mi nikdo neupře - všichni mi je přiznávají. Vím, že se probiji a udělám tatínkovi i celé rodině čest. Vy to snad tady nevíte, ale ve městech mají herečky velkou úctu - každý je rád, když se smí k takové umělkyni jen přiblížit.“ Linče zčervenaly tváře a tmavé oči jí planuly. Mluvila trochu okázale, jako by stála na jevišti nebo na tribuně.

„A není to jenom pro vlastní slávu a pro čest celé rodiny, ale je to také práce pro veřejnost. Víte, milostpaní, co je to divadlo? Jaký má výchovný vliv pro lidstvo -

166$

pro národ? V době nejtěžšího národního úpadku to bylo divadlo, které vyzvedlo naši mateřštinu a celé národní cítění. Jemu patří v prvé řadě největší zásluha. Herci a herečky jsou nesmrtelní - jsou to apoštolové.“

Sylva poslouchala nadšeně a paní lesní pokyvovala:

„Já vím - já vím a věřím,“ řekla pak, „ale víte, Linčinko, jaký je soukromý život takové herečky? Už jste se s některou sešla mimo jeviště? Víte, kam je tento život zavádí?“ Ptala se skoro smutně a dosti přísně, ale na Linču to neučinilo žádný dojem.

„To jsou předsudky, milostpaní,“ řekla, „já vím, o čem mluvíte. Chcete říci, že herečky nežijí bezúhonně, že mají milence a často se rozvádějí. Já vím! Ale to nepatří k umění. Žádná nemusí taková být, když nechce. I v jiném povolání jsou lehké ženy a vše se svádí jenom na herečky. Já bych taková nebyla - já ne! Dokáži vám, že se tak žít nemusí!“

Linča hořela ještě více. Všechny své plány konečně někomu prozradila.

Paní Hovorková na ni hleděla s podivem.

„Dej vám Bůh sílu,“ zakončila a vzdychla, „ale uvidíte, že jsem nepřeháněla. To divadelní umění samo k tomu vede a svádí. Muži jsou velmi zlí. Když vidí krásnou umělkyni, chtějí ji dostat za každou cenu. Jsou jako děti, které pustoší všecko, co se jim líbí.

Ukažte jim růžičku a oni ji utrhnou. Na lekníny házejí kameny, aby je zničily, když na ně nemohou dosáhnout. Muži jsou stále takovými dětmi. A růžička, i když píchá, se konečně neubrání.“

167$

„Ale já se ubráním!“ zvolala Linča celá unesená svou jistotou: „Já ano! Uvidíte, milostpaní.“

„Však on vám to tatínek nedovolí, abyste šla k divadlu…“ sobě pro potěchu a Linče k ochlazení řekla ještě paní lesní. Považovala za svou povinnost, aby dítě drahé Karly, s níž strávila překrásné doby svého mládí, přivedla na pravou cestu.

Linča však výbojně a vzdorně zvedla hlavu a povídala: „Tedy půjdu přes jeho vůli. Půjdu, i když mne zavrhne. Až pozná, že jdu vítězně k slávě, zase se udobří.“

Paní Hovorková velmi zpřísněla, ale v tom se ozvaly na chodbě kroky a hovor byl přerušen. Přišli oba Hovorkové. Otec a syn, oba již stejně velcí - oba v mysliveckých kabátech.

Linča se ani nezeptala, co dělá Ondřej - ač si na něj cestou myslila. Teď se k němu obrátila, a tak jak měla plamennou tvářičku, se na něj usmála.

„Ondřejku! Ty jsi v mysliveckém kabátě? Tedy přece? Nikdo mi to neřekl, že budeš myslivcem.“

Uctivě podala ruku starému, který ji tak stiskl, že zaťala zuby a pak šla vstříc Ondřejovi.

„Ahoj, Linčo! Tobě to sluší!“

Podala mu obě ruce a její přivřené oči se mu smály do tváře.

Šestnáctiletý Ondřej byl úplně zmaten. Neviděl Linču dva roky. Loni nebyl o prázdninách doma, o Vánocích nepřišel do města pro špatné počasí a o Velikonocích se s ní nesetkal. Vzplanul od zeleného límečku až po tmavé vlasy.

168$

Co říci, pro Boha, této slečně, která je tak velká, krásná a velkoměstská - taková nějaká - stisknul její ruce, co mohl, aby zakryl své rozpaky.

Nevěděl ani, zdali se to sluší, aby jí řekl - ty - a Linčo - či co měl vlastně mluvit!?

„Ty budeš myslivcem?“ zeptala se Linča a hleděla mu do tváře, v níž bylo plno mladistvé vyrážky a po skráních a kolem úst ještě neholené, řídké chloupky. Přisvědčil. „No - to je přece stará věc,“ málem by byl řekl vesta, „tatínek to chce a já to odjakživa vím.“

„A líbí se ti to?“

„Líbí.“

„Tady na samotě je hezky, viď? Já bych tu také byla. Ale ne stále, jenom o prázdninách.“ Linča se rozhlédla. „Je tu klid.“

Myslivec se bavil s Helenkou. Sedl si na bobek a zkoušel, zdali mu něco poví. Helenka se však mužských bála. Linča ji musela vzít do náruče. Pak ji vedli za štěňátky, k slepičkám, podávali svačinu a Sylva ukazovala Linče zahrádku. Ondřej se strašně styděl, ale musel přece také něco povídat. Z největších rozpaků mu pomohl fotografický aparát, který objevila Linča na stolku; povídal, že mu ho dal tatínek loni k Ježíšku a že se mu obrázky dosti daří.

„Chceš-li, tak tě vyfotím,“ nabídl a byl rád, že ho to napadlo. Mohl se na Linču dívat skrz čočku a nemusel se stydět. A když se mu povedou obrázky, může se na ni dívat stále, bude ji mít v náprsní kapse a kdy se mu zachce, tehdy se na ni podívá.

169$

Potom udělal řadu snímků a slíbil, když se mu povedou, že s nimi dojde k Vodičkům a fotky přinese. Linča měla obrázků mnoho - fotili ji kluci na tenise a u vody, ale nechtěla mu pokazit radost, proto říkala, že se na to velmi těší.

Ondřej byl unesen. Nelitoval film, kterým jindy hodně šetřil.

Už se chýlilo k večeru, když se Linča vypravila k domovu. Helenka začala být nepokojná; byla ospalá a mnula si nosíček. Prohlásila, že chce Nini.

Linča si teprve uvědomila, že se velmi zdržela a protože neměla starost o domácnost, byla by málem zapomněla na máslo. Paní myslivcová však pamatovala sama a již je měla připraveno. Na kárce byl vzadu upevněný košíček, do něhož vložila, co Monice posílala - hrudku tvarohu pak přidala do ubrousku pod Helenčiny nožičky.

„Ondřejku, půjdeš Linčinku vyprovodit,“ nařídila, když se měla Linča k odchodu. Pan lesní se smál, že bude mít sice málo galantního rytíře, že je Ondřej klacek, jemuž zatím není pomoci, ale, že je to kvůli bezpečnosti - kdyby něco, že by ji přece jen ubránil.

Linče bylo Ondřeje líto, protože viděla, že se stydí a tone v rozpacích, a proto řekla, že se nebojí, a že není třeba, aby se Ondřejek obtěžoval.

Ten ale už měl pušku na rameně a řekl otci, že vezme při tom nějakou vránu a že se zajde ještě podívat na „Prašák“, nejsou-li tam zase oka.

Hovorkovi se pak rozloučili srdečně s Linčou a Sylva jí dlouho mávala na rozloučenou.

170$

Když odešli, paní lesní se vrátila do bytu a řekla s povzdechem:

„Ach, tak je to, když děti ztratí předčasně matku! Mezi cizími lidmi dospějí k všelijakým pochybným názorům.“ A dlouho pak o Linče mluvila.

Ondřej se cestou trochu osmělil. Nehleděla tu na něj mamka a všetečná Sylva, ani se mu neposmíval tatínek. A Linča s ním pěkně povídala. Vypravovala mu o své škole a o Brně, o divadle, které tak ráda navštěvuje. Ač byla asi o tři měsíce mladší než Ondřej, mluvila s ním jako starší sestra. Ondřej poslouchal, ani nedýchal a doprovodil ji až k prvním domkům města.

Potom se s ní rozloučil zase tak silným stiskem ruky, že Linča bolestí zvedla jednu nohu do výše.

Však Helenka již na kárce spala a Monika hubovala: „Ty jsi bez starosti, na mou věru! Zůstaneš si tam až do tmy. Nemyslíš, že jsem potřebovala máslo k večeři! Po druhé tě pošlu pro smrt!“

***

O prázdninách byla Linča zklamaná. Myslila, že budou zase hrát divadlo. Zatím však přijela do města divadelní společnost a ta zkřížila všecky její plány. Ochotnický spolek jim propůjčil místnost a hoši prohlásili, že jsou alespoň bez práce. Mladý učitel, který loni i před tím byl režisérem, byl přeložen a z místních se do toho žádnému nechtělo.

Linča byla nešťastná, a tak alespoň když přišli herci

171$

a přinesli lístky, uprosila tatínka, aby zakoupil předplatné.

„Budeme se střídat s Monikou, tati, pěkně tě prosím! Vždyť přece víš, jak ráda chodím do divadla!“

Poprvé šla s tatínkem. Ten vystoupení komentoval slovy: „To je pěkná šmíra. Ženské jsou staré a mužští to odbývají halabala! Škoda předplatného! Nu, mne už tak hned do divadla nedostanete.“

Linča se herců zastala a řekla, že se mýlí a že je zaujat nespravedlivě. Že ty herečky za to nemohou, nejsou-li již mladé a půvabné, jejich výkony že byly vesměs dobré a muži - nu - muži konečně - ostatně - jí že se to líbilo.

Tatínek si řekl, že nesmí dcerušku dráždit a raději mlčel.

Nazítří řekl, ať jdou obě děvčata, on že zůstane s Helenkou. Bylo s ní už lépe - teď spávala celé noci a když nevěděla, že Monika někam odešla, bylo dobře.

Jen se jednalo o tu chvilku, než se dostala z domu. Jakmile Helenka cítila, že Nini někam půjde, nechtěla spát a hrozně zlobila. Držela Moniku kolem krku, vztekle dupala a křičela: „Ne, ne! Nesmíš!“

Přišel Bohouš a že se s ním malá znala, dala se ošidit. Šla spinkat s Monikou v domněnce, že tak bude až do rána. Chudák Monika musela denně s Helenkou ulehnout a tvářit se, jakoby již také šla spát. Někdy usnula, protože byla za celý den uběhaná a pak naříkala, že nemá nic z celého večera a že si ani nepřečetla knížku.

172$

Dnes také musel Bohouš posedět s Linčou, aby dokázal Helence, že nechodí za Nini a že se spokojí, bude-li moci strávit večer s tatínkem - Monika se tvářila, že spí, a tak Helenku také uspala. Pak ale tichounce vstala, učesala se, oblékla a s trpělivým úsměvem řekla Bohoušovi:

„Je úžasně chytrá, ale přece jsme ji ošidili.“

Linča už byla hrozně netrpělivá - neměla stání, přecházela mrzutě bytem a hubovala na maličkou i na Moniku, že ji má tak špatně vychovanou a že ona by si to takhle nezavedla.

„Děláš jí otroka a my všichni s tebou! To není třeba, abychom toho cvrčka poslouchali.“

Monika jen pokrčila rameny.

„Jsem ráda, že je zdravá. Tohle není ještě nejhorší. Dokud bouřila v noci, bylo hůř.“

Nazítří však již nechtěla jít. Řekla, že jí to nestojí za ten spěch a shon, s nímž dělá večeři a že bude raději s Bohoušem nalepovat fotografie.

Linča tedy chodila den po dni - někdy přece s ní šel tatínek, někdy Luděk a jindy Zdena.

Jednou přišla celá rozradostněná a vyprávěla Monice, že se seznámila s herečkou Slavíčkovou.

„Víš, s tou, co hrála posledně Elvíru. Nepamatuješ? Ach tak, tys tam nebyla. Tak počkej - co hrála Viktorku, už víš? Nu, tak náhodou. Šla uličkou mezi sedadly a upadl jí šátek. Začaly jsme mluvit. Tak jsem jí vypravovala, jak miluji divadlo. Všelicos mi pověděla ze zákulisí. Ach, je to krásné být herečkou!“

173$

„Linčinko,“ prosebně řekla Monika, „pusť to z hlavy! Kdybys věděla, jak se o hercích mluví. Karásková povídala…“

„Co je mi po Karáskové! To je stará klepna! Na jejím úsudku přece nemůžeš něco stavět.“

„A nejenom Karásková. O té paní Slavíčkové povídají, že má již kolikátého muže - „

„To nic pro umění neznamená. Každá si může zařídit život podle své chuti. Já neudělám nic špatného, o tom tě ujišťuji.“

Potom Linča nadšeně vypravovala, co vše jí povídala paní Slavíčková. Čeho je třeba, aby se herečka dostala k stálému divadlu.

„Ta Slavíčková - prosím - už má angažmá k ostravskému městskému divadlu. A to již něco znamená, Moniko! To jsou prvé jisté kroky ke slávě!“

Moniku to mnoho nezajímalo. Nechtěla však být k Linče bezohledná, a proto poslouchala. Sama měla jiné zájmy. Vypravovala o Bohoušovi. Čeká na jmenování. Půjde učit. Jeho tatínek tomu přeje. Jenom kdyby se nedostal příliš daleko!

Linča oplácela Monice. Poslouchala pokorně a pak se zeptala:

„A jak to vlastně myslíš? Chceš se vdát - a co bude s tatínkem a dětmi? Copak Luděk! Ten se obejde, je málo doma, ale táta? Což by se musel přece oženit? Moniko, pěkně tě prosím, to nedělej! Když si vzpomenu, že bychom ztratili domov - „

„Víš, představuji si to tak,“ rozšafně povídala Monika.

174$

„Bohouš bude nějaký čas učit jinde, ale než dostane definitivu, nějak si to obejde, aby se dostal sem. Proč by to nebylo možné? Vždyť pánům nahoře na tom nezáleží a často profesorům a učitelům vycházejí v tom ohledu vstříc. Má tu přece rodiče. V našem domě je místa dost, takže bych se mohla vdát a přece tatínkovi hospodařit. Nu a později, i kdyby chtěl jít Bohouš do velkého města, mohl by tatínek odevzdat Luďkovi kancelář a jít s námi. Je to beztak jeho program.“

„Jak jsi praktická,“ s podivem a potěšením zvolala Linča, „opravdu, v tom tě obdivuji.“

„Nu a ty budeš také za dva roky hotova a přijdeš domů. Třeba bys mne na nějaký čas zastala.“ Monika to vyslovila jako otázku a doufala, že jí Linča dá za pravdu. Stále o ni měla v nitru veliký strach - stále ji strašila její touha po slávě a cesta za uměním. Viděla v tom její pád.

Linča však sebou střelhbitě trhla a zvolala překotně:

„Se mnou nepočítej, Mono - se mnou ne! Já doma nezůstanu. Nemohu promarnit ani rok. To víš, dramatická umělkyně nesmí čekat, až zestárne. Svou budoucnost musím začít budovat co nejdříve. Mám již vše promyšleno. Začnu u venkovské společnosti, abych se vypracovala, jak se říká od piky - krok za krokem.“

„Bože - Linčo, snad bys nechtěla jít k takové společnosti, jako teď pobývá u nás? Měj přece rozum - pro Boha! Měj rozum! To bys neudělala tatínkovi, to bys neudělala nám všem! Počkej, až budeš starší - třeba se ti tatínek o něco postará, třeba by bylo možné, aby ses dostala přímo k většímu divadlu, kdybys měla protekci, ale tak - „

175$

„Nechci jít za slávou s protekcí! Chci jít vlastní cestou, chci spravedlnost. A k té se musím sama propracovat! Kdybych to cítila, že mi někdo zatlačil, netěšilo by mne to. Chci mít vědomí, že opravdu něco dovedu.“ Monika si povzdechla a žalovala to Bohoušovi.

„Mám strach o Linču. Bože můj, co by tomu řekla mamka, kdybychom ji ztratili!“

Bylo jí do pláče, ale Bohouš ji těšil:

„Tím se netrap! Každá z vás si připraví budoucnost podle svého. Ty jdeš jistě po dobré cestě. Linča zatím bloudí. Ale neměj strach. Než k tomu dospěje, aby se mohla pustit po šikmé ploše, dostane jiný rozum a vystřízliví. Je to v jádru dobré a čestné děvče - snad má až příliš mnoho smyslu pro čest, a proto se včas vzpamatuje! Nečiň si život ještě těžším, než ho máš!“ Bohouš mluvil moudře - a měl pro ni tolik pochopení. Monika ho měla tolik ráda!

Tak prožívala nejkrásnější čas, na nějž se vzpomíná po celý život. Ba, snad ho neceníme podle zásluhy, když ho žijeme, teprve po letech poznáváme, že to byly dny plné slunce a pohody, že ta krása, kterou jsme byli naplněni, se nám již nikdy v tom pravém světle nevrátí. Dny prvé mladé lásky! Jak jsou dlouhé a pestré, každý je jiný - dnes je plný něžných slov a zítra stisk ruky nám naplní srdce netušenou blažeností.

Hluboký pohled - něžný úsměv, významný pohyb, dotek ramene a sevření zápěstí - pohlazení lokte - ruka položená na hrubé sukno kabátu - nesmělé, letmé, přímo úzkostlivé pohlazení jeho hlavy - zítra první polibek,

176$

při němž se hrne krev k srdci a tváře zčervenají jako večerní červánek.

Rty se chvějí na rtech - oči se ponoří do sebe - ruce nesměle a s třesením se ovíjejí kolem jeho šíje. Pak je těch polibků denně více - sypou se na drobné ručky na tváře a čelo - na vlasy a rty.

Dobře když zůstane jen při těch polibcích! Šťastná láska, která se zastaví a ulpí - tam se štěstí nerozloučí, ale setrvá a plní oba sladkou blažeností.

Jen dále od těla - jen málo těch polibků, aby nezevšedněly!

Monika to snad ani nevěděla, ale Bohouš byl zkušený a moudrý a měl Moniku upřímně a věrně rád. Měl s ní poctivé úmysly. Nechtěl jít dál a zůstal u těch polibků a u Moniččiných rukou…

Byli spolu dlouho tak šťastni - tak šťastni!

Byli šťastni, i když se stal Bohouš profesorem na střední škole v Táboře. I pak přijížděl každý týden za Monikou. Jejich láska nezvětrala, nezevšedněla.

Stále byli oba lačni čistých polibků…

Monika si při vší své práci ani neuvědomila, jak čas utíká, až když si řekla, že hospodaří již čtvrtý rok svému otci.

Věru, dlouhá to doba a Monika se podívala zpět s povzdechem i úsměvem. S povzdechem pro to, co bylo pryč a již se nikdy nevrátí. Zatímco jiná děvčata užívala světa, ona musela mnohé oželet.

Tenis pochovala úplně. Pro práci v domácnosti a pro Helenku, hlavně pro ni, pro to pokušení i potěšení celé

177$

rodiny se s ním rozloučila. Také v lyžování zůstala pozadu. Nebylo na to kdy a neměla žádnou partu, s níž by si vyjela. Pro svou práci se rozešla se všemi svými kamarádkami.

Také tance mnoho neužila. Šla, ovšem, někdy na zábavu, ale vždy měla problémy s Helenkou. Jakmile zpozorovala, že se Nini někam chystá, spustila takový pláč a křik, že nebyla k utišení.

Zdena se do roka od notářů vdala a nová služka neuměla s dítětem vůbec zacházet. Helenka s ní nechtěla být za všecky sliby, ani za sodovku, ani za čokoládu, ani za banány. Za nic na světě.

A často se rozplakala tak, až z toho onemocněla. Dostala horečku a pak byla Monika upoutána na mnoho dní u jejího lůžka.

Jednou se chystala s tatínkem na ples - byl to skoro její první velký ples. Měla krásné šaty. Tatínek na ni nešetřil, to je pravda, všecko jí kupoval prvotřídní a sám ji často pobízel, aby si řekla, po čem touží.

Také Bohouš přijel a přivezl jí rostlé růže. Byly tak nádherné, až se na ně srdce smálo. Monika se tolik těšila… Ale den před plesem se Helenka rozstonala. Dostala velikou horečku a dávení, kašel a chrapot - doktor Spilka u ní byl dvakrát denně a měl starost, nebude-li to snad spála. Helenka blouznila a ustavičně plakala. Monika nemohla ani uvařit, jen seděla u postýlky a četla, nebo vystřihovala obrázky, aby malou nemocnou zabavila.

A nezlepšilo se to ani do zítřka a tatínek měl plno strachu - chodil sem a tam a nevěděl, koho s maličkou ne—

178$

chají, když odejdou a nebude-li to do rána ještě mnohem horší…

Monika plakala a když přišel před večerem Bohouš, aby se zeptal, jak se Helence daří, řekla, že se již smířila s tím, že zůstane doma. Bohouš se zlobil. Nutil ji, aby se tolik neobětovala, řekl jí do ouška, že to nikdo neocení a neuzná, že za to neutrží žádný zvláštní vděk, ale Monika jeho slova smutně zamítla.

„Nemohu odejít, Bohouši, nesváděj mne k tomu. Mám strach, že by mne Pán Bůh potrestal a že by nám Helenku vzal. Jdi sám a vzpomeň si na mne - přines mi něco na památku.“

Při tom se na něj jemně a oddaně usmívala, že byl zcela odzbrojen. Chtěl se hněvat a vyčítat, ale zmohl se pouze na stisk její ruky. „Ty budeš ponocovat?“ povídal smutně, „a já mám tančit? Nu, abys věděla, já na tom plesu také nemusím být.“

Monika ho ale prosila a přemlouvala. „Jdi se tam alespoň podívat, aby tvoji přátelé neřekli - a bude-li tam dobrý bufet - dones mi kousek dortu nebo čokoládový brambor,“ dodala s vynucenou veselostí.

Tatínek musel na ples jít, aby zaplatil vstupné a ukázal se mezi přáteli a klienty - řekl však, že se dlouho nezdrží…

Tak zůstala Monika sama u Helenčiny postýlky. Služka Fanda už dávno spala, Monika si četla a dávala Helence obklady. Sálala horečkou.

Nebylo ještě ani jedenáct hodin, když někdo zazvonil. Monika myslila, že je to tatínek a šla otevřít.

179$

Byl to Bohouš a Moniku pronikla veliká radost. Donesl jí plný sáček dobrého cukroví a povídal, že ho tam nic netěšilo, že měl raději zůstat zde. Sedl si, jak byl ve fraku a lakýrkách k postýlce, a bral Moniččiny ruce do svých.

Ovšem, že hned po plesu bylo malému tyránkovi lépe a Helenka brzy skotačila a dováděla jakoby nic.

A jindy zase, když by si byla mohla Monika užít zábavy, vlezlo do toho něco jiného. Přijela třeba Linča na pololetí a byla taková špatná cesta a tak hrozné počasí, že na ni čekali doma až do půlnoci a nestálo už za to, aby se někam šlo.

Jindy zase měl tatínek velmi zlou chřipku, po níž se mu přidal zánět pohrudnice a Monika byla na dlouhou dobu uvázána k jeho obsluze. Tatínek sice tvrdil, že to není zapotřebí a posílal ji, aby šla na zábavu, ale Monika si dobře pamatovala, jak mamka bedlivě střežila své povinnosti a nikdy z nich nevybočila. Slíbila přece, že půjde v jejích šlépějích a také v nich kráčela.

Na to vše vzpomínala Monika s povzdechem. Věděla, že ta krásná léta se už nikdy více nevrátí. Ale vzpomínala také s úsměvem.

Často sebe i Bohouše pobavila, když začala vypravovat o svých začátcích. Vzpomínala na pokažené moučníky, z nichž se udělal nakonec jen trhanec, řízky, při nichž si nemohla ani ona, ani Zdena vzpomenout, zdali se obalují dříve v mouce a pak v housce nebo napřed ve vejci - na buchty, do nichž zapomněly dát kvasnice - na koprovou omáčku bez kopru a na houbovou bez hub. Často

180$

vypravovala, jak se Zdenou pekly samy chleba a jak ho pak vytřásaly z kůrky, sražený jako podešev.

Tatínek se tomu smál a říkal:

„Věru, měl jsem dobré zdraví, když jsem to vydržel.“ Potom ale pohladil Moniku po ruce nebo po tváři a uznale řekl: „Ale jen co je pravda, dobře jsi se do toho vpravila. Všemu ses naučila a zachránila jsi celou rodinu. Děti i já sám máme tvou zásluhou pěkný domov.“

A byla to pravda. Monika se tak dobře zapracovala, že se již ničeho nebála a ovládala službu i celou domácnost.

Už u nich nebyl zmatek a nepořádek. Prádlo bylo vypráno a včas vyžehleno, uvařeno bylo sice skrovně ale chutně, byt byl čistý a uklizený. Děti ve světě měly všecko včas posláno a když přijely domů, vítal je teplý pokoj, čisté lůžko a vlídná tvář.

To všechno dokázala Monika vlastní pílí a vůlí.

Na to vše myslila se spokojeným úsměvem. A přece byla vděčná Bohu za každou volnou chvíli, v níž povznášíme své srdce a můžeme se ponořit do úvah.

Protože byla Monika po mamince zbožná, sedávala často v kostele, kam se i při práci pokaždé dostala a tu se často oddávala úvahám. Ano, bylo zač děkovat, vždyť byla šťastná! Měla svého Bohouše a jeho lásku - stále čistou a věrnou, stále vroucnou jako na počátku.

Ne - to není každému děvčeti dáno! Třeba Linča. Ať je krásnější než Monika, ať je zajímavá a vzdělaná, nemá štěstí na takového dobrého kluka, jako je Bohouš.

Konec prvního dílu

181$

Vlasta Javořická - MATKA PANNA

DÍL II.

Linča už pracovala. Tatínek ji usadil z protekce do velké keramické továrny, kde dostávala pěkný plat a snad tam měla i budoucnost - ale hocha ještě neměla. Pokaždé, když přijela, říkala Monice důvěrně, že žádný muž jí za to nestojí, aby mu dala své srdce.

Že se jí muži protiví. O každém řekla v moderní hantýrce, že je blbec a tím to bylo odbyto. Zato Monika Bohouše velmi cenila a milovala ho celým svým srdcem, až jednou -

Přijel domů a povídal, co mu bylo nabídnuto.

„Mám se vydat s výpravou kolem světa. Slyšíš to, moje děvče! Po čem tak dlouho toužím, o čem jen vždy marně sním, se mi nabízí, mám to na dlani - Moniko, chápeš mne? Již je to na ministerstvu, již mám dobré zprávy, že moje žádost bude příznivě vyřízena. Dostanu stipendium a pojedu.“

Monika ho ani nepoznávala. Jindy byl zdrženlivý a chladný, dnes jen hořel. Oči měl jako hvězdy a na tvářích, jindy dohněda osmahlých, mu seděl ruměnec. Chytil Moniku za rameno a tiskl ji k sobě. Opřela se mu o prsa a hleděla na něj polekaně a nechápavě.

„Co - co myslíš? Ty chceš jet kolem světa? A co já? Já tu zůstanu sama - a ty - „

„Ne, nezůstaneš!“ zvolal nadšeně a tisknul ji k sobě. „Pojedeš se mnou!“ a vzal její malou jemnou hlavu do dlaní a hleděl jí do očí.

Nechápala. Oči se jí zalily slzami.

„Bohouši, to přece nemyslíš vážně.“

„Ale ano, myslím to docela vážně. Řeknu dnes otci$

o tvou ruku a dáme se v tichosti rychle oddat. Věno, které ti tatínek vyplatí, vezmeme s sebou, to budeš mít na cestu. Naši nám také dají peníze a více nepotřebujeme. Nějaké příhodné šaty a prádlo si koupíš v Praze až cestou.“ Monika nevěřila svému sluchu.

„Ty ses zbláznil, Bohouši! Copak mohu opustit děti a tatínka? Co by si tu se vším počal? Hlavně s Helenkou?“

„Ach, to jsou pořád ohledy!“ zvolal Bohouš. „Ty na ty ohledy umřeš! Nebo chceš obětovat naši lásku! Dost jsi již pro rodinu udělala, teď mysli také na sebe. Helenka už je větší a tatínek ať si najde hospodyni. Nebo ať tě vystřídá Linča! Jen si představ, jak budeme šťastni! Poletíme do světa jako ptáci. Výprava bude veliká. Profesor Vágner bere také svou paní s sebou - bude to skvělé! Víš, co tím získáme na vědomostech a na popularitě? Až se vrátíme, budu o tom přednášet - je to cesta k mé kariéře a ke slávě. Snad bys mne v tom, Moniko, nechtěla nechat? Či mne nechápeš?“

Monika se mu smutně vyvinula z náruče a odstoupila k oknu. Ne, tak odhodlána nebyla. Měla cizí kraje ráda v biografu na plátně, ale pustit se do dalekého světa, po moři a pouštěmi, pralesy a horami - k tomu necítila dost odvahy.

Byla popelkou, Božím požehnáním, jemuž se daří jen doma. Kroutila smutně hlavou:

„Ba ne, Bohouši, já s tebou nepojedu. To nemohu tatínkovi udělat, opustit Helenku a Luďka, oni jsou na mne příliš odkázáni.“

6$

Do té začínající hádky přišel notář Vodička. Počítal již Bohouše za člena rodiny. Stisknul mu ruku a povídal vesele, že vypadá, jako by mu vyšel los s milionovou výhrou. Bohouš tato slova uvítal a hned se svěřoval, že se mu opravdu povedlo něco skvělého. Skoro jako veliká výhra. A začal vypravovat o chystané výpravě, o svém stipendiu, o velkolepé budoucnosti a konečně mu přednesl své přání.

„Prosím Vás o ruku Moniky. Víte, že se máme už dlouho rádi.“

„Jak to o ruku? Co tím míníte? Teď, když hodláte cestovat? „ notář se zeptal překvapeně a skoro polekaně.

A Bohouš mu přednesl své plány o cestě i o všem dalším, jak si to myslil.

Notář však nebyl nadšen a začal mu domlouvat. Trochu se při tom smál a trochu se zlobil. „Prosím vás, Bohouši, co vás to napadlo? Na cestu kolem světa si vzít ženu, naši Moniku, takového drobečka? Copak myslíte, že by to vydržela? Co vás to, děti, napadá? Pro Pána Boha, to je romantiky! Jakživ jsem to neslyšel! S takovou cestou by měl silný chlap co dělat, natož takové děcko! A co mluvíte o věnu? Já jsem je, milý Bohouši, na cestě nenašel, já jsem je musel vydělat a našetřit a teď bych je vyhodil na vaše cestování? A co by bylo potom, až byste se vrátili domů? Bez peněz a třeba s podlomeným zdravím? A jaké by to bylo manželství na cestách? Což kdyby přišlo dítě? To by Monika porodila v letadle, na lodi nebo někde na poušti? „ Notář skoro křičel.

7$

Marně mu Bohouš všecko po svém vysvětloval. Vodička se zlobil a povídal, že zajde k Bohoušovým rodičům, aby si s nimi o tom promluvil.

„Já nemám proti vám nic, Bohouši,“ povídal mírněji, „ale takový pošetilý nápad podporovat nebudu. Monika nemá zmeškáno a může klidně počkat, až ten svět objedete a vrátíte se domů ve zdraví!“

Bohouš se zlobil, Monika plakala a notář to šel probrat ke Spilkům.

***

Jakmile ho paní doktorová spatřila, už věděla, proč přichází a celá bledá ho vedla do pokoje. Bohouš jim už dříve přednesl své plány, a tak je otrávil stejně jako notáře. Doktor byl v ordinaci, ale když ho služka zavolala, honem přiběhl. Ač měl už hlavu šedivou, běhal ještě jako mladík.

Byl tu ve městě velmi vyhledávaným lékařem, a proto nechodil nikdy pomalu. Měl stále naspěch. Trochu udýchaně podal notáři ruku.

„To jsou k nám hosti - pěkně vítám, pěkně vítám!“ a vybízel notáře, aby se posadil a sám si také hledal místo.

„Kdyby nebylo těch našich dětí a jejich bláznivých nápadů, ani byste k nám nezavítal,“ řekl s povzdechem trochu komickým a čistil si brýle. Notář si odkašlal a povídal:

„Prosím Vás, milý doktore, co to těm dětem napadlo?

8$

Také už vám to říkali o tom cestování? Jaký je to nápad, prosím vás?“ Snažil se krotit své rozčilení a hleděl příteli do očí. Doktor zatřepal rukama a pak je opřel lokty těžce o stůl.

„I vždyť jsme z toho s matkou celí pryč, a proto jsme ani dnes nespali. Na mou duši, milý pane notáři, člověk má ty děti rád, ale někdy si myslí, že mu bylo lépe, dokud je neměl. Máme Bohouše jedináčka a on si vymyslí takovou hloupost! Chce jet na tolik let ke všem čertům až kamsi k jižnímu pólu a na Kamčatku a potloukat se mezi Indiány nebo po Africe, jako by to nechápal, co pro nás znamená a co by přinesla jeho smrt! Žena div neomdlela, když za námi s takovou přišel.“

„Nu a mne požádal o Moninu ruku a dokonce i o její věno. Prý aby měli na cestu!“

Notář udělal příslušný posuněk a potom se plácl do kolenou. „Takový dětinský nápad! Co tomu říkáte, milý doktore?“

„E - na mou duši se stydím za to, že je to můj kluk!“ ulevil si doktor jadrnými slovy.

Paní doktorová se rozplakala.

„Má tu cestu rozvrženou na tři roky a tvrdí, že už se to nedá odvolat. Ach, já to cítím, že se ho nedočkám!“

„Tři roky! To je nápad!“ huboval notář. „A chtěl by táhnout s sebou naši Moniku. Nejenom, že by tam ztratila své zdraví, ale dost možná i svůj mladý život. Copak je to pro ženskou - pro takového škvora jako je naše Monika?“

„Ale ovšem, to je holý nesmysl,“ přisvědčil doktor Spil—

9$

ka, „cesta po pouštích, pralesích a horách, Bůh ví jakými povozy, na mezcích a velbloudech, auty a po lodích, což je to pro takový něžný květ, jakým Monika je?“

„A ona by šla, chudáček?“ vzlykala paní doktorová.

„I - ani jsem se jí neptal,“ řekl notář, „o tom se nebudeme vůbec bavit. K tomu jsem ji nevychoval, abych ji takto vyhodil! A peníze právě tak! Jednou jich lépe užijí než je utratit na cestách. Na to je nedám za žádnou cenu.“

„To věřím, to věřím, milý příteli, a nemám vám to za zlé! Žádný rozumný otec by to neudělal!“ souhlasil lékař.

Paní Spilková stále plakala. „Bože, jak jsem se radovala, že chodí s vaší Moničkou! Takové rozkošné děvče, dobře vychované a svědomité.“

„A všecko bylo na nejlepší cestě,“ vzdychl doktor, „měl jsem to vyjednáno, že Bohouš přijde během roku sem na školu a jistě bych dosáhl i toho, aby tu dostal definitivu. U vás je v domě místa dost, mohli by tam bydlet, a tak by se nám to všechno líbilo.“

„Já bych jim byla ve všem nápomocná, aby Monička mohla hospodařit i vám, pane notáři. Vychovávám pro ni svou kuchařku, ta by ji v mnohém zastala. A kdyby přišlo dítě…“

„Nu, ano, měli jsme to krásně vymyšleno,“ s hněvivým povzdechem řekl notář a najednou je to všechno v nedohlednu.

A nerozmlouvali spolu pouze rodiče, ale také Bohouš s Monikou. Ta plakala a prosila svého milého, má-li ji rád, aby upustil od té cesty. On však stál na svém a byl

10$

neoblomný. Řekl na závěr, že láska nemá právo zdržovat muže velkých činů. On že vidí v té výpravě svou i Moninu budoucnost a slávu celé rodiny, a proto ho nikdo neudrží, ani Mona - ani rodiče - nikdo!

„Když nechceš jít se mnou věrně ruku v ruce,“ řekl prudce, „tedy zůstaň doma a čekej, až se vrátím. Ale budeš litovat, přísahám ti, že budeš!“

Moniku uchvátil vzdor. Zvedla hlavu a přestala plakat.

„Když tě žene touha po slávě a myslíš, že je tvou povinností jít za jejím hlasem, tedy mne drží doma jiná povinnost a také musím jejího hlasu uposlechnout. Dělej tedy, jak chceš!“

Tak se rozešli a Monika proplakala celou noc.

***

Ráno ji tatínek zavolal a znovu jí vše vysvětloval a rozmlouval. Myslil, že Monika, třeba souhlasí s Bohoušem a chtěla by ho následovat, ale ta souhlasila s otcem a řekla:

„To mně ani nenapadlo, tati, abych s Bohoušem jela do světa. Já jsem Boží požehnání a to musí zůstat doma. To víš, je mi to líto, protože cítím, že ztrácím celou svou radost a štěstí, ale vím, že bych Bohoušovi nestačila. Nejsem tak statečná, abych se vydala za odvážným dobrodružstvím.“

„Ó, to neříkej,“ zvolal tatínek dojatě, „ty jsi velmi odvážná a statečná! Co jsi podstoupila doma, je jistě hrdinštější čin než utratit zdraví a peníze a lehkomyslně

11$

se pustit do nebezpečí. Víš, co by se ti mohlo stát na cestách? Mohla bys těžce onemocnět a zůstat někde daleko ve světě v cizí nemocnici, kde by ses ani s lidmi nedomluvila. Vím, že je Bohouš hodný a čestný, a tak by ses mu stala jen přítěží, pro niž by musel třeba opustit své druhy a zůstat s tebou pozadu. Tak by nic nedokázal a jen byste utratili peníze a drahocenný poklad svého zdraví. Jsi velmi hodná, že to uznáváš a Bůh ti to odplatí.“

Tatínek byl dojat a Moniku obejmul. Pokud byla malá, často ji bral na klín a houpal ji na kolenou. Jak dorostla a hlavně co zastupovala maminku, jakoby se jí ostýchal - nikdy ji k sobě nepřivinul.

Teď však se mu Monika sama vrhla kolem krku a rozplakala se.

***

To byla ale jen okamžitá slabost a z té se Monika brzy vzpamatovala. Když zase přišel Bohouš a po té zas a denně přicházel, aby o tom všem jednali a uvažovali, byla již klidná a statečná.

Už ho nepřemlouvala, aby nejel, neboť poznala, že na tom dobrodružství mu velmi záleží a rozhodla se, že mu nebude odporovat. Nechá ho, aby šel za svou touhou a slávou. Když mu to řekla, byl velmi dojat. Vzal její ruce, a tak je vroucně líbal, jako by nechtěl přestat.

„Nikdy, nikdy nezapomenu na tvou lásku a slibuji ti na svou čest, že se nezdržím ani o den déle, než bude nutné,

12$

že se vrátím a svou lásku ti přinesu tak čerstvou, jako si ji odnáším. Budu ti psát ze všech míst na celém světě, budu na tebe všude myslit a co nejkrásnějšího kde dostanu, budu sbírat pro tebe. Jenom zůstaneš-li mi věrná. Zdali tě nezláká některý jiný muž - ty se líbíš, Moniko, a každý mi tě závidí.“

S úzkostí a láskou hleděl Bohouš Monice do očí. Vzal její hlavu do rukou a přijímal její sliby.

„Vždyť ty sám nevěříš tomu, co povídáš,“ řekla a dala své ruce do jeho. „Vždyť mne znáš. Jsi mojí láskou první a poslední. Přísahám ti, že budu čekat a na jiného se nepodívám, i když by ses nevracel deset let.“

Monika zvedla oči vzhůru. Viděl sám sebe v jejích panenkách. Byl o tom přesvědčen, že jiný obrázek se tam nikdy neuhostí. Přivinul ji k sobě a vroucně ji líbal.

***

Užili pak ještě mnoho krásných dnů. Bohouš byl více u Vodičků než doma a často vzal Moniku s sebou k rodičům. Chtěl být stále s ní.

Paní doktorová v těch prvých dnech jen plakala a prosila a stále mluvila o tom, jak je zklamaná a jaký má žal, ale když to nebylo nic platné a Monika ji těšila, také se s tím smířila.

Ostatně jí nic jiného nezbývalo. Chystala Bohoušovi výbavu na cestu a dávala se omámit slavnými plány, o kterých neustále mluvil.

Bohouš sice měl rád své rodiče a žil pro své děvče,

13$

ale byl při tom sobecký jako každý muž a jeho sen o cestování byl tak vroucí, že se ho nemohl zříci za žádnou cenu. Ani jednou si nepřipustil, že by se mu mohlo stát něco zlého, nebo že by se ho rodiče nedočkali. A stejně věřil i Monice. Aby je všecky potěšil, vzpomínal, co bylo před třemi roky a všech se dovolával, jak to rychle uteklo, že je to jako včera - že i roky, co bude na cestě, uplynou a bude zase doma.

„Nejlépe bys udělal, kdybys nikam nejel,“ řekl mu otec pokaždé, „a byl bys ušetřen těchto důvodů a my úzkosti a čekání.“

Ale poznal, že je to házení hrachu na stěnu, a proto takových domluv zanechal.

V těch dnech přicházely Bohoušovi důležité dopisy už i stipendium měl vyřízeno, už tu byly plány, mapy a mnoho důvěryplných psaní od dr. prof. Vágnera.

Otec, když to viděl, uznával, že je to velká čest pro jeho syna a začínal se z toho také těšit. Nu, kdož ví, myslil, možná, že to není tak špatný nápad a že to bude pro Bohouše základ skvělé budoucnosti. A ke konci už těšil ženu i Moniku a s Bohoušem rozmlouval o předsevzaté cestě.

Bohouš připravil otci velkou mapu světa a povídal, že bude stále psát a posílat pozdravy. Tatínek pak, aby si zapíchával praporečky, že tak bude vědět, kde je a bude s ním stále ve spojení.

„A tobě, Moniko,“ obrátil se ke svému děvčeti, „tobě budu odevšad posílat lisované kytičky, abys poznala, jaká je květena tam, co právě prodlévám - a každou

14$

políbím, než ti ji pošlu. Ber si z nich ty hubičky a ty mi posílej kvítka z vaší zahrady, právě tak posvěcená.“

To bylo krásné, to bylo takové, jakoby ani nebyl Bohouš z dnešní tvrdé a praktické doby, ale ze starých časů, kdy se láska projevovala v poezii.

Tak byla Monika zase jinak šťastná - mělo to sice přihořklou chuť, trochu slanou tajnými slzami - ale i v tom byla krása.

A pak to šlo velmi rychle. V posledních prázdninových dnech, kdy pach trpíku ohlašoval blížící se podzim, dostal Bohouš telegram.

Profesor Vágner chtěl v nastalém podzimu dorazit na rovník a povolal Bohouše do Prahy.

Loučení paní Spilková bezmála odstonala a také doktor byl z toho celý špatný - Monika však byla statečná. Sama též všelicos Bohoušovi chystala a posilovala ho svou dobrou myslí.

„Budu pracovat na své výbavě,“ povídala, „a nasázím si myrtu. Než se vrátíš, bude vše hotovo.“

Když se loučili, pošeptal jí do ucha:

„Škoda, že jsem se neodhodlal požádat tě o něco víc. Kdybys byla alespoň mezi námi mou ženou, odjíždělo by se mi snáz. Měl bych tě jaksi pojištěnou a nesl bych si nejvřelejší důkaz tvé lásky.“

Trochu ho odstrčila.

„Není třeba si život činit ještě těžším, Bohouši. Ty víš, že tě mám ráda a že budu čekat třeba dvacet let!“

Sundala z krku zlatý křížek a pověsila ho na jeho.

15$

„Je po mé mamince a tebe bude chránit. Buď s Bohem!“

Následovalo dlouhé políbení a Bohouš odešel.

***

Příštího roku měl Luděk maturovat a tím přibyla notáři Vodičkovi značná starost. Luděk byl sice pořádný hoch, nikdy otce nezarmoutil, ale v učení nebyl žádný genius, šlo mu vše dosti slabě a neměl ani mnoho ctižádosti. Tak se v pololetí nevědělo, bude-li vůbec puštěný k maturitě a notář jel několikrát do města domlouvat Luďkovi doučování, jenom aby to překlepal.

Po takové cestě se zavřel ve své kanceláři a přemýšlel. Opravdu, pokud byly děti malé, nevěděl, co to jsou starosti - teď však jich měl k neunesení.

A copak Luděk! To ještě nebylo nic proti tomu, co mu připravila Linča. Ta krásná, roztomilá a tak velmi inteligentní žába, živila stále svůj sen o divadelní slávě a teď si vzpomněla, co vzbouřilo ve Vodičkovi ty nejtěžší starosti.

Před několika dny oznámila v dopise otci, že již nesmí déle otálet, že půjde za hlasem své touhy k divadlu.

„Nebraň mi, tatínku, nebylo by to nic platné. Prosím tě, pochop mne! Musím jít, kam mne to láká a volá těžce bych se provinila na svém nadání a na své budoucnosti - můj život by vyzněl naplano, kdybych nešla. Je zde právě Jehnova společnost a mám už s ředitelem vše vyjednáno. Také jsem dala výpověď z místa,

16$

kde jsem byla tak jako tak nerada a nešťastná! Vzala jsem již angažmá, smlouva je podepsaná. Oznamuji ti to, tatínku, jako hotovou věc, aby ses nezlobil, že jsem to učinila úplně bez tvého vědomí.“

Vodička nemohl za Linčou bezodkladně jet, ani to nemohl říci Monice. Snad by Linču zbil, kdyby se za ní pustil v té náladě, která se ho zmocnila.

Musel vyčkat a trochu se vzpamatovat. Však mu nebylo lehko. Znal Linču - bylo to zvláštní děvče a mělo vůli po něm. Ach ano, kdyby byla po Karle, bylo by to něco jiného! Monika, ta byla celá maminka, ta všecko uvážila a poslechla, ta si dala říci a vždy myslila více na své okolí než na sebe - ale Linča - Linča byla celý on, měla svou hlavu a nepřipustila důvody jiných. Až se ošklivostí třásl, když si vzpomněl, že by šla Linča s venkovskou společností od města k městu, bydlila v kdejaké špeluňce a za čas by snad byla ve společné domácnosti s nějakým polosvobodným chlapíkem.

K tomu by byl vychoval s takovou pečlivostí svého miláčka - ach - jak by to zodpověděl před Karlinou památkou? Tak mu bylo v těch dnech těžko!

A už tu byl den Luďkovy maturity a těžká starost a čekání drtilo Vodičku jako nemoc. Ještěže tu byla Monika, to zlaté děvče, které se umělo do krajnosti obětovat, to mu dodávalo sílu.

„Neboj se, tatínku, Luděk to udělá, uvidíš! Dala jsem na mši, na dobrý úmysl za dary Ducha svatého a půjdu ráno do kostela. Jenom neměj žádný strach!“

Vodička se vděčně usmál. Celá Karla. I ona měla

17$

takovou prostou víru, ta jí byla oporou. Monika měla velký dar! Uměla otce odvrátit od chmurných myšlenek.

Napomenula Helenku, aby nezlobila, že má tatínek starosti a v poledne ji poslala se služkou pro mléko, aby tu byl klid a uvařila, co měl otec rád a mluvila o všedních věcech, aby stále nemyslel na Luďka. To ovšem ještě nevěděla, jakou starost tatínkovi způsobila Linča.

Její důvěra ji nezklamala. Brzy po poledni přišel telegram. Luděk sděloval, že maturitu udělal a že zítra přijede. Monika vítězoslavně běžela k otci a nesla blanket vysoko nad hlavou.

„Tatínku, už je to tady!“ Položila mu telegram do rukou a celá se rozzářila. Veliká radost, čistá a upřímná jí procházela od hlavy až k patě. Popadla Helenku a že v rádiu hráli nějakou veselou skladbu, začala s ní tančit po světnici. Vodičkovi se tak ulevilo, že si zhluboka oddechl a povídal s hlasitým heknutím:

„Zaplať Pán Bůh, tedy přece něco dobrého. Na mou věru, ani jsem nedoufal!“

„To je radost, tatínku. Uděláme s Fandou malou slavobránu a přivítáme našeho hrdinu!“

„Luděk přijede! Luděk přijede!“ jásala Helenka, která měla velkého bratra nade všecky ráda. „Musím udělat nějaký dobrý moučník. Upeču dort a napíšu na něj něco žertovného! A zdalipak už to ví Linča?“

„Snad jí Luděk také telegrafoval. Ostatně pozítřku za ní pojedu,“ řekl notář a znovu se zachmuřil.

„Ty pojedeš za Linčou, tatínku?“ překvapeně zvolala

18$

Monika. „To je dobře. Vezmeš jí nějaké cukroví a prádlo. Ach, to se znamenitě hodí!“

„Možná, že ji přivezu domů,“ povídal tatínek nerozhodně. A že měl radost z Luďka, mohl klidně povědět Monice, jak se trápí pro Linču.

„Chce jít k divadlu. Už je to tu, čím nás stále strašila. Zatrachtilá žába! Nejraději bych vzal s sebou metlu, abych jí nasekal. Ale doufám, že se mi podaří jí to vymluvit a vzít ji domů.“

Monika byla zaražená. Nevěřila v tatínkův úspěch. Věděla o Linčiných plánech a její tvrdé hlavě. Zesmutněla. Její veliká radost nad Luďkovými úspěchy byla zakalena.

„Bože - co ta naše Linča? Proč nejde vyšlapanou pěšinkou jako naše maminka? Je to cestička šedivá a kamenitá, ale přece jen schůdná. A nevede do žádných propastí, směřuje přímo za úskalí.“ Monika tak uvažovala. „Tak na tu naši mamku vzpomíná, tak ji stále oplakává a přece nejde tudy, kudy šla ona!“

Pro chystání na Luďkův příjezd nebylo kdy myslit na Linču - a její bloudění.

Nazítří si Monika časně přivstala - skoro tak brzy jako to letní sluníčko a hned se pustila do práce. Fanda drhla Luďkův pokojíček a povlékala mu peřiny, aby viděl, že je doma vzácným hostem. A Monika zadělala na buchty a konečně také na dort. Helenka si také přivstala, neboť coby malý pokušitel nikdy nezaspala a vytrvale při práci „pomáhala“. Tloukla cukr a ujídala hrozinky a když se přidávala máslová náplň do dortu, nestačila do ní namáčet a olizovat prstíčky.

19$

Odpoledne pak upletly věnce a ozdobily vchod ze zahrady do bytu a celé schodiště. Na stůl v Luďkově pokoji, který byl již pečlivě uklizen, postavily kytici. Helenka se stále vyptávala, kdy už tu Luděk bude a co jí přiveze. A to tak dlouho, až mu šly naproti. Helenka byla nastrojená jako panenka. Měla vyšívané šatičky, které jí Monika sama zhotovila na Boží tělo a na zlaté hlavičce nesla krajkový čepeček. Helenka byla rozkošné dítě. Sice slabé a často nemocné, ale tím jemnější. Každý se za ní ohlédl a všichni ji znali. Lidé, kteří netušili, že paní notářová umřela, se domnívali, že je Monika její maminkou a hlasitě se divili, jaká je to mladá matka a jak je jí ta holčička podobná. Cestou potkaly listonoše a Monika se zaradovala. Dostala od Bohouše psaní.

Po nějakou dobu se odmlčel, ale teď psal skoro každý den. A jak dlouhé dopisy, plné chvály o tamní přírodě a plné vzpomínek na Moniku.

„Kdybys tu byla se mnou!“ opakovalo se vždy. Lisovaná kytička nechyběla. Monika četla psaní na nádraží, stále vytrhovaná Helenkou. Ta chtěla květinku do ručky a musela sama v prvé řadě vědět, co strejda Bohouš píše.

„To není strejda,“ se smíchem ji poučovala Monika, „to je tvůj švagr.“

To nešlo Helence do hlavičky a zlobila se, proč mu dává Nini tak ošklivé jméno.

Konečně přijel vlak a z něj se vyřítil Luděk. Byl už tak veliký, větší než otec, vyšší než strýcové, Bůh ví, po

20$

kom se tak vytáhl a kam měl vyrůst. A byl tak štíhlý jako topol, až trochu skláněl šíji. Také měl ještě úzká chlapecká prsa.

Monika zvedla Helenku do náruče, aby lépe viděla a pádila s ní přes koleje Luďkovi naproti.

„Ahoj, děvčata!“ zvolal celý rozzářený a skokem k nim pospíchal. Postavil kufr, aby je mohl obejmout. Helenka mu dala pusu a hned se ho ptala: „Tak už máš za sebou tu tuliku?“

„Jakou tuliku?“

„Chce říct maturitu a má to kapáneček popletené,“ smála se Monika.

Šli k městu. Nebylo příliš daleko. Vedli Helenku mezi sebou a živě vyprávěli. Luděk popisoval od začátku do konce, jak to bylo při maturitě a jak už to bývá, přeháněl. Bylo v tom trochu žertu, vtipu i vychloubání. Povídal, že to vlastně nic není taková zkouška a kdyby to byl věděl, že se nemusel ani tolik připravovat.

Monika zářila radostí a řekla, že si udělají prima prázdniny, aby na ně vždycky vzpomínali.

„Pojedu na kole za Linčou a s Járou Sládkovým jsme si umluvili prvotřídní tramp. On bude mít loďku, tak se pustíme po Dyji dolů po proudu. Najdeme si ostrůvek nebo zátoku a tam se na pár dní ubytujeme.“

„Budu s tebou chodit zase po čase na tenis, dovedu-li ještě něco,“ řekla Monika. Helenka však proti tomu hned protestovala, ona že Nini nepustí, že bude plakat a Nini že nesmí nikam jít.

Doma již čekal tatínek a radostně sevřel syna do ná-

21$

ruče. „Tak sláva! Držel ses znamenitě, kluku! Nyní jsi překročil veliký mezník života, teď už to půjde snáz!“ A pak byla slavná svačina. Fanda uvařila čokoládu a i dort se povedl, až na to, že se na vrchu rozpekl letopočet. Luděk si z toho ovšem nic nedělal a ukrajoval si velké kousky.

Tatínek přinesl nějaké víno a bonbóny, které koupil, aby Monika nevěděla.

Luděk si pochutnával a znovu tatínkovi vypravoval, jak to s tou maturitou sfoukl a že to vlastně nebylo nic těžkého. Tak uběhl ten krásný den jako sen, jenom Helenka na to doplatila. V noci jí bylo špatně.

Chudák Monika hned věděla, že maličká to zase odstůně a ona bude v tom krásném počasí připoutána u jejího lůžka. A byla. Helenka měla ráno teplotu a v jednom kuse chtěla mít Nini u sebe. Monika si musela její postýlku odstěhovat do kuchyně, chtěla-li vůbec uvařit a odpoledne se nesměla od ní hnout ani na krok.

Luděk měl rozběháno, chtěl vidět všecky kamarády a odešel z domu hned po obědě.

Tak zůstala Monika sama, neboť tatínek jel za Linčou a Fanda šla s prádlem na mandl. Helenka jako malý despota nedovolila, aby Nini jen na okamžik zavřela ústa. Musela vypravovat pohádky a číst básničky, ukazovat obrázky a konečně vyhledat nějaké vystřihovánky, sehnat malé nůžky, bez ostrých špiček, jichž Helenka s velikou oblibou užívala, ale často je někam založila a potom si je vymáhala s křikem a pláčem, až se otřásal

22$

celý dům. Monika jí vyhledala jinou hračku, slibovala šít na panenky, skládat s ní kostky, ale všecko nadarmo. Helenka chtěla nůžky a nůžky a křičela tak divoce, až ochraptěla a začala znovu zvracet. Monika se zlobila, dokonce slíbila, že zvedne peřinu a Helence napleská, ale věděla sama předem, že to neudělá. Nikdo v celém domě se nedotkl toho zlatouška, protože každý hned viděl zemřelou maminku a myslil, že by se třeba v hrobě obrátila. Tak vyrůstal z roztomilé Helenky malý tyránek. Nejvíce tím ovšem trpěla Monika.

Dnes byla již pořádně unavená a otrávená a s chutí by si byla poplakala. Ba, přicházela na ni jedna z řídkých, ale tím černějších nálad. Jindy vše nesla trpělivě a s jistým heroismem, jímž se vyznačovaly svaté panny.

Jejich ideál posvěcoval i mučidla, cítily rozkoš, když jim byly štípány nehty a páleny prsy žhavým železem. Monika si také někdy zakládala na svém přetížení a vyčerpání - vždy si říkala, že je to daň, kterou platí lásce a zemřelé mamince a že to je všecko spočteno u Pána Boha, který ji za to určitě odmění.

Takový zlý den, který se vleče, jako by neměl ani konce - samota a nekonečná práce, kterou nemůže hnout, dovedl Moniku vyvrátit z kolejí jako vichřice a povodeň rozjetý vlak.

Dnes jí bylo mizerně v duši a chtělo se jí plakat. Co vlastně měla na tom světě?

Co užila ve svém mládí a kde je nějaká radost nebo pohodlí? Jak jindy snívala, když šla spát a opájela se různými krásnými představami, tak teď padne na lůžko

23$

jako zmlácená a není schopná ani toho, aby si něco přečetla. Pomalu zaostává, protože se nemůže vzdělávat. Bohouš, který byl studnicí živé vody, jež ji sílila a omývala, jí odešel. Luděk si jde za vlastní zábavou a na ni se neohlíží - nu a tatínek? Je stále mrzutější a má více starostí. A tento pokušitel zde - ten jí nepřeje ani tolik času, aby mohla na okamžik myslit na vlastní zájmy, ba ani na práci.

Chce-li si rozmyslit, co bude dnes vařit, musí se často zavřít do koupelny, aby si to tam v klidu rozvážila, nebo přečetla nějaký recept. A čemu vlastně tam říká klid to také neví. Helenka ji hned hledá a už se ozývá její volání po celém domě.

„Nini - kde jsi! Ni - nííí!“ a už brečí.

Fanda, ovšem, chce mít pokoj, tak řekne nazlobeně: „Nehuč! Nini je v koupelně.“

Sotva to vysloví, už se ozvou drobné krůčky a cupy dupy - Helenka je u dveří.

„Nini!“ řve, „Ni - ni!“ mlátí malými pěstmi do dveří. Div ji psotník nechytí, když Nini hned neotvírá. Někdy myslí, že tyránkovi vyvzdoruje, ale je to marné. Helenka, čím je starší, tím je rafinovanější a Moniku týrá. Teď už ani nedopustí, aby šla na nákup nebo na procházku.

Sotva ráno Helenka otevře oči, a to je velmi brzy, Monika ještě není oblečená a cvrček už sedí na postýlce, protírá si kukadla a začíná: „Nini, nepůjdeš dnes nikam? Ne? Ach, ano, ty půjdeš a nechceš mi to říct! Já tady s Fandou nebudu - jejeje - já půjdu s tebou!“

24$

Marně jí Monika všechno vymlouvá a ujišťuje, že se ani na krok nehne ze stavení, že má doma práci. Helenka tomu nevěří a křičí, až se to rozléhá až na ulici. Ať dělá Monika, co chce - je Helenka u ní. Škrábe s ní zeleninu, válí nudle, peče buchty, dělá cukroví. Když Monika šije, také se jí do toho plete. Shodí jí jehlu na zem a odnese náprstek. Když píše Bohoušovi, klečí Helenka u stolu na židli, hledí jí do ruky a stále něco povídá, o něčem uvažuje, stále se na něco vyptává. A večer nejde spát, dokud s ní není Monika v pokoji a dokud se nesvléká. Ví už, že by ještě vstala a odešla, kdyby zůstala v šatech.

Pravidelně se tomu Monika směje a vypráví každému, jak se mají s Helenkou rády a když jdou spolu spát, drží se v objetí a dávají si horoucí pusinky.

Ach, Monika to někdy potřebuje a touží po tom tisknout někoho k sobě vší silou a náruživě ho líbat.

Dnes je to ale něco jiného. Už toho má všeho dost a chce se jí plakat. Pro svou práci, pro svůj neklid a nepohodlí, pro ta léta, která jí závratně rychle plynou, pro Helenčinu tyranii - prostě pro všecko.

A přece nemůže nic dělat, musí se stále ovládat a přemáhat, musí zatnout zuby a hrát si s maličkou s loutkami a zpívat jí veselé písničky. Venku svítí krásně slunce, je ho plné nebe a plný prostor a nic není tak modré jako ta čistá, azurová obloha a Monika vidí oknem, jak se po ní prohánějí ocelově modří a křídově bílí holubi.

V zahradě kvetou růže, které má Monika tak ráda. Nejvíce čajovky. Často dovede dlouho stát a hledět na pou—

25$

pě, jež se rozvíjí. Ale dnes nic nesmí, jen sedět u postýlky, mluvit nesmysly a dělat práci, která není k ničemu. Půl dne se vleče jako moře a nemá konce - Luděk nepřišel ani k svačině a Fanda válela prádlo nemožně dlouho. Ví to, že slečna za ní nemůže, tak si odskočila za svým chlapcem.

Monika jí to závidí - srdce se jí svírá. Když Fanda přišla, trochu jí hubovala, ale Monika to ani pořádně neumí - říci někomu něco zlého. Než k tomu dospěje, vždy si to rozmyslí. Tak jenom stojí na prahu a povídá:

„Bože, Fando! Kde jsi? Tebe si pošlu pro smrt! Jsem tu sama a nemohu jít ani - „

„Nikam nesmíš!“ křičí Helenka z postýlky, „já tě nepustím!“

„Víš, že je třeba chystat večeři. Je tu Luděk a tatínek přijede hladový. Dojdi pro párky a musíš oškrábat brambory. V zahradě je salát!“

Fanda je trochu zahanbená. A Helenka už zase vede svou: „Vystřihuj! Povídej! Mluv! Ukazuj!“

Zlý, černý, nekonečný den! Luděk přišel značně pozdě - Helenka právě dojídala omeletu - již jí bylo lépe, dostala chuť. A Monika také večeří - má na talířku vedle brambor párek.

„Luďku, ty zlý kluku! Pojď sem, ať ti nabacám!“ hubuje Helenka velkého bratra. „Kde jsi byl, co?“

Luděk se směje, je rozdováděný. Byl s kamarády a děvčaty - všichni se smáli, byli veselí, půl dne jim uběhlo jako nic. Nevěří svým očím, že je půl osmé. Monika se trochu zlobí.

26$

„Ani se doma neukážeš! Jsem tu sama - nemohu se ani hnout! Ale copak ty víš - tobě je to škoda povídat.“

Luděk to cítí, že se provinil, ale už se stalo. Chce to vynahradit a po večeři se baví s Helenkou. Schovává se jí za postel a dělá baf baf! Leze po čtyřech, dělá psíka a chce Helenku kousnout. Ta se směje, až škytá. Skáče na posteli a také se trochu bojí - Luděk napodobuje psa skvěle.

Monice se ulevilo. Vyšla do síně a když za sebou neslyšela poděšené Helenčino volání, vešla do zahrady.

Večerní mír tam ležel mezi stromy jako lehký fialový závoj. Růže voněly víc než ve dne. Čajová poupata se rozvila v nejkrásnější květy. A ptáci ještě cvrlikali.

Monika si sedla na lavičku mezi růžemi a vydechla si. A tím jakoby z ní spadla celodenní tíže.

Některá žena potřebuje velmi málo ke svému zotavení. Minutku klidu, dobré slovo a zapomene na problémy a na všecku tíhu a vyjasní se jí duše. Tak bylo i s Monikou. Vždy potřebovala jen málo, aby se jí rozlil nitrem svatý mír. Seděla s rukama v klíně a hleděla na nebe. Hledala, zdali už vyšel měsíc. Když byl v prvé čtvrti nebo úplňku, vždy se na něj ráda dívala. Měli to tak umluveno s Bohoušem. Budou se večer co večer dívat oba na měsíček a posílat si po něm pozdravy…

Z přemýšlení, které se rovnalo modlitbě, vytrhl Moniku hlas auta. Tatínek!

Nechala všeho a spěchala mu vstříc. Notář Vodička měl dnes perný den. Tak perný jako málokdy. Stále si musel uvědomovat, že je to vlastně povinnost rodičů,

27$

aby se o děti starali a právo dětí, aby je zlobily. Jinak by to snad nevydržel.

Když ráno vešel do Linčina bytu, v němž dcerušku nedávno tak dobře usadil, věděl, že na něj čeká těžký boj. Ale že bude tak těžký a že bude vyžadovat všecky jeho síly a celou duševní rovnováhu, toho se přece nenadál. Když Linču uviděl, nemohl ani promluvit, jak ho dojala svým zevnějškem, který byl opravdu krásný, a s něhou, s jakou ho přivítala. Co měla temperamentu! Vyskočila a letěla mu vstříc - vrhla se mu kolem krku a líbala ho tak prudce, až se zalykal. Mluvila překotně o radosti, kterou jí způsobil, vedla ho ke stolu a nutila, aby se posadil. A znovu jej brala kolem krku a líbala. Bylo v tom hodně afektovanosti a notář Vodička to kdysi neměl rád - ale u Linči to bylo roztomilé. Nadchlo ho to a myslil si, že není možné, aby ho po takovém přivítání mohla zarmoutit. „Jistě to byl jenom okamžitý rozmar,“ uvažoval, zatímco Linča snášela občerstvení - „možná, že bude ráda, když bude moci jít zpět.“

Linča měla pěkně zařízený pokojíček. Tatínkovi nalila z láhve likér a podala mu pečivo.

„Jak to?“ divil se, „že máš doma takové věci? Copak k tobě chodí lidé na návštěvy?“

„Sem tam ano,“ odpověděla klidně, „kamarádky a umělci - včera tu byl můj ředitel s paní, tak jsem si musela něco obstarat.“

Notář seděl zamyšleně a těkal očima po pokoji. Nad postelí bylo několik obrázků vynikajících hereček a herců. Vodička je podle jména neznal a ani ho to nezajímalo,

28$

kteří to jsou. V tu chvíli je všecky nenáviděl. Vyzval Linču, aby si k němu sedla a povídal napůl žertem:

„Tak tebe stále drží ta mánie s divadlem? Musím ti říci, milé děvče, že z toho nic nebude! Jsi ještě nezletilá, a tudíž mne musíš poslouchat.“

Linča vzplanula. Krev jí vběhla i do spánků.

„Nemůžeš ode mne žádat, tatínku, abych tě poslouchala ve věcech, které by zničily celou moji budoucnost. Cítím, že jsem povolána k velkému umění! Nemohu bez něho žít a chceš-li, abych se zřekla své dráhy, tedy buď připraven na všecko. Půjdu po ní i bez tvého svolení a budeš-li mně v tom bránit, vezmu si život!“

Linča to zvolala tak ohnivě a stála před otcem tak výbojně, že se mu vehnala do hlavy všecka krev. „Měl bych chuť sejmout pásek a dát ti odpověď, jakou zasluhuješ - ale mám tě příliš rád,“ povídal, sotva dechu popadal. „Nevím, jak si to jednou zodpovím před tvou matkou.“

„Ty sám tomu nevěříš, že po tobě bude maminka něco žádat,“ zvolala Linča, „a i kdyby tomu tak bylo, zodpověděl bys to snáz, než když mi budeš bránit. Pokazil bys mi celou budoucnost a z toho by ses těžce zodpovídal nejenom před maminkou, ale i před celou veřejností. Nikdo nemá právo ničit kulturu.“

„Alespoň mi objasni, jak si to představuješ. K jaké chceš jít společnosti, jací jsou to lidé - jak to máš vyjednáno?“ ptal se otec, aby oddálil konečné a poslední slovo.“ Vždyť ty nevíš, dítě moje, co se chce od takové

29$

herečky! Ty nevíš, jaký je její život! Chce-li se prodrat na výsluní, musí zapřít všecko, musí odložit stud i počestnost - musí - „

„Tatínku! Chci právě světu ukázat, že herečkám křivdí. Já povedu život bezúhonný a budu sloužit čistému umění. Chci dokázat, že je možné dosáhnout slávy bez protekce!“ zvolala Linča jedním dechem.

Notář v sobě přemáhal zlost a žal a hledal dobrá slova, jimiž by působil na Linčin rozum a na její cit, ale marně. Hořela nadšením a brzy poznal, že je odhodlána ke každému odporu.

„A tak jsem se s ní vydal na křížovou cestu, milá Moničko,“ vypravoval o tom večer druhé dceři, když mu jako pečlivá Marta přinesla trepky a podala večeři.

„Tak jsem s ní šel k řediteli té společnosti, u níž už podepsala smlouvu. Na všecko jsem se ho vyptal a také jsem mu přednesl své argumenty. To víš, Linča se mu moc líbí a chce ji pro svou společnost získat.“

„A jací jsou to lidé?“ ptala se bez dechu Monika a stavěla tatínkovi na stůl džbán piva. Věděla, že má po cestě žízeň a že si rád jednu nebo dvě sklenice vypije.

„Co ti mohu povídat! Šmíra! Je to mluvka a jeho panička jako všecky ostatní. Tvrdila mi, že se bude o Linču starat jako o svou dceru - ale na to já nic nedám. Nevím ani, jak pečuje o svou dceru.“

„A co jsi tedy dojednal, tatínku? Linča tam zůstane?“ „Musí být v podniku, dokud nevyprší její výpověď, po—

30$

tom přijede domů. To se mi přece jen podařilo, že učiní. Použil jsem k tomu veškerou svou výmluvnost a vliv. Také továrník mi byl nápomocen, když jsem se k němu ve své bezradnosti obrátil.

Řekl, že má dobré známosti a že se pokusí dostat Linču ke stálému divadlu do Plzně. To by bylo přece jen menší zlo, než to, co si vzala do hlavy.“

Monika mlčela. Bylo jí líto, když otec dále povídal, jak prosila a jak plakala.

„Představ si, vždyť ona již s nimi hraje a má prý velký úspěch,“ řekl smutně, „a to ji právě povzbuzuje. Myslí si, že je to cesta ke slávě.“

Monika vzdychla. Skoro Linče záviděla podnikavost a vytrvalost. Ona to nedovedla prosadit svou za každou cenu. Ach! Kdyby byla taková jako Linča, již dnes byla s Bohoušem na cestách, již byla vdaná a šťastná. Co z toho má, že poslechla? Že ctila více povinnost? Zdalipak se po ní pídí Linča? Což by se také neslušelo, aby pobyla doma a pomohla vychovávat Helenku? Eh! Darmo o tom přemýšlet.

Tatínek byl unaven a Monika také. A Helenka se už zase ozvala! Její bosé nožky - ťap - ťap - přicupitaly za dveře a malá pěstička na ně zlostně bušila. „Nini - Lenka spinká a ty tam nejsi! Ty jsi bekaná!“

Marný protest, marná vzpoura! Monika nesmí myslet na sebe! Rychle dala otci i Luďkovi dobrou noc a chtěj nechtěj, musela s Helenkou do postele.

Ráno prý je moudřejší večera! Tak to říkávala maminka, a tak tomu bylo i v jejím případě. Monika vstala od—

31$

počatá a veselá. Myslila hodně na Linču i na Bohouše. Byla zvyklá se za něj denně modlit a i teď šeptala modlitbičku a myslila již chvílemi, co právě nežvatlala s Helenkou, co mu krásného a nového napíše.

***

Ke konci měsíce čekali Linču a Luděk se na ni velmi těšil. Tvrdil, že mu tu moc schází, s Monikou nemohl nic podnikat. Stále se držela doma jako Boží požehnání a Helenku měla na nohou jako závaží, jehož se nebylo možno ani na chviličku zbavit.

Monika se také moc těšila, ani se k tomu nesměla přiznat. Říkala, že sem s Linčou zavítá jiný duch a jiná nálada. Tak jí někdy připadalo, že Linču oblévá již teď aureola slávy. Monika byla mladá a také věřila ve štěstí. Nechala celý byt uklidit a sama byla při tom gruntování, ač byl takový nádherný čas, že by jí i Helence lépe prospělo, kdyby šly s Luďkem do lesa. Večer byla celá udřená, dokonce tolik, že usnula vedle Helenky oblečená a spala tak až skoro do rána.

Tatínek také všelicos chystal a sháněl, aby se Linče doma líbilo.

„Nedám ji už nikam. Můžete být doma obě; ty si trochu odpočineš a Linče to prospěje. Dá-li si říci a upustí od toho pošetilého snu, koupím vůz a dovolím, abyste si každou neděli někam vyjely. Budete chodit častěji do společnosti.“

„To bude bašta!“ netajil se radostí Luděk. „Všichni

32$

se naučíme řídit a pojedeme každou neděli někam jinam.“

V tiché domácnosti zavládla radost - bylo tam plno těšení. Minul poslední den v měsíci a nastal srpen - prvního, druhého, třetího - ale Linča nepřijížděla. Luděk chodil na nádraží a tatínek se ptal v poledne i odpoledne každou hodinu. Konečně telefonoval. Nedostal spojení a pak mu řekla paní, u níž Linča měla pronajatý pokoj, že slečna již odjela. Telefonoval továrníkovi a byl hrozně rozčilený. Když dostal spojení, div neomdlel. Továrník mu řekl, že slečna nedala nic na jeho rady a odešla s divadelní společností. Jak se dověděl, hrají teď v sousedním městě.

Notář Vodička seděl u svého stolu úplně zničený a trvalo dlouho, než to oznámil dětem. Hleděl do země, když jim povídal: „Linča za sebou spálila mosty.“

Obě velké děti stály bezradně nad tatínkovou bolestí a bylo jim ho líto. Od maminčiny smrti ho tak neviděli. Luděk se vzpamatoval první a zvolal:

„Tak já pro ni pojedu a tam jí hned namlátím, neřádovi! Dovleču ji domů, ať chce nebo nechce!“

„A já ji půjdu prosit, aby poslechla. Třeba se mi to povede a přemluvím ji,“ dodala v pláči Monika.

Tatínek ale nedovolil. „To je marné,“ povídal. „Jak si to jednou vzala do hlavy, tak jí to nikdo nevymluví. Udělal jsem všecko, co bylo v mé moci. Ať si tedy zkusí, co je to hon za slávou. Až se vrátí s polámanými křídly, teprve pozná, kdo jí dobře radil. Jenom kéž bych byl tak dlouho živ, aby našla domov ještě pohostinný a teplý.“

33$

„My ji neopustíme, tatínku,“ zvolala Monika - „i kdybys ty nemohl, my budeme s ní. Viď, Luďku?“ Chlapec přisvědčil. „Zatím vystuduji - a pak - „

„Ale třeba se to Linče povede, vždyť ona má velký talent!“ řekla Monika.

„A je taková hezká!“ dodal Luděk.

„Právě toho se nejvíce bojím,“ vzdychl tatínek.

***

{Můj drahý tatínku!

Vím, že se na mne hrozně zlobíš a že mi snad nehodláš ani odpustit. Vím, že jsem Tě moc rozhněvala a neměla bych Ti jít ani na oči. Vím také ale, že jsi dobrý a že mne nikdy nepřestaneš mít rád. To jsou železné svazky, táto, a ty nic nemůže porušit. Tak jako já nikdy nezapomenu na svůj drahý domov! Ať už je tomu jakkoliv, ať třeba toto mé psaní zahodíš a nečtené je necháš bez povšimnutí, přece jen Ti musím o sobě napsat. Jinak jsem nemohla, táto, hlas mého ducha byl příliš naléhavý, zval mne tak Pronikavě na cestu za uměním, že jsem mu neodolala.

A u společnosti se mnou příliš pevně počítali. Dřívější naivka jim odešla a já ji musela nahradit.

Jsem zde již dva týdny a velmi se mi tu líbí. Ač je teď takzvaná švestková sezóna, dobře se nám daří. Pan ředitel je svědomitý pán a platí nám celkem dobře. Paní ředitelová se ke mně chová s mateřskou péčí a všichni ze souboru, ač jsem nejmladší, mi prokazují přátelství. Naši}

34$

{muži se ke mně chovají uctivě a taktně. Nechápu, že se může mluvit špatně o hercích. Myslím, že každá žena je tam, kam se sama umístí. V tom ohledu se o mne neboj, tatínku!

Hraji zatím naivní role, ač bych se již odvážila na úlohy první milovnice, nebo i na úlohy náročnější. Včera jsem hrála Máňu v Copu od Kunětické a měla jsem takový úspěch, že mi někdo poslal kytici. Pan ředitel mi stisknul ruku a řekl, že je přede mnou skvělá budoucnost. Raduj se se mnou, tatínku, a řekni to Monice. Jsem tolik šťastná! Je to něco ohromného, mohu-li stvořit jinou bytost a podat obecenstvu obraz jejího duševního života. Hraji vše s citem. Jsem vždy tou, již představuji. Hraji-li šťastnou úlohu, jsem v ní také nevýslovně šťastná a když hraji smutnou nebo zbloudilou, jsem ráda, že se z toho vyspím a zítra budu zase jen veselou a bezstarostnou Linčou.

Snad to vše nechápeš, tatínku, snad mi zazlíváš, ale uvidíš, že jednou na mne budete všichni hrdí. Říkal jsi mi, že se za mne budeš stydět, ale to jen teď, než se vlastní silou posunu výš. Tys mi sliboval, že se protekcí dostanu ke stálému divadlu, ale to jsem právě nechtěla přijmout. Netěšil by mne můj vzestup, kdybych si musela myslit, že mi někdo pomohl. Chci ukázat všem, že toho dosáhnu sama.

Co dělá všemi milovaný diblík, naše Helenka? A co Luděk, jak se chystá k dalšímu studiu?

Můj zlatý táto, můžeš-li, odepiš své vděčné

Linče.}

35$

Takové psaní dostal notář Vodička, když několik dní chodil jako těžce nemocný. Nevěděl nic o Linčince a strach a zármutek ho těžce svíral. Takto si budoucnost své dcery nepředstavoval, a proto mu bylo tak zle.

Vedl v sobě krutý boj a stále se ptal svého svědomí, zdali něco nezmeškal, zdali vychoval své děti dobře.

V některou chvíli se ptal sám sebe, zdali se neměl raději oženit, jestli neměl přivést druhou matku, která by dětem lépe rozuměla. Pak se zase začal obviňovat, že neměl po smrti Karly tak truchlit, ale více s dětmi mluvit a více se jim věnovat. Konečně se pak utěšoval, že je to osud, proti němuž se nedá nic dělat.

V těch zlých dnech se náhodou setkal s doktorem Spilkou a tu si navzájem notovali.

„Ach, ano, dětičky,“ vzdychal doktor, „ty dovedou člověku zpříjemnit stáří!“

Dnes bylo notáři nějak lépe. Dopis ho přece jen potěšil. Ví alespoň něco o Linče, ví, že je zatím spokojená a snad - opravdu se šplhá po žebříku slávy na nějaké příčky, když je tak nadšená.

Ostatně - nic jiného mu nezbývalo než jí napsat, že jí odpouští.

***

„Moničko, moje drahé dítě, miláčku, proč k nám nechodíte? Což to nevíte, jak je mi smutno v té samotě? Od chvíle, co přestaly docházet Bohouškovy dopisy

36$

a pohlednice, ztratil můj muž veškerý zájem o všechno a já jsem zcela sama se svým zármutkem.“

To pronesla paní doktorová Spilková, když náhodou potkala Moniku. Bylo to poprvé od chvíle, co Bohouš odešel. Tři roky, které si Bohouš vyhradil ke své cestě už dávno minuly a od té doby, co se nadobro odmlčel, uplynula také hezká řada měsíců.

Monika vedla Helenku. Maličká již nebyla tak docela maličkou, chodila druhým rokem do školy, ale na Nini lpěla stále stejně. Než odešla do školy, denně vynutila na Monice slib, že se z domu ani nehne a když si hrála s dětmi v zahradě nebo na ulici, šla se na chvíli podívat, je-li Nini doma. Běda, kdyby ji hned nenašla!

Teď se podívala zamračeně na paní doktorovou a povídala se svou dětskou prostořekostí:

„Nini musí být doma - nemá kdy na návštěvy.“ Monika zahradila malá ústa a řekla:

„Vždyť to nemá smysl, milostpaní. Co si můžeme říci? Živit jen marné dohady? Těch jsme obě plné - kde kdo nás těší - a nikdo nemůže říci nic podstatného.“

„Já jsem mimo úzkosti o Bohoušův život naplněna ještě jinou starostí,“ řekla stará dáma a sáhla po Moniččině ruce, „podívejte se mi do očí - a řekněte, není-li přece něco pravdy na těch pověstech.

Stále slyším, že se Vám dvoří ten nový mladý advokát, že si ho dokonce budete brát. Bože, děťátko, uznejte jen, co by tomu řekl Bohouš, až se vrátí domů. Kdo ví, zdali nebude jeho zdraví otřeseno, možná, že ho tato výprava, od níž si tolik sliboval, zklamala a kdyby

37$

nenašel ani vás - Moničko - umírám úzkostí, co by udělal.“

Chudák paní doktorová byla zcela zničena, když se její milovaný syn tak dlouho nehlásil. Byla také sobecká jako většina matek jedináčků a myslila jenom na synovo štěstí. Monika znervózněla a pohlédla na paní doktorovou vyčítavě.

„Milostpaní,“ řekla důrazně. „Já jsem Bohoušovi přísahala a vím, co to znamená. Nikdy nezruším svůj slib a když jsem řekla, že budu čekat, tedy budu!“

„Bůh vás posilni, miláčku, to se mi ulevilo. Snad se ho přece dočkáme. Ach, nevěřím, že by na mne Bůh dopustil takovou přímo smrtelnou ránu.“

Potom promluvila na Helenku:

„Přijď k nám, andílku, a přiveď sestřičku. Mám pro tebe krásnou bonboniéru. Já jsem ji dostala k narozeninám, ale já už čokoládové bonbóny nepapám.“

„Ne?“ Helenka se podivila, „ale to jste hloupá, milostpaní, já je hrozně ráda!“

„Helenko!“ okřikla ji Monika, ale paní doktorová malou znovu pohladila. „Jen ji nechte! Mám ráda ty malé děti, když jsou upřímné. Bože, co všecko řekl náš Bohoušek, když byl malý - a jak to bylo roztomilé. Jejich je království nebeské - ano, právě pro tu pravdomluvnost. Ale co jsem to chtěla říci, počkejme, aha! Že jsem nalezla jednu Bohouškovu fotografii, kterou jste ještě neviděla, Moničko, přijďte se na ni podívat.“ Monika podala paní doktorové ruku a slíbila, že někdy přijde.

Pak šla zamyšleně svou cestou dál a jen stěží se sou—

38$

středila na otázky a hovor Helenčin. Setkání s paní doktorovou ji vždycky rozrušilo. Pokud s nikým o Bohoušovi nemluvila, pokud se věnovala jen denním hospodyňským starostem, potud byla klidná. Všecko šlo mimo ni jako šumění stromů a hukot řeky - ale když se jí začal někdo vyptávat, nebo ji litovat, tu se všecko obnovilo a její strach a opuštěnost na ni dolehly plnou silou.

A ten doktor Vojnarský, ten tak Moniku rozčiluje - alespoň kdyby toho nebylo! Kam se hne, vždy ho potká, jakoby jen po ní pásl, aby se setkali.

Což je Monika jen proto na světě, aby bojovala?

Kdo všechno chce zkoušet její sílu!

Oh, kdyby neměla svůj ideál a svoji víru, nesnesla by to! Ale maminka jim vždy říkala:

„Děvčata, když si nebudete v životě vědět rady, tak se modlete. V tom je síla a moudrost!“

Tatínek, ten tolik nevěří a Monika se na to pamatuje, jak se maminka postavila proti tomu, když jí řekl:

„Ale jdi! Kdybys tu sílu k dobrému neměla v sobě, tak bys ji nenačerpala ani z modlitby. Tak by šla mimo tebe netečně a mrtvě.“

Maminka mu to nevyvracela, ale věděla své.

A Monika ví také. Sotva domyslila tuto větu, již byla jinde - před ní kráčel mladý muž - ach! Monika by se viděla raději sto mil pod zemí. Byl to doktor Vojnarský. Zase ji potkává, jakoby tudy šel náhodou, ale Monika tomu nevěří. Kde by se nabralo takových náhod!

Doktor Vojnarský je hezký muž, tak asi v Bohoušových letech, stejně statný a urostlý jako Bohouš. Ale

39$

má jiné chování - až příliš sebevědomé a hrdé - určitě je Bohouš příjemnější a lepší - určitě a určitě!

Nu, co si myslíte? Že obrázek Bohoušův bledne? Že čtyři léta je příliš dlouhá doba a srdce děvčete už toho čekání má dost?

Ne, ne! Monika si pamatuje Bohouše příliš dobře a jeho polibky ještě hřejí na jejích rtech!

„Poklona, slečno!“ pozdravil doktor Vojnarský a krátce, ale významně na ni pohlédl. Tak významně, že Monice bezděky vystoupil z výstřihu šatů teplý proud až na čelo. Nenávidí to zčervenání! Proč je tak slabá, že ho neumí zatajit? Minul by a nepromluvil, to si přece nesmí dovolit, i když byl Monice představen a mívá časté úřední styky s jejím otcem - ale to zavinila Helenka.

Bože - ta Helenka! Zlé pokušení Moniččino, její přítěž a přece naplnění života.

„Kam jdete, pane doktore? Teď právě o vás povídala paní Spilková - ona myslí, že si budete - „

„Mlčíš!“ zvolala Monika a stiskla tak zoufale malou ručičku, až jí zbělely kotníky. „Neobtěžuj kolemjdoucí! To se přece nesluší!“ Pohlédla prosebně na doktora Vojnarského.

„Promiňte, ta žabka je po celém městě známá a nikdo ji nemine, aniž by na ni promluvil. Je proto tak smělá.“

Doktor se smál. Zůstal stát a hovořil s maličkou, při čemž více než k Helence se očima obracel k Monice. Ve svých dvaceti dvou letech byla Monika velmi zajímavé děvče. Její šedomodré oči byly moudré a klidné

40$

a pleť měla čistou, bez poskvrny. Doktor Vojnarský se mezi mladými muži dal slyšet, že neviděl u děvčete tak jemně tvořený profil a tak přirozenou a nestrojenou krásu.

„Ona to ani neví, jak je hezká,“ povídal několikrát. To ještě nevěděl, že je zavázána slibem věrnosti člověku, který pohrdl její blízkostí a odjel daleko do světa za vědou a slávou.

Dokonce prý se zeptal, je-li ta krásná slečna k zadání. To pověděla Monice přítelkyně Vlasta, která se právě vdala a nechovala tudíž k Monice žádnou závist.

Moniku všecky bývalé kamarádky litovaly. Byly většinou už vdané, nebo měly vážnou známost. Monika sama jediná nechodila na zábavy - nikdy nešla na ples a do divadla chodila jenom s tatínkem nebo s Luďkem.

Dříve říkaly: Však ona by se Monika také vdala a nechala by Bohouše být, když se tak dlouho nevrací, jen kdyby někdo doopravdy přišel, ale teď už to všecky věděly, že tomu tak nebylo.

Doktor Vojnarský se jí doopravdy dvořil a mnozí to slyšeli od něho samého, jak o ni stojí a jak by se s ní rád oženil, jenom kdyby to nemyslila s tím čekáním tak doopravdy.

Ba, řekl to někdo důvěrně i notáři Vodičkovi. Doktor Vojnarský prý to myslí vážně a okamžitě by se oženil. Dokonce se vědělo, že mu před samou svatbou zemřela nevěsta. Byl tedy volný a mohl pomýšlet na ženění.

Notář to přijal rozpačitě, ale cítil to jako povinnost povědět to Monice.

41$

„Byla by to dobrá partie, děvče - a když je Bohouš nezvěstný - ty jsi mu přece slíbila, že budeš čekat tři roky - ty již minuly - kdo by ti mohl co zazlívat?“

Monika však pohlédla na otce chladně a řekla:

„Ba ne, tatínku! Já jsem slíbila, že budu čekat třeba deset let, tak to dodržím.“

Notář Moniku znal a již nikdy víc na ni nenaléhal a nezmiňoval se o tom a Monika se se vším musela vyrovnat sama.

Také teď promluvila s mladým doktorem pár slov a nutila Helenku, aby šly.

„Máme doma práci, však víš. Dobrý den, pane doktore!“

Mladý muž zaváhal. Byl by se tak rád přidal a doprovodil Moniku alespoň k domu, ale její nechápající pohled ho ochladil. Hluboce smeknul a šel dál.

Monika cítila, jak jí bije srdce, když hubovala Helenku.

„Copak smíme vyprávět každému, co víme, nebo co o něm druhý říkal? To se vůbec nesluší a ty jsi tak malá, že nemáš ani poslouchat, co si velcí povídají.“

Helenka se tvářila kajícně, ale šlo jí to jedním ouškem tam a druhým ven. Měla již zase jiné starosti.

***

Toho roku byla ošklivá a nepříznivá zima, že nebylo možné provádět žádné sporty. Napadlo obrovské množství sněhu a jedna sněhová bouře stíhala druhou.

42$

Naše město leželo na úpatí Českomoravské vysočiny a jako by si v něm dávaly schůzku všecky větry a domlouvaly si zde své zápasy.

Jednoho takového dne spěchala Monika z nákupu. Helenka byla ve škole, tak nevlekla za ručičku to své zlé svědomí, jak sestřičce žertem říkala.

Spěchala, aby byla brzy za větrem, po náměstí se točila metelice a sněhové sloupy stály od dlažby až po oblaka. V tom na ni kdosi zavolal. Zaslechla své jméno v řevu větru jenom jako slabý zvuk, protože šla sehnutá, aby se ubránila jeho síle a měla hlavu ve výši kolenou. Náhle před ní stála přítelkyně Růženka.

„Ahoj děvče! Spěchám k tobě a ty se na mne ani nepodíváš. Víš to, že sem přijede divadelní společnost? Můj muž přišel s tou novinou. A víš co ještě? Je to ta společnost, u níž působí vaše Linča. Víš to už?“

Monika stála radostně překvapena.

„Opravdu? Kdo ti to říkal? „

„Povídám ti, můj muž. Mají už zamluvený sál v Lidovém domě. Chvátám proto za tebou.“

Monika spěchala domů celá vzrušená.

Linča! Linča přijede a bude tu hrát. Konečně uvidí Monika její úspěchy. Linča o nich psává - však nedávno jí svěřila, že se snad dostane k stálému divadlu do Pardubic. Ne nějakou protekcí, ale svým vlastním uměním.

Tatínek se s tím již smířil a říká, že by jí sám přál ten úspěch. Linča psávala zřídkakdy, ale její dopisy byly pěkné. Ovšem, již tak neblouznila jako z počátku, již připouštěla, že i umění má své spodiny jako černá káva.

43$

Nahoře vonný nektar, který rozbouchává srdce a omamuje sladkou mdlobou hlavu a na dně protivná sedlina, kterou nemůžeme ani ochutnat, abychom se neotřásli ale jako celek je to přece jen božský nápoj!

Linča měla vždycky dostatek slov, aby se krásně vyjádřila!

Monika přiběhla a pověděla to otci. A hned se starala o úklid a začala s přípravami, aby pěkně přijala svou sestru.

Linča přijede! Ach! Linča přijede! Nikdy to Monika netušila, jak má svou sestru ráda, poznala to až teď, až dnes! Od rána běhala po městě. Byla se zeptat v Lidovém domě, kdy asi herci přijedou a když jí řekli, že pro ně mají poslat do okresního města nějaké povozy, měla starost, jak se vůbec pro ně pojede a je-li to možné, aby sem byla společnost dopravena. Počasí se od včerejška polepšilo jen málo; vítr sice už tak zběsile nebouřil, ale závěje byly u silnice tak vysoké, že nebylo ani pomyšlení, aby se do večera uvolnila doprava. Leda, přijede-li pluh - říkali dopravci a slíbili, že v tom případě pošlou troje saně do města. Společnost tam uspořádala pouze třídenní zájezd, proto nepřijela vlakem. Do města byla od nás jenom autobusová doprava a ta v tomto kriminálním počasí selhala. Monika byla šťastná, když uviděla před polednem pluh, tažený dvěma páry silných koní, jak se valí po silnici a rozhrnuje bílou záplavu.

44$

Všecko všude, kam jen oko dohlédlo, bylo pokryto bílou přikrývkou - i lesy byly bílé a jen málo se šedly na křídovém podkladu.

Na střechách domů byly celé peřiny a kašna a pomník padlých na náměstí měly vysoké, fantastické čepice.

Notář Vodička neměl takovou radost jako Monika. Ale snažil se ji alespoň předstírat.

Skoro se za to styděl, že Linča přijede s divadelní společností. Všichni lidé z města se půjdou podívat, jak jeho dcera hraje za peníze divadlo. Dobře to znal, že o potulných hercích se nevypráví nic pěkného a jeho Linča je mezi nimi!

Jeho Linča! Ach ne - kdyby to trvalo dvacet let, on se s tím nikdy úplně nesmíří. Ač byl poměrně mlád, přesto pocházel ze staré školy a ony předsudky nemohl přemoci. A tak čekal Linču s různými pocity… Asi dvakrát za odpoledne vzala Monika Helenku za ruku a šla s ní na náměstí a k Lidovému domu, aby se přesvědčila, zdali ještě nepřijeli. Až v podvečer se konečně dočkala. Okounějící lidé zavolali na rohu postranní ulice:

„Už jedou! Herci už jedou!“ a pádili saním naproti.

Opravdu, byli to oni. Na třech prostých saních přijela celá společnost. Byli natlačeni jako slanečci v sudě - za saněmi měli uvázané bedny a sami seděli na kufrech. Monice se nějak sevřelo srdce, když je uviděla.

Hle, takto přijíždí Linča!

Ani ji mezi všemi nepoznala a už měla strach, je-li zde vůbec, ale když to všecko vyskákalo a vylezlo na chod—

45$

nik pod okap Lidového domu, poznala ji okamžitě a popadla Helenku pevněji za ruku.

„Tam, tam, vidíš ji! Linčo! Linčinko!“ a běžela, co mohla, mezi herečky.

„Linčo! Linčo! To máme radost!“

„Moniko, ty na mne čekáš? Dostali jste tedy můj lístek?“

„Teprve dnes ráno!“ Obě sestry si padly do náruče. Linča se svým temperamentem a Monika s citem.

Helenku chytila Linča ještě prudčeji a tiskla ji k sobě. Té to však nebylo příjemné, protože Linča byla celá mokrá od sněhu a Helenka se jí trochu styděla. Už ji velmi dávno neviděla.

„Tak pojď se mnou,“ pobízela Linču Monika, „budeš bydlet doma!“

„Nu, jestliže to nebude tatínkovi vadit - ale já tu mám ještě své věci,“ povídala Linča a že se herečky i herci ohlíželi, začala Moniku všem představovat.

Potom řekla něco kvůli svým zavazadlům a šla s Monikou. Vedla si Helenku za ruku a rozhlížela se po náměstí a po ulicích očima rozzářenýma s lehkými vzdechy. „Ano, ano, to je můj domov! Tak si naše rodné hnízdo nejvíce pamatuji. Tak zasněžené a studené. Nikde se mi nejeví zima taková, jaká je tady u nás. A také se těším domů na svůj pokojíček, že tam bude teplo a pořádek. My někde užijeme zimy až dost.“

„To věřím,“ přikyvovala Monika dojatě, „však teď si odpočineš. Ale pojď rychle, pojď! Máme všichni takovou velkou radost.“

46$

Helenka mlčela. Krásné, velké sestry se styděla, nevěděla, o čem by začala.

Linča se vyptávala na tatínka, na Luďka - a potom na Bohouše.

„Stále nepíše? Nevíš nic? Tolik na tebe vzpomínám, Moniko. A ty stále věrně čekáš?“

Monika vypravovala, že doktor Spilka po synovi pátrá, že psal tam a tam a od ministerstva, že dostává různé zprávy.

„Vždyť snad není možné, aby zahynula celá výprava!“ Ani se nenadály a už byly u rodného domu a Linča stoupala radostně s netajeným pohnutím po schodech do bytu. Služka Anežka jí vyšla vstříc a zvědavě a uctivě Linču vítala. Monika se ptala, zdali je tatínek ještě v kanceláři a jako na jeho omluvu povídala, že má vždy v polovině měsíce nejvíce práce.

Již byly v jídelně, která byla pěkně uklizená a příjemně vytopená. Linču zde ovanul sladký dech domova. Vonělo tu smolnými poleny a kávou.

„Čekáme tě se svačinou,“ řekla Monika a odkládala kožíšek. I Linča se svlékala. Byla velmi elegantně oblečená. Však jí tatínek občas posílal větší obnos peněz.

Když Linča odložila kapuci, spatřila Monika, že má odbarvené vlasy. Stála u zrcadla a zlehka si je pročesávala. Byly úplně zlaté, krásně upravené do ruliček.

Helenka na ní mohla oči nechat. Přistavila si židli a sledovala, jak se Linča upravuje.

Monika zatím prostírala na stůl - a Anežka nosila ná-

47$

dobí. Byl to krásný servis, ještě po mamince z karlovarského porcelánu, bohatě pozlacený.

Helenka si dodala odvahy a povídala:

„Já bych tě ani nepoznala. Na fotografiích jsi jinačí. My máme dneska mramorovou bábovku. Ty nevíš, jaká to je? Půl černá s čokoládou a půl žlutá. Ta je, holečku!“

Linča nechala česání a popadla ji do náruče…

„Jaká ty jsi už moudrá a veliká! Moc se mi líbíš.“

Vtom přišel tatínek. Notář nařídil Anežce, aby ho hned zavolala, jakmile slečny přijdou. Teď nechal práce a šel do bytu. Linča mu poskočila vstříc. Chopila ho kolem krku a líbala ho tak vroucně, až se zakuckal. Nebyl na to zvyklý - Monika byla zdrženlivá a jiná žena se do jeho blízkosti nedostala.

„Jsi hubená, chudáčku - nejsi nemocná?“ Linča potřásla hlavou.

„Ó ne, tatínku. Naopak! A že jsem štíhlá - to musí být. Při svém povolání nemohu být přece tlustá.“

„Nu, do toho máš daleko,“ notář se usmál, „trochu by ses mohla spravit.“

A když seděli u kávy a ta tak líbezně voněla, že ji vnímaly nejenom sliznice v ústech ale i nos, ptal se notář znovu s tajenou nadějí:

„Nu a jak jsi spokojena? Nenasytila ses ještě té slávy? Kdyby ano, tedy řekni - mohla bys okamžitě zůstat doma.“

„Ó ne, tatínku,“ řekla Linča vážně, „jsem u divadla ve svém živlu.“

„Pořád píšeš, že brzy postoupíš k stálému divadlu, jed—

48$

nou k pardubickému a pak zase na Kladno - ale zatím seš pořád u té venkovské šmíry.“

Linča se trochu začervenala. Chtěla něco odseknout, ale včas se vzpamatovala.

„To máš tak, tatínku, jako všude, tak i u nás je konkurence a závist. Již nehraji naivky, ale první milovnice první úlohy - a to my ty druhé hrozně závidí. Jako paní Kulíková. Stále hrála hlavní úlohy ona, ale jednou se pohádala se svým mužem - začala mluvit o rozvodu a aby si něco vyvzdorovala, dělala, že je nemocná. Nacvičovali jsme Marii Stuartovnu a ona ji hrála. Večer mělo být první představení, ale ona odepřela vystoupit. Ředitel měl vztek a režisér byl zoufalý. Tehdy se mne zeptal, zda bych si na tu úlohu troufla. Na to jsem čekala. To se ví, že jsem řekla, že ano. Do večera jsem ji nacvičila - a potom - „

„Jak je to možné?“ zvolala s podivem Monika. „Takovou roli nacvičit za jediný den?“

„Bylo to nadlidské, ale mám dobrou paměť a ta úloha se mi tak líbí, že jsem ji při zkouškách hrála pokaždé s sebou. Tak jsem tedy tu Stuartovnu sehrála a měla jsem takový úspěch, že mne publikum sedmkrát vyvolalo a někdo mi poslal kytici. Od té doby hraji hlavní úlohy, ale naše paní Kulíková je moje zjevná i tajná nepřítelkyně. Nedovedete si představit, jaká v umění panuje závist a zloba!“

„Tak vidíš a je ti to zapotřebí?“ zvolal notář mrzutě. „Nebylo by lépe, kdybys zůstala doma a čekala na dobrou partii?“

49$

„Ty víš, tatínku, že to není nic platné,“ s úsměvem odpověděla Linča, „můj cíl je dál a výš.“

Monika nechtěla, aby došlo ke konfliktu a začala o Luďkovi. Že jistě brzy přijede domů a jakou bude mít radost, když tu nalezne Linču.

Svačina byla znamenitá, Helenka stále povídala o té mramorové bábovce a hned nosila své panny a knihy, aby je Linče ukazovala. Ta s ní trochu švitořila, ale více ji zajímal hovor s Monikou. Nebyla zvyklá na dítě a i když je měla seberadši, nebyla schopná je trpělivě stále poslouchat jako Monika. Obdivovala krásu domova, všechno si prohlížela a věděla přesně, co je tu nového.

Sama se převlékla do nádherného županu a po večeři hrála s Monikou čtyřručně na piano a také trochu zpívala. Otec na ní mohl oči nechat a Monika ji také obdivovala, a tak skoro všichni uvěřili, že má před sebou skvělou budoucnost.

***

Toho dne měla Linča volno a náležitě ho využila. Nazítří už jí nastane práce. Budou zkoušky a přípravy na představení.

„Jako první jsme vybrali velmi krásnou věc. Znáš Proud, Moniko? Ne? To je dobře. Hraji tam hlavní úlohu a dobře mi sedí. Roli Jakuba hraje náš tragéd Doďa Kovář. Je pro tu úlohu jako stvořený.“

„To je váš nejlepší herec? „ zeptala se Monika. „To právě ne. Hlavní úlohy hraje Nerad - to je miláček publika.

50$

Má k tomu postavu a náležité sebevědomí. Ale vedlejší mužské úlohy skvěle obsazujeme Kovářem. Víš, to je také jeden neuznaný talent. Je trochu malý a nemá tak klasickou hlavu jako Nerad. Znalci ovšem tvrdí, že Kovář hraje líp. Zvláště úlohy mladých hochů - skoro dětské role hraje jedinečně.“

Sestry již seděly ve svém pokoji. Tatínek šel spát a Helenka už dlouho oddychovala ve své postýlce vedle postele Moniččiny. Spala klidně, protože věděla, že obě sestry jsou doma. „Horší to bude zítra,“ povídala Monika, „až ten pokušitel uslyší, že chci jít do divadla.“

„Musíme ji nějak ošidit. Však v neděli budeme hrát pro děti Popelku, tak ji zase usmíříme.“

„Ale nebude to snadný úkol přimět ji k tomu, aby zůstala doma beze mne. Celý den bude pro to plakat,“ mínila Monika.

„Ty jsi obdivuhodná, Mono,“ řekla Linča a pohlédla něžně na sestru, „že tohle všechno sneseš. Tatínek, jak se zdá, je také podivínský a Helenka asi zlobí pořád. Věř mi, já bych to nevydržela.“

„Co by ti zbylo ?“ trochu ostře řekla Monika.

„Někdo to musí dělat a když jsem se na to dala… Víš, já se svými sliby vždycky tak dopadnu. Třeba s Bohoušem - tomu jsem se zapřísáhla věrností, kdyby to mělo trvat třeba deset let. Můj Bože, tehdy jsem nevěděla, jak je to dlouhá doba! Je to teprve pátý rok a přece už - „

„Často na tebe myslím. A kde vlastně končí jeho stopa, Moniko? Což by nebylo možné nějak ho vypátrat?“

Linča hleděla na Moniku plná účasti. „Pan doktor Spil—

51$

ka dělá, co je v jeho moci. Byl pro to až na ministerstvu. A náš tatínek se také stará, jak může. A není to nic platné - naposledy se ozval z amerických ostrovů, z toho strašného nezbadatelného Tichomoří. Každý říká, že tam někde zahynuli.“ Monika sklopila svou hezkou, moudrou tvářičku.

„A to chceš čekat po celou tu dobu, než se vše vyřídí? A co když nepřijde vůbec žádná zpráva? Ztroskotala-li celá výprava na moři a více o ní nikdo nic neví?“

Monika pokrčila rameny.

„Jistě bys měla jiné, dobré příležitosti,“ mínila Linča po chvíli. Natáčela si při tom plavé, zlatě třpytivé vlasy. Pracovala velmi dovedně s natáčkami.

Monika se na ni dívala a zavrtěla hlavou.

„Věř mi, nemám na to ani pomyšlení. A každý to tady ví, žádný mi ani nenadbíhá z piety k slavnému cestovateli.“

„Léta ubíhají a ty nic neužiješ,“ s politováním znovu řekla Linča.

„A je to lepší, že nikam nechodím a že mi všichni dají pokoj, alespoň mne nerozčilují. Je tu pouze nový advokát - ten to ještě neví, a proto mne stále vyhledává, ale já se o to postarám, aby se to co nejdříve dozvěděl.“

„Ty jsi určena pro lásku,“ řekla Linča po malé pomlce, „tak je to pro tebe tím smutnější. Žiješ pro domácnost a pro rodinu. Když tě vidím, jak pečuješ o Helenku, mohu si tě představit s tvým vlastním dítětem.“ Monika smutně pokyvovala.

„To byl od dětství můj sen. Nikdy jsem netoužila po

52$

přepychu nebo po nějakém význačném postavení ve společnosti. Vždycky jsem si jen přála velkou lásku v malém prostředí - muže, kterého bych měla ráda a děti. Ale nic se mi nesplnilo. Nikdy nebudu moci odejít z domova a opustit tatínka.“

Linča přisvědčovala: „Snad jsme byly nemoudré, když jsme tolik bránily tatínkově nové ženitbě. Víš, byly jsme skrz na skrz sobecké. Nikdy nezapomenu na to, jak ošklivé jsme byly k mamince. A tatínka jsme také sobecky spoutaly. Myslím, že by bylo lepší i dnes, kdyby se oženil.“

Monika to odmítla slovem i pohybem. „Teď už je pozdě. Tatínkovi je šestapadesát let a říká, že jenom blázni se v tom věku žení. A je to pravda, z lásky by si sotva tatínka některá vzala. Jedině z vypočítavosti nějaká vdova s dětmi - a pak by bylo s naší Helenkou zle. Je hodně rozmazlená, je naším miláčkem, a to by pak přestalo. Ta druhá by všechno sebrala - po mamince stříbro a šperky a starý porcelán a věno už by tatínek pro Helenku nenastřádal. Ne, nemohu to tatínkovi udělat a opustit ho.“

Linča poslouchala a konečně souhlasila. „Máš pravdu, Moniko, jsi velmi obětavá a nevím, zdali ti to někdy někdo z nás oplatí. Ale já nebudu neuznalá, věř mi! Až bude tatínek vyplácet věno, nedopustím, abychom dostaly obě stejně. Ty musíš dostat větší díl. Já si svým uměním vydělám dost peněz a až se dostanu k velkému divadlu, budu na vás všecky pamatovat.“

Monika mlčela. Věděla, že je to vše dobře míněno, ale znala Linčin temperament a její vzdušné zámky. A ne—

53$

toužila po penězích a netoužila po ničem, neboť ještě neznala cenu peněz; u tatínka měla všechno, co potřebovala a po přepychu netoužila.

„A co ty?“ po chvíli se zeptala přímo Linči, „ty nemáš žádnou lásku? Nikdo ti ještě neučinil milostný návrh? Tatínek má stále strach, aby tě muži nezkazili. Hrozně se o tebe bojí.“

Linča se zasmála. Ukázala dvě řady krásných, dobře udržovaných a od přírody souměrně sestavených zubů. Byly husté, drobné a tvořily krásné obloučky jako perlové podkovy.

„O návrhy by nebylo, Moniko. Věř mi, tatínek má pravdu. V umění se jedná o tělo umělkyně více než o jejího ducha. A je to přirozené; hraji-li milostnou úlohu, svádí to nejenom mého partnera, ale i ty, co se na mne dívají.

Z počátku mne velmi těšily dary, kterými mne muži zanášeli. Když mi poslali kytici nebo bonboniéru, vždy jsem myslila, že je to vše - projev obdivu a díků za dobrý výkon, jak často k tomu připsali - a že se to tím skončilo. Jim to však nestačí - chtějí po mně schůzku pozvou mne k večeři, zaplatí za mne a pak by chtěli, abych se jim odměnila - a co může dát taková herečka jiného než lásku?“

Linča se šlechtila u zrcadla a mazala si tváře krémem. Monika se k ní přitočila a pohlédla jí do očí.

„Linčo, můj Bože - jak tomu všemu odoláváš?“

„To jde jedině tak, že zůstávám úplně chladná. Ty víš, jaký je můj názor na lásku a na muže. V tom ohledu jsem stále stejná.“

54$

„Byla bych ráda, kdyby ses provdala, někdy bych jela za tebou a potěšila se tvým štěstím.“

„Nevím, naleznu-li muže, který by se mi zamlouval, abych se mu zcela oddala. Mohla jsem se vdát již několikrát. Když jsme byli s tou první společností na Slováčku, zamiloval se do mne zubní technik. Musela jsem podstoupit malou opravu zubů a ten mladý hoch byl nadšený tvarem mého chrupu. Tvrdil, že se dosud nesetkal s takovou pravidelností a požádal mne, zdali by si mohl vzít voskový obtisk. Za tu dobu se do mne zamiloval a hned mne požádal o ruku.“

„Mělas ho vyslyšet.“

„Ani mne nenapadlo! Když jsem si představila, že by mne snad líbal a ještě něco víc - bylo mi zle. Odmítla jsem ho.“

„To není správné, Linčo, že takto pohlížíš na manželské spolužití. Je dáno lidem přírodou a skrývá se v něm rozkoš a krása. Jinak by se lidé neženili a neměli by děti,“ moudře uváděla Monika, ale Linča to neuznávala.

„Člověk je tvor špatný a rafinovaný. Tenkrát jsem zazlívala rodičům, že měli Helenku tak pozdě, ale dnes se mi to hnusí, když lidé spolu žijí a nemají děti. V tom jsou horší než ostatní tvorové. Když mi řekl náš Nerad, abych se s ním milovala, že mohu být klidná, že se mi nic nestane, tu bych ho byla nejraději kopla, nebo na něho plivla. Od té doby je to můj nepřítel.“

„A můžeš s ním hrát - to je divné.“

„Na jevišti jsme přece jinými lidmi.“

55$

„Myslíš, Linčo, že se prodereš do popředí? Že se dostaneš k velkému divadlu?“ Monika se ptala se zájmem - „a že nebudeš muset povolit. Nebudeš nucena vzdát se mužům?“

„Věřím pevně svému nadání a lásce k umění. A mužům se určitě ubráním!“

Linča zvedla hlavu a bystře se podívala na Moniku. Prve vypadala trochu unaveně, ale teď zas oživla. „Jsem tak ráda, že jsi přijela,“ řekla Monika, když dávala Linče dobrou noc, „tady je často tak smutno.“

„A já se tolik těším, že mne uvidíš na jevišti,“ opětovala Linča. Přistrčily si pak otoman k posteli, aby byly hodně blízko a ještě dlouho si povídaly, než usnuly.

Ráno šla Linča do Lidového domu, aby zjistila, kdy má přijít na zkoušku a celé odpoledne se tam potom připravovala na večerní představení.

Doďa Kovář jí šel vstříc a řekl s vlídným úsměvem: „Tak jsem si prohlížel tvé rodiště, Linčo. Je to docela pěkné městečko a když si pomyslím, že tu bude jednou na náměstí tvůj pomník, nebo alespoň na vašem domě pamětní deska…“

„Prosím tě, nežvaň,“ usměrnila ho se smíchem Linča, „a hleď raději, aby hra vyzněla co nejlépe. Víš přece, že se tu chci jak náleží vytáhnout. Staré knihy tvrdí, že ve své vlasti není nikdo prorokem a já si tu také příliš

56$

nedůvěřuji. Tatínek dokonce říká, že se mu lidé kvůli mně smějí.“

„Ukážeme všem, co umíme. A ty nemusíš mít žádný strach, Linčo. Jestli tu alespoň někdo rozumí umění, pak ocení také tebe.“

„Ty víš, Doďo, že v Proudu jsi hlavní osobou ty. A byla bych ráda, abys přemohl i Nerada.“

„Nepřemůžu. Malý muž je vždy přehlížený vedle velikána, i když je to duševní blbec.“

Když vystupovala Linča při večerním představení na jeviště, přitočil se k ní Nerad a povídal:

„Dnes veškerou antipatii stranou, drahoušku! Jste doma, a tudíž se snažte, ať vše vyzní na sto procent skvěle!“

Linča měla trému, ač dávno ji nepoznala, šlo-li o věc, v níž hrála tolikrát… Snad to bylo proto, že v první řadě seděl tatínek.

Notáři Vodičkovi nebylo právě nejlépe, když byl tak vpředu a připadalo mu, že jsou všecky oči upřeny na něj. U vchodu seděl ředitel společnosti, vítal hosty poklonami a herci sami uváděli.

Když včera odpoledne přišel k Vodičkům biletář nabídnout předplatné na celou sezónu, řekl, že tu budou tři týdny, možná i celý měsíc - podle toho, jak se jim tu povede.

„Máme na repertoáru samé lepší věci. Také máme velmi dobré herce - hlavně vaše slečna dcera je hvězdou našeho souboru.“

Vodičkovi byla tato laciná chvála protivná, ale co mohl dělat? Musel se opanovat a poděkovat.

57$

Teď tu seděl hluboce zamyšlený, jako by byl duchem nepřítomný. Herci a herečky přecházeli sem a tam, ale Linču neviděl. Monika, unavená po boji, který musela svést s Helenkou, seděla tiše s rukama v klíně na gobelínové kabelce. Tu dostala o dávných Vánocích od Bohouše.

Sál se plnil - brzy byla všecka místa obsazená. Vedle Moniky přišla na poslední chvíli paní Hovorková se Sylvičkou a s nimi, úplně poslední, také Ondřej. Monika okamžitě obživla a měla velkou radost. S Hovorkovými se vídala málokdy a vždy ji to potěšilo. Sylva byla roztomile veselá, potřásla Monice rukou a povídala, jak se potěšila, když uslyšela, že je tu herecká společnost.

„A s ní vaše Linčinka. To je krásné! Tolik se těším, až zvednou oponu.“

Paní Hovorková říkala, že je to velká oběť v takovém počasí se tlouci z myslivny až sem do Lidového domu který je na opačné straně města, ale kvůli této podívané a kvůli Linčince, že by šli ještě dál. Hned podávala notáři ruku a povídala, že je asi rád, když Linča zavítala do rodného města.

Notář něco odpověděl, čemuž nebylo v tom ruchu, který panuje zpravidla před vytažením opony, vůbec rozumět. Ondřej se ptal Moniky, co stále dělá, že už ji velmi dávno neviděl, že je teď v místě na druhé straně panství a sem přijíždí jen málokdy. Ale že se mu právě poštěstilo…

Konečně zazvonili potřetí a opona šla vzhůru; notář seděl v nějakém trapném očekávání a Monika v radost—

58$

ném ustrnutí. Když konečně vyšla Linča, Sylvička vypískla nadšením.

Společnost byla skutečně sehraná a Linča mezi všemi byla nejkrásnější. Vypadala jako svěží květ…

Notář Vodička se trochu napřímil a ulehčené vydechl - zdálo se mu, že Linča ještě neklesla na úroveň ostatních. Vypadala mezi všemi jako jejich vládkyně.

Nejvíce se líbil Nerad. Sylva šeptala Monice, co se již o tomto krásném herci po městě povídá. Prý je to velký svůdník a záletník - v jednom městě, Sylva už neví, které to bylo, rozvrátil moc dobrou rodinu a jinde zase svedl doktorovu dceru. Sám prý už je asi po třetí ženat; všechna manželství však skončila rozvodem.

Nejlépe hrál Kovář. Jeho nevysoká postava se skvěle hodila pro výrostka Jakuba a úloha byla tak sehraná, že ji nikdo nemohl pohanět. Kovář hrál chlapce skvěle, hra jeho tváře, mluva a pohyby byly tak přirozené, že bylo patrno, jak se do té úlohy vžil.

Sylvička však byla nadšená Neřádem. Stále ho jen chválila a přirozeně i Linču.

„Já bych to nedovedla,“ říkala naivně, „ani kdybyste mi nabízeli nebeské království. To je výkon, viď, mami?“ Paní Hovorková byla také celá unesená. Divila se a chválila na všechny strany.

O přestávce přišli mnozí z předních rodin ve městě blahopřát Vodičkovi k úspěchu jeho slečny dcery. Pan lékárník i pan děkan, staří páni, kteří nemluví do větru, mu tiskli ruce a říkali, že slečna má určitě skvělou budoucnost.

59$

„No, jak se to vezme,“ říkal notář trochu potěšený, ale uvnitř přece jenom nespokojený. „Ono není lehké prodrat se vlastní silou k úspěchu. Takových dobrých hereček je - „

„Ó ne - ó ne,“ tvrdili páni, „slečna má opravdový talent!“ Jediný, kdo nemluvil a nechválil, byl Ondřej Hovorků - štíhlý, mladý myslivec. Seděl tiše a jen čekal, brzo-li se zdvihne opona.

Když potom vše vyvrcholilo a opona šla dolů, mohli se všichni utleskat, dokonce někteří volali „výborně“, jak to bývá na venkově zvykem. Linča musela před oponu. Ukláněla se na všechny strany, podávala Neřádovi a Kovářovi ruku a s nimi se usmívala na obecenstvo. Byla v prostém vesnickém obleku opravdu velmi krásná, ozářená prudkým světlem žárovek.

Monika tleskala, až jí dlaně i tváře pálily. Tolik Linče ten úspěch přála.

Publikum se rozcházelo, ale Vodičkovi čekali, až Linča vyjde, aby šla s nimi domů. Paní Hovorková chtěla už jít, ale Sylvička prosila, aby počkali, až přijde Linčinka, že by jí také ráda poblahopřála. Ondřej rovněž domlouval matce, aby počkala a vyhověla Sylvě.

Vodička by byl šel nejraději domů, ale nic jiného mu nezbývalo než také poslechnout a počkat. Vypadalo by to divně nejenom před lidmi, ale i před dětmi. Šel tedy do lokálu a řekl Monice, aby potom za ním přišly. Monika tedy zůstala s Hovorkovými ve vyprázdněném sále, kde bylo na parketách plno prachu. Trvalo hezkou chvíli, než Linča vyšla ze zákulisí. Na rozdíl od ostat-60$

nich hereček měla přepychovou kožešinovou pláštěnku, která jí neobyčejně slušela. Všecko se vyhrnulo. Manželé ředitelovi, zvětralí, zestárlí životem, Nerad se slečnou Holubovou, paní Rulíková, Doďa Kovář, Jožka Cvrk, slečna Dobiášová a cedulář, pan Maltéz. Linča je představila Monice a Hovorkovým a sama tiskla ruce paní lesní i Sylvě a Ondřeje vítala s kamarádským pozdravem.

„Člověče, proč jsi tak hrozně vyrostl? Vždyť se ti nemohu podívat ani do očí!“

Ondřej tonul v rozpacích. Měl po čele a hrdle plno vyrážky, která mu teď podběhla krví a zmodrala. Řekl, že neví, čím to je, že za to nemůže - a Jeho matka se zasmála a řekla:

„To je tím, že ho taťka řádně tahal za uši.“

„To jsi hodný, že na mne čekáš! To je můj spolužák,“ Linča ho představila, „a dobrý přítel. Jednou za mnou házel kamení od školy až domů.“

„Počkej, Linčinko,“ zvolal Ondřej, „ale řekni, co tomu předcházelo.“

Monika se zasmála.

„Naše Linča byla největším žalobníčkem z celé školy. Jistě na Ondřeje něco podařeného pověděla.“

„Půjdeme do lokálu, nemyslíte, panstvo?“ upozornila paní Kulíková. „Slečna Vodičková si vezme své hosty s sebou, není-li pravda?“

Paní Hovorková se zdráhala a potahovala Ondřeje za rukáv. „Nemůžeme se zdržet, máme před sebou dalekou cestu a měsíc svítí jen z večera.“

61$

„Ale ještě se uvidíme.“ Linča se s nimi loučila. Ne tak z vlastní touhy - odvykla svým přátelům - ale ze slušnosti.

„Budeme sem chodit často,“ slíbila Sylva - „a dovolíš-li, až půjdu na nákup, stavím se u tebe.“ Linča řekla, že ji to moc potěší a rozloučila se s paní myslivcovou a Ondřejovi potřásla pravicí. „Na shledanou, přijď brzy se Sylvou, Ondřeji!“

„Přinesu ti nějaký pozdrav z našeho lesa,“ řekl Ondřej a pohlédl na Linču s divným výrazem, „víš, jak jsi mívala ráda jedlové šišky a pěknou borovou chvoj?

V zimě je v pokoji nejmilejší.“

„Přines!“ zvolala znovu a stiskla mu silněji prsty. „A nějaké bukové listí, které je žluté jako měď a hodně chrastí.“

Když v lokále usedli a poručili si, co chtěli pro občerstvení, došla Linča pro otce a přivedla ho do čela skoro úplně obsazeného stolu.

„To je můj dobrý taťka,“ povídala, „a to je náš soubor.“ Představovala jednoho po druhém, ač věděla, že otec stejně z toho nic neví a že ho to ani nezajímá.

Notář to věru dělal jen Linče kvůli - nějak se nemohl s těmi lidmi smířit. Oni tu sice reprezentovali umění, ale on je nazýval nějak jinak. Se svou padesátkou byl věrný tradicím, jež mu vštěpovala výchova z počátku století. Hovořil se všemi vlídně, dokonce vesele a pro-62$

tože muži, hlavně Nerad a ředitel si nečinili žádné újmy a mluvili buď frivolně a dvojsmyslně, nebo dokonce sprostě, tak, jak si na to potrpí někteří dnešní intelektuálové, také zabočil na takové pole a hnedle jim pověděl o hercích pikantní a rozpustilou anekdotu. Při tom si je všecky prohlížel a žasl nad zevnějškem dam, které na jevišti vypadaly docela mladistvě. Tak paní ředitelová byla hotová vykopávka. Měla hrozně přetrhané vlasy a obličej prožraný laciným líčidlem. A což její ubohé spravované zuby!

Chudák paní ředitelová! Její kdysi krásná halenka byla zašívaná - pod paží měla propocená kola, kolem zapínání byla vytrhaná a záplatovaná.

A pan ředitel! Kolik vášní, životních změn i bouří mu hlodalo v tváři.

Vedle notáře seděla paní Kulíková. Dáma neurčitého stáří a tajné minulosti. Je-li tu také nějaký pan Kulík, zdali umřel, nebo odešel k jiné společnosti, či žije-li kdesi s jinou ženou, to vše v obličeji, v němž bylo psáno všelicos, nenašel. Tato tmavá bruneta byla kdysi hezká, ale teď, chudák, byla také líčidly a podvýživou zruinována. Musela udržovat štíhlou linii a v jejím věku to nebylo již lehké. Stále vytahovala z kabelky pudřenku, hned si opravila čelo a zase nos a konečně si líčila rty. Notář tohle jakživ nemohl vystát a snášel to jen s odporem. Paní Kulíková s ním zřejmě koketovala, konečně upustila celou otevřenou kabelku a tu bylo samozřejmé, aby se sehnul a pomáhal jí vše sbírat. On, který doma čekal, až mu Helenka nebo Monika nebo sleč-

63$

na v kanceláři podá zakutálenou gumu nebo manžetový knoflíček, teď se tu musel pro nějakou koketu ohýbat a sbírat pod stolem její ničemné drobotiny. Slečna Dobiášová se stále usmívala a lichotila Linče, jak roztomilého má papínka a Nerad tvrdil, že by si přál pocházet z takové rodiny - „jako tady naše první milovnice.“

Notář k tomu smutně přihlížel a myslil si v duchu: „Ba, na mou duši, to bys jistě nebyl u divadla.“

Pak mluvili o zítřejším představení. Jožka Cvrk povídal, že to bude výborná veselohra. Na slovo - výborná položil zvláštní důraz. Měl to tak naučeno - pokaždé to hlásil před oponou.

„Někdy vídám rád něco veselého,“ povídal notář, jen aby něco řekl, „toho smutného nebo vážného máme v životě až nad hlavu.“

„Ó, vy si, vážený pane notáři, asi sotva můžete stěžovat,“ roztomile zašvitořila paní Kulíková, „má-li kdo tak hezké, ba krásné dcery jako vy - „

„Ale pan notář předčasně ovdověl,“ napomenula slečna Dobiášová svůdnou paní, „tak má právo na smutek. Ovšem, je to již dávno, člověk nesmí stále věšet hlavu, když je svět kolem něho takový krásný a přináší tolik darů.“

„Odpusťte, pane notáři, naše Dobiáška se chystá k naivní úloze, tak se učí, i když nehraje,“ trochu uštěpačně řekla paní Kulíková - „a je trochu nediskrétní, že jsme se toho dotkly. Promiňte nám.“

„Za to naše paní Kulíková,“ řekla slečna Dobiášová

64$

s jízlivostí v hlase, „je již tak dávno na jevišti, že se vůbec nemusí učit. Má divadlo úplně v krvi.“

Linča se zalekla, že se budou hádat, jako se to stává dost často a že to učiní na otce špatný dojem. Proto se rychle a skoro hlasitě zeptala ředitele, co budou hrát pozítří.

„Nu, něco vážného, budeme to střídat jako všude. Hra, tragédie, fraška, něco lidového a veselohra. Nu a bude-li si publikum přát něco zvláštního, tedy také operetu. Někde na venkově to mají rádi.“

„Ale dejte pokoj s operetou,“ odvážil se říci Kovář, který seděl mlčky vedle Linči, „mimo slečny Vodičkové a Nerada neumí nikdo z nás zpívat.“

„Ale umíme tančit!“ břitce odpověděla paní Kulíková, „to nám přece nikdo neupře. Víte, jaké jsem měla úspěchy v Cikánském baronu!“ A pak si vzpomněla, chudák, jak odvážné a slavné byly její sny a co z nich zbylo…

„Co tedy bude pozítřku, pane řediteli,“ naléhala Linča. Jí se jednalo o to, aby zde hráli hodnotné věci. Stále jí připadalo, že na ni otec hledí s tichým smutkem, a proto by se byla ráda před ním vytáhla. Aby mohl říci: „Nu, ale je to dobrá společnost, hrají samé lepší věci.“

„Nu, dáme si Tragédii dětí, to bývá dobré, všude se to líbilo.“

„To budeme hrát jen tři,“ řekl Nerad, „Kovář, já a - ?“

Ředitel chvíli mlčel.

65$

„Vodičková přece,“ řekl po malé úvaze.

„Je to naivní role, tedy by měla příslušet mně,“ ozvala se podrážděně Dobiášová.

„Ovšem,“ řekl ředitel, „ale je to těžká úloha - spíš tragédka než naivka. Tentokrát ukáže Vodičková, co dovede.“

Linča na něj pohlédla s výčitkou a Dobiášová se vztekem.

Linča po chvíli vstala od stolu, jako by si šla poručit něco do nálevny a dala malé znamení Kovářovi. Ten za několik okamžiků vstal a šel za ní.

„Nechci, abychom hráli dětskou tragédii,“ řekla, „půjdu za ředitelem.“

„Proč?“

„Zajedno - vidím, co dělá Dobiáška a za druhé nechci to kvůli tobě.“

„Proč? To je má nejlepší úloha,“ překvapeně zvolal Kovář a hleděl Linče přímo do očí, protože byli stejně velcí.

„Ta úloha je pro tebe hrozná, přímo vražedná. To stálé kašlání tě vysiluje až k smrti. Vidím to sama nejlépe, jak vždycky po ní vypadáš.“

„Linčo! Mohu tomu věřit, že se ti jedná také někdy o mne? Ach, to by byl příliš velký triumf po tak nepatrném výkonu.“ Kovář to jen zasyknul a obrátil se ke společnosti zády. Nikomu nesměl dát nahlédnout do své tváře.

„Nechci, Doďo, abys hrál tuberáka! Nemohu ti říci, jak je mi v té tvé úloze těžko. Vždy se mi zdá, že bych kašlala za tebe, aby tě to tak nenamáhalo.“

66$

„Ale to je bláhovost, Linčo! Pouhá bláhovost. Mne to nestojí tolik námahy, jak se domníváš, vždyť stejně stále kašlu. Tak se alespoň nemusím na jevišti přemáhat.“

„Mnoho kouříš, říkám ti to.“

„Není to tak mnoho - a pak - víš - při mém povolání a v mé situaci je to jakýsi umrtvující prostředek. Musím kouřit, abych na všecko zapomněl,“ řekl Kovář.

„Doďo, co to mluvíš! Ale pojďme ke stolu, aby se nedivili, kde jsme. Tady není místo pro nějaké žalmy.“

S tváří klidnou, ba lhostejnou, se oba mladí lidé vrátili k ostatním.

Herci opravdu často hrají i mimo jeviště.

***

Divadelní společnost si nemohla stěžovat, že by v tom venkovském městě nebylo dosti zájmu o divadlo.

Pokaždé byl sál vyprodaný a také jinak se dařilo hercům dobře. Ředitel říkal, že hlavním vnadidlem byla slečna Vodičková. Cedulář o tom nejednou vypravoval, jaký je o Linču zájem, jak se v mnohých rodinách vyptávají, jakým životem notářova dcera žije a má-li známost s některým z herců. Jožka Cvrk ovšem mohl říci jen po pravdě, že je příliš vybíravá a pyšná nebo studená, že žádný z nich ani pan ředitel se nemůže honosit nějakým zřejmým úspěchem, ale raději to neříkal. Více by mu bylo po chuti, kdyby mohl naznačit, že slečna Linča chodí třeba s ním, ale protože to nebyla pravda, vždy se nějak vytočil a začatý rozhovor zamluvil.

67$

Opravdu mnozí se chodili dívat na Linču pro její umění; bylo to hezké, příliš hezké stvoření a umělo hrát, jen co je pravda! Ale mnozí chodili do divadla také, aby viděli, jak se na to tváří notář Vodička, má-li z toho opravdovou radost a nebo ho to trápí!

Když se chýlila sezóna ke konci a bylo již jasné, kdy herci odjedou, řekl notář své dceři:

„Nedávno jsi psala, že se dostaneš k stálému divadlu - kam - to jsem zapomněl. Již několikrát jsi se o tom zmínila, ale vždy z toho sešlo.“

Linča se začervenala.

„Ty myslíš, tatínku, že je to tak lehké překonat všecky překážky, odházet vše, co máme v cestě a prorvat se na povrch? Musíme mít trpělivost, táto, uvidíš, že ze mne něco bude.“

„Jen aby to nebylo příliš pozdě,“ řekl notář podrážděně, „nebo věř mi, dítě, není mi lehko vidět tě s takovou společností. Když si představím tvou maminku, která žila v počestnosti, připadá mi, že bych jí to těžce vymlouval.“

„Ale jdi, táto,“ zvolala Linča ostře a nechybělo v tom ani trochu posměchu - „naše mamka klidně spí a neví o ničem a ty můžeš být také klidný. Jsem spokojená a budu-li se kdy před kým zodpovídat - učiním tak sama a na tobě neshledám žádnou vinu.“

Notář si povzdechl.

„Potřebuješ peníze?“ zeptal se po chvíli.

„Nu, dáš-li mi, tatínku - ale již brzy uvidíš, nebudu od tebe chtít nic.“ Otec mávnul rukou.

68$

„To je to nejmenší - „ a již jí v ničem neradil. Věděl, že je to zcela zbytečné!

Poslední neděle, co tu herci ještě hráli, byla Květná. Luděk přijel na svátky a měl radost, že tu Linču zastal.

V prvé řadě ovšem se přivítal s Helenkou - to byla v této domácnosti vlastně hlavní osoba - ale pak objal Linču velmi vřele a radostně.

„Jsem moc rád, že jsi na mne počkala! Půjdu s tebou večer do divadla.“

To ovšem nalezlo vášnivou odezvu u malé Helenky. Hned začala dupat nožkama a křičet, že Luďka nepustí, aby chodil na pitomé divadlo a že už bude ráda, až ta protivná Linčice odjede k čertu!

Monika se musela zavázat, že zůstane doma a bude celý večer číst pohádky a vystřihovat řady panenek z nejlepšího papíru, který sežene.

Velké děti si udělaly krásné nedělní odpoledne; Monika měla již napečené mazance a uvařila znamenitou kávu, tatínek přinesl víno a seděl chvíli s nimi, než odešel do hostince na šachy.

Luděk pak vzpomínal na zašlé dětství, jak bylo dobře a krásně, pokud žila maminka a domov byl teplý a šťastný.

„Ale i teď,“ řekl, „když jsme se smířili s tou jistotou, že jsme mamku ztratili, je u nás hezky a můžeme tu být šťastni.“

„A Monika je moje máma!“ prohlásila Helenka, „já jinou nepotřebuji a ani jsem jinou neměla.“

Linča šla k pianu a zpívala a Monika se rozpomínala, jaké písně je mamka učila.

69$

„Nejraději jsem měla Nad Berounkou pod Tetínem.“

„A já jsem jí nikdy nerozuměl,“ se smíchem povídal Luděk, „víš, jak jsem se tě vyptával, co je to, Mono nevěř - nevěř - slípka malá.“

„Ano, ano! Na to se pamatuji,“ jásavě zvolala Linča a zatleskala rukama.

„A tys mi řekla: ty troubo, tam se přece zpívá - slib klamává. A já jsem zase nevěděl, co je to slip - kla - mává. Kdo že mává, nebo co to je, nemohl jsem dlouho pochopit.“

Děvčata se rozesmála, až se to rozléhalo celým pokojem. A mezi tím zněl hluboký, již mužský hlas Luďkův.

„Nu, to já zase jsem dlouho nevěděla, co znamená - otče náš, jenž jsi - říkala jsem dlouho - otčenáš věnci - „ dodává Linča se smíchem.

„A mně nešla do hlavy maminčina písnička Se srdcem divno hrát - to jsem si představovala, že ten divnohrad je nějaký zámek

Do největší veselosti přišli Hovorkovi, Ondřej a Sylva. Byli trochu rozpačití; Sylva, když uviděla Luďka, zřejmě se zarazila a povídala, že se ho tu nenadála. Kdyby to byla jen tušila -

„Tak bys sem byla nešla - ták? Nu, to si dobře zapamatuji!“ žertoval. „Bude-li o svátcích nějaká zábava, tak se mnou nepočítejte, slečno!“

„Ale jděte, milý pane,” Sylvička hned našla samu sebe a povídala hbitě, „to budete tak ukrutný? Ostatně, poradím si jinak, tady je kluků a všichni se mnou rádi tancují.“

70$

Luděk se ošíval, že on přece nic neřekl, že to tak nemyslel a kdesi cosi… Hovor pak pokračoval v nejlepší náladě. Ondřej byl z počátku velmi rozpačitý, několikrát se zkusil Linče omluvit, že sem tak vpadli, ale když ho usadila, roztál také a byl docela příjemným společníkem.

„Je tu tak dobře,“ zvolala Linča, „věru, ani se mi nebude chtít zase na tu trnitou cestu za uměním.“

„Tak zůstaň doma, Linčinko,“ prosil Ondřej potichu a jeho oči byly jiné než všech těch, co žertovali.

„Zůstaň doma a zanech toho pachtění - svět je nevděčný a tady si tě budou všichni vážit!“ Ale Linča se zasmála a zvolala s líčenou přísností.

„Odejdi, satane!“

Začala mu vypravovat o svém umění; někdy to potřebovala někomu se svěřit, někdy se musela vymluvit, i když věděla, že ji nechápou, někdy to musela rozebírat, aby ujistila své okolí i sebe samu, že je šťastná a že umění si ženu zcela podmaní.

Ondřej poslouchal celou duší a i když mnohým věcem nerozuměl, přece ji obdivoval a věřil všemu.

Bylo mu tak dobře ve vytopené světnici, kde se vzduch třásl nad krbem a dámský, jemný parfém naplňoval prostor omamující mdlobou. A Linča měla oči tmavé a hluboké jako lesní tůňka, u níž tak rád sedal, když pojídal svoji skromnou svačinu.

Ani se mu nechtělo domů, teprve Sylva se vzpamatovala a když pohlédla na hodiny, zvolala polekaně:

„Ondřeji, víš, kolik je hodin? Vždyť musíme domů!“

Helenka již dřímala nad obrázkovou knihou a tatínek

71$

se vrátil domů k večeři. Nebyl zvyklý na ni čekat a Monika se vzchopila skoro polekaně.

Linča musela také za svou povinností, a tak byli všichni jakoby probuzeni z příjemného snu.

To bylo jejich skutečným loučením. Zítra následoval už jen samý spěch a starosti.

***

Když se ráno notář Vodička podíval oknem, řekl Monice, že není možné, aby v tomto počasí ti blázni herci mohli odejet. Autobusové spojení v této fujavici nebylo možné použít. Šel také hned k Linče do pokoje a rozhodně jí to řekl:

„Klidně si pospi! Dnes nepojedete nikam. Podívej se oknem!“

Linča se zeptala z rozespání, co se děje. Její zlatoplavá hlava zasvítila v peřinách jako luna, když se vynoří z bílých obláčků.

„Zima ještě ukazuje, co umí. Zítra je první jarní den a to se nemůže jen tak lehce rozloučit. Již v noci se hrozně chumelilo a dnes je jeden z těch psích dnů, v nichž příroda zuří. Však vidíš, že je úplná tma.“

Skutečně, taková nepohoda často řádí v horách, když zima opouští své panství. Soptí nejhůře.

Po celou noc se sypal sníh jako z pytle; na rovině ho leželo na půl metru, kde bylo za větrem, nebo při svahu, byly závěje až dvoumetrové.

Vítr řádil jako vzteklý vlk - vyl a ječel v komínech

72$

a ohýbal koruny stromů jako biče - chňapal sníh plnými náručemi divokých obrů a stavěl z něj od země až po oblaky sloupy. Každou chvíli přiběhl s klínem sněhu až před samá okna a mrštil jím takovou silou do skla, až zaskřípalo.

„Ale to je nehoda!“ zvolala Linča a vyskočila. „Myslíš, taťku, že autobus nepojede? Pak musí ředitel sehnat nějaké saně, musíme být ve městě za každou cenu.“

„Za každou cenu!“ zvolal Vodička popuzeně. „Že tak mluvíš, prosím tě! Kdo vám pojede dnes saněmi do sousedního města? Víš, že je to šestnáct kilometrů a že nikdo koně neriskuje?“

„Ale my tam musíme být,“ celá rozmrzelá volala Linča. „Lístky jsou vyprodané, byly připravené a sál zadaný. Víš, táto, jaká je to ztráta?“

„Nu ovšem, ale není to lidský život, jen finanční škoda. Přece nenasadíte životy.“

Linča se nechtěla přít s otcem, ale Monice řekla v kuchyni, kde se v teple dostrojovala, že na ni čeká perný den. Jak zná „starého“, od té cesty neupustí. Vždyť mají v Kamenici hrát jen tři představení, tedy nelze ani jedno propásnout.

„Požene nás tam třeba pěšky!“ dodala.

Skutečně ředitel běhal po celé dopoledne městem, zápasil s nepohodou o každý dech, ale nesehnal ani jediného koně, který by je zavezl do Kamenice.

Každý majitel potahu se mu vysmál nebo mu vyhuboval a povoz nedal nikdo. Spoléhal tedy na pluh, který

73$

v podobném počasí byl zpravidla poslán na silnice, aby ty důležité, většinou státní, protáhl, ale ani ten v této bouři nebyl vypraven. Byla by to také mamá práce, neboť každá stopa se hned ztrácela v příboji sněhu a zuřivém orkánu. Linča si mohla pochvalovat, že se ještě o den zdržela doma, ale neměla z toho žádný požitek, neboť se musela alespoň na oko zúčastnit hledání potahu a naříkat s ředitelem a jeho paní nad ztrátou, jež je postihla.

K večeru se bouře utišila. Asi dvakrát se zablýsklo a zahřmělo, a vypadalo to, jakoby zima vyslovila poslední zaklení a nadávku. Přestalo sněžit a vítr někam ulehl.

Nerad s Dobiášovou přišli Linče vypravovat, jak ještě večer „starý“ řádil a že poručil hned dopoledne, aby byli všichni připraveni, že pojedou za každou cenu. Nu a teď prý už má troje saně zajištěny a kufry a bedny se už nakládají.

Notář byl velmi starostlivý, ba roztrpčený a nemohl se ubránit malé výčitce:

„Je ti to všechno zapotřebí, dítě? Podívej se na Moniku! Žije doma v klidu a nesnáší žádné nepohodlí.“ „Však se jí divím, táto, a velmi ji lituji,“ zvolala Linča s nervózním úsměvem, „to není život, co ona žije, to je živoření.“

Mluví-li úplně z přesvědčení, sama nevěděla, ale nechtěla připustit jediný stín na svém povolání.

Potom už přišlo jen krátké rozloučení a spěch. Monika s Luďkem nesli Linče kufry - a již byli u Lidového domu, již tu stály saně a herci se hemžili kolem nich.

74$

Doďa Kovář přistoupil a vzal Linčin kufr.

„Není to krásné dobrodružství? Dvaadvacátého března se povezeme ještě na saních!“

Paní Kulíková tleskala rukama.

„To je skvělé! Nerade, proč jsme si nevzali lyže?“

„Já se těším jako malé děcko! „ zvolal Jožka Cvrk.

Potom nasedli. Dámy do malých sáněk, v nichž bylo sedadlo a pokrývky - jeden naježený kůň byl ovázaný houní. Na druhých saních, mnohem horších, seděl mužský soubor a na třetích, vampolkách, byly naloženy kufry a rekvizity.

Poslední zamávání a poslední pokynutí a již se tato chudá výprava hnula z náměstí.

Monika mávala rukama, pokud nedozněly rolničky a potom si utírala oči.

„Já nevím,“ povídala, „mám-li tu naši Linču litovat, nebo jí závidět.“

„Aleje to statečné děvče,“ dodal Luděk, „na mou čest to snáší všechno srdnatě.“

„Má tak dobré srdce,“ dojatě dodala Monika, „zasluhovala by si něco lepšího.“

***

Z počátku, pokud byla silnice projetá a všichni měli teplé nohy a ruce, to vypadalo jako příjemná projížďka, roztomilé dobrodružství. Ženské pokaždé, když se saně nahnuly, pískaly smíchem a muži na ně pokřikovali. Jak to bývá, bylo plno vtipů, sem tam i dvojsmyslných nebo

75$

sprostých. Paní Rulíková a slečna Dobiášová pokaždé vypískly smíchem, ba, ta první s paní ředitelovou také k tomu něco dodaly, co kvitovali muži salvou smíchu hlubší a hlasitější.

Linča se toho nikdy neúčastnila. Neměla to ráda a všichni ji už znali. Někdy si ji dobírali, ale častěji na ni měli zlost. Ženy říkaly, že je pokrytecká a muži se posmívali, že jí to nakonec přece jenom nebude nic platné. Linča k tomu pyšně zvedala hlavu a říkala:

„Mrzí vás má ctnost? Nu, netěšte se, nikdo z vás ji nezruší.“

A chodila mezi nimi jako královna. Byla tak obdivována a tak nenáviděna. Doďa Kovář jí jednou řekl dětsky a upřímně:

„Proč jsi taková, panenko? Často na tebe hledím s podivením. Ty netoužíš po lásce?“ Doďa měl takový obličej -proto hrál nejlépe naivní úlohy dospívajících chlapců. „Láska je přece květem a cílem života,“ dodal.

„Toužím,“ odpověděla Linča po malém váhání, „ale jen po duševní lásce, jen po duševní! Ty mne asi nechápeš. Je to taková láska, která by se obešla bez vnějších projevů.“

„To myslíš vážně?“ Doďa se zeptal s úsměvem.

„To není možné, Linčo, to je vlastně účel všeho. Proč se děvče strojí, krášlí a vzdělává? Aby se líbilo, viď, aby získalo muže - a proč muž hledá dobré postavení, proč studuje, proč se pachtí - jen proto, aby se zalíbil ženě. Aby s ní mohl žít, mít s ní děti a tak. A ty bys nechtěla mít děti?“

76$

Pohlédl na ni svýma velkýma očima, jež byly vždy obloženy hnědými obloučky.

„Nevím,“ Linča pokrčila rameny. „Leda kdyby se nějak jinak rodily.“ To dodala se smíchem a Doďa se také smál.

Linča tedy nesnášela oplzlé vtipy a dovedla si je zakázat - ignorovala je a ty, kdo je vyprávěli také.

Když jeli už kus cesty, všechny žerty stejně zmlkly na zmrzlých rtech. Vítr byl na otevřené silnici víc než jedovatý a sníh se začínal zase sypat. Silnice už byla úplně zavátá a koně se místy bořili až po kolena. Vozkové museli dolů a konečně i herci přidržovali saně, tlačili je ze všech stran a brali koně u huby, když se báli závějí a když se zdráhali jít do nich. A tak zamrzl veškerý smích a o humor byla opravdová nouze. Jožka Cvrk byl dobrý humorista, ale teď neměl na vtipy ani pomyšlení.

Zima byla tak vlezlá a dotěrná, že se prodírala dámám pod šaty, až za živůtky a do punčoch a muži byli brzy promočení a uplouhaní dál než po kolena. Všichni se třásli chladem; když vždy nasedli, nemohli zkřehlýma rukama udržet houně na sobě a vítr se s nimi pral, aby jim je stáhl a odnesl ze saní třeba daleko do pole. Vozkové kleli a nadávali a hrozili řediteli, že vypřáhnou koně a nechají tu saně stát, ať si s tím vším dělají, co chtějí.

Ředitel zlořečil, a láteřil na tento Bohem i lidmi zapomenutý kraj a musel zvýšit poplatek za dopravu, jen když se dostanou do města. Již se skláněl soumrak, sníh

77$

se stále více sypal, když konečně dorazili do Kamenice a nebylo možné se ani upravit a vzít suché prádlo. Bylo nutné se hned jít líčit a chystat na představení.

Ba věru, vzdychali všichni, cesta za uměním byla trnitá!

***

Byly to opravdu poslední záchvaty letošní kruté zimy, takové její plivnutí do kraje na rozloučenou. Druhého nebo třetího dne se všecko na povel Vesny změnilo a bylo to jako zázrak. Slunce vyskočilo na modrojasnou oblohu a vydalo takovou teplou záplavu na celý kraj, že sníh se ztrácel očividně z polí i mezí, na lukách brzy probleskovala tráva a hnědá oranice sála žíznivě roztálý sníh; kde byl svah, tam se řítily celé peřeje vody do struh a potoků - rybníky přetékaly a z luk se stávala jezera. Krásná bílá přikrývka, která mění naše lesy v pohádku, byla ta tam a všecko jako omyté kmeny olší, bříz a jeřábů u silnic a balvany na pastviskách, vše se lesklo ve slunci a zářilo jinou, již jarní krásou.

Velikonoční svátky už byly zcela v jarním ovzduší děvčata se procházela v nových šatech a chlapci cvrkali na sluníčku šestáky do vajec. Malé děti hrály fazole nebo kuličky a po schnoucích silnicích pelášila třpytivá auta. Divoké husy pluly v trojúhelníku pod blankytnou oblohou, špačci křičeli a vrabci se rvali o loňská hnízda.

78$

Jakoby to ani nebyla pravda, že před týdnem byl takový soudný den.

Monika měla nový kostým a elegantní klobouček vínově červený s kabelkou - i střevíčky si pořídila nové. Měla ráda pěkné oblečení, ač někdy z toho byla také smutná.

Pro koho se strojí? Ale pak si zase říkala, že je to radost chodit v pěkném oblečení a Helenku také krásně šatila.

Letos jí pořídila červený pláštíček a bílý plstěný klobouček s prošívaným okrajem. Z Helenky byla už malá parádnice a k tomu se v ní něco budilo, z čehož měla Monika velkou radost. Začala se držet kamarádek, skotačit se svými spolužáky a přestávala tak zarputile viset na Monice. To byla změna! Monika tomu ani nemohla uvěřit, že by se jí mohlo ulevit od toho strašného břemene - a že už je člověk takový, skoro ji to kdesi tajně bolelo.

„Co bude se mnou, až mne Helenka nebude potřebovat? Pro co pak budu žít?“

Na Vzkříšení šla ještě s Monikou, ale když šel církevní průvod, tu se od ní odtrhla a povídala bez okolků:

„Půjdu s dětmi. Ty si jdi, s kým chceš!“

Ano - jdi si s kým chceš! Takové je to nevděčné dětství!

Monika zůstala úplně sama. Luděk stál u kašny s několika děvčaty, mladšími než Monika. Byla mezi nimi i Sylva z myslivny. Monika ji poznala mezi všemi podle rozměrů jejích kyčli a ramenou. Sylvička byla stále stej—

79$

ně boubelatá a statná a vždy oblečená podle vesnického vkusu. Za ta léta, co paní Hovorková žila v lesní samotě, zvětral její vkus a Sylvička, která nechodila do škol, mu docela podléhala.

A přece jí to slušelo. Byla hezká svým způsobem a svým nevinným půvabem.

K tomu hloučku se Monice nechtělo. Byla ve svém přátelství trochu vybíravá - nebyla sice pyšná a domýšlivá, ale každý jí nestačil. A už těm mladým lidem odvykla.

Proti ní šli Mayerovi - to byla její bývalá kamarádka Vlasta, která se předloni vdala. Už měla dítě a někdy se s Monikou sešla a zvala ji na návštěvu. Monika měla ovšem na setkání málo času. Teď se s nimi pouze přátelsky pozdravila a šla sama.

Vtom ji dohonil doktor Vojnarský, pozdravil a bez dovolení se k ní připojil. Monika ucítila, jak se jí zachvělo cosi v nitru. Zřetelně cítila, jak jí přešel červený proud od brady k čelu. Zrudla a byla by dala všecko za to, kdyby se to nestalo.

„Dnes jsou všecky slečny tak vyparáděné,“ povídal žertovně, „že nemohu žádnou ani poznat. Opravdu jsem se obával, jste-li to vy. Jak vidím, chcete to mít dobré s beránkem.“

„Zajisté - na tyto svátky musí být něco nového. Ale vy jste si mne třeba spletl s někým jiným a teď…“ Monika rychle sehnala svůj vtip a smích.

„Ano, ano - „ doktor se smál. „Chcete se mne tímto způsobem zbavit. Ale musím vám říci, slečno, že jsem

80$

měl přece jen dobrý postřeh a můj instinkt mne nezklamal. Po vás jsme pásl a chci jít po vašem boku. Dovolíte mi to?“

Monika kývla s žertovnou útrpností.

„Nu, když to musí být - ostatně - silnice je pro každého a církevní průvod také.“

„Nepůjdeme v průvodu, slečno. Támhle stranou pod lipami je suchý chodník, tam si neumažete střevíčky, a proto - „

„Miluji církevní poezii. Právě jsem se velice těšila na průvod a dívky jdou před monstrancí, právě za hudbou - „

„Pak vás nesmím odvádět. Ale kdybyste mi mohla po průvodu věnovat chviličku - rád bych s vámi, slečno, pár slov promluvil. Jinde mi to není možné, neboť vás nikdy nepotkám samotnou.“

Doktor prosil a při tom vypadal tak vážně a uctivě, že se v Monice nanovo něco prudce a křečovitě sevřelo. Chtěla mu říci, že pak už to nebude možné, že musí hned po průvodu spěchat domů, aby podávala večeři, že tatínek i Luděk jsou po těch postech hladoví - ale to něco odpovědělo jejími ústy samo za sebe.

„Nu, tak tam pojďme, pod ty lípy. Až půjde průvod kolem, teprve se k němu připojím.“

Šli volně napříč přes náměstí a jako by směli o té jisté záležitosti, kterou měl doktor Vojnarský na srdci mluvit až pod lípami, hovořili zatím o počasí a o nastalých svátcích, o koncertě, který bude o malovně - vzpomněli na uplynulé, špatné dny.

81$

„Máme starost o sestru,“ řekla Monika, „zdali nestůně po té cestě do Kamenice.“

„Vaše slečna sestra je obdivuhodná,“ řekl doktor, „nejenom jako umělkyně, ale vůbec - že podniká takové nepohodlí a takový strastiplný život, aby mohla sloužit veřejnosti a bavit ten nevděčný lid - a přitom by mohla žít doma ve vážené a spořádané rodině.“

„Tatínek také hubuje,“ přikývla Monika trochu smutně, „ale není to nic platné.“

Hlahol zvonů na chvíli přerušil jejich hovor. Na vysoké věži se rozhoupaly do jednoho - jejich hlas se nesl pod oblohou do daleka a umíral až kdesi v nedozírnu nad lesy a horami na obzoru. S nimi zavířila v průvodu hudba. Bubny a rohy - a malé zvonečky svým stříbrným hláskem klinkaly pod honosným atlasem baldachýnu.

Průvod právě vycházel z kostela, starý děkan pod nebesy držel vzhůru zářící monstranci a žehnal jí na všecky strany. Ženy klekaly a muži měli obnažené hlavy. Monika již byla s doktorem pod lipami a kráčeli tam zvolna po oschlém chodníku. Trávníček mezi stromy, omytý dešti, se již zelenal; špačci se ukládali do vybojovaných budek a radostně pokřikovali.

„Slečno Moniko,“ řekl doktor Vojnarský, „nechci vás dlouho zdržovat, vím, že mi mnoho času nevěnujete - „

„Až sem průvod dospěje, tak vás opustím,“ přisvědčila Monika a za nic na světě si nechtěla přiznat, že si přeje, aby šel ten průvod hodně pomalu.

„Chci vám něco říci a položit vám otázku, na niž mi

82$

nemusíte hned odpovědět. To třeba až po svátcích, až si to rozmyslíte,“ řekl doktor tichým hlasem a na dechu mu bylo znát, že je trochu rozrušen. Monika pohlédla stranou na něho a vydechla: „Prosím?“

„Nevím, jak bych se měl dobře vyjádřit, abyste mne pochopila, slečno,“ řekl doktor po malé přestávce, „abych neužil nějakého banálního slova. Že si vás velmi vážím, že k vám chovám velikou úctu - že vás miluji nevím, zdali se vám tím zavděčím.

Řeknu, co se na muže mého věku a mého postavení nejlépe sluší - chtěl bych se s vámi oženit, Moniko, doufám, že tato slova vám řeknou všechno, neboť čeho je k nim třeba pro muže mých zásad a mé povahy? Rád bych se o vás ucházel, kdybyste mne vyslyšela. Považuji vás za nejlepší děvče, které mi vstoupilo do cesty.“

„Já jsem to udělala nerada, pane doktore, prosím vás - já za to nemohu!“ zvolala Monika celá zbledlá a do posledního nervu roztřesená. Kabelka jí v ruce poskakovala a kytička fialek v klopě jejího kabátku se chvěla podle úderu srdce.

„Pane doktore, to jsem nechtěla a jistě to nemůžete říci, že jsem vám zavdala nejmenší příčinu k nějaké naději.“

„Slečno, prosím vás, rozumějte mi,“ zvolal doktor a chytil ji za ruku - „nejsem tak ješitný, dokonce musím přiznat, že jste si mne nikdy ani nevšimla.

Zatím jste mi nedala ani nejmenší naději, ale v mém srdci se přece uchytila - vždyť jsme dospělí lidé - vy

83$

musíte počítat se sňatkem a já se musím oženit - vím, že mne nemáte ještě ráda, ale chci se o to přičinit, abyste si na mne zvykla - mám slušné postavení - moje kancelář - „

„Pane doktore, proč mi to všecko povídáte? Vždyť jsem vám to již jednou vypravovala a víte to, ostatně, u nás i v okolí každé dítě, že nejsem volná. Slíbila jsem věrnost až do návratu mého chlapce, a proto - „

„A když se vůbec nevrátí?“ zvolal doktor popuzen a náhle rozčilen, že se mu ve tváři všechno zachvělo. Stáhl tak silně rty dovnitř, že mu kolem úst všecko zbělelo.

„Snad se vrátí,“ vydechla Monika, „věřím, že se vrátí.“

„Jak dlouho již o něm nevíte?“

„Dlouho. Proč bych vám to povídala? Pane doktore, děkuji vám za vaši čestnou a odvážnou nabídku, ale nemohu. Ne, nemohu to udělat. On se jistě vrátí a co by pak řekl? Byli bychom všichni nešťastní.“ Monika poslední slova jen vydechla.

„Kde myslíte, slečno, že je tak dlouho? Co mu brání, aby nepsal, aby nejel? Říkají, že zkoumá nějaké ostrovy v Tichomoří - ale to je jasné - moře ho pohltilo utonul.“

„To nevíte!“ zvolala Monika vzdorně. „Možná, že tam objevil tajemné ostrovy.“

„Ach ano,“ posměšně zvolal doktor, „možná, že bude novým Kolumbem. Slečno Moniko,“ řekl bystře, jako pod vlivem nového nápadu, „měl vás ten člověk tak rád, jak si to představujete? Zaslouží tohle vaše mnohaleté odříkání?“

84$

„Jak můžete pochybovat, když jste ho nikdy neznal?“ řekla Monika skoro uraženě.

„Já bych od vás nejel tak daleko do světa, pouze abych ukojil touhu po slávě nebo vědě - na mou čest!“ zvolal doktor se smíchem. Zněla z něj škodolibost a hněv.

„Nevěřím tomu, že byste postavil lásku před vědou! Považte jen, co může dát lidstvu objevení takového ostrova nebo vypátrání nových cest k pólu!“ povídala rozčileně Monika, hledající křečovitě nějaké důkazy pro Bohouše. Doktor se však i tomu zasmál a povídal:

„A co myslíte, že bude mít náš národ z toho, nalezne-li taková výprava nějaký nový ostrov? Nebo dospěje-li k jižní či severní točně? Neřekl bych, kdyby tam byla nějaká nevyčerpatelná ložiska uranu, nebo alespoň uhlí a ropy, nebo lék na tuberkulózu nebo rakovinu - ale jen pro tu slávu se tam plahočit a nechat tady nejkrásnější děvče uvadat a usychat - a pustit celý svůj rodinný život, který je vlastně prvkem celé lidské společnosti - to bych věru neudělal!“

Doktor se zlostně smál a Monika uraženě a pokořeně mlčela.

„Moniko, neodmítejte mne alespoň tak na celé čáře řekněte, že si to rozmyslíte, nebo mi alespoň slibte, že se za mne provdáte za rok, nevrátí-li se on do té doby budu trpělivě čekat a snad - „

Monika ho umlčela rozhodným gestem.

„Nic vám nemohu slíbit, pane doktore. Odpusťte, ale nemohu. Já mu přísahala. Prosím vás, se mnou nepočítejte!“

85$

Hudba již hrála blízko a poslední Moniččina slova v ní skoro úplně zanikla. Těžko jim porozuměl. Byl červený hněvem. Poklonil se jí a odešel. Monika měla na tváři rozpačitý a bolestný úsměv. Když se vmísila do průvodu, šla za hudbou a bezděčně s ní srovnala krok.

Hudba vířila, bubny a činely, vítězně hlaholily rohy a zvony do toho jako nejposvátnější melodie.

Když kněz zvedal monstranci a žehnal na čtyři strany, při čemž zmlkla na chvíli hudba, ozýval se zpěv sta hr~ dek

„Živ bud nad smrtí Zvítězitel…“ a hned následovalo zase víření bubnů a trub.

Jindy Moniččino srdce, šťastné v prosté její víře a ve vlastní čistotě, jásávalo radostí a mystickým nadšením, ale dnes usedalo bolestí.

A v noci, když všichni lidé klidně spali, Monika vytrvale plakala.

Linča psávala domů dosti často, to je pravda, nemohli si v tomto ohledu na ni stěžovat. Také hned po svátcích přišlo psaní, ale jenom krátké.

Psala pouze, že v Kamenici se hercům dařilo celkem dobře, ale protože odpadlo první představení, které nemohli pro své zpoždění konat, hráli tam jenom dvakrát.

„Teď jsem poblíž Brna - počasí je tu krásné, ale také se nezdržíme. Hraje zde velmi pilně ochotnické di—

86$

vadlo, a tak mají o duševní požitky postaráno. Pojedeme asi do Tišnova, kde si starý slibuje velké úspěchy.“

A dál psala, že je jí velmi trapně, že musí otce stále obtěžovat, ale snažně jej prosí, aby jí poslal větší obnos peněz - kdyby to bylo možné, alespoň tři tisíce korun.

„Můžeš si to odečíst z mého věna, tatínku, jenom mi neodpírej ještě tuto pomoc. Ostatně, nebudu od tebe žádat žádné věno, neboť doufám, že se brzy stabilně usadím.“

Tomu závěru se notář zasmál.

„To mi slibuje stále, ale při tom nepřestává ždímat moji peněženku. Eh - darmo mluvit,“ mávnul rukou a povzdechl, „Linča se zakopala - to je tak, když si děti nedají poradit!“ Víc nic neříkal a poslal Linče žádaný obnos. Monika byla zarmoucená a trochu na Linču žárlila, jak už to mezi sestrami bývá.

Ač se mají velmi rády, přece si závidí.

Vida! Ona sama šetří a mrzí ji, když dá trochu víc od ušití kostýmu, ale Linča se nerozpakuje napsat si o hodně velký obnos. To bude zase nějaká drahá, divadelní toaleta…

Kdyby byla věděla, nač Linča potřebuje tak velký obnos, byla by ji snad politovala a snad by se jí i obdivovala.

Když přijela divadelní společnost z Kamenice do Drásova, chtěli tam zahájit Tragédií dětí. Doďa Kovář měl hrát zase svého Frantíka a kašlat po celé představení,

87$

až by se mu po skráních řinul pot. Ale Doďa kašlal doopravdy a nebyl tentokrát schopen svého vystoupení. Ředitel zuřil a prudce ho napadl. Lomil rukama, křičel, co tu vlastně znamená, když si nemůže poručit. Doďa se omlouval, že by rád hrál, vždyť ví, že tahle úloha mu zvlášť dobře sedí a má při ní vždycky úspěch, ale že to není možné. Má hroznou rýmu a kašel, bolí ho na prsou a má teplotu.

Ředitel huboval, neboť musel ohlásit jinou hru a omlouvat se i v té, že bylo nutné pro onemocnění jednoho z členů souboru změnit obsazení. A měli tu pobýt jen týden a zakotvit na delší čas v Tišnově.

Doďa Kovář se opravdu vážně rozstonal. Ležel v malé komůrce, kterou obýval se začátečníkem Pekárkem a jeho ženou a sotva dýchal. Bylo to znát, že se nachladil při cestě do Kamenice, kdy si úplně promočil boty a zůstal v nich po celé představení - pil studené pivo a lehl pak do ledové postele. Paní Pekárková to říkala od počátku, že se mu to vymstí. Bylo nutné zavolat lékaře a ten na jeho nemoc pohlížel velmi vážně.

Herci, kolegové a kolegyně, ho chodili navštěvovat, jeden přes druhého a svou přítomností mu nedali ani na chvilku pokoj. Doďa se měl potit, ale měl jenom jednu noční košili, tak nevěděl, co si převlékne, až se vypotí a měl strach, kdyby přišla Linča, jak by se ukázal před ní bez košile.

Linča opravdu přišla a byla velmi vážná a starostlivá. Sáhla mu hebkou, jemnou rukou na čelo a na tepnu a přisedla si k němu na postel.

88$

Musel na ni hledět svýma dětsky modrýma očima trochu šikmo. Vyprávěla mu o včerejším představení a jak Cvrk jeho úlohu zkopal.

„To ti byla úplná fraška,“ povídala se smíchem. Když vyšla paní Pekárková do kuchyně, kde vařila u paní bytné svůj skrovný oběd, poprosil Doďa Linču, aby mu dala ještě na chvilku ruku na čelo.

„To mne nebolí hlava tak hrozně, když mi na ní držíš ručičku. Ach, Linčo, kdybys tak byla u mne stále!“

„Jdi, blázínku,“ povídala, „dám ti raději obklad a odpoledne zase přijdu.“

Přinesla mu bonbony - vděčně je vzal, ale nejedl. Bylo mu hodně špatně.

Když nazítří přišel zase doktor, seděla Linča právě u jeho postele. Odstoupila k oknu, když ho vyšetřoval. Doktor se po chvíli narovnal a hleděl na něj starostlivě:

„Bude to zápal plic - tady po pravé straně na dolním hrotu. Nu, doufejme, že to dobře projde, budete-li poslouchat. Ale to nepůjde, abyste za týden zase běhal na zkoušky, lepil plakáty a hulákal na jevišti! Nejlépe by bylo, kdybyste odjel k rodičům nebo někam k příbuzným - prostě domů.“

„Nemám žádné doma,“ vzdychl Doďa a netrpělivě si přelehnul.

„To je hloupé,“ řekl doktor, „ale musíte se šetřit. Jste poměrně slabé konstrukce.“

Vešla paní Pekárková a zaslechla konec.

„Ó je - to s námi nepojedete. Musíte tady zůstat. Co

89$

je to platné. Paní bytná vám poslouží, když jí zaplatíte.“

„Čím?“ Doďa se ušklíbl. „Ředitel mi foršús nedá a nikdo mi nepůjčí.“

Linča mu však stiskla ruku a pošeptala:

„Já ti půjčím, Doďo. Ještě dnes napíši domů.“

Tak na to potřebovala ty tisícovky.

***

Když odehráli naplánované kusy, které stejně kulhaly, protože Doďa Kovář ve všech scházel, odjeli do Tišnova. Tam se těšili na velký úspěch.

Město bylo známé svou pokrokovostí a uměnímilovným obyvatelstvem. Odjeli bez Dodi, protože u něj zápal plic ještě ani nevyvrcholil.

Před odjezdem ho jako každodenně přišla Linča navštívit a řekla, tisknouc mu horkou ruku:

„V neděli se přijedu nějakým způsobem na tebe podívat! Určitě přijedu, uvidíš!“

„Nebude to možné,“ odporoval mdlým hlasem, „dopoledne se musíš připravovat a odpoledne je vždy pohádka pro děti. Kdybys ty nehrála princeznu - kdo by ji hrál?“

„Dobiášová. Víš, že se na to třese. A večer máme dávat Maryšu. Nabídnu Kulídě, aby ji tentokrát hrála za mne.“

„Na to starý nepřistoupí!“ jak mohl, prudce zvolal Doďa. „V zájmu umění a souboru to ani není možné. Linčo, to jsem tě považoval za větší umělkyni, než ses teď

90$

projevila. Nelze se přece podrobit v takovém případě osobnímu zájmu!“

Linča se zarazila. Hleděla chvíli strnule do prázdna vyvstal jí tam před očima strašný moloch, který vycenil zuby po jejím srdci.

„Tak to stihnu všechno. Přijedu sem a ještě zahraji i Maryšu.“

V pátek je přivítalo město, nad nímž strměla vysoká hora Květnice jako hrouda cukru. Když vystoupili z vlaku, ovanul je jarní vítr. Zatímco v Brně byla včera ještě aprílová přeháňka s deštěm a krupicí, tady třešňové aleje, vedoucí od nádraží k městu, byly již v květu. Jeden nebo dva slunné dny a všechna poupata se rozvijí a z třešní, včera ještě holých a smutných, se stanou nevěsty.

Všecky herečky hýřily skvělou náladou; co zkusily zimy a nepohodlí a najednou přišlo krásné jaro, slunko se na ně usmívalo a líbalo je do tváří.

Paní Kulíková prohlásila, že s jarem člověk omládne a cítí, jak se mu v prsou probouzejí úplně nové a neznámé touhy. Dobiášová sepjala ruce a vykřikla na celou ulici: „Kluci, já bych se tak ráda vdávala!“

„Slyšíte to, Nerade?“ se smíchem zvolala paní Kulíková, „jste rozvedený panic a nic na to neříkáte? A což se mnou,“ žertovala, „byste se neoženil? Jsem také k zadání a hezká, Zachovalá…“

„Pf!“ Nerad hvízdnul, „s takovými starými krabicemi bych se měl ženit? Blázníte? To támhle Linčinka - to by bylo něco, ale vy?“

91$

Obě herečky byly možná uraženy, ale nedaly to najevo. Tvářily se, jako by rozuměly žertu - přiskočily, každá z jedné strany a tloukly ho do zad a kam to šlo. „Hleďme ho nezdvořáka!“

Linča se jen útrpně usmála:

„Dobře, že k tomu namlouvání musí být vždycky dva - a já se na to nedám!“

Kulíková i Dobiášová se chechtaly a strouhaly Neradovi mrkvičku - Linča však nebyla na podobné žerty naladěná. Byla smutná a měla starost.

***

Když Linča něco řekla, tedy to skutečně dodržela, ať to bylo spojeno s jakýmikoliv překážkami. Tak se také rozjela z Tišnova za Doďou, i když měla večer hrát Maryšu. Když to řekla řediteli, že odjede, ale do večera se určitě vrátí, zbledl leknutím a povídal hněvivě, že neví, co si má myslet o takovém jednání.

„Což když zmeškáte vlak? Nebo se vám něco přihodí? Jak to zodpovíte, slečno Vodičková? A jak tu budeme vypadat před samým představením? Podívejte se na plánek sálu, je dnes již vyprodán do posledního místa. Byl bych tu znemožněn, kdybyste nepřišla.“

„Pane řediteli, co si o mně myslíte?“ zvolala Linča a nemohla pochopit, že ji může tak podezřívat. Vše si vyhledala v jízdním řádu a měla to krásně vypočteno. K pobytu u Dodi jí zbývaly tři hodiny, i když čítala s eventuelními nehodami, jako je zpoždění vlaku nebo

92$

nějaká neočekávaná překážka. Ale co by mohlo nastat? Počasí bylo krásné a na nádraží ve městě, kde Doďa ležel, bylo sotva pět minut. Podala řediteli ruku a dala mu čestné slovo. Ředitel byl mrzutý, ale dosud neměl příležitost Linče něco vytknout. Kdyby všecky někdy klopýtly, tedy Vodičková ne!

A tak Linča jela. Se žádnou z hereček nebyla tak důvěrná, aby se jí zpovídala z pohnutek, jež ji k této cestě přiměly, ba, neptala se po nich ani sama sebe. Seděla ve vlaku a stále si říkala, že se těší, až pojede zpět, to že snad již bude vědět, jak je Doďovi. Měla pro něj plné srdce soucitu, neboť věděla, že je na světě úplně sám a sám a že nemá před sebou ani pevné zdraví, ani kariéru. A jaká už byla ve všem stoprocentní, chtěla mu k obému dopomoci. Až jednou se to uskuteční, co má ona před sebou! Příští týden měl zavítat do Tišnova jeden z hlavních herců brněnského národního divadla. Měl se společností hostovat a hrát s Linčou v Králi Oidipovi. Od toho si Linča mnoho slibovala. Teď se musí projevit její umění v plném světle a tím se naplní její budoucnost. A až bude u stálého divadla, postará se také o Doďu. Prohlásí prostě, že je to její partner a že bez něho nepůjde!

Mládí je vždy hotovo věřit krásným plánům a zlehčovat boj, který na sebe bere. Tak byla Linča plná nadšení.

Počasí bylo krásné a po nočním deštíku všecko přímo hladilo.

Když vystupovala na nevelkém nádraží a kráčela k městu, byla obdivována po celou cestu pohledy

93$

kolemjdoucích mužů i zářivého slunce. Znali ji tu z jeviště a byli jí nadšeni; a každý si myslil, že sem snad přijela za dobrodružstvím a rád by věděl, koho tu zanechala po sobě toužícího.

Malému flirtu s tak hezkou dívkou by žádný z nich neodolal. A každý si také myslil, že by to nebylo nic těžkého získat herečku… Chudáci herci, mají vždy špatnou pověst.

Když přišla až ke dveřím Doďova bytu, měla Linča stále větší strach, ale když otevřela, paní bytná jí řekla, že nemocnému je lépe.

„Zaplať Pán Bůh, že jdete. Pan Kovář počítá hodiny a stále říká, že to nemůže od vás žádat, abyste přijela a při tom to vidím každým kouknutím, jak po vás touží a jak na vás čeká.“

„A co říká doktor? Nebezpečí již minulo?“ spěšně se ptala Linča, vpadnuvší do malé kuchyně jako velká voda. Najednou jí byl plný byt.

Z pokoje se ozvalo chraptivé zakašlání, typické, jak je znala z jeviště i se styku s Doďou. Zaklepala na dveře a již stála v úzkém, chudě zařízeném pokoji.

Na posteli seděl Doďa a pohltil ji očima. Vztáhl po ní ruce: „Linčo!“ zvolal a hlas se mu zlomil v pohnutí. „Věř, že jsem tě nečekal,“ vydechl a tvářil se tak, jako když hrával v Tragédii dětí nešťastného Frantíka.

Pospíšila k posteli a podala mu ruku - a aby zakryla své pohnutí, s veselým smíchem povídala:

To je pěkné, já celý týden myslím, jak se na mne těšíš a ty zatím - „

94$

„Vůbec jsem se neodvažoval doufat, že přijedeš,“ řekl a držel její ruku ve své. Kdyby tu nebyla paní bytná, byl by se na tu ruku vrhnul a líbal ji s celým svým zadržovaným citem.

Paní bytná byla však zvědavá a byla by ráda věděla, co vlastně k sobě tito lidé cítí. Vždyť z krátkého pobytu v tomto městě se stali známými a populárními. Linča mu vytáhla ruku a zatím, co se vyptávala na posudek lékaře a Doďův zdravotní stav, odkládala kabátek na vedlejší postel a klobouk dala na hlavu jakési nymfy, jež držela na ramenou nevkusné hodiny.

Paní bytná žalovala, že pan Kovář nic nejí. Vždy mu dají přinést z hospody oběd a on se v tom jenom přebírá.

„A sotva mu odlehlo, už zase vstává a chodí po zemi dnes se sám holil a myl studenou vodou, jakoby nebyl po tak těžké nemoci.“

„Ale vždyť je teplo, paní Soukupová,“ jako dítě se omlouval Doďa a jen se díval na Linču, „přece jsem už nemohl být tak vousatý jako zálesák. A studená voda mě velmi občerstvila.“

Když se paní bytná nemohla ničeho dočkat, odešla do kuchyně. Povídala si, že se za chvilku přijde zase na ty dva podívat. Ještě dopoledne mluvila se sousedkou přes plot a povídala s velikým zájmem: „Tak za ním přijela. Tvrdí o ní, že je z jakési dobré rodiny. A já bych tomu docela věřila. Je vám tak pěkně oblečená a jaké má prádlo!“

„I dejte pokoj! Z dobré rodiny! Copak by ji pustili, aby

95$

chodila po světě jako nějaká poběhlice… Nevěřte tomu!“

Linča se však nestarala o úsudky lidí a seděla u Dodi na posteli. Dovolila mu, aby líbal její ruce. „Jenom, když je ti lépe,“ řekla a pohladila mu bohaté, černé vlasy, „neměla jsem celé dny pokoj - stále jsem si myslila, když je to zápal plic, abys to dobře prodělal.“

„A už je mi dobře. Docela dobře, Linčo. Když jsi přišla, nechci již nic jiného. Ne, nemohu tomu ani uvěřit. Blahoslavený zápal, šťastná moje nemoc! Což bys byla za mnou přišla, kdybych byl zdráv? Ani ses na mne nepodívala.“

„Tak vidíš,“ Linča se usmívala a zase ho pohladila po hlavě, „vždycky je něco k něčemu dobré. A víš, to, že bude s námi v Tišnově hostovat Vydra? Už je to docela hotovo. Starý chce dávat Krále Oidipa, jenže neví, jak obsadí tvou úlohu.“ Linča mu sdělovala, o čem předpokládala, že ho bude zajímat.

On však hleděl jenom na ni, na její ústa, na její oči a vše se mu líbilo.

„Cožpak já - hm - moje úloha! Ale ty, ty se ukážeš! Budeš hrát přímo s ním. To už budu zase na nohou, budu tě alespoň vidět.“

„Vidět, vidět! Co z toho budeš mít. Přála bych si, abys také hrál vedle Vydry - aby taková kapacita viděla, co dovedeš.“

„Hm - já. Vedle kapacity zanikne každý herec, i dobrý. Ale o mne se přece nejedná - jen o tebe, Linčo. Víš, já bych ti to tak přál…“ Doďa sevřel znovu vroucně její ruce a přitiskl si je na prsa.

96$

„To je můj sen, Doďo! Získat člověka, který něčemu rozumí a něco znamená a který by se za mne postavil. Ne z protekce, ne pro nějakou přímluvu, ale čistě pro mé umění. Abych se jeho dobrou kritikou dostala konečně na lepší místo.“

Linča dala své touze, aby se rozletěla a ústům, aby ji líčila.

„Věř, Doďo, někdy mne to s tou naší šmírou nebaví. Ředitel ničemu nerozumí a jeho žena je klepna.

A Nerad znehodnocuje umění svými pletkami a intrikami, které se mi protiví až na dno duše. Cvrk by něco dovedl, ale je více opilý než střízlivý a víme to všichni, kam často zabíhá.“

„A ty naše dámy? Pf! Je tě škoda mezi ně. Mám často strach, že se mezi nimi poskvrníš. Jsi jako labuť mezi husami!“ Doďa se chtěl zasmát, ale tak se rozkašlal, až se zalknul. Pot mu stékal po čele a spáncích a na každém praménku vlasů mu stála kapka. Linča na něj hleděla starostlivě.

„Stále tolik kašleš. Nesmíš teď dlouho kouřit,“ řekla.

„Nebudu, když jsi na mě tak hodná. Ale až odejdeš od naší společnosti jinam - a já bych nekouřil - jak to vydržím? Čím bych se utěšoval, čím bych se omámil, až na mne dolehne samota?“

Z veselosti najednou upadl do stesku a smutku. Takové přechody míval často a nemoc je v něm ještě zvýšila.

„Neodejdu bez tebe. Řeknu to Vydrovi a každému, kdo se bude o mne zajímat. Řeknu, že jsi mým partnerem a že musí vzít též tebe, chce-li kdo získat mne.“ Linča

97$

to zvolala odhodlaně a posuňky i očima ujišťovala Doďu o pravdivosti svého předsevzetí. On však potřásl hlavou. „Nikdy bych se nechtěl stát tvou přítěží, Linčo! Bůh mne chraň před takovým sobectvím, to bych raději žalem a steskem umřel, než bych tě brzdil.

Nemohu přece od tebe žádat oběti. Chci všecko to, co mi dáváš přijímat jako dobrovolný dar!“

Linča chtěla něco namítat, ale paní bytná zase vešla a chtěla vědět, zdali má poslat pro oběd také slečně a nemá-li žádné jiné přání.

Linča pak měla zase po čase možnost dělat hospodyňku; přistrojila stůl a šla do zahrádky pro nějaké kytičky do skleničky uprostřed. Nerostlo tam však nic, jen pár sedmikrás a pampelišek. Nu, přes oběd vydrží…

Přitáhla pak stůl k posteli a sedla si Doďovi naproti. Chlapec paní bytné přinesl dvě konvičky a pekáček s jídlem; Linča vše rozdělila a předkládala a poslala hocha k cukráři pro nějaké kousky.

„Hlavně s ovocem a šlehačkou,“ nakázala.

„Nu - není to idylka?“ povídala s veselým smíchem v očích. „Vidíš,“ řekl Doďa a sledoval ji horečnýma očima - tak nějak chtivě a při tom dětsky, „tohle jsem postrádal po celý život. Rodinný krb, to musí být něco krásného! Ach! Proč to není všem lidem dopřáno? Moji kamarádi ještě ze školy ho měli téměř všichni a já jsem se často hladově díval jen z daleka, třeba oknem na takový Štědrý večer v rodině. Bože, jak se mi to jevilo a jak jsem byl chudý. V sirotčinci, to víš - také nám dali dárky a stromeček, ale co je to proti životu v rodině?“

98$

Linča poslouchala a srdce se jí sevřelo soucitem. Ach, ten soucit! Ten byl u Linči vyvinutý jako smysl a často pro něj trpěla. A při tom jí sáhlo něco studeného k srdci.

Měla také teplý, krásný domov a ten zaměnila za tento potulný život s cizími lidmi! Najednou se nemohla ovládnout. Sklonila vedle Dodi hlavu na podušku a dala se do pláče.

Hleděl na ni překvapen a jejím výbuchem téměř rozvrácen. Položil si hlavu až k její a objal ji kolem krku. Myslil, že je tak uchvácená jeho slovy a steskem.

Štěstí a lítost, vše v něm překypovalo.

Když Linča zjistila, že ji objímá, rychle se vzchopila. Sundala jeho ruku a povídala: „Tak ne - Doďo! Víš, tohle odjakživa nemám ráda!“ A odsedla a urovnávala si vlasy.

„Vystydne nám jídlo. Hleď, tahle polévka tě posilní, voní zcela slibně.“ A podala mu příbory.

„Odpusť, odpusť mi, Linčo,“ prosil a jen těžce se uklidňoval, „odpusť mému přenáhlení. Ach, jak ti to mám jinak naznačit, co pro mne znamenáš a jak tě miluji.“

„Nemluv o tom, Doďo,“ prosila a trochu tvrdě sedala k jídlu, „ty znáš můj názor na lásku. Víš, věřila bych v ni a chtěla bych ji - ano - máš pravdu, člověku je smutno, když je docela sám - ale jen takovou, jak jsem ti kolikrát naznačila - docela platonickou, jenom lásku duchovní.

Ne, mysli si, že jsem přepjatá a neupřímná, že jsem podivínská, ale nic si ke mně nedovoluj, jinak bys mě ztratil.“

99$

„Linčo, ctím tě jako svatou, jen k tobě se mohu modlit a tvůj obrázek líbat - ale - „

„Víš, Doďo, mám tě ráda, mám tě opravdu ráda, a když si někdy pomyslím, že bych tě ztratila, tu je mi nesnesitelně smutno; ale nemohu si představit, že bych mohla mít s nějakým mužem důvěrný styk. A proto, prosím tě, nikdy nekaž náš poměr.“

Linča mluvila vážně a když skončila, počala jíst. Doďa slíbil, že nikdy nezapomene na její vůli a i on se pustil do jídla.

Z města se ozývaly zvony a z kuchyně sem zazníval cinkot nádobí. Paní bytná také podávala oběd. Její manžel byl krejčí a teprve teď přišel z dílny, kde od rána žehlil. To byl jeho nedělní odpočinek.

Linča již zase našla veselý tón a vypravovala Doďovi všelijaké příhody z divadla. Jak uměla být vážná a snivá, tak se dovedla také vesele rozpovídat a vtipem téměř zářila. Znala též anekdoty, průpovídky, a když četla, ráda vypravovala, co ji zajímalo svými slovy. Tím vším bavila Doďu při jídle a ještě dlouho po něm.

Doďa ležel trochu unavený, ale sladce naladěný. „Jen kdyby mne tak netrápil ten stálý kašel,“ povídal. „Ale podívej, co mi to dělá v poslední době“ a ukázal Linče kapesník. Byla náhle polekána až k smrti. Na šátku byly kaňky krve.

„Ježíš - Maria - „ šeptala, „Ježíš - Maria - ví to doktor?“

„Myslí, že je to od zápalu.“

„Pane Bože,“ polekaně řekla, „musíš se léčit. Až vstaneš,

100$

půjdu s tebou v Brně k odborníkovi. Tak to přece nemůžeš nechat.“

Najednou cítila, jak se jí srdce svírá úzkostí a lítostí.

„Doďo - já mám strach! Dojdu ti pro doktora.“

„Ale ne! Co myslíš! Za chvilku musíš na vlak - ostatně - to je jistě po tom zápalu.“

Doďa se tak nějak divně usmíval, utíral si rty, neboť mu stále ještě šla krev do úst.

Linča slýchala, že je proti tomu dobrá slaná voda. Šla tedy do kuchyně a vyžádala si trochu soli a sklenici. S nejstarostlivější tváří mu připravovala prostý nápoj a úzkostlivě se vyptávala, má-li bolesti a cítí-li nějakou tíhu. Uložila ho naznak a hladila mu zrosené čelo. Se zjevným požitkem se poddával její péči. Zachycoval její ruce a dával si je na rty.

„Za to musíš mít v životě jen samé štěstí. Jen jdi nahoru ke slávě, stále výš - a na mne se neohlížej. Dala jsi mi již dnes tak mnoho svými slovy!“

Linča se nemohla nějak nasytit té péče o něho. Když se konečně rozpomněla, byl nejvyšší čas jít na vlak. Těžce se s ním loučila. Řekl, že brzy přijede za nimi, ale Linča ho prosila, aby ještě zůstal.

Dala paní bytné peníze a prosila, aby se o něj starala, jako by to byl její syn. Ještě mu podala ruku a po malém váhání ho letmo políbila na vlasy.

Potom už běžela.

Když vyšla z domu, slyšela vlak. Přijížděl do stanice. Jak dlouho tu stojí? Pět - sedm - deset minut? To ne sotva pět. Doběhne tam? Utíkala. Napřed jen rychlým

101$

krokem, že se jí v krátkých šatech nožky jen míhaly. Pak stále více, poklusem a konečně letěla…

Když vrazila do nádraží, vlak vyjížděl. Rozrazila dveře na peron, vyřítila se tam - ale bylo již pozdě. Vlak sestával jen z několika vozů a než oběhla zábradlí, opouštěl již poslední vagon nádraží.

Linča zalomila rukama. Nedbala, že se jí zřízenci smějí.

„Co si počnu,“ naříkala, „Ježíš Maria, já musím být v Tišnově!“

Srdce jí tlouklo únavou a vědomím, že udělala něco velmi zlého. Nedojede včas na představení Maryši. Co řekne ředitel? A jaké z toho budou následky! Linča měla po svém otci vrozený smysl pro zodpovědnost, který se v ní začal ozývat teprve teď, když dospěla. Jak se bude řediteli zodpovídat z takové lehkomyslnosti a bezohlednosti? Ne - to je vyloučeno. Musí se za každou cenu dostat do Tišnova. Běžela do kanceláře a tam se vyptávala na další spoje.

„Z Brna byste to měla lehké,“ řekl přednosta, zaujat hezkým děvčetem, „ale do Brna teď nic nejede až v deset hodin večer.“

„Je tu nějaký autodopravce?“ Linča se ptala celá vystrašená. „Ať to stojí, co chce, musím se tam dostat do sedmi hodin.“

„Nu, jedině autem, ale zde je autodopravce jen jeden a ten je dnes na svatbě,“ uvažoval přednosta. „Jedině, že byste telefonovala do Brna, aby pro vás přijelo taxi sem.“

Druzí úředníci také radili, a tak se nějaká pomoc

102$

našla. Linča seděla ještě hodinu na nádraží a zatím jí něco sehnali. Přijelo auto z Brna a Linču odvezlo.

Seděla v něm jako na žhavém uhlí, a jen se dívala, jak ubývá cesty a jak přibývá hodin. A jako naschvál šofér zajel do štěrku a píchl. Musel zastavit, spravovat, zvedat vůz a měnit kolo. Znáte všichni ty nekonečné minuty, stojíme-li na silnici a čekáme, až bude možné zase nasednout.

Byl takový krásný jarní podvečer, v němž je obzor lemován červánky a zlatými pásy a vzduch jako křišťálový se chvěje nad polem. Bylo teplo a luka s rozkvétající řeřichou a pampeliškami se oddávala tichým polibkům rosy…

Mladí lidé, svátečně oblečení, šli procházkou po silnici do sousední vsi, zpívali a smáli se, když viděli auto a u něho netrpělivé děvče.

Konečně bylo vše v pořádku a Linča mohla nasednout. „Jen jeďte, prosím vás, jeďte! Musím tam být za každou cenu,“ pobízela řidiče.

Dojeli něco málo po sedmé. Linča uštvaná, jakoby sama běžela s větrem i autem o závod, se vřítila přímo do šatny.

„Zaplať Pán Bůh!“ křičel Nerad. „Jsme tu zoufalí. Starý se věší!“ A paní Kulíková se obrací od zrcadla. Má již selskou sukni a košili na tkaničku. Ukazuje svá svůdná ramena.

„Ženská! Vy nemáte kouska zodpovědnosti! Jedete za milencem a o povinnost nedbáte!“

A Dobiášová se chechtá a začíná nějakou úvahu o prud—

103$

ké lásce a pokrytectví, kterého je schopna taková, na pohled neviňoučká panenka.

Linča sotva dechu popadá. Chce se omlouvat, ale nepouští ji k slovu. Ředitel hubuje, jeho paní vříská a Kulíková leje olej do ohně. A všichni se jako vosy ženou na Linču. Kde prý se courala a co kde tropila…

A hleďme - s Kovářem? Tedy přece žádná tichá panenka! Linča se nemůže bránit a začíná plakat. Chce něco vysvětlovat, ale její hlas zaniká ve vřavě. A najednou Nerad toho má právě dost. Obrací se k ženským a povídá bez okolků:

„Držte zobáky! Co všecky máte! Vodičková je tu, tak jaké pak fóry. A svou úlohu si zahraje lépe než vy všecky dohromady!“ Ovšem, že je vřava ještě větší - paní Kulíková mluví o nevděku společnosti a zneuznání talentu. Když ona hrávala Maryšu, to bylo něco jiného ale tohle by byla neudělala. Tohle ne! To ne! Linča překypuje zlostí a lítostí a na dně pobouřeného srdce má strach o Doďu.

A proto tak nádherně hraje dnes Maryšu. Ještě nikdy ji tak nehrála. Je v ní celá - duše, srdce, tělo - všecko je Maryšou.

Má velký úspěch - obecenstvo ji vyvolává a konečně dostává od kteréhosi pána krásnou bonboniéru.

Sotva je po představení, již ji otvírá a nabízí čokoládové a rumové bonbony.

Chce žít s ostatními v míru, ale daří se jí to jenom na polo. Ženské by ji nejradši uštípaly; pojídají její bonbony, ale při tom hledají, čím by ji poranily.

104$

Ředitel je trochu usmířen jejím výkonem a upouští od pokuty, kterou jí chtěl předepsat.

A tak se vrací všecko do starých kolejí - a zůstává jen Linčina úzkost a starost, v níž si připadá osamocená a opuštěná jako nikdy předtím.

***

Bylo to před svatodušními svátky, když přišla k notářovům paní Hovorková. Už tu nebyla dávno, velmi dávno. Vždycky říkala, že sem těžko vstupuje pro lítost.

„Dokud nepřekročím váš práh, tak si to ani neuvědomuji, že je Karlička mrtvá - ale když k vám vstoupím, cítím teprve, že je to pravda.“

Toho dne však byla nějaká udýchaná a rozčilená, ale radostně. Její trochu staromódní šaty se jí vlnily rychlým dechem a tváře měla červené.

Nebylo ostatně divu - venku panovalo veliké horko a na této straně ulice se slunko opíralo o chodník, že byl zrovna žhavý.

Monika ji radostně vítala, ale ona jen prosila, že by ráda mluvila s panem notářem.

„Jdu k němu na poradu, protože vím, že je to náš dobrý přítel. Chtěla jsem, aby za ním došel tatík, ale copak je po něm. Než by se vypravil - a tahle záležitost spěchá.“

Monika šla pro tatínka do kanceláře a poprosila paní myslivcovou, aby si sedla na gauč. Sama měla plné ruce práce, tak si jen oklepala mouku ze zástěrky. Když při—

105$

šel notář, ač nerad od rozdělané práce, paní Hovorková se s ním spěšně pozdravila a hned rychle začala, jak to měla ve zvyku. Že nemají lepšího přítele nad něho a tatík, že to hned povídal, poradíme se s panem notářem, on ve městě všecky lidi zná a má lepší postřeh než my v lesích. A tak tedy, že ho chce prosit, aby jí poradil, jak se mají zachovat.

„Je to opravdu zvláštní a neočekávaný případ a řeknete-li vy, pane notáři, že by to mohlo být k dobrému, pak snad budeme mluvit o štěstí, které se usmálo na naši Sylvičku. Já nevím, pane notáři, opravdu a nemohu si to v hlavě srovnat - naše Sylva, hloupá holčina ze samoty a že by se zalíbila takovému světem prošlému pánovi?

No, Moničko, co tomu říkáte? Ten zdejší nový advokát, pan doktor Vojnarský, požádal naši Sylvu o ruku. Na mou duši, psal ji a zároveň také tatíkovi.

Co jí napsal, to nebudu povídat - děvčeti se dá všelicos namluvit a také se dá lehce chytit, ale moc pěkně to sdělil otci - moc pěkně. Vysvětlil mu, že se chce ženit a že nemá příležitost daleko a s obtížemi si hledat nevěstu - že se mu jedná jen o dobrou hospodyňku a čestnou rodinu - a tak - že si myslí, že snad nesáhl vedle, když přišel na naši Sylvu. Po věnu prý se neptá, že mu kancelář jde dobře a tak jen chce odpověď. No to je co říci - ne? Tak vás chceme prosit o radu!“

Paní lesní to vypověděla jedním dechem a ohlížela se brzy na notáře, brzy na Moniku. Notář poslouchal sice se zájmem, ale celkem ho to tak mnoho nepřekvapilo.

106$

A věděl, že paní Hovorkové doporučí, aby odpověděla doktorovi kladně. On by mu také dal dceru, kdyby ho o ni požádal.

Monika však byla celá pobledlá a tajně se zespodu zadržovala stolu. Tak jí připadalo, že jí to stání unavuje, že by si sedla, kdyby seděla i paní lesní. Když paní Hovorková radostně odběhla, byla by tak ráda někam odešla, aby zůstala na chvilku sama, ale neměla kam. Helenka právě přišla ze školy a začala líčit své veselé zážitky. Bylo nutné dodělat oběd a nosit na stůl. A tak si nemohla ani poplakat…

Musela se opanovat a jít za svými povinnostmi. Ne, Monika nesměla mít své soukromí!

Brzy byla svatba. Nic nestálo v cestě - Sylva k ní nadšeně svolila a doktor také spěchal. Prohlášky vyšly ve dvou týdnech a v myslivně se konaly veliké přípravy.

Snoubenci přišli obřadně pozvat notářovy na svatbu. Helenku za družičku, Moniku s notářem ke stolu.

Doktor Vojnarský byl trochu rozpačitý; nechal mluvit Sylvu, která měla vždycky dobrou výřečnost a nešla daleko pro vhodná slova. Nezapřela ovšem, že je ze zapadlé myslivny, ale Monice letmo blesklo hlavou, že se jistě brzy přizpůsobí svému novému postavení.

V tom ohledu jsou ženy chápavé a bystré.

Notář byl doma, neboť návštěva přišla po druhé pro—

107$

hlášce, v neděli před samým polednem, tedy s nimi nezůstala Monika sama. Byla ráda - ač měla již onen mocný dojem, který v ní zanechalo sdělení paní Hovorkové, šťastně za sebou. Notář bodře potřásl doktorovi rukou a povídal, jak mu chválí tento krok. Nemůže přece věčně zůstat svobodný a když to musí být, tedy nač čekat. On že také dlouho neotálel a nikdy toho nelitoval. Doktor se toho zachytil a víc než notáři objasňoval Monice, co ho nutí k tak spěšné ženitbě: maminka mu vážně stůně a přeje si přímo chorobně, aby poznala ještě jeho ženušku a viděla jeho domácnost.

Při tom se jemně usmál na Sylvu a řekl, že bude jistě spokojená, až uvidí, jakou pěknou paní si vyvolil. Monika se také usmívala a když zavadila o jeho oči, jako by mu vyslovila své pochopení. A působilo jí to zase takovou nějakou mučednickou rozkoš běžet asi dvakrát před svatbou do myslivny a nabízet tam všemožnou pomoc, a o svatbě tam jet kočárem a hledět na Sylvino štěstí, které bylo tak nepředstírané, veliké a samorostlé. Sylva byla takové veselé, prostoduché stvoření, které se neumělo tajit bolestí ani štěstím a vnucovalo je plnýma rukama i svému okolí. Monice řekla asi čtyřikrát, jak by jí přála, aby byla také tak šťastná jako ona, aby se i její potěšení vrátilo.

„Až půjdeme na tvou svatbu, to budeme veselí,“ říkala stále.

Monice seděla až na dně duše bolest, to je pravda, ale byla to bolest skoro příjemná. Mučednice v knihách o svatých také měly rozkoš ze své bolesti, protože ji přinášely za oběť ideálu.

108$

Monika si říkala, že ji přináší své lásce k Bohoušovi a nepřipouštěla si ani zdaleka jistotu, že jeho obraz jí v srdci bledne, a že si ho někdy už ani nemůže dobře připomenout.

Měla ostatně také trochu obyčejné radosti, která i hodně ušlechtilou ženu dovede potěšit. Nové šaty z černého taftu a šité v sousedním městě u nejlepší švadleny, které jí pořídil tatínek, naplnily její srdce jistou spokojeností.

A tak se vrátila z té svatby potěšená alespoň Sylviným štěstím a svým úspěchem mezi ostatními ženami, z nichž byla nejlépe oblečena.

Ovšem - to vše bylo jenom na povrchu.

***

A najednou se zdálo, jako by to Sylvino přání mělo být vyplněno.

Jednoho krásného, letního dne přišla paní doktorová Spilková. Přišla tak neočekávaně, že by se spíš byli u Vodičků nadáli hlavní výhry na starý los po babičce. Luděk, dlící doma na prázdninách, šel právě z koupelny a padl jí přímo do náruče.

Tak byl překvapen, že ji ani uctivě nepřivítal. Udělal jí polochlapeckou poklonu a vše ostatní zaniklo v jejím vysokém zvolání.

„Kdepak je Monička? Zavolejte mi honem Moničku! Je škoda každé minuty, v níž je oloupená o tu radostnou zprávu!“

109$

A nedbala na Luďkova slova, sama se vřítila do kuchyně. Bylo to podívání na starou dámu! Vypadala jako šílená se svými šedivými, rozevlátými vlasy a ruměncem na staré, vrásčité tváři.

Jen co je pravda! Ta léta Bohoušovy nepřítomnosti a jeho nezvěstnost ji krutě poznamenala!

Teď to byla ovšem radost, co paní doktorovou změnilo v planoucí pochodeň!

„Moničko, kde jste, mé dítě! Miláčku, přečtěte si tohle!“

Chytila Moniku za paži a vecpala jí do rukou zmuchlaný kus novin. A zatím, co zbledlá Monika hledala roztěkanýma očima písmenka a ty se snažila srovnávat s řádky a uhádnout jejich smysl - povídala Luďkovi i služce zmatenými slovy:

„Je živ - náš Bohouš je živ! Tady to stojí. A náš tatínek hned telefonoval do redakce a dozvěděl se odtud, že to hlásil kabelový telegram z ciziny a bližší zprávy že dostaneme ještě dnes. Ó - je mi tak - co myslíte, pane Luděčku, je možné radostí zemřít? To bych nerada Bohoušovi udělala!“

Monika přečetla a sklonila papír. Hleděla na paní doktorovou snad spíš polekaně než radostně. Po tom všem marném čekání nemohla hned pochopit a uvěřit - jako by se jí vše v mysli zastavilo, tak tam bylo najednou prázdno.

„Je to pravda, milostpaní? Není to jen nějaká novinářská kachna? Nebo nějaký omyl? Můj Bože, kdybychom to raději nebyli četli.“ Sáhla si na čelo. Najednou si nemohla uvědomit, jak ten její Bohouš vlastně vypadá a - a - co se vlastně stalo?

110$

Ale paní doktorová volala vítězně, že to není žádný omyl, že je to vše pravda, že přece není možné, aby se jenom tak bezpodstatné něco napsalo.

Luděk přiskočil a zvedl noviny, které Monika upustila.

„Dovol,“ povídal, „sám se podívám.“ A četl se zatajeným dechem:

„Právě nám došla zpráva z rozhlasové kanceláře ze Sydney v Austrálii, že výzkumná výprava profesora Vágnera z Prahy, která byla tři roky úplně nezvěstná, se vrací ze své cesty kolem světa do Evropy. Posádku tvoří čtyři muži a jediná žena, vdova po profesoru Vágnerovi, který tragicky zahynul na jednom ostrově v Tichém oceáně. Výprava tam byla přepadena domorodci a dlouho držena v zajetí. Naši veřejnost jistě bude tato nejnovější zpráva zajímat, neboť o tuto výpravu byl stále jeven největší zájem.“

Luděk sklonil noviny.

„Nu - zde se asi nejedná o žádný omyl,“ řekl, „ale - „

„Ale jak víte, že se vrací také Bohouš?“ zvolala Monika a najednou cítila nesnesitelnou hrůzu, že právě v této chvíli dostane těžkou ránu. Tolik let to vydržela žít v nejistotě, ale jak to vydrží dnes do rána, do zítřka do večera, snad ještě do druhého dne?

Paní doktorová však, ne jako šedesátiletá paní, ale jako dvanáctileté děvčátko, zatřepala rukou vysoko nad hlavou:

„Můj tam telefonoval. Do redakce - víte - a odtud mu odpověděli - mají už další zprávy.

Profesor Spilka že se vrací. Náš Bohouš je živ! Je to

111$

dokázáno, je to potvrzeno! Přijedou v nejbližších dnech do Prahy. Asi letadlem. Pojedeme tam, Moničko. Pojedeme mu naproti!“

Jak je sobecká ta lidská radost. Už se neptali, kdo z těch osmi, co jeli kolem světa, se nevrací. Hlavně, že Bohouš! Hlavně, že on! To ostatní je vedlejší!

Luděk běžel pro tatínka. Měl v kanceláři plno lidí, ale musel na chvilku před dveře. Pošeptal mu ve spěchu jen několik slov.

Notář nechal všecky lidi sedět a stát. Co je mu teď do jejich smluv, reversů, konkursů, parcelací, rekursů…

Konečně se na jedno z jeho dětí usmálo štěstí! Konečně! Konečně!

Přiběhl jako mladík. Hupky uháněl po chodbě. Daly mu noviny a jedna přes druhou mu povídaly, že není pochyby! Bohouš žije! Opravdu, opravdu, je to dokázáno!

Byl to všední den jako každý jiný a přece to byl velký svátek. Boží hod, veliká slavnost!

Štěstí sestoupilo z tajemných výšek a usedlo v rodině Vodičkově přímo do čela, k jejich stolu.

Vzácný host! Štěstí do domu!

Zavřete okna, zamkněte dveře, štěstí je prchavý a plachý pták! Aby vám neulétlo!

***

Linča nevěděla nic o radosti, která jako blahodárný letní déšť sestoupila k Monice. Dopisy, které jí docházely z domova, ležely v Přerově v jejím malém pokojíčku.

112$

Společnost odjela z Tišnova do Olomouce a z Olomouce do Přerova, ale měla tam špatné časy - a ředitel chodil jako zuřivý tygr.

Nejenom že nehrál Kovář, ale již týden nehrála ani Vodičková.

Když přišla zpráva, že Doďa znovu velmi vážně onemocněl, tu se nedala udržet.

„Musím se vrátit a posloužit mu, dokud se nevystůně. Ne - nechte mne! Vím, že již nebude nikdy zdráv, ale nemohu ho opustit, pokud mu nebude alespoň trochu lépe. A musím mu pomoci, aby se dostal do sanatoria.“

Ředitel zuřil a ženské ji napadaly jako vzteklé vosy. Linča ovšem na to nedbala a odjela.

Doďa dostal velmi prudké chrlení krve a nesměl se ani hnout. Nebylo ani možné převézt ho do nemocnice. Ležel v soukromém bytě a lidé, kteří mu pronajali skromný, chudý pokojíček, neměli ani čas, ani chuť, aby ho obsluhovali. Muž byl celý den v dílně, žena měla malé děti a kolem domácnosti práce víc než dost.

Linča přijela a prohlásila, že se odtud nehne, dokud nebude Doďa schopen převozu. A tiskla mu ruce a říkala se strojenou veselostí:

„Nic si z toho nedělej! Zůstanu u tebe. Určitě zde zůstanu, pokud ti nebude líp!“

„A co ředitel?“

„Ale o toho se nestarej. Jenom nemluv, prosím tě, nemluv a nedělej si starosti. Bude zas dobře. Kde budu spát? Tuhle na pohovce, to tě uslyším, kdyby ses hnul. Jen buď klidný, prosím tě, Doďo, buď klidný.“

113$

A tak Linča, tato estétka, která nechtěla slyšet o úkonech, které provázejí lidské tělo a jsou jeho přirozeností, začala sloužit těžce nemocnému člověku. Noční láhev a pokojový klozet, miska na chrchle - to byly předměty, kterých se teď nesměla štítit.

Sama nevěděla, když seděla u Doďovy postele, proč to dělá - zdali ze soucitu nebo z lásky.

Když seděla po tmě u jeho lůžka, modlila se a říkala při tom černé temnotě a bezhvězdnému nebi: „Pane Bože, jsem velká hříšnice. Svou maminku jsem ošklivě podezřívala a ani jedinou sklenicí vody jsem jí neposloužila. Mohu-li to odčinit zde, přijmi tuto moji práci a službu za oběť.“

Ubohý Doďa ležel kolik dní bez pohnutí. Poslouchal na slovo lékaře i Linču a neodvažoval se ani zvednout ruku, ani se obrátit, až se mu chrlení usadilo a lékař ho pochválil.

„Vyřídíme rychle vaše přijetí do sanatoria. Když máte pojištění, nebude to nic těžkého. Tři měsíce si tam poležíte - a pak - nu - pak uvidíme.“

„Myslíte, myslíte, pane doktore, že je to možné, abych se uzdravil?“ šeptal Doďa a hleděl prosebně na lékaře. „Ach, já bych tak rád žil…“

„Ale, vždyť budete. Dnes se dělají s tuberou pravé zázraky. Musíte se snažit. Síla vůle k tomu vydatně napomáhá.“

„Ó, tu mám, pane doktore, tu mám!“

Za pár dní bylo Doďovi opravdu lépe. Již směl stát a přecházet pokojem a že se udělalo neobyčejně krás—

114$

né počasí, mohl jít i na zahrádku. Linča ho vedla pod paží a usadila do stínu na malou dřevěnou lavičku. Bezové keře tu zacláněly úpalu slunce a stolisté růže, co kvetly poslední úrodou, dýchaly voňavě vedle panenského lupenu a šalvěje.

Linča si utrhla jednu růži a sedla si naproti na zelený trávník.

„Podívej se, jak je krásná,“ povídala a rozfukovala její bezčetné, červené lístky. Doďa však seděl smutně a najednou se jí zeptal:

„Máš ráda Wolkera? Která z jeho básní se ti líbí nejvíce?“

„Balada o očích topičových,“ bez rozmyslu odpověděla Linča, „ale jiné jsou také krásné.“

„Wolker byl velký myslitel. Jak uměl krásně mluvit i o smrti. Víš, jak napsal: „Smrt není zlá, smrt je jen kus života těžkého,“ řekl Doďa a hleděl kamsi přes rybízové keře, kde se vzduch třásl teplem a komáři předli ve zmateném klubku.

„A nebo tahle sloka - znáš ji?“ promluvil jako ze sna:

{Na pasece tři smrky stojí,

pod nimi mládenec nemocný

vyhublá svoje prsa hojí

a čítá, čítá dlouhé dny.

Den za dnem jako vlna ubíhá,

nehybný musí být a tichý musí být,

neb plíce malátné a zpola neživé

jsou jako plachý pták,}

115$

{jejž nesmíš zaplašit,

sice nezpívá -

Na pasece tři smrky stojí

vichřice nosí čas - čas rány hojí -

mládenec vzhůru zdvihá skráň:

Oblaků bílé rafie

nebeským orlojem se rychle otáčejte,

ať přijde hodina, která mi odbije -

- hej - uzdravený vstaň!}

„Doďo, víš, že se nesmíš unavovat,“ zvolala Linča a vstala, aby k němu přistoupila blíž. Pohladila mu hlavu i tvář. „Také ta slova uslyšíš: Hej, uzdravený vstaň!“

„Kdybych to věděl, že mne ani pak neopustíš,“ řekl Doďa a chytil její ruce a přitáhl ji blíž k sobě. „Ale mám strach, že odejdeš, až mi bude lépe. Linčo, jen jedno mi řekni,“ dýchal horce a vzal ji oběma rukama kolem pasu tak, že ji přitisknul k sobě.

„Je to jenom soucit - nebo láska? Řekni!“

Jeho výmluvný obličej, zvyklý z jeviště vkládat ve své tahy vše, co mělo být vyjádřeno, se k ní zvedal se svými chorobnými stíny i zrádnými růženci na tvářích. A jeho oči byly tak zářivé a třpytivé, že neměl takové žádný jiný muž, s nímž se Linča setkala. Co se jí ptal, nevěděla sama - v této chvíli však cítila, že by udělala vše, aby ho potěšila.

„Doďo, jak ti mám dokázat, že je to láska?“ odpověděla dojatě a vzala jeho hlavu do obou svých rukou a přitu—

116$

lila ji k sobě. „Co mám udělat, abys mi uvěřil?“ Oddálila jej od sebe, ale držela stále jeho hlavu v rukou a hleděla mu něžně do očí. V tu chvíli byla sama přesvědčená, že je to láska!

„Ty bys mi mohla podat důkaz - ale ne, ne - Linčo, nesmím být sobec - ne, ne - mluvme o něčem jiném.“ Doďa to povídal horečně a oddálil ji sám od sebe. „Ne - miluji tě příliš!!! Sedni si támhle!“ zvolal skoro zhurta a odstrčil ji. „A něco mi vypravuj! Jaké jsou ty nové věci, které připravuje ředitel pro podzimní sezónu? Nemyslíš, že bych teď hrál skvěle v Tragédii dětí?“

Ta dlouhá řeč ho vyčerpala. Začal znovu kašlat. Napřed jenom zlehka, jako by se bál, potom se však nemohl ovládat. Očima úzkostí podlitýma se chytal vzduchu kolem sebe. Linča přiskočila, podpírala mu hlavu a začínala strachem a lítostí plakat…

Bohudíky, krev se neukázala, ale Doďa se zcela vyčerpaný opřel o lavičku. Linča plakala. Nemohla se uklidnit, ač o to usilovala.

Pro Boha, co dělám? Vždyť ho chci těšit a podepřít! Byla zoufalá sama nad sebou. Jak slabá je a nedostatečná k sebeobětování. Co má udělat, aby ho potěšila? Doďa se trochu nadechl a zarecitoval:

{Kdybych byl děvčátkem,

tak v koutě světnice

bych hlavu v ruce složil

dnes a plakal}

117$

{Spí v okně pomněnky

okolo měsíce

pláč srdci uleví, plač, děvče plač si jen -

půl hoře slza unese, půl odplaví sen.}

„Nemluv, Doďo, prosím tě, nemluv, aby ses zas neunavil, abys nekašlal. Prosím tě, mlč - budu stále s tebou - neodejdu, pokud nepůjdeš do sanatoria! A všecko udělám, aby ses potěšil - všecko!“

Upustila růži, s níž si chvílemi pohrávala, vzala jeho studenou ruku a položila ji na svá prsa…

***

Paní bytná byla velmi zvědavá a často chodila poslouchat za Doďovy dveře. Jednoho večera u jídla povídala svému muži:

„Říkají, že slečinka je z dobré rodiny. Je prý to dcera lékaře nebo advokáta - ale houby je! Kdyby byla z pořádné rodiny, nepovalovala by se tu na hromádce s takovým kašlavým chlapcem.“

Linča měla toho večera nějaké velké odhodlání v hořících panenkách svých černých očí.

Když je nám něco málo přes dvacet let, tu se lehce odhodláváme. Nepřipadá nám to na škodu darovat sebe. Jako bychom měli tisíc životů…

Když se ukládala k spaní, hleděla dlouho na oblohu, na níž blikotaly a zářily tisíceré diamantové hvězdy okolo měsíce.

118$

Potom odhodlaně zhasla světlo a v pyžamu přistoupila k Doďově posteli.

„Mohu-li tě potěšit svou láskou, Doďo, mohu-li ti dát její nejvyšší důkaz, pak si ho vezmi!“ a nečekala na jeho odpověď a lehla si k němu.

Doďa zaúpěl štěstím a rozkoší. Jeho ruce ve dne slabé nemocí, ale teď silné vášní se napjaly, divoce ji přivinuly na prsa, z nichž jako na povel byla nemoc pryč a kamsi daleko uletěla.

***

Zatím se dály doma u Vodičků veliké přípravy. Skoro v nich na Linču zapomněli.

Člověk je ubohý tvor. Neví nic o svých nejdražších, i když jsou jen pár kilometrů vzdáleni. A teď nebylo ani kdy se zajímat, proč Linča nepíše.

Příjezd Vágnerovy výpravy byl stanoven na neděli posledního července. Psaly o tom noviny, mluvil o tom rozhlas a doktor Spilka dostal telegram:

„Přijedeme 30. července do Prahy letedlem. Budeme na místě asi kolem jedenácté hodiny dopoledne. Můžete mne čekat! Velmi se těší Bohouš.“

Tentokráte pádil s telegramem přímo k Vodičkům sám doktor Spilka.

Již delší dobu se mu třásla hlava a když psal nebo jedl, byla též pravá ruka jako osika. Říkal, že to jsou nervy. Teď se třásl celý. Oči pod váčky odulých víček mu zářily.

„Rychle, strojte se na cestu! Pojedeme mým vozem.

119$

Bože, to je radost! Že se toho dočkám, jsem už nečekal! Moničko, mé srdce, vezměte si ty nejkrásnější šaty! Bohouš, Bohouš se vrací. Máte výbavu? Půjdete brzy k oltáři?“

Monika se držela víc než starý doktor. Cítila to v nohou i u srdce. Je to možné? Ó, Bože, zdali si zasloužila toto štěstí?

„Ale proč netelegrafuje také jí? Ale - „ hned to zamítla, „což se nesluší, aby svůj návrat oznámil nejprve rodičům? A třeba přijde telegram ještě zítra, nebo ještě dnes… Telegramy přece mohou jít celý den. A když se některý opozdí - co na tom.“

Monika pláče. Nemůže se přemoci. Čisté, průzračné slzy se jí řítí po tvářích…

Notář Vodička má na lících červené skvrny a na čele tmavý trojúhelník. Ten mu vždy vyvstane, když je rozrušen.

„Děvče, děvče,“ říká každou chvíli, když se s Monikou setká, jak těká bytem, „přece se na tebe usmívá štěstí. Přece, bud Bohu chvála!“ A doktoru Spilkovi to pověděl hned, když ho vyprovázel:

„Monika je charakter! Ona, prosím, na něj čekala taková léta! A nepostěžovala si ani slovem! Zdalipak je Bohouš přesvědčen, že na něj čeká? Nebo živí nějaké pochybnosti? To bude ale radost! To bude překvapení!“

A Monika shání, sama neví co. Uklízí a peče cukroví nu, až přijedou, aby bylo k vínu. Vždyť si Bohouše brzy přivede.

120$

Má v očích zvláštní záři. Ta projevuje pouze z povrchu to všecko, co má v srdci.

Bože, jak je to dobře, že nechala toho Vojnarského, aby se oženil - teď by stál nad ní jako stín! Může se čistě a klidně podívat Bohoušovi do očí. Ale jakpak on vlastně vypadá? A jaký má hlas - jak se směje? To je hloupé, že už si nic nepamatuje. Za nocí, někdy, když nemohla spát, když na ni doléhal stesk a samota a jejích pětadvacet let - tu ho slýchala. V tom prvním usnutí k ní mluvíval - někdy se k ní též tisknul a někdy se také smál - ale teď, když si ho chce uvědomit, tak nemůže. Ale to nevadí! To přijde. Jen co ho uvidí.

Přiběhla Helenka. Na dlouhých, tenkých nožkách byla jako kůzle. Z drobné tvářičky hleděly na Moniku veselé, bystré oči.

„Prý pojedeš do Prahy naproti Bohoušovi. Hm - jed si! Půjdu s dětmi k vodě. Kluci tam budou pouštět loďku.“

Monika přiskočila. Tady je, koho může stisknout do náruče, aby se ze svého štěstí trochu vybouřila. Tiskne Helenku vroucně rukama.

„Helenko, Heluško, můj miláčku!“

A je to vše tak dobré, že malá Hela už odrůstá, už tak na ní nevisí jako dříve, už jí nebude stále v patách, už se budou moci s Bohoušem také políbit. A až se vezmou, nebude tak krutě uvázána, zastane hravě obě domácnosti.

„Helo, moje zlatá Helenko, jak tě mám ráda a nikdy tě v té lásce nezkrátím. Věříš mi? Mám tak veliké srdce -

121$

mám takové srdce, že je v něm pro vás všecky lásky dost - nejenom pro Bohouše, ale i pro tatínka, pro Luďka a Linču i pro tebe, můj drahý miláčku…“

Helenka se jí vyvinula a skoro netrpělivě se od ní odvrátila.

„Nemuchlej mě, jsem už velká. A říkej mi jen Helo! Helenko a Heluško, to je pro malé děti!“ zdůraznila a již pospíchala za kamarádkami.

***

Obyčejný den posledního července, neděle jako každá jiná, ale jenom na pohled.

Všecko je jako jindy, ale Monika v šeru kolébavého auta myslí, že je Boží hod. Tatínek sedí vedle ní a také se tak bystře a radostně rozhlíží, jako by mu nebylo skoro šedesát, ale třicet let. A každou chvíli se dívá na Moniku a něco krásného a veselého jí povídá. Tak třeba, že se musí starat, kde koupí Monice nábytek - a že si musí vybrat ten nejpěknější.

„Pozveme snad tetu Josefinu, aby nám poradila, nemyslíš?“ a za chvíli zase hádá, bude-li dále Bohouš učit a dostane-li se do našeho města.

„To víš, jinak by mi spletl koncept. Kdyby ses musela vdát někam daleko, jak bychom to vedli doma?“ Ale hned se utěšuje, aby tuto krásnou cestu nekazil svými starostmi.

„Teď už by mi nebylo zle. Helenka je odrostlá a Anežka se zapracovala. Musel bych se obejít bez tebe.“

122$

Monice je všecko vhod a všecko připouští. Vše je tak lehoučké, snadné a krásné. Vidí se v zrcadle, co visí proti ní a má radost sama nad sebou. Opravdu, klobouček jí sluší a je dnes tak pěkně učesaná…

A co bude Bohouš vypravovat - je-li to vše tak, jak píší noviny a jak to bylo řečeno v rozhlase. To nouzové přistání na pustém ostrově - je to hotová Robinsonáda. Oh, Bohouš uměl tak pěkně vypravovat! Bude-li mluvit do rádia, bude-li pořádat přednášky a psát cestopis. Jak je to krásné mít takového vzdělaného, slavného muže. Vždyť jeho lesk a sláva padne také na ženu.

A zase hledí Monika otevřeným oknem a má radost z překrásné pohody - po nebi plují bílá oblaka jako cizokrajní ptáci - tu a tam se vznáší letadlo. Takovým přiletí za chvíli Bohouš.

Cesty ubývá. Blýskavé auto požírá kilometry; stromy u silnice se jen kmitají, telegrafní tyče fičí - vozy, které potkává, říkají Monice - pozdrav Pán Bůh! Všecko je roztomilé a hezoučké. A již jsou blízko Prahy. Již jim kývá vstříc stověžatá máti svou šedavou hlavou, nad níž jako v závojích se koupá slunce v mlhách.

Spilkovi jsou tu již od včerejška; paní to nemohla vydržet a mají malý vůz. Zpět s nimi jistě pojede Bohouš, těžko by se do auta všichni vešli.

Notářovi s nimi mají sraz u Prašné brány dnes v deset hodin. Zdali tam již čekají? Notář hledí na hodinky.

„Nu, bude to tak na chlup. I když jsme vyjeli brzy…“

Zhluboka dýchá matička Praha. Snivě se usmívá královský hrad… Monika vše tak vroucně miluje. Už pro—

123$

jíždějí první ulice, již se proplétají jejich bludištěm vyhýbají autům - šofér starostlivě dává pozor na okolí a již jsou u Prašné brány. Dláždění hlučí pod koly auta, pod kopyty koní, řinčí elektrická dráha, rachotí kola.

Luděk, Luděk je u vozu.

„Táto! Moniko! Spilkovi se nemohli dočkat, jeli napřed na letiště. Musíme rychle za nimi. Tě Bůh, Mono, gratuluji ti! To je skvělé, to je báječné, že se Bohouš vrací. Na letiště pospíchá množství lidí, všichni ho chtějí pozdravit. Sklidíš s ním plno slávy - musíš se ho držet, aby všichni viděli, že jsi jeho nevěsta!“

Luděk přisedl do auta a již uháněli z Prahy ven - řítili se ulicemi, v nichž se po chodnících rozlévalo slunce a hýřila květena na balkonech domů.

„Pan doktor Spilka je celý roztřesený,“ povídal Luděk, „brada, ruce, vše se na něm chvěje a paní stále pláče.“

Monika nemluvila, všechno prožívala v myšlenkách a v srdci. Škoda to slovy porušit.

Na letišti bylo plno lidí - spousty lidí. Monika hledala Spilkovy. Konečně uviděla klobouk milostivé paní.

Notář se zeptal někoho z obsluhy letiště, kdy přiletí výprava doktora Vágnera. Obdržel odpověď, že před chvílí přišla rádiová zpráva, že opouštějí Bratislavu. Budou tu za malou chvíli.

Paní Spilková šla vstříc Monice a podala jí obě ruce. Bože, jak září, jaká je z ní krásná stará paní. Je jako ten nejkrásnější zimní den. Má nejlepší černé šaty z těžkého hedvábí a na krku krásné, černobílé fiži s granátovým špendlíkem. To vše padá Monice do očí, ale ta si to neuvědomuje. Líbá

124$

ruce Bohoušovy matky a nevnímá ani její omluvu, že jim ujeli, protože se už nemohli dočkat. Ubohý starý lékař se celý třese. Řetízek u jeho hodinek na vestě jemně cinká… Teplo zesiluje a notář si utírá čelo. Lidé přecházejí a hovoří, auta přijíždějí a nějaké letouny startují. Jak se vznášejí, vydávají pekelný hřmot. Luďka to zajímá - poodešel opodál a hledí vzhůru. Proti slunci se každé letadlo třpytí jako modrý brouk, který rozepíná krovky. Lidé z venkova jsou omámeni. Paní doktorová se div nezblázní. A to těšení - to těšení…

Konečně! Kdosi zvolal, že jsou tady.

„Tam v tom lesklém letadle,“ ukazují vzhůru.

Letoun se blíží, již bude přistávat - stále víc a víc jsou znát písmena na jeho trupu - celý se zvětšuje a zvolna, zvolna klesá…

Monika cítí své srdce až v hrdle - jde na ni sladká mátoha - a chudák paní doktorová se těžce opírá o notářova ramena.

Luďkovi je líto sestry. Bere ji pod paží. „Pojď,“ povídá, „abychom se protlačili.“

Letadlo již přistálo, vrtule se více netočí, nějací lidé vystupují -

Monika má před očima tmu a jde jen po paměti. Před ní se ozývá vysoký hlas paní doktorové:

„Bohouši! Bohoušku můj!“

***

125$

Jak je to možné takhle se probudit ze spánku… Tak divně. Co to bolí tak hrozně Moniku ve spáncích a na temeni hlavy - a proč nemůže dýchat a co jí to leží na srdci… Proč si tiskne studenýma rukama hrdlo? Tatínek sedí vedle ní v jakémsi pokoji a povídá třaslavým hlasem:

„Inu - co máme dělat? Ono to bylo trochu moc dlouho… Ovšem - ale my jsme neměli být takovými idealisty - tohle mě taky mohlo napadnout.“

Luděk přechází sem a tam a štípe si pravou rukou světlá vousiska. Nemá slova, jichž by použil - tak mu připadá, že celý svět je hrozně ošklivý, až se mu v kořenech všeho nitra protiví. A jak má v této chvíli hrozně rád Moniku, chtěl by všecko udělat a obětovat, aby ji potěšil. Kdyby to pomohlo, tak se okamžitě zřekne svého životního štěstí a zasvětí své mládí a všecko jenom jí. Prve v tu hroznou chvíli, na kterou nikdy nezapomene, mu připadalo, že musí chytit toho cizího, tak změněného člověka za krk a na místě ho uškrtit. Byl to strašný okamžik a jemu jistě nebylo lépe, když po obejmutí matky a otce, musel vzít tu cizí, obstárlou, ošklivou Luďkovi se alespoň zdála ošklivou - ženskou pod paží a říci: „Moniko, odpusť mi - ale já - víš, okolnosti a nenapadlo mi, že bys na mne čekala taková léta - toto je moje choť - dříve paní Vágnerová - dnes - „

To ostatní se ztratilo v šumu a hluku, neboť Monika se potácela a museli ji podepřít. Jak ji dostali do auta, sám už neví - seděla tam zdrcená, bezduchá, zlomená…

A kdyby mohla alespoň plakat, kdyby mohla alespoň

126$

křičet, ale Monika sedí na posteli a nedostane z ní nikdo ani slovo.

Nepromluvila celou cestu k domovu. Tatínek to zkoušel všelijak.

„Nu, vždyť se nic nestalo. Pomyslíš si, že se Bohouš vůbec nevrátil, že ho není více mezi živými, že to není on, tenhle cizí člověk - a budeš se bavit - myslit na nové štěstí. Jsi ještě mladá a takové hezké děvče…“

„Tatínku, prosím tě,“ šeptá Monika a zalomuje své bílé ruce v prosbě, „nech mne být.“

Ale tatínek stále myslí, že něco napraví.

„Koupím ti krásné šaty a klobouky, jaké budeš chtít. A víš co, Luďku, koupíme konečně auto. Takovou menší Tatru, nebo co nám firma doporučí a budeme jezdit často za tebou do Prahy. Budeš-li chtít, Moničko, sama se naučíš řídit.“

Monika však nechce nic. Sedí tichá a zlomená. Kde jsou všecka ta léta, co marně čekala, kde jsou její věrné myšlenky? Kdo jí je nahradí? Všecko se propadlo do nenávratna - nikdo jí nedá nic za to, a před ní už také není nic - nic - jen šeď a smutek…

Nečekaně brzy přijeli domů. Anežka byla pryč a Hela kdesi běhala se sousedovými dětmi. Z Helenky se stal takový malý luňák. Jen pryč z domu, jen ven s dětmi.

Krásné odpoledne ji vylákalo. Měla kolem sebe plno kamarádek a kluků ještě víc! Hela je má ráda. Jsou to její ctitelé. Někdy jí z lásky nabančí, co se do ní vejde. Je to taková mrška. Někdy na ně ve škole žaluje a neu—

127$

dělá jim nic dobrého. Ale proto na ni berou. Sousedův Ferda jí dokonce řekl, že se s ní ožení, až vyroste - ale tím Helenku urazil. Nosí záplatované kalhoty a nemá vždy dost čistý nos.

„Na tebe se vykašlu!“ řekla mu povýšeně, ale přesto ho má ráda! Ze všech kluků umí nejlépe kotrmelce a jeho drak lítá nejvýše.

Dnes přišla domů až za tmy. Byla ještě na besedě u truhlářů a jedla tam bramboračku. Ta byla - panečku!

Když uviděla, že tatínek s ostatními je už doma, neměla žádnou radost.

„A jejda!“ povídala Monice, „co už tady chcete? Já myslela, že přijedete až zítra. To je škoda! Anežka měla se mnou spát v ložnici.“

„To je pěkné,“ řekla Monika, bledá jako stín a tápající po bytě, „a já myslela, že budeš ráda. Nikdy jsi nechtěla být beze mne.“

„Hm - to už je dávno,“ mávla malá umouněnou, hubenou ručičkou, „to jsem byla ještě hloupá. Teď už tě nepotřebuju.“

Teď už tě nepotřebuju! To byla krutá slova pro Moniččino opuštěné, pošlapané srdce. Helenka ji nepotřebuje - pro koho bude žít? Čím vyplní svůj zklamaný, odhozený život?

Luděk se bál jít spát. Povídal otci, že snad není dobré nechat Moniku samotnou. Když nic neříká, nepláče že ten její ledový klid ho straší.

Tatínek byl také celý ztrápený! Chodil dlouho po pokoji a na spaní neměl ani pomyšlení.

128$

Tohle se nemělo stát - taková potupa - taková hanba! Co tomu řeknou lidé? Každý to ví, celé město bylo vzrušeno, když se povídalo, že ten Spilku profesor se vrací. Jak budou pohlížet na Moniku? Zdali ji nebude ničit ten všeobecný soucit? Hu - soucit je někdy horší než závist, než zášť - než všecko!

Luděk nešel spát - střežil z daleka sestřin pokoj, ale bylo to zbytečné. Monika nebyla nervózní ani přepjatá, bylo to úplně normální, zdravé děvče.

V noci se dostavily slzy - začala se v nich modlit a tím se jí ulehčilo.

Ráno přišla jako jindy vařit snídani a hned nařídila služce, že je nutné jít pro maso a pro kvasnice, že Luděk pojede asi zítra do Prahy a musí mít něco na cestu.

Anežka na ni hleděla s účastí a pak se osmělila a zeptala se:

„Slečno, vám se něco stalo, viďte?“

Monika na ni upřímně pohlédla a rozplakala se.

„Ano - mně se něco stalo, Anežko,“ a dlouho plakala.

***

Za pár dní přišla paní doktorová Spilková. Chudák starý, raději by byla šla na popravu. Ach! Co všechno musí matka podstoupit pro dítě a co vše dovedou děti matkám připravit!

Jakou měla radost ze synova návratu! Vždyť měla jenom jeho - život se jí v něm vrátil - ale když jí to řekl, že je ženat, tu pocítila velikou tíhu a bolest. Měla Moni—

129$

ku tak ráda - celá léta už ji považovala za svou dceru, již snila o společném životě obou rodin - již vídala ve snu i její a Bohoušovy děti a teď najednou…

Všecko je v sutinách a před ní stojí osmahlá, hubená a předčasně zestárlá žena a - to je Bohoušova choť! Pane Bože - a co Monika! A co Monika!

Teď ji postavili před zlý úkol - před nejtěžší úkol, jaký jí byl v životě svěřen. Dojít k Vodičkům a vše tam omluvit - vyslovit Monice Bohoušovu úctu a tatínkovo politování. A udělat to tak, aby to Bohoušova paní - jak jí říká - Renáta - paní doktorová si to nemůže ani zapamatovat - aby Renáta neviděla, že to ji, i tatínka a Bohouše mrzí a rozčiluje. Zkusila prý hrozně, hrozně na těch cestách - když profesor Vágner bídně skonal na ztroskotané lodi - mnoho dní pak zápasili na uraženém vraku, vydáni slunci, dešti a bouři, ohrožováni žraloky a mořskými příšerami - když to vše má za sebou, nesmí tu být nevlídně přijata a odmítána…

Hrozné byly dny u Spilků - starému lékaři se třásla už i kolena a páteř. Věděl, že by se slušelo, aby došel sám k Vodičkům, ale prosil syna, aby to od něj nežádal. Zestaralý, vysušený, zmučený Bohouš prosil otce, aby mu odpustil.

„Uznej to, tatínku. Byla to řada let a s Monikou jsme prožili jen takové mladistvé, nevinné blouznění - ale s Renátou jsme byli sami vystaveni smrti - jí jsme stáli tváří v tvář a zesnulý profesor, můj učitel a přítel mne prosil, abych neopouštěl, co měl nejraději. Sami jsme byli spolu - sami mezi posádkou, jež často v hladu

130$

a hrůze usilovala o náš život. Nediv se, že jsme si byli tak velmi blízko - tak blízko, až k našemu splynutí scházel pouze malý krůček - jsem jenom člověk a Renáta je jen žena - uznej to, prosím tě a omluv mne!“

Doktor to uznal. Kdo by neomluvil své dítě? „Musíme se alespoň omluvit Vodičkům. To víš, jaké je to pro ně zklamání… Ale já tam jít nemohu - pošleme tam maminku. Žena má vždy více slov a vmísí do nich také cit.“

A tak musela, chudák, paní doktorová. Byla celá shrbená a vypadala jako žebrácká, když stála proti Monice a brala ji za ruku.

„Já vím, miláčku,“ povídala jí roztřeseně, „že je to hrozné a snad mi věříte, jak mně je, když si uvědomuji, že tohle udělal můj syn. Moc, moc mne to mrzí - ale uznejte přece - ó, Bože, co všecko musí prodělat matka!“

Monika se tajně vyplakala, když ji nikdo cizí neviděl a teď už nalezla sama sebe. Hrdě zvedla hlavu a prohlásila:

„Mně se nejedná o jeho osobu. Ó ne - milostpaní - já už jsem na něj zapomněla. Když jsem ho uviděla, až mne to ohromilo - co chce tento cizí člověk? Nikdy jsem ho ani neviděla a věřte, kdybych se za něj měla provdat, možná, že bych to učinila s největším sebezapřením - ale jde mi o ta léta! O ta léta, co jsem pro něj zahodila a promarnila. Ty mi už nikdo nenahradí. Pro něj jsem nikam nechodila, pro něj jsem s nikým nemluvila - vy to víte.“

„Ach, Bože, ach, Bože, miláčku,“ šeptala paní doktorová.

131$

„Ale to je všecko pryč a žádná pomoc není,“ řekla Monika. „Popřejte mu, milostpaní, hodně štěstí. Víte to je jenom, než se překoná to nejhorší. Než to bude celé město vědět, aby se mne lidé neptali. Potom už to zase půjde.“

„Moničko,“ nesměle šeptala paní doktorová. „Bohouš vám poslal psaní, všechno vám v něm vysvětluje. Byl by rád, abyste se nehněvala, abyste se rozešli v dobrém.“ Lovila chudák dopis v kapse svého elegantního, hedvábného pláště.

Monika ale psaní nepřijala.

„Není třeba, aby mi něco vysvětloval. Učinil tak již tatínek a já jsem to uznala a pochopila. Řekněte, že se na něj nezlobím a že budu ráda, když bude šťasten.“

Tak zúčtovala Monika se svou první a jedinou láskou. Nikdo už od ní neslyšel ani stesk, ani pláč. Ještě více než dříve si hleděla svých hospodyňských povinností. Začala Helence vyšívat národní kroj a té práci věnovala každou svoji volnou chvilku.

Do takové malicherné, přímo nicotné práce dovede žena uložit i svou největší bolest.

Jakoby se bylo všecko proti Monice spiklo. Letošní srpen najednou zazlobil ošklivým počasím.

Přitom srpen v tomto kraji bývá krásný a veselý…

Letos však oplýval dešti a mlhami. Všude stála voda a nebylo možné ani jít na procházku. Helenka musela

132$

být doma, ale vodila si denně kamarádky, které měly mokré, zablácené boty a zašlapaly nejenom kuchyň, ale i pokoje. Hela byla malý rarášek, který dovedl obrátit byt vzhůru nohama.

A současně spadlo něco z komína do kamen a několik dní nebylo možné pro ustavičný kouř vařit nebo péct. Proto se notář rozhodl, že koupí do kuchyně nový sporák.

Víte, jaká je to práce, když se přestavují kamna a je nutné bydlet v nepořádku? Celý byt je jedinou haldou prachu, písku a nečistoty. To vše se dobře snáší, je-li hospodyňka zdravá a v dobré náladě a je-li také obstojné počasí. Mimo zdraví ovšem postrádala Monika všechno - byla proto úplně otrávená.

Sotva uklidily a trochu se potěšily z nového sporáku, přišel podzim. Brzy byl svátek Dušiček a jako každoročně - bylo nutné se postarat o výzdobu maminčina hrobu - v tom ohledu byla Monika velmi svědomitá a vždy to konala ráda. Její jemné, dovedné prstíky uměly vyrábět krásné papírové růže a chryzantémy tak, že ji netrápilo, bylo-li špatné počasí a o rostlé květiny nouze.

Na svátek Všech svatých znenadání přijela Linča. Mnoho let tu na tyto svátky nebyla. Vždy poslala rostlou květinu nebo věneček ze zlatého listí a vždy se omluvila. O těchto svátcích zpravidla hrávali nějaké velké drama a to se nemohla vzdálit.

Tatínek se zaradoval - přece to děvče nezapomíná a Monika také. Snad bude mít alespoň možnost se hodně vypovídat.

133$

***

Když notář Vodička zase po dlouhém čase uviděl Linču, bylo mu, jako by ho bodl nožem.

„Děvče, ty špatně vypadáš,“ zvolal překvapeně, „prosím tě, co je s tebou? Snad jsi nestonala?“

Tvářila se rozpačitě - a měla na tvářích divný úsměv. Monika na ni také hleděla s podivem. Ani nevěřila svým očím - jí se od nějaké doby zdálo všecko smutné a bez krásy.

„Ano - měla jsem chřipku, tatínku. To letošní počasí - „ „Ale myslím, že máš také vysoko do žlabu, děvče Bože - nevím, nač je ti to zapotřebí!“

Linča rozhodila rukama. „To už je, tatínku, tak - „

„No - udělej si doma pohodlí. Alespoň dva tři dny, Moničko, uvař něco dobrého.“ Notář se vesele a povzbudivě usmál na své dcery. Teprve, když byl ve své kanceláři, zhluboka vzdychl.

Tak to měl pěkně promyšleno; chtěl udělat svým dětem ráj na zemi. Myslil, že to záleží jenom na jeho vůli a výchově - teď už ví, že záleží na štěstí - na osudu člověka. Eh - žádnou z nich nepotkalo něco zvlášť krásného… Přiběhla Helenka, a mluvilo se jen o samých všedních věcech. Monika chválila Linčou dovezený věnec - byly v něm bílé chryzantémy - Linča zase obdivovala ty, které dělala Monika. V jednom byly fialové macešky a jeden byl zdobený žlutými jiřinami.

Helenka také udělala svůj věneček. Koupila na něj růžové karafiáty.

134$

„Napíšeme na něj, že je ode mne. Ale já si svoji maminku nepamatuji.“

„Tebe vychovala Monika,“ řekla Linča. „Jí musíš za všechno děkovat a stejně jí to nikdy neoplatíš.“

Proč to řekla tak přísně, sama nevěděla. Helenka byla v rozpacích. Pohlédla na sestry a řekla sebevědomě:

„Já vím, ale já budu vychovávat zase vaše děti.“

Monika se smutně usmála a Linča se odvrátila. Večer osaměly ve svém pokojíčku. Helenka konečně zavřela pusu a usnula. Tatínek četl v jídelně noviny. Chutnal mu doutník a chvíle samoty. Večer mu byla vzácná.

Moniččino zklamání ho svíralo více, než nahlas přiznával.

Sotva osaměly, změnila Linča svoji tvář. Oči jí pohasly a výraz jejího obličeje se stal maskou bolesti a smutku.

„Tebe potkala velká bolest, Moniko, já vím a hodně na tebe myslím - ale mne větší. Mně - Moniko - mně Doďa umřel.“

Sotva to poslední slovo vydechla, přitiskla si ruce na oči. Monika nechápala.

„Kdo, že ti - „

„Doďa. Doďa Kovář - víš, jak jsme spolu tady hráli v Tragédii dětí.“

„To byl tvůj - „

„To byl můj kluk,“ zavzlykala Linča. „On měl tuberu umřel tak rychle - nebylo mu pomoci.“

„Nikdy jsi o něm nic neříkala. Ještě posledně jsi tvrdila… Ale já ti nic nevyčítám. Snad jsi o své lásce sama ani nevěděla.“

135$

Monika si přisedla blíže. Tak jí teď Linča připadala sesterskou, blízkou a drahou jako nikdy předtím.

Člověk je sobecký tvor. Někdy cítí úlevu, když pozná, že druhý má takovou bolest jako on, nebo ještě větší. Monice teď ostatně často připadalo, že by jí to nebylo tak líto, kdyby se byl Bohouš vůbec nevrátil.

„Není to dávno, co se rozstonal,“ vypravovala Linča „a šlo to tak rychle. Víš, jak jsme jeli odtud o velikonočních svátcích? Tehdy se nastudil a dostal zápal plic tuberu patrně již měl - určitě ji měl - tvrdil doktor. Pomáhali jsme mu do sanatoria, tam se také dostal. Bylo to krásné místo, byla jsem ho tam navštívit.

Ubohý Doďa! Nikdy nezapomenu, jak vypadal a co mluvil. Vzal si za vzor Jiřího Wolkera - jeho veršem se se mnou loučil.

{S Bohem, děvčátko, s Bohem, má milá,

s Bohem, obraze spanilý,

od tvých ňader mi uťali ruce a srdce rozbili -

myšlenka na tě jak zlatý šíp půl roku mne protínala -

když bylo mi hůř, bolela víc, když bylo lépe, pomáhala.}

„A tys ho měla také ráda?“ trochu nedůvěřivě se ptala Monika. „Vždyť jsi nechtěla o mužích ani slyšet - to byl jen soucit, Linčo - a až se z toho vystůněš, budeš zase jako dřív. Přej mu, Linčinko, klid a zvedni hlavu.“ Monika hladila Linče ruce, které zakrývaly stále její oči.

„Tobě kyne cesta za uměním, ale co mám já? I ta Helenka už mi dává najevo, že mne nepotřebuje.“

136$

„Nikdy na něho nezapomenu; nemohu ti říct, jaká je láska mezi herci. Ty jsi s Bohoušem prožívala pouze jednu lásku, ale já každý den jinou. Kdykoliv jsme spolu hráli, vždy jsme byli jinými lidmi a vždy jsme se spolu milovali. Pokaždé to byly jiné okolnosti a jiný osud a vždy jsme byli znovu my dva. Teď se mi těžko hraje a těžko odvyká.“

„Zapomeneš po čase, budeš hrát s jinými, budeš stokrát jinou bytostí a stokrát budeš znovu milovat.“

„Nikdy na Doďu nezapomenu - tak jak on mě měl rád, už mě žádný nebude milovat - a pak - Moniko, musím ti něco říct - budu mít Doďovo dítě.“

Monika pohlédla na Linču očima plnýma leknutí a hrůzy. Nemohla promluvit, nemohla zavolat, sama se do sebe schoulila - a Linča hleděla tmavýma očima mlčky do tmy…

Toho večera již nepromluvily.

***

Nazítří se návštěvníci hřbitova ohlíželi, jak plakaly slečny notářovy na hrobě své matky. Byly tam samy, když předpokládaly, že tam bude málo lidí.

„Maminka nám neměla umřít,“ vzdychla posléze Monika, „bylo by to přece veselejší; měli bychom oporu.“

„Ráno jsi mi řekla, jak jsem to mohla tatínkovi udělat a což oni nám? Nebýt toho, maminka by byla nezemřela.“

„Linčo, to povídáš ty, která jsi dělala pokání za to, že jsme byly k rodičům nespravedlivé?“

137$

Monika byla bolestně překvapena.

„Máš pravdu,“ přisvědčila Linča, „jsem sama jako bludička, nevím již, co je k dobrému a co k zlému. V poslední době jsem mnoho vytrpěla. Ach, kdyby se mi stalo to, co mamince. Chtěla bych při tom zemřít!“

„To jsou nezodpovědná slova, Linčo! Každý musí nést následky svých činů. Raději mi řekni, jak se hodláš zařídit a jak to řekneme tatínkovi.“

S výčitkou a káravě hleděla Monika na Linču. „Nevím, jak mu to řekneme. Ty mu to oznámíš, Moniko, a nebude-li mne chtít znát, povíš to mně.“

„A co potom?“

„Potom - nevím - nevím, Moniko, co mám dělat. Zoufat si - zahodit svůj život - ach, Moniko! Takhle jsem si tu uměleckou dráhu nepředstavovala… Nemám žádné peníze a kritika - ach, vždyť nic neumím!“

Ubohá Linča si sedla na rám hrobu a sklonila malomyslně hlavu.

„Linčo, pro Boha, neklesej na mysli. Buď statečná!“ Monika jí položila ruku na rameno.

„Ale co bude s mým dítětem?“ zvedla Linča hlavu a zoufale pohlédla na Moniku. „Moniko, viď, že se ho ujmeš? Nechám ho doma a ty mi dítě vychováš, viď?“ chytila Moniku za ruce. „U tebe bude v nejlepších rukou - ty, Moniko, jsi rozenou mámou!“

Monika mlčela. Je rozenou mámou. Hořký úsměv jí zahrál obličejem. Potom se rychle přemohla a stiskla Linčinu ruku.

„Budu se ti o ně starat, jenom hled, ať si uchováš zdraví.“

138$

Šla pomalu ze hřbitova. Co zas na ni čeká - říci to tatínkovi - vychovávat Linčino dítě…

Ó - její život nevyzní naplano.

Nějaký Čas se ve městě mluvilo o případu Moniky a profesora Spilky.

Profesor byl ohromně populární. Každý chtěl vidět i jeho choť, pro niž zapomněl na takové krásné děvče, jakým byla notářova Monika.

Paní Spilková ovšem nebyla nijak hezká. Nemladá, osmahlá a hubená, přepjatá ve své jednoduchosti a nesrozumitelná lidem svou nadprůměrnou inteligencí, nemohla si získat oblibu. Za to Bohouše obdivovali, když uspořádal několik přednášek, při nichž pouštěl barevný film, předvádějící nejzajímavější partie z jejich cesty kolem světa.

Monika se překonala a jednu takovou přednášku navštívila.

Viděla na různých záběrech Bohouše s Vágnerovými napřed byli veselí a obrázky byly přímo rozmarné; jednou to bylo v Africe mezi hady pod obrovitými kaktusy a jindy zase na malé kocábce v mořském zálivu - tu seděla paní Renáta na mezku a onde zas měl profesor v ruce kraba, kterého si všichni prohlíželi. Pak byly ale i obrázky z hrůz a útrap trosečníků na tichomořském ostrově - pohřeb doktora Vágnera a konečně už jen Bohouš a Renáta v slaměné chýši, kterou si sami postavili…

139$

Monika při tom všecko pochopila a - odpustila. Když vycházela ze sálu, setkala se s Vojnarskými. Sylva se k ní radostně hlásila - byla z ní taková šťastná a roztomilá panička - ale oči doktorovy divně obešly Moniččinu tvář. Ten pohled ji píchnul do srdce jako ostrá jehla - ale byl to pohled první a poslední.

Nikdo se nedověděl, že Moniku víc bolí srdce pro něho, než pro Bohouše. A Sylvička také nikdy neuhádla, proč byl její muž pár dní zamlklý a zamračený. Její štěstí to nezkalilo.

***

Po nějaké době se profesor Spilka se svou paní odstěhoval do Prahy. Byl po té cestě všude hledaný a měl před sebou skvělou kariéru.

Staří doktorovi osaměli…

Jednou Helenka překvapila Moniku, když si prohlížela nějaké maličkosti. Byla toho kdesi schovaná plná krabice a Helenka, byla-li zvláště hodná, směla si to prohlížet. Také toho dne byla celá nadšená.

„Jéjda! Proč to prohlížíš? Copak se nám něco narodí? Oh, jen si nemysli, že věřím ještě na vránu! Ale kdo by to nosil ve svém tělíčku, když nemáme maminku? Tatínek to přece nemůže! Tatínkové hrají kopanou a hokej a náš alespoň cvičí ráno při rádiu. Komu se to u nás narodí, Nini?“

140$

„Dej pokoj a nežvaň!“ odbyla ji Monika, ale pak vzala holčičku do náruče a povídala: „Koukej, tuhle karkuličku jsi měla na hlavičce první den - a tenhle povijan ti pletla maminka.“

A stála nad vším dlouho zamyšlená…

***

Před samými Vánocemi dostala Monika od Linči psaní. Dostávala je teď velmi často. Pošta mezi sestrami nebyla nikdy tak intenzivní jako teď.

Toto psaní naplnilo Moniku novou starostí a neklidem.

„Nevím, co učiním. Paní Kulíková mi stále radí, abych si to dítě nenechala. Tvrdí, že by to bylo velmi nezodpovědné přivést na svět potomka, počatého otcem v nejvyšší míře tuberkulózním. Někdy si myslím, že by to bylo nejmoudřejší a nejsnazší řešení mého případu, ale cosi mne zdržuje. Vzpomínka na maminku… Někdy se mi zdá, že nemám ani polovinu její a tvojí víry, Moniko, ale pak mne přece něco tiskne a brání mi jako bych se bála hříchu. Mohla bych přijet na svátky, ale mám smrtelný strach, že to již otec na mně pozná. Proč jsi mu to ještě neřekla? Všecko mě táhne domů. Ach, Moniko, cítím teprve teď tu cizotu a chlad ve svém okolí - to vše jsou pro mě úplně cizí lidé.

Musím ti též sdělit, že bych mohla dostat angažmá u olomouckého divadla. Bylo by to naplnění mého dávného snu - ale což je teď mohu přijmout?

Jsem velmi nešťastná, Moniko!“

141$

***

Brzy na to obdržela Linča telegram:

„Přijeď na svátky. Na nádraží tě bude čekat Monika.“

A Linča přijela. Monika opravdu čekala na nádraží a pospíšila jí vstříc.

„Táta už to ví?“ vydechla Linča hned s polibkem.

„Ještě ne! Ale nerozčiluj se. Nikdy nemám odvahu mu to říct, když je k nám tak hodný. Cítím to, jak ho bolí mé zklamání - snad víc než mě. Prosím tě, Linčo, nech ho ještě strávit Štědrý večer v klidu. Řekneme mu to společně o koledě - ano? Tedy já sama, ale ty budeš při tom. Prosím tě, neodporuj! To bude taková tvoje oběť snad něco vydržíš. Ale tatínek je dobrý, on ti odpustí. Musíš přece tu zlou dobu překonat doma. Kampak bys šla?

Ani jedna, ani druhá k tomu nemáme prostředky, abychom to odbyly někde ve světě a snad to zatajily. To by nebylo možné. Mám-li mít na starosti tvé dítě, musím mít k tomu domov. Náš dobrý, starý a pohostinný domov.“

Když se Linča doma odstrojila, byla Monika spokojena. Její stav byl ještě příliš málo patrný. Linča, chudák, vypadala špatně, dosud na ní nepřibývalo. Monika se k ní chovala ne jako jen o rok starší sestra, ale jako matka. Řekla jí potají:

„Chystám ti již výbavičku. To bys tomu dala zbavit se dítěte. Víš, jaký je to zločin? Nikdy by ti to nebylo odpuštěno, kdežto takhle - kdo by tebou mohl pohrdat, poneseš-li svědomitě následky svého poklesku.“

142$

„To nebyl poklesek,“ ohradila se Linča, „to jsem udělala schválně, abych potěšila nešťastného člověka.“

Monika vzdychla. Ach, to je ten Linčin bohémský život - život herečky! Dítě za to nemůže.

„Ale, ponese-li mé dítě zděděnou plicní chorobu?“

„To bude již tvá a má starost - to bude starost nás všech, aby se to nestalo. Budeme o ně všichni úzkostlivě pečovat,“ řekla Monika, neboť cítila mnoho síly a chuti k tomu zápasu.

„Prosím tě, Linčinko, hled, aby měl tatínek ten nejpěknější Štědrý večer, jaký si jen možno představit. Po něm snese lehčeji tu těžkou novinu,“ požádala sestru a pak připravovaly vše tak, aby byl Štědrý večer opravdu krásný.

Za ta léta se Monika vlastní silou skutečně vypracovala ve znamenitou hospodyňku.

„Co člověk dokáže, když chce,“ řekla tvrdě, když snímala z plechů krásně upečené vánočky. „Když jsem začala hospodařit, neměla jsem o tomto umění ani ponětí.“

Pekla též cukroví a vše se jí dařilo. Helenka jí pomáhala a již se k tomu sama dovedně stavěla.

„Že ji pouštíš ke každé práci,“ povídala Linča, tiše přihlížející. „Jenom ti překáží.“

„Ať! Ale něco se naučí a až doroste, bude to potřebovat,“ řekla Monika.

Přijel také Luděk. Věděl už od Moniky, že Linča prodělala nešťastnou lásku, že její hoch umřel, a proto přikládal tomu smutku její změněný vzhled. Bylo mu líto,

143$

že Linča není tak sdílná jako Monika. Tu mohl v jejím zármutku těšit - Linča však byla uzavřená, a proto jí nemohl nic říct. Měl obě sestry rád, ale neuměl jim to naznačit.

Moniku ctil jako maminku a Linču obdivoval.

Nedávno řekl svým kamarádům:

„Moje sestra je herečka, ale jen si nemyslete, že je jako ty ostatní, moje sestra je nedotknutelná.“ A chtěl se s nimi i bít, když se mu smáli.

***

O Štědrém večeru byl u Vodičků tak nádherně připravený stůl, že se na něj šla podívat v úžasu nejenom služka, ale i domovnice. Monika vyložila všecko stříbro po mamince a ten nejjemnější porcelán. Helenka tleskala ručkama nad křišťálovými mističkami na kompot a již měla chuť na umělé ústřice, které Monika nastudovala ze staré maminčiny kuchařky a teď je podávala v lasturách. Luděk nad tím kroutil hlavou.

„Táto, no řekni, to máme šikovné holky, co?“

Tatínek byl v dobré náladě. Viděl, že se Monika přenesla statečně přes vlastní zklamání a že má již zase chuť k životu. A Helenka najednou odrostla dětským nemocem a věčnému brekotu a byla z ní hezká a roztomilá holčinka.

Věru nesmí člověk zoufat, když na něj dolehne kříž on zase odleví, stavíme-li se k němu statečně.

144$

Zas, jako kdysi poprvé, stála Monika nad štědrovečerní večeří a zvolna se modlila otčenáš.

Potom si otevřela maminčiny modlitby, byly to Třebízského Pomněnky a četla z nich modlitbu za vlast.

Tatínek byl zřejmě dojat, Luděk to považoval za příliš dlouhé, Linča byla celá ztichlá a Hela zavolala hlasitě amen, když Monika četbu dokončila.

Monika s Anežkou předkládaly jídla. Ryba byla na trojí způsob: rosolovaná, modrá a smažená - potom ústřice, závin a jako na památku pro každého lžička černého kuby.

Luděk při té hojnosti vzpomínal na své děvče v Praze - a doufal, že jednou si je přivede do svého domova. To bude koukat, jaká je Monika kuchařka!

Helenka si brala nejvíce sladkostí, hlavně kremrole, o nichž tvrdila, že je má k smrti ráda. Tatínek jí přizvukoval. To byl moučník, který mu vždy přišel vhod. Jinak míval nejraději maso jako většina mužů.

Když bylo bohaté stolování u konce a Fanda sklízela ze stolu, odešel Luděk do vedlejšího pokoje a rozsvítil stromek. Helenka, toť se ví, už nevěřila, že ho nosí Ježíšek, jak ani jinak nemůže být, a proto plná čtveráctví nakukovala za ním.

Konečně Luděk otevřel a pozval všecky slovem i posuňkem dovnitř.

Notář Vodička měl tyhle chvíle rád. Dokud byly děti malé, nebyl by je vyměnil za žádné jiné světské požitky a teď se také každý rok těšil. Věděl, že bude zase obdarován a i když se mu nejednalo o ty maličkosti, které

145$

mu děti mohly poskytnout, přece z nich měl pokaždé radost. A ještě větší radost měl z toho, co dával jim. Když ty malé holčičky dostaly panenky, nebo kamínka s nádobíčkem, či nábytek pro loutky a malý Luděk houpacího koně nebo železnici s hodinovým strojem, malé auto a stavebnici - to bývalo radosti!

Vodička se s nimi válíval po koberci a všecko to zkoušel - hned pouštěl vlak a hned zase ochutnával z prázdných šálků svačinu, s pannou jel kočárkem kolem stolu na procházku, nebo pásl husičky a krávy pod stromečkem na stoličce.

I Helenka se uměla radovat a ještě i letos má pod stromkem hezkou, velkou pannu, ač mluví již o vdávání a tanečních zábavách. Včera viděla krabici s čokoládovým cukrovím a to pečivo, co se teď houpalo na stromku, s Monikou vykrajovala - ale to jí nevadilo v údivu a nadšení. Včera to bylo jiné a všední, dnes to posvětila slavnostní chvíle. Na stromečku a pod ním vypadalo všechno jinak.

A ta velká panna u kmene stromku, tak pěkně nastrojená v hedvábných šatečkách a načesaná, až radost se podívat. Helenka ji střelhbitě vytáhla z pod větví a už ji chovala svým ženským pudem jako miminko.

Najednou se obrátila k Monice.

„Tak víš co, když se u nás nic nenarodí, vezmu si ty malé karkuly a čepičky na tuhle pannu. Je tak veliká, že se jí to velice hodí.“

Tatínek měl radost z její radosti a předstíral ten největší úžas, když mu děti nosily dárky.

146$

Nějaké vyšívání - nějaké malování - to hlavně Monika - od Linči je toto krásné pouzdro na psací stůl. Na mou věru má to děvče dobrý vkus!

A Luděk! Heleďte na toho čtveráka! Koupil ze svých skromných příjmů tátovi špičku na doutníky.

A co že Helenka? No tohle - co to vlastně je?

„Ale, táto! Ty taky ničemu nerozumíš! To je přece kominíček!“

„Kominíček - nu ovšem, kominíček. A na co to vlastně je, zlatoušku?“

„Ale táto, to jsem si mohla myslet. Na utírání per.“

Luděk se směje. „Táta používá jen plnící!“

„To nevadí - někdy ho také může utírat, ty jsi blbec, Luďku!“

Tatínek honem předchází katastrofě a kominíčka chválí.

„Ale to je překrásná ozdoba na psací stůl. To budou klienti koukat!“

A teď přicházejí na řadu tátovy dárky. Nic platné, ty jsou nejlepší.

Má k tomu také největší možnosti, má peníze a to je to hlavní.

„Letos jsem nic nekupoval,“ směje se, „jen jsem sáhl do trezoru pokladny a vynesl na světlo šperky po mamince. Jste už dospělé a jistě vám přijdou vhod. Jsou hlavně cennou památkou. Moničko, ty máš ráda granáty a tady je celá souprava. Tohle se nosí na krku - je to náhrdelník - a tohle je náramek. Vše je obtěsnáno zlatem; pohleď, jak je krásná tato spona. A ještě je tu špen-147$

dlík s místem pro fotografii. A tady je prsten. Ten mamince velmi slušel.“

Monika září radostí a kdyby ani o šperky nestála, musí se tak tvářit, aby tatínek viděl, jak ji potěšil. A všecky ty červeně světélkující granáty září jako maminčino srdce. Monika bere otce kolem krku.

„A tuhle to dáme Linčince. Ty při svých úspěších upotřebíš nejlépe šperk s perličkami. Zde v tom náramku tvoří hvězdu. Podívej se, jak se mléčně lesknou - i tato spona do vlasů je krásná. Perly, to je nevinnost, Linčinko, maminka si je zasloužila - buď jako ona až do své svatby nedotknutelná.“

Tatínek se tuhle řeč učil, chtěl jí dnes mnoho vyjádřit.

Linča hledí na šperk, ale ruce po něm nevztahuje najednou propuká v úpěnlivý zoufalý pláč. Padá na otoman a tiskne hlavu do svých loktů. Ó, tak se nepláče dojetím a radostí…

Linča usedavě vzlyká a do kruhu šťastné rodiny vchází hrůza z něčeho, co obsahuje její pláč.

***

Utekla do svého pokoje a již se nevrátila. Za chvíli, když za ní přišla Monika, ležela již v posteli a vůbec nemluvila. Monika poznala, že přišla ona chvíle, kdy to musí tatínkovi říci.

Vrátila se do pokoje, kde švitořila vesele jen Helenka. Tatínek seděl sklíčený a Luděk mluvil o Linče. Povídal, že je nějaká rozbolestněná - inu, je to taková

148$

citlivka, taková zvláštní povaha - nikdo se v ní dobře nevyzná. Náplň její duše je hlubší než u nich všech dohromady.

„Ale je to prima holka - naše Linča, má čistý charakter.“

Tatínek ale kroutil hlavou.

„Já nevím, co je s ní - a vůbec - myslím, že už má dost své slávy a že to dělá jen ze setrvačnosti. Bože, proč jsem jí nemohl ubránit, aby se nepouštěla po téhle křivé a nebezpečné dráze. Škoda mého slunného, krásného děvčete!“

Monika se ještě neodhodlala. Nechtěla před bratrem - a tak se udržoval hovor jenom násilně a kvůli Helence. Když ji to konečně unavilo, všecko to štěbetání, poskakování a poslouchání koled z rádia, když také sama všecko možné vyzpívala a s Luďkem se vydováděla, šla spát. Pak poklesla v pokoji nálada úplně. Luděk všelicos vypil, smíchal a vykouřil a prohlásil, že už je také unavený a jde spát.

Byl zklamán. Na dnešní večer se tolik těšil a zatím sešlo z toho všeho veselí, které si sliboval. Měl skoro zlost na Linču i na otce, že tak vážně začal o těch klenotech a všecko pokazil.

Monika zůstala s tatínkem sama. Nalila mu ještě černou kávu a sbírala odvahu, kterou tolik potřebovala, aby mu dovedla říci tu zlou zprávu. Srdce jí bušilo až v hrdle a ruce i nohy jí slábly - musela sedat a oddychovat a zase vstávat a odcházet do kuchyně a vzdychat vzhůru k Bohu a maminčině duši, aby získala sílu. Ach, jen

149$

vypravit ta první slova - jen přemoci tu nejhorší chvilku…

Však tatínek jí sám vyšel vstříc. Když zase vstoupila, chodil pokojem, zamyšleně hleděl na stromeček, jehož krása po zhasnutí svíček zmizela. Nenacházel na něm teď žádné kouzlo a myslil si, že jen dětské oči jsou tak omilostněny, aby viděly všecko jinak a lépe. To je právě ten Ježíškův příchod - velcí již nejsou té milosti účastni. Nějaký stesk na něj padl, že najednou ucítil, jakoby celý život dospělého člověka byl jediným vystřízlivěním a jediným bezbarvým plahočením, trvajícím dlouhá léta, neradostnou cestou k smrti.

Když Monika vstoupila, tu se k ní obrátil a povídal: „Nu, co je s tou Linčou? Zdali se jí už nelíbí u divadla, ať to jen řekne. Může zůstat doma.“

Monika stála před ním, jako by se sama provinila. Byla roztřesená od vlasů až do nohou a hrozná bolest a úzkost ji drtila studenýma rukama, že na několik okamžiků neužívala ani svého hlasu. Nemohla otci pohlédnout do tváře a mnula si ruce jednu o druhou.

Oh, maminko, víš-li o své Monice, proč jí ukládáš takové těžké a kruté úlohy!

Ale nemohla se již z toho vysmeknout. Věděla, že teď je ta jedinečná příležitost, aby se toho zhostila, aby otci všechno pověděla. Dnes nebo zítra - už ho nemůže uchránit… Odhodlaně si dodala síly a řekla polohlasně: „Linča - stejně - bude muset zůstat na čas doma nebo vlastně, bude muset přijít domů - Linča totiž tatínku - „ vyschlo jí v krku, musela polknout. Polekaně

150$

a bojácně vzhlédla k němu vzhůru, ale hned zase oči sklopila. Viděla jeho nepokoj a bylo jí tak, jako by to sama učinila.

„Tatínku, prosím tě, musím ti něco vysvětlit…“ řekla nezvučně, šla a přisedla si vedle rádia do křesla.

Myslila, že ji nohy neunesou. Notář se na ni díval s vylekaným a smutným úsměvem:

Co udělal, že nemá s dětmi žádné štěstí - vždyť jim pro Boha věnoval celý život - pro ně už nehledal nic pro své potěšení a pro naplnění svého života - naplnil ho jedině jimi!

„Tak mluv! Co je!“ řekl zhurta a už to věděl, dříve než to Monika vyslovila:

„Tati, uznej to, prosím tě! Linča se obětovala, měla někoho ráda - a on - tedy se mu dala jen proto, aby ho potěšila - „

„A nezůstalo to ovšem bez následků - ten ničema není ale k zadání, teď se vytáčí - nu ovšem - to jsem si mohl myslet - to jsem věděl od počátku té její cesty ke slávě! Ke slávě!“

Notář Vodička to zvolal tak hořce a vztekle, až se tím sám zakuckal. Kašlal a při tom se hlasitě smál, že Monika se musela zadržovat prsty křesla, aby neklesla hrůzou a žalem. Když se otec dost vysmál a vykašlal, zkusila to znovu.

„Ó ne - ten člověk nebyl takový - on by si ji byl vzal, měl ji hrozně rád - ale on - on - umřel - „

Když to vyslovila, propukla v zoufalý pláč.

Schoulená do sebe ani neviděla účinek svých slov. Nu,

151$

nebyl celkem patrný. Tatínek se jen okamžik zamlčel a přestal přecházet. Stál nad Monikou a hleděl na její pláč. V dřívějších dobách při takových případech dělali otcové boží dopuštění, nadávali a vyháněli svoje dcery, čímž je donucovali k zoufalství. Notář Vodička však nic takového neudělal. K čemu by to také bylo platné? Nemluvil dlouhou chvíli - přecházel pokojem a měl ruce ztrnule za zády, ale uvnitř plakal zlostně, zoufale a žalostně. Nestačilo, že mu tak brzy odešla žena a nechala ho se čtyřmi dětmi bez pomoci, není dost toho, že se Monika tolik zklamala - ještě i toto - ta hanba je už dosti velká, že Linča odešla k divadlu s venkovskou společností, která má tak špatnou pověst - ještě i toto! Ta hanba před celým městem, před celou společností před všemi příbuznými!

Monika přestala plakat a hleděla na něho prosebně. Tak kdy začne tatínek hubovat, kdy alespoň něco řekne, začne křičet a naříkat? Všecko by bylo snesitelnější a lepší než jeho mlčení.

Vstala a šla za ním - brala ho pod paží a prosebně se přimlouvala:

„Tatínku, tak něco mluv! Něco říkej! Hádej se se mnou - a - něco udělej, aby sis ulevil. Odpusť Linče a smiluj se nad ní - je bezradná a smutná - tak hrozně smutná ona ho měla ráda, toho člověka. Měl souchotiny, a proto - chtěla mu dokázat, že ho miluje.“

Notář zatřepal rukama:

„To je čím dál tím lepší! Teď je může mít i ona, i dítě ó, Bože - „ zvedl ruce a sevřel si jimi čelo. „Co ještě?

152$

Co ještě?“ a když viděl Moniku celou ztrápenou a přepadlou, pocítil potřebu přitulit ji k sobě a ulevit svému žalu.

Vzal ji do náruče a dal se do pláče… Dlouho se tak drželi v těsném objetí.

***

Luděk nevěděl o ničem a protože si se sestrami domluvil, že půjdou všichni na jitřní, vzbudil Moniku a vesele se jí smál, že by byla zaspala. Monika byla po bezesné noci jako opilá.

Bolela ji hlava a všecko se v ní obracelo. Ale vstala a šla s Luďkem. Však v kostele se nemohla ani soustředit k modlení a nezaujal ji ani hezký zpěv. Bylo jí zima a obřady trvaly tak dlouho - měla smrtelný strach, co řekne otec Linče, až se s ní setká u jídla. Měla tentýž pocit, jenže silnější - jako když byly malé a Linča něco provedla. Byla velmi nadaná, ale ve škole často nedávala pozor - více ji bavily malovánky a obrázky na stěnách než čtení a psaní do sešitů. A tu dostala někdy trest a musela ho dát tatínkovi podepsat. Monika naopak byla velmi svědomitá a nikdy neměla nic takového. A tu se bávala za Linču a než řekly tatínkovi, aby trest podepsal, mívala tytéž pocity jako dnes. Táta nebyl nikdy příliš prudký a nedělával z toho aféru, ale jednou, když Linča cosi provedla, a on byl ve špatné náladě, zčistajasna se velmi rozhněval, přinesl si metlu a Linče bez milosti našvihal. Od té doby se Monika hrozně

153$

bávala a uměla za ni prosit, jakoby se to týkalo jí samé. A dnes to bylo právě tak. Co jen jí tatínek řekne? Bude-li k ní bezohledný a tvrdý?

Linča měla špatný Boží hod - ba, pokazila ho celé rodině. Otec vstal velmi pozdě, oblékl se jen s poloviční pečlivostí jako v jinou neděli a odešel ven. Měl nějaké veřejné funkce - a když bylo ve svátky kdy, šel si je vyřídit.

Linča také zůstala ležet - nešla ani do kostela, ani na procházku.

Jen Luděk s Helenkou nevěděli o ničem. Škádlili se a prohlíželi včerejší nadílku.

Teprve u oběda se všichni sešli, hlavně Linča s otcem. Pohlédla naň letmo a sklopila oči. Snad bylo v tom pohledu více vzdoru než pokory…

K obědu pekla Monika krocana s kaštanovou nádivkou a měla všecko tak dobré - kompot i knedlík, že si jindy tatínek pochutnával - ale dnes ani nevěděl, co jí a co to Monika přichystala. Linča pak byla bledá jako stěna a v jídle se jenom přebírala. Jen Helenka mlsala zavařené višně a stále něco začínala.

Tatínek to všechno těžko snášel a broukl na malou, aby mlčela a pořádně jedla. Chvílemi se podíval zlostně, nebo spíš bolestně na Linču a posunoval jídlo na talíři.

Když bylo po obědě, odložil příbory a řekl chladně: „Linčo,“ a dříve ještě se ohlédl, kam odešla Helenka, „Linčo, něco mi o tobě řekla Monika. Nemohu s tebou o tom mluvit - můj i tvůj cit se tomu protiví i stud se vzpírá v nás obou - jen tolik ti chci říci, žes mi tohle

154$

neměla dělat! Co by tomu řekla maminka? Ale když se to stalo, nemohu tě soudit - následky si poneseš sama - rozumíš? A zůstaneš teď doma! Ne - žádný protest! Zůstaneš a budeš opatrovat své zdraví! Přitom pomůžeš Monice v domácnosti a budeš ji poslouchat jako matku! To je to jediné, co o tom chci říci.“

Vzal zimník a klobouk a odešel. Patrně do kavárny. Jeho přátelé si toho dne všimli, že více pije než obvykle.

Luděk nevěděl, oč se jedná a hleděl z jedné sestry na druhou. Linča seděla jako tělo bez duše. Monice jí bylo líto a chtěla ji trochu potěšit a popovídat si s ní. Linča si ale stěžovala na nesnesitelnou bolest hlavy a šla si znovu lehnout. Luděk hleděl na Moniku tázavě, že mu musela všechno povědět…

Byl zaražený a polekaný - toho se nenadál. Ne, do Linči by to neřekl! Vypadala vždycky jako nějaká svatá! Monika chtěla všecko zidealizovat, a proto mu podrobně vypravovala, jak Linča milovala toho mladého nešťastníka a jak se mu dala jen proto, aby ho potěšila. Ostatně tomu tak bylo a nebylo k tomu třeba mnoho fantazie. Oba znali Linču, jakou je idealistkou a lehce uvěřili.

„Musíme se snažit, abychom jí ulevili, vezmu ji dnes s sebou do kina,“ povídal Luděk dobrácky.

„Lidé se nám budou smát - a budou na nás ukazovat,“ smutně řekla Monika. „Linče se budou posmívat.“

„Ať!“ zvolal Luděk, „však mohou, co je nám po nich.“

„Máš pravdu. Musíme se starat, aby to doma tak mnoho nepociťovala, chudinka!“ řekla Monika.

155$

„Jen kdyby se s tím tatínek smířil.“

„A co bude s její kariérou?“ po chvíli si vzpomněl Luděk. „Bude potom zase hrát?“

„Snad - myslím, že se nevzdá své cesty.“

„A co bude s dítětem? Kdo jí je vychová?“

„Já!“ řekla Monika odhodlaně a zvedla hlavu.

***

Potom plynul čas nějak líně, ale to bylo jenom zdání ve skutečnosti utíkal strašně rychle. Monika se dívala starostlivě hned na sestru, hned na kalendář.

Linča zůstala opravdu doma; odřekla angažmá a sedala často s podepřenou hlavou, nebo s rukama v klíně. Tatínkovi se vyhýbala a často plakala.

Monice jí bylo líto, ač si přála, aby byla Linča alespoň trochu sdílnější, alespoň vůči ní - ale ona už měla takovou povahu.

Jednou, když jí to Monika mírně vytýkala, řekla smutně, že nemůže zapomenout na Doďu, jak ho viděla tak beznadějně umírat.

„Smrt není zlá, ale umírání,“ že jí řekl s nevylíčitelným strachem v očích.

„Tenkrát, když jsem se mu oddala, myslela jsem, že ho potěším po celý zbytek jeho života - proto jsem to udělala a zatím - jen jsem jeho konec naplnila stálou, nezhasitelnou žízní po další lásce a v sanatoriu a v nemocnici už nikdy jsem mu nemohla být tak blízko. Už jsme nikdy nebyli sami. A když jsem mu v poslední

156$

chvíli řekla, že naše láska nezůstala bez následků, naplnil se jeho konec ještě výčitkami svědomí a strachem o naše dítě…

„Až dospěje Helenka, řekni jí, Moniko, aby to nikdy neudělala, že na to je času dost po svatbě.“

Linča byla opravdu zvláštní děvče - jak mnoho o všem uvažovala! Svůj život, ať byl šťastný, či ať v něm převládal smutek, žila několikrát.

Když se to začalo povídat, bylo po městě plno dohadů a různých řečí. Napřed všichni myslili, že Linča ztroskotala se svou divadelní slávou.

Lidská fantazie pracuje rychle. Co všecko už lidé nevěděli! Mluvilo se i o podrobnostech - co o Linče napsala kritika, co jí řekl kterýsi ředitel stálého divadla. Zkrátka a dobře: Musela domů, protože nic neumí.

Je to až neuvěřitelné, co všecko si lidé vymyslí a nikdy se nikdo nedozví, odkud to vyšlo a kdo byl první, který to semínko vyhodil a nasel.

Potom ovšem kdosi řekl něco jiného, co bylo blíže pravdě a to se šířilo ještě rychleji.

Notářovi to ani nevěděli, jak jsou populární a jak se o ně celé město zajímá, ba, že ten zájem sahá i na venkov. Mnozí lidé chodili k Vodičkovi na radu a vždy tam dobře pochodili - proto i jeho soukromí je zajímalo. A vrstva lidí, jemu ve městě rovných, ho měla buďto ve velké oblibě, nebo mu záviděla. Proto byla ta novina o Linče pravou senzací a šla od úst k ústům.

Prvně to vyzradila pradlena. Potom domovnice - a už se to valilo jako déšť nebo chumelenice. Kam spadne

157$

kapka nebo vločka, tam po ní zbude stopa - a tak to bylo i s těmi slovy a řečmi.

Matky to povídaly jako odstrašující příklad dcerám a rodiče se tím strašili.

„Tak to dopadne, když děti neposlouchají rodiče, a tak také když rodiče dětem všecko dovolí. Kdyby nebyl Vodička Linče vyhověl a nechal ji doma, místo u divadla, tedy se mu tohle neštěstí nestalo. A což ta hanba! To aby nevyšel mezi lidi!“

Notář Vodička žádnému neřekl ani slovo - nějak se uzavřel do sebe a nemluvil ani s dětmi - sotva tak někdy s Helenkou. Leželo mu to na prsou jako balvan, sotva si mohl vydechnout a při tom ho nejvíce bolel soucit, který i při všem hněvu a hořkosti stále vzrůstal v jeho prsou pro Linču - a obava o její život. Kdyby ji tak ztratil jako Karlu…

Opravdu, Linča vypadala špatně. Sice teď přibývala rychle a očividně, ale ve tváři byla hubená a přepadlá, že se na ni díval s tajným strachem. Jeho žal pak mu maloval její zjev ještě smutněji a naháněl plno obav. Proto jednou řekl tajně Monice:

„Jenom jí přilepšuj. Potřebuješ-li peníze, řekni, přidám ti na domácnost. Linča musí lépe a více jíst!“ „Jenom kdyby chtěla, tatínku,“ řekla Monika pokorně a pohlédla vděčně na otce, „říká ale, že jí nechutná a velmi se zlobí, když jí dám něco lepšího.“

„Tedy přilepšuj všem. Můžeme si to dovolit - mám již i pro Helu něco ušetřeno a Luďka s pomocí Boží také dochovám.“

158$

Helenka brzy něco uviděla a byla velmi znepokojená a zvědavá.

„Linčo, ty jsi tlustá,“ řekla jí polekaně. Potom šla jednoho dne za Monikou, když ta něco dělala sama v pokoji, lehla jí do klína a šeptala tajemně a trochu se styděla:

„Nini, holky povídaly, že se u nás něco narodí. Je to pravda? Prý Linče - protože je taková - „ a malá si ukázala na bříško. „A což to může být, Nini, když nemá - žádného - žádného tátu? Jak je to možné, Nini? Je to pravda? Já bych byla tak ráda…“

Monika zbledla a pak zrůžověla.

„Všecko může být, co Pán Bůh chce,“ řekla a pohladila malou po vlasech, „ale neříkej o tom nic Linče, ona je smutná.“

„A proč je smutná? Je - to já bych byla veselá! Já bych byla tak ráda, kdyby se mi mělo narodit dítě! Tolik se na to těším, bude-li to holčička, tak ji budu vozit v kočárku a dám jí všecky panny. Já už jsem přeci velká a už si s nimi nehraji.“

„Všecko jí dáme,“ přisvědčila Monika, „ale musíme se modlit, aby se to narodilo zdravé a aby Linča také zůstala zdravá. Víš přece, že tvoje maminka zemřela, když ti dala život.“

Monika jednou rukou přebírala záplaty, které si tu hledala a druhou rukou objímala malou sestřičku.

„Moniko, to prý bolí, když se dítě narodí - je to pravda? Linču to také bude bolet?“ Helenka se ptala potichu s široce otevřenýma očima. Monika přisvědčila.

159$

„Každou maminku to musí bolet, aby si zasloužila tu velikou radost a aby měla své děťátko ráda.“

„Ale ty jsi moje máma a mé narození tě nebolelo? A také mne máš ráda, či ne?“ Helenka vzala Moniku kolem krku, převalila se jí do klína a hleděla na ni zpola čtveračivě a zpola prosebně: „Nu, řekni, máš mne ráda?“

Monice se zalily oči slzami. Přivinula Helenku vroucně k sobě a řekla:

„To je zase něco jiného - mám tě nade všecko ráda ty můj zlatý blázínku,“ a seděla u své práce a plakala, i když malá čtveračka šla již za svou zábavou.

Ach, drahá maminko, proč neměla Monika tehdy tolik rozumu, jako má dnes, když ty jsi chodila s Helenkou? Ale ty jsi chodila se ctí a nemusela ses stydět, kdežto Linča - chudák.

A když je člověk mlád, všelicos myslí a vyvádí, ale když se sám ocitá v té situaci, pak teprve pozná…

Když přišlo jaro, již se nedalo nic tajit. Monika řekla Linče, že je nutné nakoupit potřebné věci a šít. „Pomohu ti se vším, jenom zvedni hlavu a seber se dohromady, Linčinko. Ušijeme všecko krásné a budeme také vyšívat. Napleteno již máme. Koupíme nějaké vlněné soupravičky a je nutné se také postarat o kočárek.“

„Tady to nemůžeme kupovat,“ řekla Linča zamyšleně. „Tady by se nám smáli.“

„Necháme je smát. Hleď, Linčo, člověk musí být pokorný. Přijímat potupu a posměch - víš, v pokoře je také hrdost a když všecko v sobě přemůžeme, přicházíme k jisté duševní velikosti a síle. Také jsem se styděla,

160$

když mi to Bohouš provedl, ale potom jsem svou potupu obětovala Bohu a hned jsem cítila jakousi rozkoš.“

„Jak tě obdivuji, Moniko. Ty jsi velká!“ šeptala Linča. A poslušně sedala vedle sestry u šicího stroje a vyšívala a šila…

***

Jednou na jaře, když slunko již vzbudilo celou paseku nad myslivnou, v níž po léta bydleli Hovorkovi a stromy v mlází i na mýtině měly zeleňoučké výhonky, přiběhla paní Hovorková domů celá udýchaná a upachtěná. Povadlé tváře jí zrovna hořely a oči měla vystrašené a rozhořčené. Slunko ji rozpálilo a ta novina, ta ji div neudusila.

„Víte to, lidi, co je nového! Linča bude chovat! Je to přece pravda. Sylvička povídala, že ji viděla!“

Ondřej byl právě doma a tatínek také seděl a kouřil z dýmky. Svačili - krájeli si chleba a mazali na něj kousky rozhudy, která zbyla od večeře.

Starého to valně nepřekvapilo. Pokýval hlavou a povídal:

„Inu - copak se mohlo čekat něco jiného? Když se dala k divadlu?“

Ondřej však zbledl a zvolal s divným výrazem ve tváři, že se na něj až otec překvapeně podíval:

„To není možné! To není pravda! Kdyby to povídal celý svět, přece tomu neuvěřím!“

„Ani já jsem tomu dlouho nevěřila. Bože, když jsem jí

161$

tehdy domlouvala, aby nechodila k divadlu, že je to nebezpečná dráha pro nevinnou holčičku, nedala si říci, a tak mne ujišťovala - a když tu tehdy hrála, sami ti herci o ní říkali, jaká je počestná a nepřístupná a zatím - přece ji zkazil ten nezřízený život a poměry.“

„Jaký nezřízený život!“ zvolal Ondřej a stál u okna, obrácený zády k rodičům a podle hlasu bylo znát, že mu srdce usedá.

„To jsou předsudky, mami! Nezřízený život! Linča ho jistě nevedla! Linča je z dobré rodiny, má vzdělání, je pořádná!“

„Nu a najednou je to s ní takhle!“

„Ale vždyť to nevíš!“ Ondřej se utrhl. „Copak jsi ji viděla? A i to by tě mohlo splést! Nevěřím tomu a dost!“

„Nebuď hloupý,“ napomenul Ondřeje otec, „nebývá šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu! To není nic neuvěřitelného! Copak se nestávají takové příhody? Holka se zapomene třeba z lásky - stačí jedna slabá chvíle a neštěstí je hotovo.“

Starý Hovorka byl rozšafný člověk a nikdy se nepřenáhlil ve svém úsudku.

„A chudák pan Vodička,“ naříkala paní myslivcová, „taková ostuda! Takové neštěstí! Kdyby to tak věděla nebožka Karla! Bože, jak si zakládala na svých dětech! Žila jen pro ně.“

„Neříkej to!“ zvolal stále rozhořčenější Ondřej, „když to nevíš určitě! Já tomu stále nevěřím!“

Vzal klobouk a odešel. Staří Hovorkovi na sebe hleděli v rozpacích.

162$

„Inu, musel se zklamat! Však by to k ničemu nevedlo,“ povídal myslivec.

Chudák Ondřej dnes ještě nevěřil; běhal lesem a všeho se ptal - stromů i oblohy, je-li možné, aby průzračný pramen, v němž jsme se shlíželi jako v očistném zdroji, se mohl zakalit…

Za krátký čas, ovšem, uvěřil všemu. Jednoho rána přišla hajná a povídala, že u notářů mají kluka. Prý ho porodila ta herečka, co chodila světem. Mnoho prý zkusila, ale je to živé - ano, všecko je živé, dítě i rodička.

„To má chudák pan notář pěknou radost! Radši, kdyby jí to bylo umřelo!“

Tenkrát Ondřej neřekl ani slovo - ani se nepodíval na matku. Vzal klobouk a odešel do lesa. Dlouho tam ležel v mechu. Les mu šuměl nad hlavou a veverka se zvědavě dívala, co to dnes dělá ten myslivec, že ji nevidí, že se jí nesměje a že po ní nehází šiškami - leží tváří v mechu a je hluchý pro všecku lesní krásu.

Ondřej měl hlavu v dlaních a vzlykal.

Oplakával svůj nejkrásnější sen.

Linča skutečně dostala chlapečka. Po dlouhém utrpení, které, jak jí připadalo, nemělo konce. Ležela jako uhoněná, uštvaná a měla dítě po boku.

Monika, celá uplakaná, těkala kolem a měla tolik práce - trvalo to od časných ranních hodin, kdy ji Linča zavolala, až teď do pozdního večera - a za tu dobu si

163$

nesedla. Linča byla sice velmi trpělivá a přes její rty nevyšel ani jediný výkřik - ale Monika to dobře viděla v její křečovitě stažené tváři, v jejích polekaných očích, na jejích rukou, tak křečovitě zatínaných do plátna pod sebou a do dřeva postranic, jaké má bolesti a jak trpí.

A večer před tím jako by už cítila, že to bude dnes, se s Monikou trochu rozpovídala. To bylo poprvé, co byla doma a co se to o ní vědělo.

Začala vypravovat o Doďovi, jak ji měl rád, jak tou láskou trpěl, když se domníval, že Linča odejde k velkému divadlu a on zůstane u venkovské společnosti, jak se tím dal užírat a při tom jí tvrdil, že nechce být koulí na jejích nohou, která by ji brzdila.

„Víš,“ povídala s očima teskně výmluvnýma, „divadlo je krásné umění, ale kdyby se dalo žít jenom na jevišti, kdyby nebylo žádné soukromí. Ale na jevišti je jinak a doma je také jinak. Kdyby herec mohl stále hrát - to by mu bylo dobře. Když jsme spolu hráli nějakou tragédii, tu jsme věděli, že přece jen bude zas dobře, až zazní poslední zvonění, že se z toho vzbudíme a odměnou nám bude potlesk - ale když jsme to žili ve skutečnosti a věděli, že nebude žádná opona a žádný potlesk - to bylo horší.

Doďa mne příliš miloval - a já - já konečně jsem to ocenila, a také jsem ho měla ráda - bolestně jsem ho milovala a když jsem poznala, že je nemocen, byla celá ta láska jen řadou strastiplných pocitů a řetězem hrozných dnů. A potom, když již ležel v sanatoriu a já vědě-

164$

la, že mám jeho dítě - ach, byla bych všecko udělala, abych ho potěšila… Ale nebylo možné stále u něj být; v nemocnici mne nenechali a musela jsem hrát - právě jsme dávali Proud a za něj hrál nový herec, který jeho úlohu nepodal ani zdaleka tak jako on.

Byl to takový hrozný večer - hrozný pro mne. Moje úloha byla těžká a mnoho na ní záleželo. Ředitel mi řekl, že má význačné publikum a že všichni ze sebe musíme vydat maximum. I když máme slabšího Jakuba, že musíme dělat tak, aby to nebylo znát… A Doďa v nemocnici umíral.

Když jsem od něj večer odjížděla, držel mou ruku jen slabě ve své a potichu mi řekl: ,Ty už nepřijdeš, Linčo, vím to, že nepřijdeš. A přece bych rád věděl, jak vám to dnes dopadne, jak ten nový sehraje Jakuba!’

Ne, ne, nemohla jsem mu odmítnout! Musela jsem mu slíbit, že přijedu hned ráno po divadle. Měla jsem stále zamluvené taxi, abych za ním mohla dojíždět. Také jsem mu slíbila květiny, které mu přinesu, obdržím-li jaké a byla bych je i koupila, kdybych je byla nedostala…

Tak jsem hrála - bylo nutné všecko v sobě zapřít a zapomenout a dostat ze sebe vše - hned veselost a hned zase pláč - a z toho jsem měla největší strach, že se neovládnu, že mi síly povolí a budu plakat víc, než je na jevišti třeba - a že nepřestanu na povel, až půjde opona dolů, abych se mohla hned zase usmívat.

Ó, Moniko - divadlo je moloch - vyžaduje celého člověka a požírá jeho srdce v nejkrutějších okamžicích života! V ten večer jsem ho nenáviděla, neboť se mi zdá-

165$

lo, že hraju svou krví a mozkem a srdcem a všecko se mi v těle ochrnuje a odumírá - i moje dítě muselo hrát…

Úspěch jsem měla veliký - snad nikdy před tím má hra tak nevyzněla jako toho strašného večera. Takový potlesk jsem ještě nezažila; obecenstvo mě stále vyvolávalo a dostala jsem tři kytice. Karafiáty a růže a v té třetí byly hyacinty, v té roční době velmi vzácné…

A pak jsem se vracela do svého chudého pokoje. Ještě dnes cítím vůni hyacintů a karafiátů - připadala mi jako z pohřebních věnců - taková mrtvolná…

Časně ráno přijelo taxi - měla jsem je zaplaceno předem - a hned jsem nasedla, neboť jsem nemohla celou noc spát. To byla hrozná noc, Moniko. Když jsem přijela k nemocnici, už jsem to věděla přesně, že nenajdu Doďu živého. Něco mi to zřetelně napovědělo a byla to pravda. Sestra, která mne potkala u vchodu, mi to potvrdila. Byla jsem tak zničená a rozvrácená, že jsem se přidržovala stěn. Vedli mne do komory, kam ho vynesli. Zemřel večer - asi v tu dobu, kdy jsem měla největší úspěch.

Ležel na nosítkách, jak ho vzali z postele - s rukama podle těla, s očima jenom napolo přivřenýma.

Moniko, stydím se za to, ale zmocnila se mne hrůza. Je mi to líto, a nikdy si neodpustím, že jsem ho již nepolíbila - jenom jsem mu položila své karafiáty na prsa…“

Monika plakala, ale Linča ležela se suchýma očima a hleděla do stropu…

166$

K ránu jí začaly bolesti. Napřed jenom zlehka a ve velikých přestávkách, potom se to stupňovalo.

Linča mnoho a dlouho trpěla. Monika to viděla a kolikrát za ten den vzpomněla na maminku.

Linča také.

„To je můj trest,“ sténala mezi bolestmi, „že jsme se prohřešily proti mamce. Proto musím trpět a ani nemukat.“

Vzdychala jenom v nitru a čím byly bolesti prudší a delší, tím se stávala malomyslnější a ztrápenější.

Ale všecko má konec, a tak skončilo i Linčino utrpení. Doktor Spilka, kterého tatínek povolal, když se mu zdálo, že bolesti jsou příliš dlouhé, se konečně vztyčil nad její postelí a oddechl si s tváří rozveselenou a povzbudivou: „Bohudíky - chlapec a žije!“ řekl a pohladil Linču po tváři. „Už to máme odbyto.“

V té chvíli opustilo Linču zoufalství i bolesti; oči se jí rozzářily a letmý úsměv jí zavadil o rty. Byla ráda, že je po bolesti, neboť ta již byla přímo vražedná a nepřála jí oddechu; teď bylo rázem, jako by ji uťal. Monika zářila. Pobíhala sem - tam - dohlížela na vodu, je-li teplá, asistentky se vyptávala, co je ještě zapotřebí, aby se nic nepropáslo a pak teprve šla, aby dala tatínkovi a Helence večeři. A bylo jí tak lehko a dobře, doktor ji ujistil, že není žádné nebezpečí, vše že je v pořádku a dítě zdravé.

Najednou z ní všecko spadlo a hned si chlapečka zamilovala. Líbala mu malé ručičky a obdivovala šišatou hlavičku, porostlou černými chloupky. Stále přisedala k Linče, hladila jí ruce a radostně říkala:

„Ty máš krásného chlapečka! A jak je silný! Musíme

167$

ho zvážit, paní Rambousková. Tatínku, pojď se podívat!“

Notář Vodička byl po celý den hrozně rozčilený; jeho práce nestála za nic. Ještěže měl v kanceláři slečnu, která všecko uměla a všemu rozuměla.

Ruce mu ochabovaly, musel si chvílemi sednout a znovu přecházel a když se to utrpení nekončilo, sám poslal pro lékaře. Na chodbě na něj čekal a povídal rozčileně:

„Věřte, doktore, někdy to vše na mne doléhá takovou silou, jako by mne to chtělo zničit. Ach, Bože, s dětmi je soužení!“ a mnul si rukama čelo, aby se mu nerozletělo. Doktor mu stiskl ruku.

„Ba je, příteli, je! A tak nevím, máme-li je pro radost či pro trápení!“ a zhluboka si vzdychl.

Manželství Bohoušovo se mu nelíbilo - bylo bezdětné a paní Renáta očividně uvadala, zatímco Bohouš omládl a byl plný života.

Když Linča ležela již klidně a tiše se usmívala, přistoupil notář k její posteli. Již dávno přemohl hněv a hořkost. Pohlížel na její poklesek jako na neštěstí a nikterak ji neobviňoval. Teď se vesele usmíval; připravil si schválně tu nejlepší tvář a nejradostnější vzezření.

„Tak již je lépe, Linčinko?“ přistoupil k ní, sehnul se a dal jí pusu na tvář. „Bohudíky, zas bude dobře. A jaký je klučík? Ukažte mi ho! Á, chlapík. Celá máma!“

Vzal děcko na ruce a udělal mu křížek. Zlehka je políbil a zase vrátil Monice. A jakoby se byl tím křížkem

168$

a polibkem očistil, najednou cítil kdesi hluboko velikou radost.

Eh! Co je mu po lidech! Člověk musí přijímat kopance života a nesmí se pyšně protivit. A lidé si zvyknou a s pomluvami přestanou!

Linča se dívala na otce a slzy jako hrachy jí stékaly po spáncích, jak ležela naznak.

„Tatínku, prosím tě, nehněvej se na mne. Měj útrpnost s mým chlapečkem…“

Notář se stěží ovládnul. Znovu jí pohladil ruku a povídal:

„Zůstane u nás a bude náš. Tuhle Monika - ta zase bude mít největší zásluhu.“

***

Když křtili, šlo se mnoho lidí podívat; ne snad ze zájmu o toho malého, nevinného chlapečka, který se narodil po smrti svého otce - ale spíš ze zvědavosti. Chtěli vidět notáře, jak se bude tvářit a jak mu opadne všecka pýcha.

Člověk nemůže být pyšný, když se dočká na svých dětech hanby a zklamání.

Nebylo však čemu se posmívat. Dítě bylo normální jako jiné děti a notář se netvářil ani mrzutě, ani příliš zklamaně a nebo pokorně. Odříkával své „Věřím v Boha“ a nehleděl ani vpravo, ani vlevo. Dítě nebylo ani příliš nastrojené, ani chudé - byl to docela obyčejný křest, který na povrchu nic neznamená, ale kdo

169$

mu rozumí, ten chápe jeho vnitřní význam - je jím posvěcen.

I notář se vrátil klidně, ba skoro vesele domů a jen se staral, aby dítě i matka dostali celé zaopatření a tu největší péči.

A měli jste vidět Helenku! To bylo radosti! Dětské srdce je přece jen čisté a ušlechtilé. I když si přála holčičku, teď se radovala z chlapečka a jak si s ním povídala… Přisedla na okraj Linčiny postele a stále se ptala, kdy už bude maličký jíst a kdy bude vědět, že se jmenuje Helenka, či vlastně Hela, protože je velká - a bude mu dělat chůvu.

„A moc tě to bolelo, Linčo - a už tě to nebolí?“

„A také budu mít bolest, až vyrostu a také budu mít dítě?“

Monice přibylo práce, ba, tak jí to připadalo, že je jí šestnáct let, jako jí bylo tehdy, když se narodila Helenka. Ach, jak byla tenkrát naivní a šťastná!

„Linčinko, viď, že nepůjdeš z domova? Zůstaneš u svého synáčka?“ zeptala se jednou Monika, když Linča již vstala a přecházela pokojem. Dostávala dopisy, odpovídala na ně a byla často zamyšlená a vážná.

„Zanech už divadla. Bud u nás a naplň svůj život mateřskou láskou!“

Linča mlčela. Hleděla do neurčitá a pak zavrtěla hlavou. „Nemohu, Moniko. Kdo se jednou zasvětil umění, již je nemůže opustit. Musí za ním, i když ta cesta je kamenitá a na jejím konci čeká jenom neuznání. Mám dobrou naději. Hleď, mám zde nabídku od olomouckého

170$

divadla. Nevím, co bych dělala doma - již jsem všemu odvykla - jen bych vás tu všecky otravovala. Umění mne táhne do světa. Ty, Moniko, lépe vychováš mého syna. Jsi tak moudrá a máš ctnost a víru - ta tě bude sílit a mně bude největší zárukou.“ Při tom zůstalo. Tatínek si povzdechl, ale neřekl ani slovo. Věděl, že Linča je pro všední život ztracená. Půjde buď vzhůru ke hvězdám nebo do propasti.

171$

Doslov autorky

Drahé dívenky, pro které jsem tento románek napsala! Jistě byste rády znaly další osudy malých hrdinek Moniky a Linči - a snad i nadějného diblíka Helenky. To vše bych vám mohla říci až po létech; dnes obě ještě bojují o klid a mír a o životní štěstí, které si musí každý člověk vydobýt a zasloužit.

Monika je za úskalím. Žije v míru a bezpečnosti domova - v povinnostech a zasvěcená svému panenskému mateřství. Jste asi nespokojeny, že se nevdala; vy jistě ve svém mládí věříte pouze v to štěstí, které prýští z lásky a milování. Máte pravdu, ženin cíl je v manželství -jen láska a vlastní domácnost dovede ženu naplnit spokojeností a štěstím - ale také právě tam se může dožít nejtěžšího zklamání. Je také možné žít klidně mimo manželství a sloužíme-li povinnosti, i tak můžeme svůj život naplnit. Proto nemohla Monika myslet na zklamání, stesk a prázdnotu.

Ale ještě nad ní nezoufejte! Možná, že se po několika létech přece jen provdá, až vybaví Helenku a z nejhoršího vypiplá malého Dodíka.

Možná, že i Linča se přece jen nasytí svého umění zatím stoupá ke slávě; říkají o ní, že má skvělou budoucnost, ale kdož ví, co se může stát. Možná, že potká na své dráze člověka, který jí porozumí, její zvláštní duši pochopí a odvede ji z té slavné dráhy do soukromí a k vlastnímu dítěti.

Však je šťastná umělkyně, která dovede odejít tenkrát, když je na vrcholu slávy, dříve než počne padat dolů.

Možná, že jste držely palec Ondřejovi, snad jste doufaly, že se k němu obrátí korouhvička štěstí a on Linču nakonec přece dostane?

Ó ne - to by nebylo nic pro Ondřeje. Již se uzdravil ze své nešťastné lásky a našel si děvče sobě rovné, které je spokojené v zapadlé myslivně.

A Helenka? Ten malý sobec a tyránek jistě přijde včas k rozumu a v péči dobrého tatínka, rozumného Luďka a hlavně mateřské Moniky rozkvete jako vy všecky v krásný ženský květ pro štěstí sobě i svého okolí.

Jistě jí bude Monika skvělým vzorem a Linčin případ ji poučí, aby se něčeho podobného vyvarovala.

Jen proto jsem vám vypravovala tento všední životní příběh.

Ediční poznámka

Zatímco v nakladatelství Global vyšel v roce 1995 tento román Vlasty Javořické pouze v jednom díle pod názvem Zápasy o štěstí, naše vydání je dvoudílné. Vrátili jsme se také k původnímu pojmenování díla - Matka panna, které mu dala sama autorka. Už také proto, že tento název výstižně charakterizuje děj a poslání románu.

Text našeho vydání vychází z rukopisu Vlasty Javořické, přičemž v něm byla provedena nutná stylistická a jazyková úprava.

Za nezištnou pomoc při přípravě vydání tohoto románu děkuji JUDr. Jiřímu Kostkovi.

PKN$

Vlasta Javořická

MATKA PANNA

V roce 2002 vydalo Vydavatelství Akcent, D. Rybníček, Třebíč jako 39. a 40. svazek edice VYSOČINA; vydání v Akcentu první; ISBN 80-7268-226-1(digrv1); ISBN 80-7268-227-X