﻿VLASTA JAVOŘICKÁ

MODRÉ Z NEBE

{poslední noc a zítra zrána

již s milým půjde k oltáři

v atlase bílém - vystrojena –

a s smavým štěstím ve tváři.}

V předvečer

„Maro!“

„Kamilo!“

Dvě přítelkyně z penzionátu si vletěly do náruče.

„Jak jsi hodná, žes přijala pozvání a jedeš - že přece jedeš! Jsem přesvědčena, žes mi poslíčkem štěstí! Maro! Ach, jak jsem ráda!“ „Což bych mohla jinak? Kamilo, je mi štěstím, ctí i potěšením, žes mne pozvala. Nic na světě mne nemohlo zdržet! Ale ukaž se! Ach nevěsto, vypadáš tak znamenitě! Namouduši, Kamilo, ještě jsem tě neviděla tak hezkou! Tvé oči září jako hvězdičky a ty důlečky ve tvářích!“

„To samým štěstím, Maroušku! Oh počkej, až uvidíš mého ženicha! Ale pojdi Matinka tě očekává. - Ten kufr zanech, služky jej vynesou. A povídej, dostalas můj dopis?“

„Nu jak by ne, na něj přece - na tvé pozvání jsem tu.“ „Vidíš, jak jsem pitomá! Nediv se, každá nevěsta se musí sedmkráte zbláznit!“

„Máš asi hodně starostí.“

„Což o ty! Nese je za mne tatínek s matinkou, ale všechno to ostatní! Ach Maro, tolik se těším! Považ si - být s Jiřím pořád, pořád, celý život - celý. Máme se tuze rádi, Maro!“

„To ti přeji, Kamilo. Musí to být velmi krásné - ba nemohu si to ani dobře představit!“

„Také se dočkáš, jen sečkej. Ale vypravuj o sobě, nemáš dosud jinou lásku? Doufám, že jsi se již z toho zklamání zotavila.“ „Úplně, Kamilo.“

„Sláva Bohu, Maro, zdá se mi, žes pořád stejně praktická - a je to snad nakonec dobře. Ovšem já bych na Jiřího nezapomněla nikdy. A od té doby - Maro - vypravuj!“

Za této řeči kráčely obě dívky po schodech nahoru. Schodiště prostorné a široká chodba přijímaly a tlumily jejich švitoření, jež hlavně z hrdla Kamilina tryskalo jako klokotání lesního potůčku. Měla hlas jako stříbrný zvonek.

„O sobě, Kamilo? Kdo slyšel, aby se na svatbě povídalo o někom jiném mimo nevěsty? Ne, Kamilo, nemám zatím nic zvláštního, ale ty vypravuj! Překvapilas mne, netušila jsem, že už - myslila jsem, že je to přece na delší lokte!“

„Tos byla na omylu. Jiří spěchal až příliš, aby byl se studiemi

-8-$

hotov a mohl mne uvést pod svůj krov. A máme krásné bydlení, Maro - musíš se k nám jednou také podívat.“

„Podívám ráda - ale teď vypravuj!“

„Budu mnoho - mnoho! Ó - prožíváme překrásný román, který popsaný zabral by tisíc stránek velikého formátu. Jsme před jeho koncem, Maro - a konec je takový krásný.“

„Před jeho koncem? Jsi na omylu, miláčku!“ pousmála se Mara a zastavila se, neboť stály za dveřmi pokoje a uvnitř se ozvalo příjemným, úsměvem prosyceným hlasem: „Jen dál, slečny, jen dál! Kamilko - vedeš slečnu?“

„Ano, jsi na omylu, Kamilo, myslím, že sňatkem román teprve začíná.“

Odpovědět Kamila již nemohla, neboť její máť zčerstva otevřela a srdečně Maru vítala.

„To jste hodná, slečno, opravdu, velmi, velmi nás to těší, že ani tato radost není Kamile pokažena. A pořád jsme se báli, pořád, že nás zklamete!“

„Milostivá paní, jsem všecka blažená, že mi bylo popřáno přijet mojí Kamile na svatbu.“ Při té řeči podala i políbila Mara Kamilině matce ruku. Byla jemná, okrášlená prsteny. Paní správcová Moravcová, její majitelka, potom vzala do rukou Mařinu hlavu a pocelovala ji na čelo.

„Snad hlavně kvůli vám strojila Kamilka svatbu na léto. Tušila, že budete mít právě dovolenou.“

Milý úsměv krášlil přitom mírně povadlou tvář paní Moravcové, jež nasvědčovala ještě dnes, že paní správcová bývala velmi sličnou bytostí.

„Však by to byl nesmysl, Maro, nemyslíš, vdávat se v masopustě, kdy mrzne, jen to praští a nevěsta v bílém by v kostele zimou duši pustila! Věděla jsem odjakživa, že se v zimě neprovdám,“ švitořila nevěsta, „a pak - kdo by čekal až do zimy, může-li to učinit v létě?“

„Radil jsem, aby se brali až v zimě,“ ozval se z vedlejšího pokoje mužský hlas a pan správce Moravec zjevil se na prahu, „tohle je hotové nehospodářství. V zimě by ušetřili mnoho uhlí, milá slečno, neboť láska hřeje a pálí a novomanželé by nemuseli mnoho topit.“

Bodrý smích provázel slova korpulentního pána a hned jeho medvědí pravice tiskla ručku Mařinu. „To nás těší, to nás moc těší, slečno! Udělejte si u nás pohodlí, jako doma, milá slečno, jako doma!“

-9-$

„Neboj se, tatínku,“ volala Kamila ve smíchu, „i v zimě nás bude láska ještě zahřívat, ta přece do zimy nevychladne!“

„Nu, dej to Pán Bůh, dítě, dej to Pán Bůh,“ povídala paní správcová, berouc od Mary plášť a klobouček, „aby to tak bylo stále. Ach, milá slečno, až mne to straší, že je Kamilka tak veselá a že se tak ráda vdává. Víte, říkává se - nepláče-li nevěsta při svatbě, že pláče po ní.“

„Ale matinko

„Matko - matko, divím se ti, že věříš na staré pranostiky! To jsou jen samé pověry. Pročpak by musela plakat, když se jí nechce? Jsem velmi rád, že je veselá a ráda se vdává. Slečno, máme Kamilu jedinou a kdyby se neměla vdávat ráda? To bych ji vůbec neprovdal. Bojím se beztoho, jak tady budeme bez ní - bude tu hrozně smutno.“

Začátek zněl téměř rozmarně, konec řeči však se poněkud udusil. O málo - a korpulentní pan správce by plakal.

Však už mu Kamila visela na krku a tulila se k němu.

„Nermuť se, tatínku, drahý - zlaťoučký! Budeme k vám často jezdit, moc často! Neboj se nic a nežárli na Jiřího! Nezapomenu na starý domov.“

„A zatím si s tolikerou radostí buduješ nový.“

„Ach, milá slečno,“ povzdechla paní správcová, „kdybyste věděla, co už měla Kamila práce a jak si vše pěkně zařídila! Vlastnoručně síťovala stóry, a co jí daly námahy! Pro jiného ani smysl neměla. „

„I však je to dobře,“ povídal znovu otec, již zase bodrý a veselý, „je to tak s dětmi jako s vlaštovkami. Těm mladým se líbí rodné hnízdo, pokud jsou na starých závislé - jakmile dovedou vládnout křidélky a samy se živit, už se jim rodné hnízdo nelíbí a brzy budují své.“

„To neříkej, tatínku, že by se mi rodné hnízdo nelíbilo, ale -vždyť přece víš trochu lítostivě povídala Kamila, „mám Jiřího ráda - však i matinka tebe měla ráda a také si pracovala všelicos pro svou novou domácnost.“

„Máš pravdu, děvenko,“ pravila paní správcová dojatě, „máš pravdu! Ty těžké háčkované pokrývky v ložnici, ty vyšly z mých rukou a trvalo to tři roky, než jsem je dodělala.“

„Tak vidíš, matinko!“

„Ale nenechte milého hosta stát a dejte slečně svačinu. Ty malý

-10-$

blázínku, rychle dones kafíčko! I mně už vytrávilo,“ naoko se durdil pan správce a kynul slečně ke stolu.

Rodinný pokoj voněl zahradou, jež sem otevřeným oknem dýchala svými kvetoucími záhony a skvěl se útulností i ladným nepořádkem. Správce tu stál pouze ve vestě a v košili a teprve teď se vzpamatovav bral na sebe lehký, modrý listrový kabát.

„Už jdeme, tatínku, už,“ povídala Kamila, pohladila ještě Maru a odhopkovala do kuchyně.

Rodiče za ní hleděli a paní správcová povídala poněkud snivě: „To dítě je šťastná nevěsta,“ a správce dodal, hledě s úsměvem na pootevřené dveře, za nimiž zmizela:

„Doufám, že taková zůstane. Doktor Bukovský je hodný hoch a láskou k ní se rozplývá. A přeji to tomu dítěti - Kamila je vždy hodnou dceruškou. Je to naše slunéčko.“ - Nové dojetí.

„A co vy, slečno? Posud sama?“

„O ještě, pane správče, a myslím, že to dlouho vydržím. Potloukám se po těch maloměstských poštách a tak

„Až přijde ta pravá chvíle. A u tetičky trávíte zase dovolenou?“

„Je to má jediná příbuzná, milostpaní. Však nezapomenu nikdy na předloňské prázdniny, kdy jsem byla u vás. Ach, je tu tolik hezky!“

„I my jsme nezapomněli. Ó ano - tehdy jste byly ještě dětmi - úplně bezstarostnými dětmi.“ Paní správcová znovu povídala: „Houpaly jste se celý den na mlátě, kde vám šafář pověsil houpačku.“

„A přece už ta mrška si s Jiříkem psala,“ pousmál se správce, „a my jsme neměli ani tušení, že to myslí doopravdy.“

„Byla jste jejich důvěrnicí.“

„Ano, milostpaní, Kamila mi všecko pověděla - věděla jsem ostatně, že je Bukovský hodný - četla jsem všecky dopisy, co Kamile psal.“

„Děti, děti - a člověk myslí, že mají zájem pouze pro tu houpačku!“

Vešla služka - prostírala a přinášela šálky - v patách za ní Kamila - zardělá žárem plotny - v ubrousku držící ouško konvičky, z níž voněla čerstvá káva. Růžové tvářičky nevěstiny byly samý úsměv - důlečky v nich přímo rozkošné a zlaté kadeře se v pěkném účesu kolem okrouhlé tvářičky vlnily, u oušek se vymykaly pracnému spoutání a stáčely se v pravé hoblovačky. Z bílého výstřihu mušelínových šatů, z jejich ryšů a krajek vystupovala

-11-$

dlouhá, bílá šíje, již zdobil zlatý medailonek s obrázkem mladého muže. V úsměvu se třpytily bílé zoubky.

A již malé ručky hospodařily mezi šálky - prvně obsloužily tatínka, potom hned milého hosta a ústa švitořila:

„Za chvíli tady bude Jiří. Odešel pouze k holiči a trochu po městě-musel ještě do fary-dovezl své dokumenty. Také potvrzení, že se vyzpovídal. Ach Maro - co bych za to dala, kdybych znala zpovědní tajemství! Co myslíš, z čeho se takový muž zpovídá?“ Při té řeči Kamila přisedla ke kávě, osladila si a usrkla.

„Nu tohle jsou zase nápady!“ rozhorlil se správce a naoko rozdurděně pohrozil svému jedináčkovi. „Slyšeli jste to jakživi, chtěla by vědět, z čeho se ženich zpovídal! A potom se divme králi Václavovi - že dal utopit svatého Jana Nepomuckého, když nechtěl prozradit, z čeho se zpovídala královna.“

„Ale tatínku - vždyť já -“

„Dítě, dítě,“ smutně pravila paní správcová, „nikdy nepátrej po mužově minulosti. Ta patří jemu - budoucnost však tobě.“

„Ale matinko, to není spravedlivé,“ zvolala nevěsta a trochu se zapýřila, „muži se mohou po naší minulosti ptát? A kdyby na ní objevili stín -“

„Inu - to už máš tak,“ přerušil ji otec zpola žertovně a zpola vážně, „žena musí být neporušena - její ctnost jako nedobytný hrad. Každý muž chce, aby na svou ženu mohl patřit jako na svatou.“

„Tak, tak,“ pokyvovala paní správcová a pohladila Kamilu po zapýřeném líčku, „tatínek má pravdu a má to tak být. I kdyby se muž dopustil přestupku, i kdyby klopýtl a upadl, kdyby se blátem pomazal, žena má stát nad ním a svýma čistýma rukama mu pomáhat, aby zase povstal.“

„Ale jezte, slečinko! A poslužte si bábovkou,“ přerušil dojatý ženin výklad pan správce a postrčil podnos s buchtou před Maru, „je dobrá, je už svatební. A pročpak jste sem nedaly ty drobné buchtičky? Přece jsi říkala, Kamilko „Ach Bože, tatínku, co jsem to za nešiku! Vždyť jsem ti nechala, Maro, z prvního pekáče rohovou, co se prvá z pekárny vynesla; to aby ses do roka také vdala! Moje drahá Maro, abys byla tak šťastná za rok, jako já jsem dnes -“

Malé nožky zahopkovaly, podpatky zaklapotaly a za chvilku se na stole usmívala vábná buchtička, malinká, uměle zabalená

-12-$

a z ní jako klubající se housátko nebo rozvíjející se poupě růžové vylézala jemná nádivka.

A za chvíli ozvaly se kroky na chodbě…

„Jiří - Jiří jde a podpatky klapotaly poznovu a ještě spěšněji…

Krásný mladý muž. Hlava Apollova, bohatá temně rusá kštice na dvé rozložená, vysoké hladké čelo s myslivou rýhou uprostřed, krásně modelovaný nos a pěstěný knírek, černé, výmluvné lesknoucí se oči. Oválné líce se zdravým ruměncem, energická brada

a umělecky vykrojené, vášnivé rty, a což ty bělostné zuby,

které se zatřpytly v úsměvu, když ho Kamiliny ručky dostihly a když jedna z nich byla ke rtům pozdvižena.

Kdyby to nebylo otřepané, řekla bych, že postava Jiřího byla jako topol u vody nebo doubek na mýtině či pyšný, statný smrk v hluboké doubravě. Tak možno pouze říci, že to byl krásný exemplář muže - ideální zjev - krasavec.

Mara vstala a šla mu vstříc: „Už mne neznáte, pane doktore?“

„Kdybychom vás nečekali, snad bych byl v rozpacích,“ pravil Jiří, pokloniv se jí, „ale vím, na koho Kamilka už kolik dní s tolikerým nadšením čeká, že bych bezmála žárlil. Těší mne, slečno Maro, že jste přijela.“

„Pojď s námi svačit, Jiříčku, pojď,“ pobídla ho paní správcová a kynula nastávajícímu zeti na židli, „káva by ti vystydla.“

„Ani nemám chuť, matinko,“ pravil mladý muž neobyčejně příjemným hlasem, „jsem nějak vzrušen; zdá se mi, že ten zítřejší krok mne přímo ohromuje.“

„Ó - ó -“ zasmál se správce, „naposledy si to ještě, milý hochu, rozmyslíš, ne? Snad nedostáváš strach?“

„To ne, tatínku, Bůh uchovej! Je to přece kolikaletý žhavý sen - ale cítím až příliš vážnost chvíle - a - tak nějak žiji jako ve snu - nebo nevím vlastně ani sám, jak bych se vyjádřil.“ Při té řeči zasedl ženich ke stolu a mírně míchal v kávě.

„Inu milý hochu, člověku je při tom kroku opravdu všelijak! Když jsem se sám ženil, také jsem tomu nemohl ani uvěřit a pořád jsem si musel připomínat, tohle je moje svatba; ale když to potom bylo za mnou, myslil jsem si kolikrát, že to vlastně nic nebylo a vyčítal jsem si, že jsem té své svatby tak málo užil. Byl jsem totiž celý nesvůj a nejedl jsem téměř nic. Teprve později, v líbánkách, jsem si uvědomil, že jsem o své svatbě měl vlastně hlad!“

-13-$

„Ale tatínku, ty přeháníš,“ durdila se paní správcová, „vždyť to není pravda, jídla bylo tolik, až se stoly prohýbaly.“

„Ano, ale nevěděl jsem, jakou mají všechny ty dobroty chuť, byl jsem celý popletený - ba o mnohých jsem ani nevěděl, jak se jedí.“

Všichni se smáli a správce hrozil nastávajícímu zeti prstem: „Proto ti radím, Jiříčku, najez se pořádně! Beztoho to bude. naposled, potom budeš pořád syt jen láskou, a nebýt ani toho - víš přece, že mladé ženušky lehce muži žaludek pokazí!“

„O já ne, tatínku, já ne! Matinka mne už tři roky u kuchyně přidržuje!“

„Nu - nevím, nevím,“ usmála se paní správcová trochu starostlivě, „přidržuji, ale - dejme mládí rozum! Ta starost a zodpovědnost - ta musí přijít sama. Každá mladá hospodyňka se učí teprve z vlastní škody.“

„Poneseme to vše trpělivě spolu, viď, Kamilo usmíval se Jiří a srkal kávu, přikusuje pomalu žlutou bábovku.

„Dostala jsem prvou buchtičku,“ pochlubila se mu Mara, která poslouchala se zájmem a uctivým úsměvem, když pan správce žertoval. „Kamila chce, abych se také brzy provdala.“

„Pouze Kamila?“ usmál se Jiří, „myslím, že sama také po něčem takovém toužíte. Zvláště máte-li někoho v srdéčku!“

„O - to nemám - věřte, že nemám! Připadá mi často, že muži nestojí za to, abychom je v srdci chovaly.“

„Ták-slečno? No to je pěkný názor!“ zvolal doktor Bukovský, „to se mi líbí! My že za to nestojíme? Tatínku, slyšíš?“

Správce-se také ohražoval, ale Mara stála na svém. „Myslím, že ne - alespoň veliká většina mužů není hodna věrné lásky žen, protože jsou proradní a falešní!“

„Ne, ne, Maro, nesmýšlej tak špatně o mužích,“ zvolala Kamila a položila ručku kolem šíje své přítelkyně. „Byl-li jeden proradný, nemusí jimi být i ostatní. Vím, že jsou mnozí hodní, čestní i věrní.“

Modré oči Kamiliny našly Jiřího a utkvěly s láskou na jeho krásné mužné tváři.

Byly velké a jejich modř se podobala květům podzimních hořců - temná byla a do fialova. Jiří je stokrát líbal a byl přesvědčen, že jsou na světě pouze jedny takové oči - pouze oči jeho Kamily…

Také teď v nich spočinul a beze slov ji, pouze oddaným pohledem, ujistil, že ji nezklame.

-14-$

Předsvatební večer.

Jen jeden je takový večer v životě - poslední večer svobody…

Dlouho do noci svítila okna v zámku v Zdražilových Dvorech, hleděla tajemně na ztemnělou náves a kvetoucí lípy na prostranství před zámkem…

U správců neměli na spaní ani pomyšlení - družičky připravovaly věnečky, myrtu a květiny - paní správcová, poněkud zasněná, poněkud tesklivá vila vlastnoručně věnec na okrasu kočáru, který poveze nevěstu.

Správce kouřil jeden doutník za druhým - tak mu bylo nějak divně - všecko mu jihlo a všecko mělo slanou příchuť - Bože, vždyť dává z domu svého jedináčka, dcerušku, nad niž nemá ve světě dražší bytosti - věru, ta láska otcovská je podivná a vznešená -čistá, nesobecká. Podivný je to poměr, který panuje mezi otcem a dospělou dcerou - všecko, co cítil k ženám, se v ní ztotožňuje, ale je to bez vášně - je to křišťálově čisté…

Nevěsta měla s družičkami plno šeptů a švitoření a jak byla krásná!

Ženich, zamyšlený a trochu rozpačitý, seděl tiše a měl oči pouze pro ni. Tak mu připadalo, že ještě nebyla tolik a tak podivně krásná - jako by všecko její panenství, zpívající labutí píseň, vyvrcholilo v něžné kráse loučícího se jara…

A sám si připadal tak divně - trochu hloupě pod pozorujícími a zvědavými zraky okolí a i trochu pyšně jako vítěz a uchvatitel.

Radost a vítězství jásalo mu v duši - radost nad tím vším, co překonal - obnovená radost, která mu v nitru zpívala při nedávném doktorátu, radost z dosaženého cíle. Studie nebyly ničím lehkým - ničím lehkým nejsou pro nikoho, zvláštěpak pro takového bujarého, veselého a nespoutaného chlapce, jakým býval Jiří… Zábavy a dívky, vše se mu stavívalo v cestu…

To vše má za sebou, i nejistotu lásky i žárlivost a strach před mocnějšími, třeba jen vymyšlenými soky - i dlouhé tápání a ptaní se jí i sama sebe, je-li její láska opravdová a zdali mu ji Moravcovi dají - má-li ho ráda a zůstane-li mu věrná, než dostuduje - než dojde k cíli.

Hle, dnes je cíl dosažen, mladý doktor má místo, má existenci a má v rukou svoji něžnou, žhavě vytouženou Kamilu - pro niž se chtěl rvát s celým světem a pro niž chce po celý život dýchat.

Kamila se čile otáčela mezi družkami - uvily jí věnec z myrty

-15-$

a vsadily na rusé, něžné skráně - uvily i prut myty s bílou stuhou pro ženicha - tak - a ještě malé věnečky.

„Maro - Krista Pána, dej pozor, aby ti je mládenec nepopadl! Drž je dobře a opatruj,“ nakazovala mladší družička Vlasta, „to bys měla ostudu a dej pozor, aby ženichovi věneček nespadl - také se to někdy stává.“

„Řekli by, že mu nepatří!“

Pan správce se ze všeho dojetí hlasitě zasmál. „To by bylo pěkné vysvědčení!“

Smál se i ženich, ale měl poněkud zapýřené spánky… Snad za živý svět nemohl vzpomenout, kde svůj věneček utratil.

„Kamilo - ať si kleknete u oltáře těsně vedle sebe,“ radila přítelka Emča a významně mžikala, „abyste byli po celé manželství zajedno!“

„A nezapomeň ženichovi šlápnout kapáneček na patu,“ šeptala čtverácká Minka a pošilhávala po ženichovi, „aby tě poslouchal!“

„Řekneme mu to, řekneme!“ křičeli mládenci. „Doktore, dejte si pozor - chtějí, abyste byl pod pantoflem! Nepouštějte si nevěstu za záda - dejte jí přednost!“

„Ó, to nepůjde,“ usmívala se paní správcová, „jakmile jsou oddaní, muž je hlavou a dostává všude přednost. Nevěsta ho pustí před sebou kolem oltáře - cestou z kostela ho má na pravé straně

„To je krásné zařízení,“ durdily se družičky, „proti tomu nutno protestovat!“

„To by bylo málo platno - je to starý řád a správný,“ pravila Kamilina tetička, paní Sojková, „v manželství je muž pánem!“

„Holky, nevdávejte se!“

„Kamilo - využij poslední chvíle a aspoň tu patu mu přišlápni!“

Ženich se smál, byl roztomilý. Všecky družičky se v myšlenkách shodovaly, že by kvůli němu jařmo otrokyně na sebe rády vzaly.

„Jen si poslužte, miláčku. Mám velmi dobré lakýrky - ty to snesou,“ pravil.

„Ale ten pantofel potom!“ volali mládenci.

„Bude-li něžný, také ho unesu!“

Přitom se zmocnil potají Kamiliny ruky, něžně ji tiskl, a když se nikdo nedíval, také líbal. Nemohl se již dočkat zítřka. Vstávaly v něm tisíceré city, radost, bázeň i vzrušení - bouřila v něm duše - zpívalo v něm všecko vítěznou písničku života i štěstí - a přitom všecko měkce a vlaze klokotalo.

-16-$

Pozdě odešla nevěsta do svého pokoje - naposledy do svého dívčího a bílého. Mara odešla s ní. Budou tu naposledy spolu spát.

„Maro, víš, jak to bylo tenkrát - předloni - jak jsme často pozdě do noci četly a povídaly si, jak jsme si měly tolik - tolik co povídat - obě jsme měly tehdy tajnou lásku a obě sladké naděje.“

„Tvé se vyplnily, Kamilo, své jsem pohřbila a vše je v sutinách. Ale nemysli, že truchlím a že si stěžuji. Nemohlo být konečně ani jinak. Chudé děvče a právník z bohaté rodiny, který si musí zařizovat kancelář a přivést mezi své dívku jim všem rovnou. Smířila jsem se s tím, Kamilo, a nevzpomínám už. Mám své postavení a uživím se sama.“

„A stačí ti to, Maro, po celý život? Není ta ženská samostatnost pouhým prostředkem z nouze?“

„Dobře pravíš, Kamilo, máš pravdu! Je tomu tak. Co však plátno, je-li žen mnohem více než mužů? Všecky se provdat nemůžeme.“

„Ale ty se provdáš, Maro, ach, neříkej to! Jsi tak hezká a dobrá! Jistě se nalezne ten, který tě bude upřímně milovat!“

„Milovat? Tys idealistka, Kamilo! Jsem přesvědčena, že není souzeno všem, co se provdají, aby byly tak šťastné a provdaly se dokonce i z lásky! Nekladu tak velké požadavky, Kamilo. Spokojím se, když se provdám - třeba i bez lásky.“

Tak si obě dívky vyprávěly, ukládajíce se ke spánku. Nevěsta si česala bohaté vlnité zlaté vlasy, které jí po ramenou a zádech splývaly jako zlaté peřeje. Nyní ustala a s velmi překvapenou tvářičkou se zadívala na svoji družičku.

„Jakže, Maro? Ty že by ses provdala bez lásky? Oh, to mi neříkej, nevěřím tomu. Kam by se poděly tvé sny?“

„Ty již uletěly,“ usmála se Mara, jejíž moudrá tvář byla v té chvíli mnohem oduševnělejší a starší než růžová a štěstím zářící tvářinka Kamilina.

„Ó, sny uletěly, sny jsou sny a život je skutečnost! Milovala jsem a vícekráte již milovat nebudu. Ale kdyby si mne někdo vzal s dobrou vůlí a snahou připravit mi zajištěnou budoucnost, jistě bych si ho vzala.“

„A bez lásky?“

„Bez lásky! Jen z úcty! Hleď, Kamilo, manželství není žádná pohádka. Mám takový talent v pozorování - často mívám pří-

-17-$

ležitost přijít do rodiny, a to hlavně svých šéfů v povolání, a tu pozoruji, že nikde není jen samé štěstí a samá láska. Všude je také nějaký křížek nebo notný kříž. A tak si myslím, že do manželství nutno vstupovat po zralé úvaze a se střízlivě otevřenýma očima.

Co myslíš vlastně, že je manželství?“ Bystře ustala v řeči a pohlédla na přítelkyni.

Kamila seděla proti Maře na plyšovém sedátku - měla bílou dlouhou košilku a bosé růžové nožky jí zpod jejího lemu jen málo vyhlížely. Vypadala jako víla.

„Manželství? Bože, Maro, ty mluvíš, jako by ses byla teprve včera narodila. Přece manželství je rozkvetlá, krásná zahrada, v níž kvetou růže a jen samé, samé růže… A ti dva se v ní procházejí jako první lidé v ráji. Proplétají se kvetoucími haluzemi - trhají květy a házejí si je do tváří - smějí se a smějí.

Po čase pak z křišťálové studánky uprostřed toho ráje vezme Pán Bůh růžového andílka a položí jim ho do náručí… Neusmívej se, Maro, to je můj názor na manželství. Kdo si je tak neumí připravit, není lásky a štěstí ani hoden. Jsme v tom s Jiřím zajedno, on to také tak říká!“

„Jsi ještě dítě, Kamilo, neznáš pravý pojem o manželství - nevíš ještě, co to je.“

„Ó, jsi na omylu, Maro! Vím všechno. Něco jsem četla, něco mi matinka ve své starostlivosti pověděla a něco sám Jiří - ach, neusmívej se, Maro, a neměj mne za špatnou. Přísahám ti, že mně vše pověděl jen proto, abych byla připravena a ptal se mne, mám-li ho tak ráda, abych s ním všechno podstoupila. Řekla jsem, že ano.“

„Chápu tě, Kamilo, ale to ještě není vše - to jsou samozřejmé maličkosti, ale přijdou ještě horší věci a horší chvíle

„Vím. Mateřství. Vždyť přece nevěřím, že děťátka jsou v křišťálových studánkách! To jsem ti řekla pouze obrazně - vím, že musíme také mnoho a fyzicky trpět, ale snesu a podstoupím to ráda! Ó, jsem statečná, Maro! Ale i to utrpení patří ke štěstí. Jiří mi slibuje, že budeme mnoho, mnoho šťastni! Ba zapřísahá se, že mi modré z nebe snese a k nohám mi složí - a proto, Maro, nemám žádné obavy, proto se tak ráda vdávám, proto jsem tak šťastná.“

Radostný úsměv krášlil její panenskou tvářičku, oči se jí třpytily jako hvězdy.

-18-$

Mara již mlčela - zpola teskný a zpola moudrý úsměv vlnil její střídmé rty…

Šťastná nevěsta již spala - Neviditelní duchové oblétali její zlatou skráň a krášlili ji zlatým vínkem rozmarýny - naposled…

Mara však zamyšleně bděla a dlouho se dívala na hvězdnaté nebe, než i ji začarovalo v líbezný spánek.

Jediný den v životě

„Táži se vás, Kamilo, berete-li si tohoto zde přítomného Jiřího za pravého a jediného manžela z dobré vůle a nikoliv z přinucení?“

„Ano.“

„A jste-li prosta veškerého závazku stavu manželského od každé druhé osoby, ať by kterákoliv jmenována být mohla?“

„Ano.“

„Je-li tomu tak a nejinak, potvrďte to podáním sobě pravé ruky a říkejte za mnou: Já, Jiří, beru si vás, Kamilo, za pravou a věrnou manželku a slibuji vám lásku a věrnost manželskou zachovat, vás v ničem neopouštět, ale s vámi všecko dobré, zlé i protivné až do své neb vaší smrti trpělivě snášet a trpět. K tomu mi dopomáhej Pán Bůh, Matka boží a všichni svatí -“

„Já, Kamila, beru si vás, Jiří

Jako šumění rajských stromů a zvuky čarovných kytar zněla slova přísahy ze rtů Kamiliných.

V kostele vládlo hrobové ticho - nikdo ani nedýchal, neboť kdyby někdo z rodičů nevěstiných zhlouběji vydechl, rozlehl by se kostelem hlasitý vzlyk.

Chvíle příliš vážná - chvíle příliš posvátná. Opravdu jediná v životě…

Starý pan farář stál a předříkával - štolou snoubencům ruce vázal a také nějak na ně dobře neviděl.

Míval Kamilu vždycky rád, byla jeho nejlepší a nejpilnější žačkou - ani o vizitaci mu hanbu neudělala.

Křtil ji a uváděl k prvnímu svatému přijímání, připravoval ji k biřmování - jaký div, že ho posvátný výkon dojímal…

Družičky soustřeďovaly pozornost jednak k obřadu, aby to uměly, až se samy budou vdávat, jednak k věnečkům.

-19-$

Opravdu nevěstě i ženichovi dobře seděly, jen aby mládenec nebyl bystřejší než Mara!

Celá řada svatebčanů pohnutě mlčela, dámy se utíraly navoněnými kapesníčky, páni toužili, aby mohli už nasedat do lavic, neboť je tísnily nezvyklé lakýrky. Sám otec nevěstin stál jako na špendlíkách.

Přivedl nevěstu až před oltář a tak mu připadalo, že by se jí nejraději zase ujal a odvedl si ji zpět - ach, ta budoucnost je příliš nejasná…

Tetky v pozadí chrámu však slibovaly novomanželům vše dobré - vždyť svíčky pěkně hořely a kouř stoupal vzhůru. Byly samé nové a ozdobené myrtou - to paní správcová včera poslala kostelu malý dárek. A v malém okamžiku byly ruce svázány a osudná slova navždy promluvena - zlaté kroužky zdobily ruce obou manželů a již kráčel celý svatební průvod kolem oltáře.

Úplně zapomněla Kamilka přišlápnout ženichovu patu - zapomněl i Jiří na všecku opatrnost i galantnost a nechal nevěstu za sebou - ba zapomněl si i peníze proměnit a teď v rozpacích u křížku, který mu ministrant přidržel, prohledával peněženku, kapsičky u vesty a zadní kapsu - konečně položil dvacetikorunu na talířek a všecek zardělý kráčel, aniž věděl kam a před zábradlím se rozpačitě zastavil.

Kostelník mu pomohl - pokynul mu do lavice a mládencům rovněž - nevěstě ukázal na opačnou stranu, kde ráno opatrně lavičku osmýčil, aby si spanilá nevěsta šatičky neušpinila. Však cítil, že se taková bohatá svatba vyplatí.

Zvědavců byl plný kostel, a zatímco některé z dam skoro hlasitě vzlykaly při zpěvu sboru na kůru, druhé zvědavě okukovaly šaty nevěstiny i družiček a posuzovaly vše jízlivými a zlomyslnými poznámkami.

Bylo ostatně co posuzovat. Nevěsta vypadala jako liliový květ - měla sněhobílé atlasové šaty a dlouhý, předlouhý závoj, myrtou posetý. Nesly jej dvě malé družičky jako pážata.

Tvářička její byla bílá jako z vaty - a hořcové oči zářily nadpozemským světlem - ale neslzely.

Proč plakat, jsme-li šťastny a nepotřebujeme nic víc? Byla pouze jemně dojatá a tak nějak duší mimo kostel - mimo přítomnost…

A ženich!

Podívejte se jen, viděl-li kdy dvorecký kostelík hezčího a ušlech-

-20-$

tilejšího ženicha? Och, stojím za to, že ani jedno ženské srdce, co jich tu v kostelíku bilo a pozorovalo, nezůstalo by chladno, kdyby se přiblížil.

Doktor Bukovský byl opravdu krásný muž; v jeho zevnějšku se mísila mužná hrdost a jistota s klidným sebevědomím a polodětskou otevřeností v mladistvé, zdravě nadýchnuté tváři…

„Krásný párek,“ povídali si lidé, „jak jim to spolu sluší! Oh, ti jistě budou šťastni!“

Kněz sloužil mši svatou a varhany hrály:

{„Ty, jenž víš, co srdce cítí

a je láskou zblažuješ!“}

Kolem Kamily to vše kráčelo jako luzný sen, jako sladká pohádka.

Ptala se již pokolikáté sama sebe, je-li tomu tak, jak sní - je-li pravda, že se právě stala ženou svého Jiřího, a aby pak sebe ujistila, ohmatávala zlatý kroužek na ruce, dívala se na něj a věřila - věřila -

Radostný a dojatý jásot naplňoval její duši - stoupal a opíjel hlavu…

Hledala očima jeho pohled.

Ach, ten veselý, čtveračivý Jiří! Seděl tiše a klidně v lavici a vypadal tak vážně! - Pouze když se očima setkali, zašlehlo mu v nich jasné světélko úsměvu. Ó, dnes byl Jiří velmi, velmi vážný, i on chápal velikost chvíle. Jistě se modlil…

Kamila se také modlila, musela se mnoho modlit, tak jak jí to poručila matinka. Za trpělivost a sílu a vzbuzovat dobré předsevzetí…

Za trpělivost a sílu?

Kamila se modlila, ale její myšlenky byly roztěkané.

K čemu jí třeba trpělivosti - k čemu síly?

Oh, to štěstí unese a trpělivosti k němu netřeba! Jiří ji tolik ujistil, jak budou spolu šťastni-dnes ráno, když přišel a v nevěstím rouše ji uviděl, vroucněji k sobě přivinul a slíbil, že ji učiní šťastnou a to modré z nebe že jí přinese…

Kamila neuměla prosit o trpělivost - pouze nadšenými slovy děkovala Bohu, že jí dal na pozemské pouti potkat takového krásného, vznešeného a ušlechtilého muže a že jejich cesty řídil až k oltáři…

-21-$

Šťastná nevěsta hleděla radostně vzhůru - její nafialovělé oči zářily jako vodní hladina, když se v ní slunce svými paprsky koupá a slibovala, že bude hodná - že se stane Jiřímu věrnou ženou a že bude dobročinná a zbožná…

Varhany zněly a kadidlo vonělo - a vše to stoupalo vzhůru a splývalo s éterem…

Byl konec posvátným obřadům; bylo pouze nutno zajít ještě do fary a zapsat vše do matriky - novomanžele i svědky.

Starý pan farář pobíhal už jenom tak v klerice, přívětivě povídal a znovu novomanželům blahopřál. Prosil nevěstu, aby si vzala k srdci jeho slova, která jí kladl na mysl, když byla na katechismu.

- Pane králi, copak vše to Kamile povídal? Byla jako opilá - vše se jí dnes ztrácelo z obzoru…

Aha, již ví! - Mluvil jí o veliké oběti, kterou žena musí přinášet, trpět s mužem i obětovat se - trpět bez reptání a bez konce - až do smrti jednoho z nich.

Planá slova!

Proč všichni mluví Kamile jen o samém utrpení, když přece s nimi je láska - a všude jenom láska a štěstí? Čeho se bát? Jen smrt by jim mohla ublížit a rozvést je, však smrt - Bože, jak je vzdálená a bezmocná!

Jiřímu bylo dvacet šest a Kamile devatenáct - kdo by myslil na smrt? Než přijde, budou staří - staří - a užijí krásy života i své lásky!

Lehký záchvěv, sladká mátoha…

Kamila si uvědomila, že se stala jeho ženou.

Již nebude nucena utíkat před jeho láskou, uhýbat a bát se jí. Už ji nebude matinka varovat: „Nedovoluj, aby tě líbal, držel tě v náručí - nevyhledávej s ním samotu, střež svou ctnost!“

Kamila nevěděla dobře, co na ni čeká, sladce se bála - a přec bylo vše tak čarovné…

Sladké kouzlo svatebního dne…

Průvod vyšel z fary, nasedl do kočárů… Kopyta zatepala a koně dusali po zaprášené silnici.

Někdo zavýskl - diváci obléhali ulici a panský zámek. Kamila seděla po boku Jiřího a říkala si v nitru již asi posté: „Tohle je moje svatba a to je můj muž! Můj Jiří - Jiří, milovaný a opěvovaný! „

Stihla rozjásanýma očima jeho krásnou hlavu pod třpytícím

-22-$

se cylindrem - cítila jeho ruku za svými zády - cítila jeho teplou bytost po boku a štěstím planoucí oči na své tváři…

Někdo znovu výskl a střílel z hmoždířů - koně se plašili a dusali - Kamile utkvívaly v očích bělostné jejich fábory…

Vystoupila z kočáru zdvižena silnýma rukama svého Jiřího a slunce ji celovalo žhavými paprsky. Obloha se modrala, voněly kvetoucí lípy a všechno zpívalo píseň o věčně mladém štěstí…

Cestou do života

Ještě nebylo po hostině, když novomanželé již odjížděli.

Jak to tak bylo podivné! Dříve vždy, ať přijel, nebo se s ním někde setkala, mívala mamičku, přítelkyni nebo někoho z příbuzenstva s sebou, takže to bylo opravdu veliké umění, vyhledat okamžik, aby mohl její ústa, oči i líčka zulíbat.

A najednou je posadili spolu do kočáru a svěřili mu ji - ne na chvilenku, nýbrž navždy - na celý život.

Bylo to krásné a radostné - bylo v tom něco zvláštního, co Kamilu plnilo štěstím i sladkou bázní.

Ale matinka! Bože, ubohá matinka, jak plakala, jaké měla skvrny kolem očí, jak se jí chvěly a kroutily rty, jak se jí třásla ruka, když Kamile již pokolikáté žehnala čelo křížkem!

A tatínek? Ten silný, statný muž plakal, ač se za to styděl a všemožně to skrýval.

Kamile nepřipadalo loučení tak smutné a myslila si, že snad rodiče jsou dnes citlivější než jindy. Až se jim musela usmát.

Teprve když naposled jim kynula růžovou ručkou, odhrnujíc , závoj, který jí z bílého cestovního kloboučku splýval, pocítila, že jí něco svírá hrdlo a štípá v nosíku; ach ano - loučí se s bývalým domovem.

S bývalým? - Ne - toho slova neměla použít. To bylo příliš smutné - Kamile vytryskly slzy.

Bývalý domov… Místo klidného a krásného jara jejího života, místo, kde žijí dobří, laskaví a ji hýčkající rodiče!

Ale vždyť to není správné slovo - bývalý. Její domov tu přece nadále zůstává - což jí tatínek neřekl: „Kdyby se ti kdykoliv vedlo zle, kdybys nenašla ve světě, cos hledala, vrať se! Doma tě vždycky

-23-$

přivítáme s otevřenou náručí, a kdyby tě život poranil a zklamal, u nás jsi doma!“

Ano, to jí řekl včera ráno, než jí dal přede všemi to dojímající a nezapomenutelné požehnání.

Ale pak pan farář jí u oltáře řekl: „Otce i matku nutno pro muže opustit a s ním dobré, zlé i protivné až do smrti snášet.“

Plní tedy jen svou přísahu a následuje ho.

Sbohem - sbohem, starý domove, Kamila jde po boku milovaného muže do světa, do nového domova, kam ji volá štěstí a láska…

Jiří uviděl slzy, které zarosily její hořcové oči a splynuly z jejích dlouhých řas. Byl by je rád zlíbal, ale bylo tu příliš mnoho očí. Na svou lásku pak byl žárlivý - nechtěl ji ukazovat před lidmi cizími a lhostejnými.

Stiskl pouze její ručku a sám neméně dojat mával kloboukem na rozloučenou všem - rodičům Kamiliným, mládencům i družičkám - Maře pak zvlášť, protože věděl, že ji Kamila miluje.

A kočár hlučel po silnici, kopyta koní bušila do kamení, lípy voněly a na nich bzučely spousty pilných včeliček, jež snášely pel a med z jejich droboučkých kalíšků. Sklánělo se k večeru a nutno jim pomýšlet na návrat do úlu.

Obloha zesivěla - slunéčko však chrlilo své paprsky dosud zvysoka a s roztouženou zemí jako by laškovalo.

Kolem silnice u kostela stály topoly - jejich štíhlé větve trčely vzhůru, listí se na nich jemně chvělo a v jejich úzkých korunách švitořili vrabci.

Kamila se ohlížela a ony jí utkvěly nejdéle v paměti. I později, kdykoliv na své loučení s domovem vzpomínala, spojovala vše, co se v ten poslední den dělo, se štíhlými vrcholky topolů.

„Proč jsi smutná, dušinko,“ ptal se, když se kočár za město vykolébal a před nimi se do daleka bělala bílá, zářící silnice.

Ta je vedla do života…

„Je mi líto, že teskníš, jedeš-li se mnou. Kamilo - uvaž jen to štěstí! Vezu si tě - má Kamilo - má drahá ženo!“

Sklonil se k jejím ručkám a celoval je…

„Lituji matinku - a viděls tatínka? Byl tak dojat, slzy mu přetékaly skrze řasy. Zůstanou tak sami,“-pravila teskně, „proto jsem plakala; ne že jedu s tebou.“ A protože měl hlavu u její štíhlé ručky, zajela mu druhou do bohatých kadeří, pocuchala je trochu podle chuti, ač se ho dosud částečně ostýchala.

-24-$

„Zdá se mi, že to vše ani není pravda, že žiji v nějakém sladkém snu, Kamilo, když si to představím, že už mi neunikneš, že už se nemusím o tebe bát, nemusím tě opustit a odjíždět sám - zdá se mi, že to ani nesnesu, že radostí a štěstím pozbudu rozum.“

„Viď - jak se to přiblížilo,“ usmívala se, hledíc mu do rozhořelých očí. „Když si vzpomenu, jak jsi měl teprve před první státnicí, když jsme se poznali a jak to bylo tehdy vzdáleno!

A když si vzpomenu na slečnu učitelku Hlavsovou v našem penzionátu - víš, jak se durdila, viděla-li, žes mi poslal psaníčko - vzpomenu-li na všecky ty nástrahy a protivenství, jež se stavěly proti naší lásce, domnívám se, že to je opravdu pouze nějaký krásný, uměle složený román.“

„A zatím žijeme ve skutečnosti - Kamilo - má, viď, že mi budeš milovanou a milující ženou?“

„Už jsem - a budu jí do smrti.“

Hleděli si do očí - slibovali beze slov…

A hnedle seděli ve vlaku a v prohřátém kupé druhé třídy drželi se za ruce. Mlčeli a snili… Kamila si vezla kytici a co chvíle v ní ukrývala něžný a zářící obličej.

„Počkej, až uvidíš to naše hnízdečko! Až si tě přenesu přes jeho práh!“ sliboval.

„Jsem přesvědčen, že se ti bude u mne líbit - u mne - totiž u nás! Nyní už budeš říkat u nás! Řekni mi, Kamilo, jak se ti líbí to jméno - Kamila Bukovská? Zní to tak slavně - nezdá se ti?“

„Ach, a zní to tak nezvykle - a tak nějak bolestně mi to tatínek připomínal: „Nyní už se nesmíš podepisovat Kamila Moravcová - až mi ho bylo líto!“

„Je mi tak slavnostně - nemohu se dočkat, až sednu doma k pianu - dovolíš, abych ti zahrál dříve - než - půjdeme spát?“

Vlak supal kupředu. Obloha zbledla a slunéčko se ukrylo. Zářilo jen chvílemi, jak se vlak točil - chvílemi posílalo své zlaté šípy do oken vlaku. Kamilu téměř oslepovalo a na snědo barvilo Jiřího tváře, od přírody tak zdravě nadýchané, a z jeho bohaté kštice dávalo šlehat rudým plamenům.

Kamila ho obdivovala - líbil se jí tak velmi - horoucně ho milovala. Byla by ráda uchvátila jeho drahou, krásnou hlavu do náruče, přitulila se k němu, pocelovala mu vysoké, hladké čelo, ale styděla se…

Vlak supal a zpíval - prorážel skalami a proplétal se lesními

-25-$

průseky, aby v nejbližších okamžicích vybíhal na roviny a řítil se do údolí - uháněl přes mosty a po zelených pláních, jako had se vinul, po třpytících se kolejnicích upaloval.

A za chvíli již slunéčko zapadlo. Už se mohl ten okřídlený drak jak chtěl točit, mohl slunéčku z té i z oné strany nadbíhat - nenahlíželo mu více do oken. Jeho zářící hlava sklonila se mezi hory a modravé lesy na západě - v krvavém utonula moři… Nebe všecko zlaté vrhalo i na východní obzor přeskvostné odrazy svých červánků - po obloze to plulo jako měděné hrady v rozžhavené lávě neviditelných sopek, modravé ostrůvky, purpurově vroubené, plovaly v tom ohnivém jezeře úchvatného panoramatu…

Však ani to přeskvostné divadlo nemělo trvání - brzy vše pohaslo - jen zlaté šmouhy zůstaly po žhavém odlivu a sírově žluté nebe na straně západní…

Lesy počernaly, a jak jimi vlak uháněl, přijímaly mezi své kmeny jeho ohnivé jiskry. Kmeny stromů stály tiše a strnule - koruny šelestily potichu, loučíce se s umírajícím dnem.

Když ve větších stanicích vlak zastavoval, aby přijímal nové a nové cestující, vystupoval Jiří na peron a vracel se s rukama plnýma čokolády a různých lahůdek, aby jimi své ženušce způsobil radost.

Jaké to bylo krásné a příjemné cestování! Zda je možno na tuto cestu někdy v životě zapomenout? A zase supal vlak a krajina se již naplňovala šerem; sypalo se shůry, zaplavovalo i otevřené nížiny a viselo nad lukami. Bílí rackové, co kroužili nad vodami, mávali bělostnými křídly a zapadali do rákosí… nebe již potemnělo a vedle měsíčního srpku ukázala se sličná večernice…

Na konečné stanici čekal kočár - bylo to v místě a do bytu pár kroků, ale Jiří chtěl uvést svou ženušku a královnu srdce slavnostně…

Potom koně dusali po městském dláždění a kola rachotila - kočár temně hlučel… V domě zářila okna na schodech, mladý párek očekávala posluhovačka; byla to obstárlá, dobrosrdečná osůbka, která se hluboce ukláněla, svou bílou kanafasovou zástěrku uhlazovala a mladé milostpaní přála mnoho, mnoho štěstí.

„Je to dobrá duše,“ pravil Jiří a zářícíma očima skoro prosebně se na Kamilu podíval, „bude ti oddaná.“

Jako ve snu podala Kamila posluhovačce ruku: „Poradíte mi,

-26-$

viďte, milá paní Horáčková, vy víte, co Jiří rád a jak si všechno přeje.“

„I božínku, milostpaní, a jak ráda! Milostpán je takový dobrák, tomu se lehko vyhoví! „

V bytě hořela světla a na stole v pokoji stála kytice. Ach jak to bylo krásné a útulné!

Nábytek, co si ve skladu vybrala, shledala Kamila v ladném sestavení. Jiří se jí hned cestou pochlubil, že pozval aranžéra, aby se jí vše na první pohled líbilo. Jako blesk proběhla celým bytem. Bílá emailovaná kuchyně, rozkošná jídelna s okny k východu - pánský pokoj, v němž sestavil Jiří svůj kožený mládenecký nábytek, a ložnice - růžově zastíněná žárovka.

Tam stanula Kamila jako v kostele - dech utajila a nějak bezradně a prosebně šlehla okem o umělecký obraz něžné Madony s děťátkem.

Ale Jiří jí stál po boku - držel její ruce ve svých - do očí jí hleděl a konečně, plný těžce tlumeného jásotu a sladkého pohnutí, strhl ji do náruče, na svá prsa a dusil ji polibky.

„Měj přece rozum, vždyť musíme otevřít zavazadla a večeřet,“ řekla mu, když se všecka zapýřena vyprostila z jeho náruče.

Upravovala si vlasy a odstrkovala jej, když neměl těch polibků ještě dost.

„Večeřet,“ rozesmál se, „věř mi, že nemám ani té nejmenší chuti! Chci tě líbat - o jídlo se mi naprosto nejedná.“

„Tak vida, a tetička Luisa říkala, že u mužů prochází láska žaludkem,“ zpola se smíchem, zpola udiveně pravila Kamila. „Každý muž prý se chce v první řadě pořádně najíst a potom teprve je spokojen a zamilován.“

„Ach, ubohá tetička Luisa! Inu ovšem, stará panna! Ona docela jinak pohlíží na lásku,“ zvolal Jiří ve smíchu. (Ach, jak byl hezký, smál-li se! Měl krásná ústa, v nichž se mu jako perleť třpytily bělostné zuby!) „Ona nemá ani tušení, co je vlastně láska! Její názor je úplně mylný. Prosím tě, drahoušku, jenom řekni, jak bychom v takové slavné chvíli mohli ocenit jídlo? Nemyslíš, že by to bylo skoro nízké a nedůstojné?“ Chytil ji za ramena a pátral v její růžové, rozkošné tvářince.

-27-$

„Ale matinka povídala, abychom si k večeři vzali zbytky od hostiny - mám toho v kufříčku celý balík - husí stehno i kus krocana

„Jez - máš-li chuť! Sám nebudu! Ne, ne - Kamilo! Nejsem tak nízký požitkář, však víš, že při svatební hostině jsem pojedl tak hrozně málo! Člověk jí, aby žil - nežije přece proto, aby jedl!“

Jaký to krásný názor! Kamila-byla unesena.

Otevřeli potom kufříky, vyňali, co měli s sebou, mladá žínka na okamžik zmizela za dveřmi otevřené skříně a objevila se v malé chvíli v rozkošném župánku. Ach jak byla roztomilá a čtveračivá!

Ten župánek byl z bílé vlněné látky, honosil se dlouhou vlečkou, jež se tak důstojně za nožkama ploužila a měl rukávky i výstřih lemovaný černou kožešinkou… A jaké měla pantoflíčky! Božínku, Popelka nemohla mít rozkošnější. Vrhl se k ní a znovu ji líbal…

„Přece bychom měli večeřet,“ pravila po chvilce, když zotvírala všecky skříně a zásuvky a zjistila, že vše, co z domu před týdnem poslali, je. jakžtakž dobře umístěno.

To prý Jiří obstaral sám za pomoci paní Horáčkové.

Prádlo bylo v přihradách a svázáno růžovými stuhami, tak jak to matinka doma uspořádala. Ovšem nutno ještě všecko přeložit. Jiří dal vše obráceně; cíchy a prostěradla nahoru - drobné a jemné Kamilino prádélko do přihrádek dolních. A v kredenci právě tak; polévkové mísy trůní nahoře, kde je místo na stříbro a ty drahocenné příbory - Pane na nebi - nastrkali vše do misníku v kuchyni! To bude zítra práce! A což šatstvo v šatníku sem a tam natlučené! No tohle, na její návštěvní černý hedváb zavěsil svůj přetěžký zimník. Nechce mu vytýkat, ale smát se přece musí…

Potom rozložila talíře a příbory - přinesla jídlo - pěkně, vkusně uspořádané na miskách. Nakrájela chlebíček na ozdobný koš - podložila pokrývečkou, vynesla ubrousky - ty nejpěknější a křížkově vyšívané. „Ber si, Jirko - tohle stehýnko a posluž si!“ pobízela s úsměvem. „To víš, je to jenom tak po cestě, ale zítra ti vše vynahradím. Copak nejraději jídáváš?“

Drobné ručky hrály a podávaly, přistrkovaly mu stříbrnou mističku s kompotem.

Byl matinkou pěkně uzavřen v láhvi a měchýřem povázaný.

„Ujišťuji tě, drahoušku, že nemám na nic v této chvíli ani pomyšlení.“ ,

-28-$

„Ale přece mi musíš říci, ráda bych věděla, co mám nazítří uvařit. Matinka mi říkávala, že řádná hospodyně neusne, pokud neví, co bude zítra vařit.“

„Se mnou si takové starosti nedělej. Jím všechno, však víš, že jsem léta na hospodě živ, a proto

„Ale řekni přece. Co rád - velmi rád!“

„Tvoje hubičky! Ach Kamilo!“ odložil příbor a chtěl přisednout, aby ji bral znovu do náruče. Ale Kamila se bezmála rozdurdila: „Jsi ty přece ale člověk lehkomyslný. Ne abys mi poradil! Ihned mi řekni, co nejraději ze všeho jídáš!“

„Nu - tedy - třeba - hovězí maso s rajskou omáčkou - nebo roštěnku - ujišťuji tě však

„Hovězí maso s rajskou omáčkou! Roštěnku! Ubohý můj Jirko! To je patrno, že jsi v hospodě nic kloudného nesnědl! Co bys tak řekl, kdybych ti uvařila polévku z lanýžů s jemnými makaronky a čínskou pečeni se sardelemi, vaječný knedlík ve formě nebo pomerančový pudink s jahodovým želé - dort s kávovou náplní a karlovarské obloučky s oříšky?“

„To všechno dovedeš?“

„Ještě více věcí! Ostatně mám kuchařskou knihu, tatínek mi ji dal k Ježíšku! Co bys tedy řekl, kdybych ti něco z těch vyjmenovaných dobrotinek ustrojila zítra k obědu?“

„Hm - zlíbal bych ti ručky a řekl bych, že jsi druhou - jakpak se jmenovala ta vaše slavná pramáti?“

„Rettigová!“

„Nuže ano, že jsi druhá Rettigová, ba že ji ještě předčíš!“

Po večeři byla žízeň. Koupili si víno a připili si na věčnou lásku a štěstí.

„Nemyslíš, že je to nesmysl?“ smál se rozjařené, „připíjet na lásku? Toho přece není třeba - pokvete i bez přípitku.“

Jiří byl unesen, všechno jej naplňovalo štěstím a jásotem. A když pak o hodinu později zmizela Kamila pod růžovou prošívanou pokrývkou a s tlukoucím srdéčkem se tvářila, že spí, tiskl rty na její bílé ručky, pokládal na ně čelo a ukrýval v nich tvář, štěstím jako opilou…

-29-$

Nové ráno

Kamila procitla z neklidného spánku a nevěděla v první chvíli, co se s ní vlastně děje… Slunéčko již svítilo plnými paprsky a lilo své jasné proudy po koberci. V nich se hemžil drobný prach jako zlaté včelky.

Co se jí to jenom zdálo a že ji matinka nebudí? Táhlé, chrčivé zvuky přivedly ji k vědomí. Ach - vždyť je ženou Jiřího.

Kamiliny zraky padly na pohovku, kde vedle různých jiných věcí v neladu poházených ležel i její pocuchaný svatební závoj. Tak jí ho bylo nějak líto. Vstala potichoučku a šla ho porovnat. Vzala ho do svých jemných prstíků - a zůstala nad ním zadumaná…

Potom však radost jako prudké bodnutí projela celou její bytostí. Má ji rád - hrozně, hrozně - ó řekl jí to stokráte.

Řekl a dokázal tak horoucím objetím, že ji div neusmrtil. Ó divná je ta mužská láska - divná - stokrát jiná než láska dívčí - Kamila by ho dovedla do smrti milovat tak, jako když se poznali - ale on? Ne, ne - muž je snůškou podivných citů a vlastností. Ale je to přece jen láska - a láska je život a štěstí…

Odložila závoj a šla se na Jiřího podívat! Ach jak jí byl drahý, jak ho milovala, ale jak se ho také ostýchala!

A Jiří - Bože, jak může dnes, právě dnes tak spát? To nějak Kamilu zabolelo. Ležel naznak, měl ruce za hlavou a chrápal ústy pootevřenými, jako by vozíkem jezdil…

Musela se pokárat. Což sama také tak tvrdě nespala? Spala, spala, ale pouze z únavy - on však spí, jako by neměli včera svatbu…

Ale nesmí se oddávat myšlenkám. Dlužno se obléci a vařit snídani. Matinka jí přece nakázala: „Hleď, ať máš vždycky všechno včas hotovo.“

Za chvilku již seděla Kamila na bobečku u sporáku a zatápěla. Byl bílý jako z porcelánu - všechno kování se na něm třpytilo. Měl dvě trouby - pípu na teplou vodu, kamnovec. Nu celé pohodlí!

Ale dříví bylo poněkud vlhké - popraskávalo a haslo. Kamila foukala, podpalovala znovu a paní Horáčková ještě nepřicházela. Tohle si musí Kamila zařídit, tak to nemůže být. Znova foukala, podpalovala, saze lítaly po kuchyni.

-30-$

Pane na nebi, co tomu sporáku je? Štípánky popraskovaly, polínko na ně křížem položené prskalo - ale konečně zase vše zhaslo. Kamila byla rozčilením všecka růžová; nu co tohle? Co si Jiří pomyslí? Že nemá snídani včas, že si neumí práci zařídit!

Plakala by, kdyby to neškodilo její kráse, ale běda, byla dnes tak jako tak nějaká přepadlá a vypadala unaveně; povědělo jí to zrcadlo. Ještě kdyby plakala, měla by červený nos a rudé skvrny na tvářích. A ten župan tak protivně obtěžoval - měl široké, nepraktické rukávy! Oč lepší by byla prostá prací halenka, kterou nosila doma!

Nu tak - již spálila celé číslo včerejších novin - musí do pokoje pro čerstvou Politiku.

Pantoflíčky zamlaskaly, podpatky zaklapotaly a mladá žínka se rozdurděná hnala do pokoje.

Jiří zatím také procitl, rozkošnicky se protáhl, zívl, promnul si oči a uvědomil si, že je mu ohromně dobře, jako by se byl ocitl někde v nebesích.

A už se mu zase zachtělo Kamiliných rtů; měl v pažích tolik žhavé a kypící síly, že toužil sevřít ji v náručí a tisknout ze vší síly. Ubezdušil by ji, kdyby se nepamatoval.

Schoval se jí za dveře, když uslyšel klapotání jejích podpatků, a jakmile vešla rozhlížejíc se potichu, aby ho nevzbudila, vyřítil se ze svého úkrytu, bafl na ni a vzápětí ji uchvátiv do náruče jako divý ji líbal.

„Ale Jirko - Jiříku - pusť! Nu - pusť mne přece, měj rozum - hleď - nemohu -“

Všecko ostatní udusily jeho polibky.

„Měj přece rozum - vždyť -“

Trvalo to notnou chvíli, než ji povolil natolik, že mohla promluvit.

„Nemohu rozdělat oheň. Dej mi nějaké noviny.“

„Tedy jej nerozdělávej a zůstaň tu se mnou! Pojď, sedni si ke mně - budu ti vyprávět, co se mně zdálo. Věříš tomu, že jsem se ve snu zbláznil radostí, žes mojí ženou? Dělal jsem kotrmelce a vozil jsem se na sáňkách doma ze střechy.“

„Ale jdi - to jsou hlouposti. Raději mi dej noviny, co sis včera v Mezimostí koupil, nemohu ve sporáku rozdělat oheň. Není patrně vymetený.“

„Ale je, paní Horáčková dala všecko do pořádku. Pojď, zkusíme to spolu.“

-31-$

A potom seděli na bobku u sporáku spolu, foukali a škrtali, až se jim spojenými silami podařilo oheň přece rozdmýchat. A potom již to praskalo a hučelo a - v malé chvíli voda v hrnku na kávu vřela a rozemletá zrnka voněla v kávostroji. Jiří pomáhal, mlel, stloukal a s utěrkou v ruce číhal na mléko.

Kamila zatím v pokoji strojila na stůl - prostírala růžový kávový ubrus s dlouhými třásněmi a uměle vyšívanými jmény, vyzvedla z kredence nejkrásnější příbor z karlovarského porcelánu a roztřídila stříbrné příbory. Na podnos položila pracně vyšívanou pokrývku a rovněž takovou doprostřed ubrusu.

Jiří ustrne, myslila si, až tu veškerou krásu uvidí. Zatím však ustrnula sama, neboť z kuchyně ozvalo se zběsilé zasyčení a vzápětí hlas Jiřího. Ach jak zněl zoufale! „Kamilo, ono mi to utíká!“

Vyřítivši se z pokoje přiběhla právě včas.

Mléko syčelo, kypělo v hrnku i na plotně, dým stoupal vzhůru jako z oběti Ábelovy a srážel se uprostřed v temné oblaky. A Jiří s utěrkou nad mlékem byl bezradný a Kamila rovněž stála a byla bezradná, protože doma nikdy kypící mléko nechytala. V takové situaci se matinka obeznala a pravidelně všecky vyhnala z kuchyně, aby mohla udělat průvan a odporný zápach vzápětí vypustit.

Tatínek býval zlý a když uteklo mléko, uměl se vadit a mluvit o té neopatrnosti po celý den.

Kamila se teď také lekla, a aby pak Jiří nemohl spustit sám, předešla ho.

„Ale Jirko, což jsi mne nemohl zavolat dřív? Až teď, když je mléko na plotně?“

Konečně se oběma podařilo hrnéček odtáhnout a mléko zastavit. Však jej zbylo v hrnéčku sotva polovic.

„Ale to nevadí,“ povídal Jiří, směje se a utíkaje před odporným dýmem do pokoje, „budeme mít černější kávu. Jsem tomu zvyklý, Kamilo, nad tím se nermuť!“ Všude bylo plno čmoudu - prodral se i na chodbu, i zavřenými dveřmi do pokoje.

Přišla právě posluhovačka a podivovala se: „A jejda - milostpaní už je vzhůru; myslela jsem, že ještě budou v posteli.“

„Což myslíte, že jsme tací lenoši,“ povídala Kamila a pro dým sotva na posluhovačku viděla.

Zatímco spolu povídaly, utekla také i káva. Vřela prudce, vyzvedla pokličku a kypěla praskajíc po plotně.

-32-$

Jiří se smál, až se za boky popadal, Kamila však byla všecka nešťastná.

Konečně měla kávu v šálcích, a poslavši paní Horáčkovou pro pečivo, nosila na stůl.

„Propánaboha, tys vystrojila pravou tabuli! Ale víš,“ povídal Jiří, „ty vyšívané hadry sem nedávej, nejsem na to zvyklý, mohlo by se to ušpinit!“

Kamila byla skoro uražena.

„Ale Jiří, proto jsem si to vše zřídila, aby se to užilo! Jak můžeš tomu všemu říci - hadry?“

„Nu tedy krásné vyšívání, chceš-li. Ale víš, mám v paměti takové rodinné snídání, jak bývalo u nás doma a to mi nejlépe chutnalo. V obyčejném bílém a hezky velkém hrnečku dala maminka každému kávu - rozestavila nám to i s tatínkem po stole, na němž byl jen prostý lněný ubrus - bochník domácího chleba voněl uprostřed a tatínek nám zavěrákem krájel po krajíci… Tak si představuji rodinné jídlo.“ Přitom usrkával kávu, a že tu posluhovačka s pečivem ještě nebyla, vzpomněl si na kufřík, vzal si z něho svatební koláč a přikusoval.

Kamila pocítila zklamání. Tolik se těšila, jak bude jídla servírovat, a zatím on - takový neuvědomělý člověk!

„Škoda že už tatínek s maminkou nežijí,“ povídal Jiří uprostřed jídla, „aby tě poznali!“

„Myslíš, že by mne měli trochu rádi?“ zeptala se Kamila zase již usmířená a pořádala na košíčku sladké i slané rohlíčky.

„Zdali trochu?“ zasmál se skoro dojatě. „Myslím, že hodně - mnoho. Tak jako Aničku, co si vzal starší bratr, víš, který se oženil doma na chalupě. Také ji měli rádi a když se mezi těmi mladými něco stalo, spíš vyvadili Karla než Aničku.“

„Také bych je měla ráda - škoda!“

„Ba - škoda!“

Ticho.

Stříbrné lžičky zvonily - oba mladí manželé se zasnili. Paní Horáčková v kuchyni hospodařila. Otírala linoleum a potichu si notovala.

„Jirko!“

„?“

„Jirko,, budeš mne mít stále rád?“ ptala se Kamila zčistajasna a bylo jí do pláče. Vzpomněla na rodiče a zastesklo se jí. A také

-33-$

její oči utkvěly na pocuchaném závoji. Hle - pro něho všecky opustila. Zmocnil se jí stesk.

„Bože - to je otázka! Jak jsi na to přišla? Kamilo - holoubku!“ Jiří se honem ubrouskem utíral a už se k ní měl a bral ji znovu do náruče. „Budu tě milovat po celý život, stále - stále - až do jeho konce. Co myslíš, děvče moje, bude mít náš život také nějaký konec? Jak je to divné, nezdá se ti?“ Stařičký pan farář pravil: Až do své nebo vaší smrti. - Bude nějaká smrt? Ó myslím, že se budeme milovat věčně. „

Přitom si Jiří posadil Kamilu na klín a tiskl ji k sobě, něžně k ní vzhlížeje.

„Tedy ano? Až do smrti mne budeš mít rád?“ ptala se Kamila a byla žádostivá jeho chlácholivého laskání i jeho něžných slov.

„Až do smrti. A jak nás náboženství učí, že po tomto životě je nový a bez konce, tedy i v tom věčném životě budu tě milovat, vždy a vždy, a kdybychom se jednou přerodit měli a na jinou planetu přesídlit, budu tě hledat tak dlouho, až tě opět naleznu!“

Velká, veliká a slavná to byla přísaha! Kamile při ní plesalo srdce.

Však hodiny plynuly a posluhovačka se v kuchyni ptala, co milostpaní ještě potřebuje. Nu co by potřebovala? Věru že nic - ach - svět a život šel tak nějak mimo a oni dva nic od něho nežádali.

Milovali se prostě.

Vařit nebylo třeba. Kufřík byl přece plný jídel; bylo to jako - ubrousku, prostři se!

Ohřáli si bažanta a otevřeli zase jiný kompot. Jiří měl týdenní dovolenou a možno jí užít podle libosti.

Po obědě trochu uklízeli a potom šli do města.

Ach, tu bylo hezky! Kamila zvyklá prostičkému venkovu byla unesena venkovským městem; vše se jí líbilo - zejména procházky parkem a javorové aleje za městem.

Večer možno jít na koncert. Jiří jí pověděl, že tu má dost známých, že by se všem krásou své žínky rád pochlubil.

Kamila polichocena jeho chválou byla hned při tom a tak si koupili k večeři šunku a šli na koncert. Jiří byl opravdu pyšný, neboť Kamila byla jako květ čajové růže a každý se za ní ohlédl.

Měla roztomilé toalety, jimiž ji matinka zásobila a uměla se mistrně česat.

-34-$

Její hlavička vypadala, jako by vyšla z ruky nejlepšího kadeřníka.

Na koncertě se jí líbilo, ale ke konci byla již ospalá a Jiřího také rozešlo představit ji novým známým.

„Viděli tě a to stačí. Byl bych rád, kdybychom byli už co nejdříve doma a sami - Kamilo - miláčku, sami spolu! „

Opustili záhy koncert a šli domů.

Stuleni k sobě, opilí svým štěstím spěchali tmavou letní nocí.

Prvý oběd

Nazítří však nastala starost o vaření a malou domácnost. Přece nebylo možno žít stále ze zbytků svatby.

Byly již oschlé a v teplém kufříku rychle podléhaly zkáze. Ráno si odnesla paní Horáčková poslední kousky masa a také koláče byly již vyschlé.

Nutno něco uvařit a Jiří sám vyslovil přání, že by jedl trochu hovězí polévky. Kdyby takhle byla nudlová nebo s játrovými knedlíčky…

Nad posledním návrhem se Kamila poněkud pozastavila. Ach ano, játrové knedlíčky-to byla ambrózie jejího tatínka, ale mívali je pravidelně v neděli, když ona šla na velkou a potom už se s nimi setkávala až v polévce. Nemohla si vzpomenout, zdali se do nich dává mimo zázvoru a marjánky také hřebíček a dymián.

To koření, nešťastné koření, to dělá mladým kuchařkám zpravidla těžké potíže!

Tedy ty nudle. Nu Bože, aby je nenakrájela. Poslala si posluhovačku na koupi a zatím chystala, čeho třeba. Rozhodla se vedle hovězího masa a houbové omáčky pro čokoládový nákyp a slíbila na něj Jiřímu šodó.

„To jsem někdy míval, když jsem stonával. Měli jsme tetu Marjánku, která zamlada byla u vrchnosti kojnou a všeličemus se naučila. A to byl vrchol vší dobroty,“ povídal a dělal si laskominy.

„Obstaráš mi víno, ano?“

„S radostí, kočičko! Má ho být litr či víc?“

„Bůh uchovej! Čtvrtka stačí až navýsost!“

Paní Horáčková přišla, přinesla maso, rozdělala oheň, přála dobrého chutnání a odešla. Měla mimo paní doktorovou Bukovskou ještě dvě paničky, jimž posluhovala.

-35-$

„Poraděj si tu sama, milostpaní?“ ptala se.

„Nu Bože - lehko,“ usmála se mladá paní doktorová povýšeně; ohrnula rukávy své bílé halenky a pustila se do práce.

Velmi horlivě prala maso - stavěla je do vody, krájela a oškrábala zeleninu, a že chtěl také Jiří něco robit, dala mu přebírat mandle. Přitom stále švitořili a tak se stalo, že oheň ve sporáčku praskal stále slaběji, až se tam pouze svítilo, jako by tam zapálil svíčku.

Pozdě si Jiří povšiml, honem přiložil, ale oheň skomíral a skomíral, až uhasí. Nutno rošt znovu vyhrabat, nadělat štípánek, na něž tu nebylo vhodné dřevo a Jiří musel do dřevníka, aby si vyhledal smolná polínka.

Potom ovšem to jakžtakž hořelo, ale maso se vařit nechtělo. To bylo jako učarováno, že se z vody kouřilo, pěnou kypělo, ale var vzít konečně - ne a ne! - Marně tomu Jiří domlouval, marně Kamila už popadesáté okeničku otevírala, přikládala a rošt prohrabovala. Táhlo již k jedenácté, když začalo pod pokličkou bublat a hr… najednou byla pěna venku, prskla na plotnu a hrnec i s masem po plotně poskakoval. Nový zápach. Dlužno otevřít a utěrkou čmoud rozhánět.

Ale sláva vlasti! Jenom když to vře - však ostatně šum na polévce se tak jako tak sbírá, je toho Kamila ušetřena. A teď s chutí k tomu nákypu.

„Trochu jsme se opozdili,“ povídala Jiřímu na svou omluvu, „když to dříví je takové mokré.“

„To nic nevadí,“ těšil ji muž, „nejdu do kanceláře, tedy je na oběd dost času.“

Kamila otevřela kuchařskou knihu.

„Namoč dvě tvrdé housky, utři je s deseti loty cukru

„Co je to loty?“ ptal se Jirka.

„Inu to je stará váha-mám Rettigové kuchařku, taje nejlepší,“ poučovala ho Kamila a byla pyšná nad svojí převahou. Nyní jen si vyhledat tabulku převedení staré váhy na novou. Kampak ji jenom dala? Aha - Ale vždyť tu housku nemá doma. Vida, jak chybila, že dala pryč svatební koláče. Mohly se použít. Nu co platno. Dojde si k pekaři, je to naproti. Ale dlužno se obléci…

„Jiříčku, co si mám vzít? Tyto bílé šaty s vyšíváním? Nebo halenku a sukni? Nu řekni, v čem se ti lépe líbím?“

„V tom fialovém kompletu.“

-36-$

„Ale to se nehodí, je příliš teplo.“

„Tedy ty modré šatečky, cos mne v nich vítala, když jsem přijel na svatbu. „

„Ano? Ty se ti líbí? Ale počkej, mám u nich pomačkaný límeček, musím si jej dříve vyžehlit.“

Tak to šlo dlouho, než se Kamila vypravila. A potom trvalo nové čtvrt hodiny, než se vrátila a ještě čtvrt, než se odstrojila.

Tak - ale teď už to půjde.

Rychle namočit tu housku a zatím ši připraví další.

„Ale Jirko - jdi, Jirko, takhle to nejde! Tys nepřiložil!“ V kamnech se poznovu jen svítilo a maso se nevařilo.

„A ještě nemáme žádnou omáčku. Jakou jídáváš nejraději, Jirko?“

„Sardelovou.“

„Bože - vždyť nemám doma sardele.“

„Chceš-li, dojdu ti.“

„Ach ano, aby se ti lidé smáli, že chodíš na koupi. To se přece pro tebe nehodí.“

„Proč by se nehodilo. Ožení-li se člověk, musí se přizpůsobit. Řekni jen, kolik a jak to mám koupit.“

„Nu řekni - čtyři sardele. A počkej, není tu ocet.“

„Dej mi tedy láhev.“

„Zde je. A čtvrt kila práškového cukru. Vzpomněla jsem, že tu není.“

Doktor odešel a Kamila topila, foukala a konečně přikládala i uhlí.

Houska byla rozmočena, bylo nutno ji vymačkat.

„Utři půl libry dobře prosátého cukru s pěti žloutky - štipec skořice - dvě tabulky rozstrouhané čokolády - Matko boží, tu čokoládu také nemá doma! Vzpomněla si a hned vyhlížela oknem. - Jen kdyby Jiříček už šel; kde mešká tak dlouho?

Zatím doktor Bukovský stál v krámě u Zelinků a poroučel, jak měl nakázáno: „Čtvrt kila práškového cukru, půl litru octa a sardinky. Čtyři.“

„Zde, prosím, krabička - jednotlivě sardinky neprodáváme. A pan doktor sám na koupi? To je vidět, že žije v líbánkách - tehdy člověk udělá všecko, „ usmívala se paní Zelinková a obsluhovala, mladého právníka. „To by vskočil do vody - všecko by udělal - nu povídám.“

-37-$

„Jako by to nemusel udělat, i když není v líbánkách,“ pan Zelinka, obtloustlý kupčík s holou lebkou zabručel. „Každý ženatý člověk musí všecko udělat. A běda, kdyby ne!“

„Nu prosím tě - jen se tolik nepřetvařuj,“ pravila paní Zelinková, zpola žertem a zpola s pohrdáním, „vždyť to není pravda.

V líbánkách tak ještě - ale po čase? Pro ženu je každá práce dobrá, pro pána domu

„I ty staframenská ženská! Nevěřte tomu, pane doktore! Jak si začnete, tak budete tancovat až do smrti! Ženská prý je slabší tvor nežli muž, ale nevěřte tomu! Každá žena si umí muže kolem prstu ovinout! Tak je tomu, pane doktore, a ne jinak!“

„To snad ne, pane Zelinko,“ zasmál se Jiří a trochu se zastyděl, že pro ocet a pro sardele šel. Snad se ten hloupý obchodník domnívá, že on také se již tomu podrobuje! Znal se dobře s panem Zelinkou, hrávali časem pospolu mariáš. To ovšem pokud byl svobodný a nic ho doma nedrželo. Nyní bude jinak.

„I ba jo - milý pane doktore! Ale to máte tak. Zpočátku, tak jako vy, tone muž v rozkoši a snesl by žínce modré z nebe. Je každá v těch líbánkách roztomilá jako andělíček. Jen křidélka scházejí.“

„Ale muži - nu - tohle přestává všecko!“ durdila se paní Zelinková, „jenom pana doktora kazíš!“

„Pán Bůh uchovej! Povídám čistou pravdu! To se každá jen usmívá a mužíčka by na rukou nosila, kdyby nebyl tuze veliký a těžký. Ale po čásku vystrkuje růžky. Napřed jen tak polehoučku, jako šneček - ale pořád víc a více. A pan manžel, pokud je tak hrozně zamilovaný, ani ty růžky nevidí - nu a když prohlédne, musí trpět dále, protože pravidelně je ženuška - tentočky - a nesmí se na ni zhurta, aby se nerozrušila. Nu a to, milý pane, trvá tři čtvrtě roku; za tu dobu si na pantoflíček pomalu zvyknete, i když kapáneček tlačí. Potom je tu děcko, a to už se teprve nesmí mladá panička rozčilovat. Nu a když to všecko přetrpíte, nestojí vám to už za to, abyste přesedlával - nebylo by to ostatně už nic platno. A tak budete, milý pane doktore, pro ten ocet a pro cibuli chodit až do smrti!“

Doktor Bukovský se smál, smáli se i Zelinkovi a chvilka uběhla všem jako nic.

Když přiběhl Jiří domů s tím cukrem a s těmi sardelemi, ukázalo se, že je za chvilku poledne a Kamila byla všecka zoufalá.

-38-$

Vyplísnila trochu mužíčka a chytala se za hlavu - kdy prý se ten nákyp upeče!

A sardele?

„Pane na nebi! Tohle? To jsou přece sardinky a žádné sardele!“

„To je snad jedno? Ne?“

„Ale kdepak, Jirko! Nu že jsi takový, to jsem si nemyslila! Ale teď není na ně kdy. Běž ještě pro čokoládu.“

„I - dělej to bez čokolády!“

„Bože mne netrestej! Jak bych mohla udělat čokoládový nákyp bez čokolády?“

Tak se domlouvali ještě notnou dobu a když konečně dávali nákyp do trouby, bylo půl jedné.

„Nu nevadí, bude nám lépe chutnat!“ Při té řeči sedl Jirka na stoličku u trouby a nabídl se, že bude na ten nákyp dávat pozor.

Kamila zatím chystala omáčku. Sardele neměla, protože Jiří už zanic nechtěl jít k Zelinkovům a koupil čokoládu u cukráře, bylo tedy nutno připravit nějakou jinou. Jakou? Kapary tu také nebyly, ani houby - nu třeba tedy cibulkovou.

„Tu já také rád,“ spokojil se Jiří a nahlédl zvědavě do trouby.

„To je pravá trouba,“ pravil poté, „ještě nepeče. Musíme přiložit,“ a nakladl do sporáku dříví, co se do něho vešlo. A potom škádlil ženušku. Když šla kolem, nastavil jí nohu a když trochu klopýtla, dělal, že je strašně polekán. Zachytil ji a když ji držel, tedy ji také líbal.

Trvalo to chvilku a zatím se cibulka připálila.

Potom rozvalovali spolu těsto na nudle a byli prací tak zaujati, že pozapomněli na nákyp.

„Zdá se mi, že už se to peče,“ řekl Jiří po chvíli, když se z trouby kouřilo, „a jak to voní.“

Kamila se ohlédla. „Kriste Pane!“ vykřikla. „Vždyť nákyp hoří!“ Honem sháněla utěrku - otevřela - běda - opravdu, na povrchu byl nákyp černý. „Ale Jirko! Proč jsi tolik přikládal? Podívej se jen! Máme nákyp připálený. Ale ty jsi - no Jirko!“

Kamile bylo do pláče. Po vrchu byl nákyp spálený, uvnitř syrový - ještě se bořil, jak lžičkou ten příškvar sbírala.

„A nač máš ty mandle?“ ptal se Jiří jako namátkou.

„Jaké mandle?“

„Nu ty, co jsem loupal.“

„Ale božínku - proč jsi mi to nepřipomněl! Ty přece patřily také do toho nákypu!“

-39-$

Kamila vytáhla šáteček a utírala si slzy. Jiří se smál, až se za boky popadal.

„To nevadí, vždyť tam nemusí mandle být! Nermuť se, Kamilo - pojď, spapáme ty mandle tak. Ty nejídáš ráda mandle? Ne? Ó já ano! Pojď - nu zobni si!“

Posadil si ji na koleno, krmil ji mandlemi a dával jí přitom hubičky.

Potom bylo dlužno krájet nudle, ale ty se tak nešťastně lepily! Bůhví čím to bylo! Asi moukou - ujišťovala se Kamila a ujišťovala i Jiřího - že byla každá ta nudle sice tence ukrojena, ale s ostatními tak slepena, že to vše bylo vysoké na prst (digr v1). Ach, kleté nudle, že raději nevařila knedlíčky!

Ale díky Bohu, vše má svůj konec!

Přece byl oběd dovařen, nákyp se dobře vyklopil a spálenina se dala oškrabat. Ostatně bylo dlužno posypat jej cukrem a nic nebylo znát. Maso se uvařilo a polévka měla očka.

A zase vyrukoval jiný ubrus - nyní solidní lněný kousek s ažurou a monogramy, bílé talíře se zlatými okraji, stříbrné lžíce a vidličky, krůvky na ubrousky, slánka, nu vše tak pěkné a usedlé.

A Jiří už seděl v čele stolu jako skutečná hlava rodiny a nozdrami sál vůni polévky. Nechtěl to Kamile říci, ale věru, už se na jídlo těšil, měl opravdu vytráveno.

Ach, polívčička!

Měl nade vše rád hovězí polévku s nudlemi a paní správcová mívala tak znamenitou. Vždy se na ni, když za Kamilkou jezdíval, velmi těšil.

A Kamila, jak byla roztomilá! Nesla mísu, z níž se kouřilo - měla širokou bílou zástěrku kolem boků a jen se usmívala.

Podávala mu stříbrnou sběračku.

„Posluž si, Jiříčku, ale musíš odpustit!“

„Nu, to nebude třeba!“

Prvé zamíchání a ochutnání - ach - věru, nu - hm, ono se musí něco odpustit! Kamila totiž nesolila…

Čtveračivě se usmíval, a že se právě obrátila ještě do kuchyně, schoval jí sůl.

Kamila se vrátila, ochutnala polévku a - hrozný obličej.

Jiří se tajně smíchem zalykal.

„Kde je sůl?“ ptala se Kamila bezradně. „Vždyť jsem ji sem přece postavila? Nu - ale tohle - přece - vždyť tu byla!“ Chtěla

-40-$

běžet zpět, ale Jiřímu jí bylo líto. Podal jí slánku, ale nešťastnou

náhodou převrhla se na ubrus.

„Tak!“ zvolali oba současně.

„Ach Jirko - což nevíš, co znamená převrácená slánka? Nevíš,

že je to mrzutost?“ Kamila div nezaplakala.

„Jakpak ne! To jistě! Zcela určitě!“ smál se bujně Jiří, „hnedle

už se pohádáme!“

Ale Kamile už stékaly slzičky. Vytáhla vyšívaný kapesníček.

Neplakala ani tak pro převrženou slánku jako proto, že měla oběd nepovedený.

„Myslíš, Jirko, že by to mohlo být, abychom měli mrzutost?“

„Myslíš ty? Kdo z nás by ji musel zavinit?“

„Nu já ne.“

„Já už teprve ne. Ale ta polévka je opravdu neslaná. Přisol si!“

„Tím tys vinen. Pořád mne zlobíš a nade mnou sedíš - jen jsi mne zdržoval!“

„Nu nic se nestalo. Neslaná polévka se dá přisolit – tak - a maso?“

Jiří krájel a nožem urputně zápasil. Nové nože od stříbrného příboru byly tupé - bylo nutno vzít na pomoc kapesní zavírák. Maso bylo velmi tvrdé.

„Asi to byl starý kus - nějaká staletá kráva.“

Oba jedli mlčky. Na omáčku nezbyl čas, nutno maso pouze osolit.

Ale ten nákyp.

„Pones ho brzy, Kamilko. Už se hrozně těším! Víš, že jídám moučníky mnohem raději než maso? Jsem už takový. Něco sladkého mám nade všechno rád!“

Kamila se vyjasnila a šla honem pro nákyp.

Jiří zatím zápolil párátkem se zbytky masa, které mu uvázlo mezi zuby.

Nákyp byl na stole a voněl - kouřilo se z něho mírně a nutno jej krájet.

Kamila se hnala s nožem, zakrojila do něho, ale nebyla spokojena. Tvrdá kůra po vrchu se nedala rozkrojit, pouze se drobila, lámala a nedopečený vnitřek lezl ven jako láva ze sopky.

Jiří se usmíval - dokonce i chválil, leč mladá kuchařinka věděla, co jejímu umění chybí, proto ani nemukala a v hrdle jí hořklo.

Nákyp byl těžký jako brousek a zapáchal připáleninou… Šodó stálo připraveno - nezbyl čas kvedlat je.

-41-$

Po obědě se Jiří natáhl na pohovku a pravil nějak zamyšleně: „Po dobrém obědě nutno si lehnout.“ Nemusel dodat druhou polovinu pořekadla: „Po špatném ani se nehnout.“ Kamile to postačilo.

Paní Horáčková v kuchyni dojídala a myla nádobí a Kamila nevěděla, co honem počít, aby uhájila svoji reputaci. Tak nějak jí připadalo, že u Jiřího ztratila na ceně a padal na ni smutek.

Čím to je? Vždyť doma, ať s matinkou uvařily cokoliv, vše se jim zdařilo, ale dnes - ach - ten oběd nestál za nic!

Není možno jen tak to přejít. Musí se Jiřímu nějak omluvit.

„Víš, Jirko - to bylo tím, že jsi byl stále se mnou, a potom - ten nezvyklý sporák a dříví – a u nás je měkká voda. Myslíš, že to nemá vliv? Ó ano, veliký - a ta převržená slánka – kdybys věděl, Jirko, jak mne to mrzí!“

„Blázínku,“ smál se Jiří a uchvátil ji do náruče, „že o tom mluvíš! Pověz raději, zda půjdeme ven. Což takhle do lesa? Jsou tady krásné partie. Ve smrčinách jsou modřínové aleje a zpívají tam drozdi - tam jsem chodíval sám a sníval jsem o našem budoucím štěstí. Půjdeme?“

„S radostí. A které šaty si mám vzít?“

„Vezmi třeba svatební.“

„Ale Jirko, do lesa a svatební šaty? Tam je nebude nikdo vidět!“

„Co na tom? Domnívám se, že se oblékáš jen kvůli mně. Nechci, aby tě druzí obdivovali!“

„Jirko - opravdu mne máš tak moc, tak hodně rád?“

„Kamilko - děvčátko moje!“

Nové polibky a nové ujišťování.

Inu - ti zamilovaní!

Potom šli na procházku do lesů. Vzduch se třásl teplem - chvěl se nad zrajícím obilím a skřivan zpíval vysoko pod klenbou oblohy.

Na mezích kvetly zvonečky a kopretiny. V modřínové aleji opravdu hvízdal drozd a v hloubi lesa voněly bělostné vemeníky. Byla to přihořklá, jakoby liliová vůně.

Při cestě se vlnila metlice a žluté pryskyřníky. Červená muchomůrka stála mezi kmeny jedlí a vychloubala se svou jedovatou krásou, z mlází dýchalo plísní a houbami.

Mladí manželé - ne - milenci, ponořili se v tu krásu - jejich nohy se bořily do zeleného mechu - nozdry vnímaly pach pryskyřice - a vedli se za ruce. Byli jako děti - bezstarostní a šťastní.

-42-$

Kamilu již netrápil nezdar prvního oběda ani převržená slánka - ve stínu lesa a v Jiříkově objetí zapomněla na všechno - i stesk po domově a touha po matince, která se jí při obědě zmocňovala, ustoupila do pozadí před láskou, jež s nimi šla, jásala a zpívala a zasypávala mladé duše celými hrstmi voňavých květů… Smálo se na ně mládí a štěstí.

Na nové dráze

Jakživa by si Kamila nebyla pomyslila, že vaření je problémem tolik důležitým.

Ono se lehce řeklo: učí se u maminky vařit - je dívka domácně vychovaná, ale to všechno bylo jiné v teorii a jiné také v praxi.

Copak u matinky, to se to vařilo!

Služka Verunka snesla, čeho třeba, rozdělala oheň, oškrabala brambory a zeleninu, uklízela po mladé kuchařince rozestavené nádobí a náčiní, umyla, co bylo nanovo třeba.

A matinka pečovala o plotnu, zatímco Kamilka tvořila na vále, zády ke sporáku, umělecký moučník.

A nikdo Kamilu nevolal a ještě se matinka dívala na hodiny a říkala: „Kamilko, už je čas, abys ten dort nebo nákyp vsadila, nebo ukaž, Verunka bude tu půlhodinu třít, zatím si připrav nádivku nebo polevu.“

Nu a když se Kamile v některý den nechtělo vařit, že měla jinou „důležitou“ práci nebo rozečtený poutavý román, dovolila matinka, aby k vaření nešla a hleděla si svého.

Nyní ovšem bylo jinak.

Ráno sotva vstala, musela se již starat o vaření.

Prvně snídani, potom přesnídávku, a sotva byla ta odbyta, místo aby s Jiřím trochu vypravovala, nutno se postavit k plotně a věnovat se vaření. A kdyby to alespoň bylo vaření - ale to bylo, Bohu budiž žalováno, jenom takové klochtění.

Bůh milý ví, čím to bylo. Od první chvíle, co se provdala, měla snad učarováno, protože se jí ještě ani jediný oběd nepovedl. Jiří jí řekl, že hrozně rád jídá „flíčky s uzeným masem“, jeho maminka že je znamenitě uměla a říkala jim „šunknflekle“. Chtěla mu tedy vyhovět a dělala ty flíčky - vlastně především ho poučila, že se tomu říká „halušky s uzeným masem“.

-43-$

Byla jista, že je umí, že je dobře dovede, ale všechno bylo spiknuto proti ní.

Napřed jí ne a nechtělo těsto uschnout, takže je zavářela trochu pozdě, a že jí nikdo nepřiložil, voda se přestala vařit a nudle se rozestály - sotva je pak mohla ocedit - šlo sítkem vše, voda i těsto - a potom zase trouba dlouho nepekla a Jiří - ach, ten Jiří - ó ti mužové proradní a prolhaní! Teta Luisa měla pravdu, když jí říkala, že u nich prochází láska žaludkem.

Najednou přestal říkat, že člověk nežije proto, aby jedl, ale po těch flíčkách, odkládaje malomyslně příbory, povídal trochu nakvašeně: „Musíš si to nějak zařídit - to víš, nenají-li se člověk správně, nestojí celý den za nic! Kolegové se mi smějí, že jsem se spadl a dělají na mne nerozumné vtipy.“

Ó ten Jirka, ten necitelný, krutý Jirka!

Toho dne Kamila plakala, až jí srdce usedalo. Nestačila si brát čisté kapesníčky. Pět jich pomáčela.

Smál se jí: „Blázínku, vždyť jsem nic neřekl, jenom jsem to tak povídal - to přece nic není.“

„Ach ano, to nic není! To se ti zdá - ale mne to příliš bolí - tolik jsi mne urazil.“

„Dovol, Kamilo, to je dobré! Čímpak jsem tě urazil? Že jsem nechal jídla, když to opravdu nebylo k požívání způsobilé, a že jsem ti to vytkl? To přece - dovol

„A takový tón, jakým se mnou mluvíš - oh, ty už mne nemáš rád!“ ,

Rozumí se, že hned potom následovalo mnoho ujišťování a polibků a bylo zase dobře. Svítilo na mladý domácí pár zase slunéčko.

Ale kuchařské umění paní Kamily se tím nezlepšilo. S ničím nemohla přijít ke konci, vše měla jako zaklížené a Jiří vstával od jídla vždy malomyslněji.

A k tomu Kamile brzy došly peníze, které jí na vedení domácnosti poskytl a říci o jiné se mu styděla, protože jí matinka všemožně kladla na srdce, aby šetřila, aby dobře hospodařila a za každou cenu s penězi vycházela.

Co by tomu řekla matinka, kdyby to nyní věděla?! Bylo nutno Jiřího požádat o přídavek a učinila tak se sklopenýma očima.

„Myslil jsem si to hned, že nevyjdeš,“ pravil trochu povýšeně, „vařit denně maso, to přece člověku dá rozum - a to maso třeba

-44-$

dvojí. To víš, nemám ještě takovou službu, abychom žili jako u radů.“

Kamile bylo hořko a umiňovala si, že bude tedy vařit mnohem levněji. Ovšem, doma je to jiné, když maminka má všechno doma, kdežto ona musí kupovat. Však musí maminka posílat příspěvek do kuchyně častěji.

„Co ti to napadá!“ vytkl jí to hned. „Nesmíš domů psát, že jsme nevyšli - styděl bych se, že jsem se oženil a ženu snad nebudu schopen uživit. Měl jsem ostatně se svatbou různé výlohy, však příští měsíc bude lépe.“

Když mu dovolená, kterou měl u příležitosti své svatby, vypršela, počal chodit pravidelně do kanceláře a tu bylo pro Kamilu ještě mnohem hůře.

Ráno bylo nutno podávat snídani včas, a přece se ráno tak pěkně spalo.

Doma jí maminka spánku popřávala tvrdíc, že se vyspí do zásoby a často přitom významně dokládala: „Až se vdáš, už to takové nebude.“

A vskutku.

Jak sladce by se spánku holdovalo, když tomu byla zvyklá - nyní však musela vstávat časněji, aby měla snídani pro Jiřího dříve, než se obleče, neboť pak již vypil kávu pouze vestoje a byl ten tam.

A ještě maminka, jako by o jejích potížích věděla, psala v každém psaní: „Jenom hleď, dceruško, aby ses Jirkovi zavděčila, dobře mu uvař a snaž se, aby měl vše včas a v pořádku - to je základ celého manželského štěstí.“

Jirku takhle jenom kazila, neboť on si to přečetl a řekl jí pak s jemnou výčitkou: „No tak vidíš!“

Bylo tedy nutno se podrobit a dříve vstávat jako maminka doma. Kdy však vlastně ta maminka vstávala? To Kamila nikdy nevěděla; bývala paní správcová vždy už s prací hotová, když dceruška vyšla ze svého pokoje a často Kamila viděla mnoho práce, kterou služka neuměla a kterou sama neudělala.

Tak tedy jala se opravdu vstávat před šestou a skutečně měl Jirka snídani včas. Ale jak je potom dlouhý den a jak se chtělo Kamile spát!

Zkusila to jednou a lehla si po obědě, ale jak byla potom zmlácená, hlava ji bolela a nohy měla jako přetlučené! Večer byla

-45-$

mrzutá a ještě ospalejší než jindy. Musela to tedy přetrpět, a byť se jí po celý den stýskalo sebevíce, nějak se povyrážet.

Psala to domů, jak se jí stýská, když Jirka odejde a vrací se až v pozdních hodinách odpoledních, jak je ten byt prázdný a venku nudno samé se vláčet.

Myslela, že ji maminka polituje a potěší a že tatínek něco k tomu připíše, že jí dají za pravdu a přisvědčí, že i jim je tuze smutno.

Ale zklamala se, a k tomu důkladně. Maminka jí udělala dlouhé kázání, že si nesmí žádných stesků připouštět, že je to údělem každé ženy, která se provdala, že to ani jinak být nemůže. Ostatně ona že má život docela pohodlný, když Jirka pracuje mimo domov a nic ze svého povolání domů nepřináší. Ať jenom prý si nepřipouští ani kousek smutku, že nemá proč, ať se těší na Jiřího, až se vrátí domů a využije ty volné chvíle a líbánek.

A tatínek připsal: „Vždyť jsem ti to říkal, že to není žádná legrace, vzít na sebe manželské jařmo, ale to sis říci nedala. Kdo se dá na vojnu, musí bojovat.“

Nad tím psaním Kamile mohlo srdce puknout.

Proplakala celé půldne, a když Jiří přišel, zhrozil se jí. Měla červené a zelené skvrny po tvářích i bradě a nos měla od slzí tak zalehlý, že mluvila hlasem zcela změněným. A hned mu žalovala, že už ji doma nemají rádi, že už docela na ni zapomněli.

Vzal ji do náruče a konejšil ji jako malé dítě.

„Tak vidíš,“ pravil, místo co by jí měl rozmlouvat, „tak už přestaň tesknit po domovu. Já tě mám rád a budu tě mít stále raděj i. „

Večer bývala Kamila po dlouhém dnu a práci v domácnosti nevýslovně unavená a ospalá. Sotva bylo po večeři, která sestávala pravidelně z nějaké uzeniny, už se jí víčka zavírala.

Jiří býval rozdováděný - chtělo se mu s ní laškovat, bavit se, byl by šel ještě na procházku nebo někam do divadla či biografu. Ale Kamila o nic nestála. Usnula jednou uprostřed jeho polibků a tím ho těžce urazila.

Ráno skoro nemluvil, a protože to vše zaspala, nevěděla, co se mu přihodilo. Byla všecka nešťastná a než odešel, chtěla slzavě vyslechnout, proč se hněvá.

Pověděl jí to pouze na půl slova.

„Nu poznal jsem, čím je ti má láska! Nudíš se při ní - málo mne máš ráda. Toho jsem se nenadál, že za čtrnáct dní po svatbě

-46-$

usneš, když chci, abys přijímala mé projevy. A tak mám obavu, že se ti snad více líbí někdo jiný - třeba ten v divadle, co se tuhle tak upřeně na tebe díval!“

Bylo to řečeno trochu zlobně a nerozmýšlené - ó Bože, to Kamila nevěděla, že má Jiří takové zlé oči! Plakala, div jí srdce nepuklo.

Byl již na odchodu - zdálo se, že odejde, aniž by ji ještě políbil. Ba odešel již a Kamila slyšela jeho kroky na schodech.

Měla pojednou srdce úplně sevřené a tlouklo jí divnou úzkostí…

Vyběhla do síně a zavolala za ním: „Jirko!“

Neozval se jí - ba dveře dole zlehka klaply.

Ó ano, tak on vždycky zavíral.

Běžela ze schodů a volala: „Jirko - počkej - musím ti říci

Ale on ještě neodešel. Stál dole za dveřmi u sklepa a čekal - když běžela kolem, vybafl na ni a zachytil ji.

„Polepšíš se?“ ptal se se smíchem, odhodiv okamžitě hněvný výraz. „Nebudeš již taková? Máš mne ráda?“

Smířili se v okamžiku a jejich cestička - zase kvetla.

Kvetla, ale byly na ní také kaménky, přes které Kamila často klopýtala. A klopýtal i Jirka.

Nebylo to jenom tak snadné, připravit si na zemi nebe, jak si to před svatbou představovali. Tehdy žili zcela jiným životem než nyní - tehdy bylo stále něco, co je vzrušovalo a udržovalo ve stálém napětí.

Kamila se těšila od jedné jeho návštěvy na druhou; když měl přijíždět, nemohla těšením ani spát, sepřádala s ním v duchu celé hovory, psávala mu předlouhá psaní a vkládala do nich veškerý svůj cit a um. To vše, co doma žila, bylo sice velmi krásné, čehož krásu si až nyní uvědomovala a uvědomovala si ji zřetelněji hlavně až po letech, ale žilo se jenom tak jako prozatímně, v očekávání čehosi velikého, ohromného štěstí - štěstí vše převyšujícího, nevylíčitelně krásného. S Jirkou - po jeho boku a stále po jeho boku.

Jiří pak žil v ustavičném boji o Kamilu, o své štěstí. Stále o ni s někým neznámým a neurčitým bojoval, pořád o ni zápasil. Byl velmi žárlivý, a byť měl i velikou dávku sebevědomí, přece se stále bál, aby nepřišel někdo výbojnější, kdo by mu ji odloudil. Takové pomyšlení bylo pro něho strašlivé a čím více je živil, tím více se strachoval, tím vroucněji a ohnivěji své děvče miloval.

Byl krásným mužem a nelíbil se pouze Kamile - líbil se všem

-47-$

dívkám, s nimiž se setkal, všecky by jeho lásku byly přijímaly a opětovaly, ale od té doby, co ho osud svedl s ní, nestál o žádnou. Měl ji nevýslovně rád, sám ani nevěda proč. Byla ovšem velmi hezká, byl to takový čistý květ jako čajová růže v červnu na zahradě, ale viděl už krásnější ženy, leč tak jako Kamila ho žádná neupoutala. Snad toho byla příčinou také její nedotknutelnost, kterou ho stále více poutala.

To vše byly obapolné podmínky, jež oběma kreslily pozemský ráj těmi nejživějšími barvami.

Mamička sice Kamile říkávala: „Inu dceruško, musíš pohlížet na manželství také z praktické stránky. Manželství není samé milování, to jsou také povinnosti, a často povinnosti velmi těžké a docela i nepříjemné! Zkoumej své nitro, máš-li Jiřího tak ráda, abys s ním všechno snášela a pro něho se dovedla přizpůsobovat a odříkat!“

Ach drahá matinko! Tvé rady byly velmi moudré a velmi dobré, ale jaký div, že šly Kamile jedním růžovým ouškem tam a druhým ven.

Byla mladá a plná lásky a plná nadšení. Slibovala si a sliboval jí i Jirka, že to bude pouť rajským údolím nebo nebeskými sférami, v nichž budou duhy přenádherně světélkovat, modré z nebe je oblažovat a rajské flétny hrát…

Ale nyní - ach - i ve zvucích sladkých šalmají ozval se nejeden falešný tón a na bílé cestičce za štěstím byly balvany a kaluže, o něž se oba uhodili i umazali.

Tím nejhorším kamenem bylo to nešťastné vaření, o němž se nejen Kamila, ale i matinka domnívaly, že je dobře naučeno a ovládáno.

Ó jak se obě zmýlily, jak chybovala matinka, že nenechala dcerušku zcela samostatně kuchařit a jak špatně spoléhala Kamila až přílišně na svou zdatnost!

Nyní se přesvědčila, že vaření je problémem hodně složitým, v němž možno zabloudit jako v nezbadatelném labyrintu, nejsme-li úplně dobře vyzbrojeny.

A ukázalo se také, a to Kamilu nejvíce bolelo, že to všechno ujišťování o lhostejnosti k tělesným požitkům, jímž ji Jirka ubezpečil, byla planá a nepromyšlená slova.

Jiří byl hospodami hodně zmlsaný, přirozeně i trochu sobecký člověk, jemuž nechutnalo vše, co přišlo na stůl a který se nezajímal o jídlo pouze potud, pokud byl najedený.

-48-$

Když mu po svatbě notně vytrávilo a zvykl všem požitkům, začal toužit, aby měl správně - byť třeba skromně uvařeno, a tak padla již i nakvašená a rozmrzelá slova.

Kamila pak poznala, že to manželské spolužití není vším a často ji obtěžovalo, chtěl-li se s ní Jirka laskat a projevy lásky ji zasypávat, byla-li starostí o domácnost všecka uštvaná a neúspěchem roztrpčená.

Snažila se všemožně, aby mu vyhověla, aby měla všecko včas a v pravou chvíli hotovo, aby šel oběd na stůl, jakmile jde Jirka do dveří, ale nebyla s to všecko dohonit.

Posluhovačka byla sice velice hodná, ale pomalá a Kamila, co se úklidu a prádla týkalo, hodně puntičkářská. Se žehlením nebyla nikdy spokojená, chtěla, aby všecky volánky, jimiž její prádlo přímo hýřilo, byly bezvadně nažehleny, napáleny želízky, aby Jirkovy košile bělostí zrovna oslňovaly a na zádech měly zřasení rozžehleno ve stejnoměrné záhyby. To už doma zazlívala matince, že si nedává tak příliš záležet a umiňovala si po celý svůj panenský věk, jak ona všechno přesně a krásně povede.

I v bytě byla taková. Sobotu co sobotu se proměnil byt v sutiny - všecko se vynášelo, sundávalo, klepalo a otíralo, a že měl Jirka toho dne odpoledne prázdno, neobešlo se to bez malé šarvátky nebo mrzutosti.

Chtěl, aby všeho nechala a šla s ním na procházku, ona však nechtěla o něčem podobném ani slyšet durdíc se, že posluhovačka dělá práci halabala a že ona potom vidí sto chyb a musí uklízet znovu.

Tím vším se ohromně zdržovala a tak bývala večer až k smrti uštvaná a ptala se často sama sebe, zdali to po celý život tak vydrží a mají-li všechny ženy takový shon a zmatek jako ona.

Jirka se na ni trochu mrzel, a že byl temperamentní a poněkud prudký člověk, nejednou jí to řekl tak, jak mu to na jazyk přišlo.

Ba padla už i neprozřetelná věta: „Víš, představoval jsem si všecko jinak. Domníval jsem se, že všecko správně umíš, že tě maminka domácně vychovala, ale ty se se vším páráš a nic ti nejde kupředu!“

Ba bouchl už také vidličkou, když řízek byl uprostřed krvavý a smažení se z něho loupalo a odešel rozmrzelý od stolu. A stalo se často, že si dal dopoledne slušnou přesnídávku v hostinci, když věděl, že to doma valné nebude, a byl-li oběd náhodou povedený, jenom se v něm povrtal a nechal jídlo stát.

-49-$

A také ho tajně bolelo, že Kamila je k němu chladná, že její milování není tak žhavé jako jeho a že mu skoro zazlívá nebo se tváří unaveně, chce-li ji držet v náručí, ba často se soužil tajnými a zlými úvahami, má-li ho opravdově ráda.

Nevěděl ovšem, že blondýnky bývají od přírody chladnější a že láska nemusí vždy být vyjadřována výlevy citů, že pravá láska je vlastně láskou duše. Jiří byl muž i ve svém akademickém vzdělání prostý a trochu také hrubý a sobecký.

Byl sice založený citově, ale ne tak úvahově jako jeho žínka, která byla skrznaskrz jemná a myšlenková. Podával vše i sám sebe tak, jak to přišlo, jak mu to okamžik a nálada kázaly - Kamila pak všecko promýšlela a svým jemným citem zpytovala.

Tím vznikaly mezi nimi často těžké rozpory, pro něž Kamila tajně plakala a Jiří, vedený prudkým hnutím mysli, se rozkřikoval nebo utíkal z domu.

A tak se stalo, že zatoužil po čase zase po klubu, v němž byli jeho bývalí známí kolegové a kamarádi, i po rozptýlení, kartách, kulečníku a veselém, nevázaném hovoru. Dvakrát v týdnu odcházel, zanechávaje žínku samotě a knize.

Také povinné návštěvy, jimiž museli obejít podle tehdejšího společenského řádu půli města, nepřispěly ke spokojenosti mladého krbu. Namnoze nebyli ušetřeni posměchu a poznámek na svoje mladé štěstí, jinde bylo jim slibováno: „Počkejte, tohle ještě nic není, ale až dostanete něco do kočárku, až vám to bude po celé noci vřískat a zpívat - to budete, pane doktore, teprve vědět, co to je, že jste se oženil.“

Bukovského šéf byl starý, rozmrzelý a jedovatý pán, který sice byl dobrý a chytrý šéf a znamenitý advokát, ale špatný manžel. Měl neuvědomělou a klepavou ženu a zahořkl spolužitím s ní. Ten mladým novomanželům připravil velmi špatnou náladu.

Jdouce z návštěvy, kterou podnikli u něho ze všech nejdříve, byli zamlklí a v nitrech snad oba plakali.

Slíbil jim: „Copak teď - teď se cukrujete jako-hrdličky, ale počkejte za pět - deset let! Takové staré a zhnusené manželství je nejhorší paskvil lidské společnosti. Děti vám otravují život a všecko je to - nu.“ Mávnutí rukou bylo výmluvným ukončením celé debaty.

Naši novomanželé nemohli ani vydechnout. Byli jeho cynismem jako otráveni.

-50-$

Hvězda na východě

Všemu se člověk naučí, má-li dobrou vůli a vytrvalost, a tak i to Kamilino kuchaření se začínalo zlepšovat.

Bylo k tomu ovšem třeba mnoho vůle a mnoho vytrvalosti - soustředění mysli a zřeknutí se všech skoro dětských způsobů.

Tak kupříkladu: Kamila byla parádnice, také trochu sama šila a odebírala módní časopis.

Nad ním dovedla celé chvíle stát a dumat, jak by si roztomilé domácí šatečky, v nichž se bude Jiřímu líbit, zhotovila nebo jak by vyrobila hezounkou zástěrku s laclíčkem a kapsičkami - při takové úvaze zapomněla na všechno. Obyčejně se dala do takového prohlížení dopoledne a zapomněla na vaření - nezamíchala, nepřiložila.

Také měla stále načatou nějakou ruční práci, hodně pracnou a složitou; když uklidila a po ránu všecko spořádala, zasedla pravidelně na chvilku do křesla s prací v ruce a slíbila si, že pouze na chvilenku. Ale práce jí krásně přibývala, zapomněla úplně na hodiny a na prchající čas, a ejhle!

Najednou bylo půl jedenácté! Zjistilo se, že není doma krupička, houska nebo cibule, nutno pro ni běžet a neštěstí bylo hotové.

S tím vším tedy musela Kamila těžce zápasit, aby se stala přesnou a dochvilnou; nu a jak jsem již napsala, při dobré vůli se člověku podaří všecko.

Jiří byl najednou překvapen, když stál oběd na stole, sotva odbila dvanáctá, a řekl poprvé s úsměvem: „Nu to se stalo náhodou!“

Kamila to zase oplakala, ale umínila si, že mu dokáže, že to nebylo náhodou, že to tak bude pokaždé.

Ovšem pokaždé to nebylo, ale bylo to stále častěji. Nejednou teď už nalévala polévku, sotva jej uslyšela dole dveře zavírat, a to polévku obstojnou.

Také rostbífy a bifteky, guláše a řízky se už lepšily - i moučník se jí povedl. A nyní teprve se odvážila napsat matince o svých potížích.

„Bylas na mne příliš dobrá a shovívavá,“ psala jí v důvěrném dopisu, „mělas mne k vaření pevněji přidržovat. Díky však Bohu, teď už se to poddává.“

A potom přišlo ještě něco radostnějšího, co zatlačilo do pozadí

-51-$

všecky trampoty a malicherné bolesti. Hleďme, jaký dopis napsala své dávné a věrné přítelkyni:

„Drahá moje Maro!

Jistě se podivíš, až mé psaní dostaneš, neboť se zajisté domníváš, že ta zrádná Kamila již na Tebe úplně zapomněla. Ale ne, není tomu tak. Pouze ty nové poměry a všecka ta práce, jíž je kol mladé domácnosti tak mnoho, mne zdržovala od psaní. Víš přece, drahá, že jsem neměla a nebudu mít přítelkyni nad Tebe. Přesvědčila jsem se mnohokráte o Tvé upřímnosti a chci Ti touže měrou oplatit.

Nediv se mi, prosím, že jsem svou prací v domácnosti úplně zaneprázdněna! Přišla jsem, teď to teprve poznávám, do manželství úplně nevyzbrojená a nepřipravená.

Moje dobrá matička mne sice trochu vařit naučila, ale to víš, byla jsem jedináček a nechtěla mne přetěžovat - já pak jsem se domnívala, že umím až přesmíru hodně, ba že všeho ani neupotřebím.

Jak jsem se však, drahá Maro, přepočetla! Ach, o tom bych mohla psát dlouhou kapitolu, ale budu Ti to jednou vypravovat ústně. Zkrátka kulhá to, milá Maro, na všech stranách a to je, co mne sužuje a co mi nohy podráží.

Představovala jsem si, že naše manželství bude pouhá pohádka, báseň a nejkrásnější souzvučná melodie, ale hodně jsem se zklamala.

Také Jiřího jsem si představovala jako idealistu a člověka s duší jedinečnou, snivou, něžnou a povznesenou nad veškerou nicotu.

Bohužel i s tím se Ti musím přiznat a svěřit, že z Jiřího již ta gloriola nadlidské dokonalosti dávno spadla a žalostně se rozsypala.

Ach Maro, Jiří je pouhý průměrný člověk a požitkář jako jiní muži. Ach jak jsem často doma zazlívala tatínkovi, že s takovým požitkem jí, pije a spí-že všelicos bezohledného nejednou matince bez rozmyslu řekl a zatím - ach - i můj Jiří je takový!

Považ si to - dovede se hněvat pro nezdařenou omáčku a odejít od stolu, zapomněla-li jsem polévku osolit!

Ó je to pravda, Maro, je, že láska muže prochází žaludkem! Ale nechci Ti psát pouze o svých zklamáních, musím Ti napsat také něco veselejšího.

-52-$

Po jiné stránce je Jirka přece mým Jirkou a jsem s ním také hodně šťastna. Přes to vše, že mne notně zklamal, překvapil mne na jiné straně svou upřímnou a velikou láskou.

Věř, že mne to zpočátku až lekalo a strašilo a bála jsem se často, že mne svými polibky usmrtí. Sama nedovedu jeho projevy tak nadšeně opětovat, ale musím se Ti přiznat, že mi je v nich dobře a sladce.

Ať je ta láska v manželství zcela jiná, než jsme si v těch světobolných večerech v penzionátu stuleny na Tvé postýlce navzájem svěřovaly a představovaly, přece jenom je to láska a vím, že to je láska taková, jakou milý Bůh lidem poslal.

Často o tom, drahoušku, uvažuji a připadá mi, že Bůh upravil vše podle určitých pravidel. Napřed máme máj, to všechno kvete a voní - to je ten věk za svobodna - jenom samé sny a předtuchy - ale potom přijde červen, v němž se - nasazuje na ovoce.

A tak se Ti musím i k tomu přiznat - Tobě prvé, Maro! Ještě to neví ani matinka, ani Jirka - Ach ano, můj milý Jirka. Věříš, že náš poměr se najednou mění a vroucní? To od té chvíle, co mám krásné a slastné tušení - že -

Nu tušíš, Maro, co mne očekává? Budeme asi mít děťátko! Ještě to nevím zcela jistě, ale tuším to už. Musím se na to zeptat matinky.

A tak jsem, drahoušku, přece jenom velmi, velmi šťastna a těším se, až to Jirka zví… Bude mít také radost, protože má děti rád.

U našich domácích mají takového roztomilého špunta - popelí se často u domovních dveří, když se vracíme z procházky a skoro nesrozumitelně všelicos švadroní. Jirka je pro něho celý nadšen. Často ho sebere ze země, hází jím do výše a všelijak s ním žertuje. A nedávno mi řekl: Kdybychom jednou měli takového caparta, zbláznil bych se radostí!

A tak se tolik těším a tolik si slibuji - už mám v bazaru vyhlédnuty slintáčky a karkulky - vše si budu šít hned, jakmile se mi ta radostná předtucha potvrdí. A také už vím, jaký si koupíme kočárek a jakou si ušiji pokrývku.

Musím nyní dříve vstávat a vůbec víc se snažit, abych všemu dostála, neboť tu nejde lenošit, čeká-li na nás taková velká a vznešená úloha. Vím, drahá Maro, že budu při tom také trochu trpět, ale všecko přijmu ráda a statečně! Staré maminky říkají: Bez bolesti žádná radóst, a již tomu začínám věřit! Ach Maro, drahá,

-53-$

vdej se také a hodně rychle! Ach jak by to bylo krásné, kdybychom byly obě ženami a také třeba současně matkami. Myslím, že bychom si pak teprve úplně dobře rozuměly.

Piš mi brzy, drahouši a nezapomeň na svou upřímně Tě milující

Kamilu.“

Mara pak Kamile na milý dopis odpověděla:

„Milovaná Kamilo!

Ani Ti nemohu vypsat, s jakou radostí jsem přijala Tvé voňavé a růžové psaníčko. Přišlo to, jako by do mé všední dráhy zapadl lístek z čerstvé růže. Jsi tedy šťastná! Ach jak Ti to přeji, má drahá přítelkyně!

Věř mně, Kamilo, že jsem se nejednou a velmi vroucně za Tvé štěstí modlila.

Netřeba Tě ujišťovat, že Tě mám tak upřímně a tak mnoho ráda, že to ani pochopit nemůžeš, protože máš dobré a milé rodiče, kteří Tě láskou obsypávají a máš milujícího a krásného muže - já však jsem sama.

Ach drahá Kamilo, viď, že mi dovolíš, abych se po čase na Tvé štěstí přišla zblízka podívat? Až ta šťastná chvíle přijde, až vrána přinese to očekávané děťátko, přiletím, abych Tě zulíbala a Tobě blahopřála!

Zatím na Tebe pouze vzpomínávám a v nedostatku jiného snění si představujiTvé štěstí a vžívám se do představy, jak to asi u Vás vypadá, jaký máš byt a jak vítáš z práce vracejícího se muže.

Doporučuješ mně, abych se také provdala. Ale to se Ti lehce napíše a mně se to těžce provede. Milá zlatá - jsem jenom chudé, opuštěné a k tomu málo hezké děvče.

A víš také Jak málo jsem bývala sebevědomá, jak málo výbojná! Moje teta, která se mne vždy trochu ujímala, vštěpovala mi zásadu: Sedávej, panenko, v koutě, budeš-li hodná, najdou tě!

Začátek jsem si vzala k srdci - zvykla jsem tomu prostě -, ale konec bude jiný - tak jak to přináší dnešní svět. Ať budu hodná, nebo ne - zůstanu v koutě sedět!

Humor trochu šibeniční, viď, Kamilo, ale zdravý, věř mi. Nu a nedomnívej se, že jsem velmi nešťastná! Naopak, žiji klidně a spokojeně, a byť nehýřím štěstím jako Ty, jsem přece klidná a hodlám to tak proklepat až do smrti.

-54-$

Piš mi, Kamilo, mnoho a často, ať omládnu ve tvém štěstí a nezapomeň mi ihned sdělit, jak roste Tvá šťastná naděje, vysoko-li už stojí hvězda, která svítí diamantovou září každé ženě!

Líbá Tě vroucně Tvá

Mara.“

Mrákoty

„… nu, zcela vážně, Kamilo. Musím ti říci, že toho mám právě dost. V poslední době s tebou není k vydržení! Večer dřímáš ještě při večeři, a když bych s tebou chtěl mluvit a všelicos ti vyprávět nebo se s tebou polaskat, tváříš se jako Eulalie a usínáš uprostřed mé nejzajímavější věty. A nemáš na tom dost, že celou noc ležíš jako mrtvá, zaspíš i ráno. A teď se durdíš, že odcházím bez snídaně?“

Výčitka byla pronesena docela vážně a oči Jiřího byly zlé.

„Ano, tobě se to řekne,“ vzlykala Kamila a šla si do prádelníku pro kapesníček, „kdybys ale věděl, jak mne bolí hlava a jak mi není dobře! „

„Ale to jsou plané vytáčky. Řekni prostě, že ti na mně nezáleží a že je ti jedno, jsem-li spokojený nebo ne! Ano - nepřemluvíš mne, jsem ti zcela lhostejný!“ Jiří se zlostí a žalem zalykal a neobměkčily ho nikterak Kamiliny slzy.

„Zdávalo se mi už dříve, ještě nežli jsem si tě vzal, že mne máš málo ráda, ale nyní jsem o tom přesvědčen!“

„Jirko, ach Jiříku, jak mi můžeš tak hrozně křivdit! Uvidíš, že mi srdce pukne!“ Kamila držela ruku na srdci a bezútěšně stkala.

„Ach - pro mne snad? Jsem u tebe příliš nepatrná veličina! Je ti zcela jedno, jdu-li bez snídaně a bez oběda - jen když ty máš své pohodlí! Ale to nevadí, zajdu si na nějaký čaj neb likér. Co na tom, že se tomu naučím a budu

„Ale Jirko - proč mne tolik týráš? Vždyť jsi mne měl probudit – a.

„Tebe probudit? Nevím skutečně, co bych musel udělat, abys svého zarytého spaní nechala! Předevčírem, po návratu z klubu, jsem tě chtěl vzbudit polibkem, ale ty - obrátila ses zády a na mne jsi ani nepohlédla! Vím už, vím, čím ti jsem!“

Po těch slovech si Jiří nasadil klobouk a neohlédnuv se rychle odešel.

-55-$

Neschoval se již dole za dveřmi ani nevybafl, když/za ním běžela. Viděla ho kráčet po chodníčku, po němž se z vilky chodilo do města.

Kamila se opravdu domnívala, že jí srdce pukne a - skoro si to přála.

Alespoň by měla pokoj. Ach navždy by měla pokoj. Sedla si na pohovku a plakala, jako by vůbec neměla přestat. Konečně se zřídila tak, že měla oči opuchlé a tváře samou skvrnu - otekl jí i nos, i rty - bylo hrozné se na ni podívat!

A vtom přišla paní Horáčková.

Pane na nebi - kdyby mladou milostpaní teď viděla! To byla jediná jasná myšlenka, kterou si v tom žalu Kamila připustila. Šla kvapně k umývadlu - zavázala si hlavu, oplachovala si oči.

A potom pouze pootevřela a zavolala do kuchyně zastřeným hlasem: „Paní Horáčková, vezměte si snídani a uklízejte - bolí mne dnes strašně hlava.“

Potom se belhala k pohovce a ukryla se přikrývkou.

Paní Horáčková stála ve dveřích a podpírala si boky: „Hlavička že jich bolí? A jémine, jémine - to je zlý! Božínku, já jsem taky s tou hlavou něco zkusila! Ale to vždycky jen, milostpaní - když jsem byla tento - jak si myslím. To některá ženská zkouší hrozně! Tamhle paní rešpicientová Nosková - ta trpěla jako, s odpuštěním, němá tvář. Celých devět měsíců nemohla nic jíst - nic dělat -a jen hlava a hlava. To ti mužští věru nevědí, co je to za zkoušku. Když já jsem byla s Pepíkem, to jako s tím, co chodí do fabriky A nyní začala nekonečná historie. Kamila ležela na pohovce a uši si potají zakrývala. Ta prostá žena se domnívala, že ji utěší, a zatím - bylo to ještě mnohem, mnohem horší…

„Uvařejí si sama, milostpaní?“ zeptala se posléze paní Horáčková, když vyjmenovala z celé čtvrti všecky ženy, které kdy a za jakých příznaků a okolností bolívala hlava. „Musím dnes prát u paní učitelové - ale kdyby nemohly -“

„Udělejte mi oheň a postavte mi maso - ostatní nějak udělám,“ řekla Kamila mdle a těšila se jen, až hovorná posluhovačka odejde.

Vařit nebo nevařit?

Ne, zůstane ležet a řekne Jiřímu, že umírá. Však opravdu, srdce, všechny nervy, vše se v ní chvěje. Ach kdyby tak mohla rychle umřít. To by bylo překvapení. Pak by teprve Jiří viděl, co ve mně ztratil.

-56-$

Chvíli ležela, potom však se rozmyslila jinak. Uvaří - ano, uvaří - a to velmi pečlivě, aby viděl, že to dovede.

Aby viděl, až umře, co pozbyl!

Kamila se pustila znovu do pláče. Uvědomila si, že přes veškerou dnešní hořkost má Jirku ráda a že to bude hrozné, až se budou loučit… Když se dosyta vyplakala, šla do kuchyně a pustila se do práce. Táhla závin, loupala jablíčka a smažila housku. Vše se jí dařilo; v jedenáct hodin byl závin v troubě a ta pěkně a mírně pekla.

Nyní ještě zavářku do polévky - krupičný svíteček s pažitkou a k masu okurkový salát. Okurky tu byly od včera, nutno je pouze oloupat.

Zazvonilo poledne, zahoukaly továrny a Kamila stavěla na stůl polévkovou mísu, z níž se slibně kouřilo a vonělo petržilkou.

Jiří přišel - zachmuřeně odhodil klobouk, pohlédl na ženu jen letmo a sedl za stůl.

Kamila k nepoznání uplakaná sedla také - beze slova podala mu lžíci - nalila také sobě a hledíc do jednoho místa jala se jíst.

Ještě se jí rty chvěly - nebo zase už nanovo, sama nevěděla. Ó ten Jiří - ten Jiří - ne, nemá ji rád! Kdyby měl, co by tu mohl tak netečně sedět? Vždyť to není tak dávno, co jí říkával: „Kdybych viděl tvé uplakané oči, nesnesl bych to - nasadil bych vše, abys neplakala.“

A dnes?

Bolest - bolest veliká ji přejela.

Jedla, ale polykala s obtíží.

Když dojedl Jiří polévku, vzal si maso, které mu přistrčila, okurky - potom kousíček závinu - ale jen kousíček.

Také mu nechutnalo, ač závinu nebylo hany. Jiří nemohl jíst, něco mu v nitru vstávalo - odkašlával a pil vodu. Bylo nutno něco říci a něco vyvolat, třeba nová slova a výčitky, ale sedět mlčky a hryzat svou hořkost - to nebylo možno.

„Ta voda je hanebná,“ pravil proto drsně a odstrčil sklenici, „teplá - fuj! To je pro vraha.“ Vstal a nakvašeně chodil pokojem. Chtěl vydráždit Kamilu, aby znovu propukla a pak… Šlehl po ní zlobným okem, ale Kamila ani nemukla.

Zbledla jen silně a vzala hned džbánek.

„Tady zůstaň!“ rozkřikl se, až se sám před svým hlasem zarazil. „Teprve teď? To bych se dočkal! Voda tu má být při obědě!“

-57-$

Vzal z pouzdra cigaretu a zapaloval - škrtal a vyfukoval nápadně dlouhé bafy.

Kamila sbírala talíře - odnášela je do kuchyně - nohy se jí třásly a srdce usedalo. .

„Je konec řekla si. „Je po lásce, po štěstí a po všem!“ V kuchyni se musela napít - měla velkou žízeň - hlava bolela strašně a v nitru to pálilo. Natočila si z vodovodu a pila. - Vtom však se jí v jícnu vzpříčilo - doušek vskočil vzhůru - do nosu a do očí.

Kamila se zakuckala - potřebovala vydechnout, ale nemohla. Dech se jí zatajil - před očima se jí začernalo - kolečka a kola a v žaludku! Bože, jaká to bolest!

Jiří chodil po pokoji a vymýšlel si, co by ještě učinil, aby se přece ozvala, když z kuchyně ozval se najednou - temný pád - bouchnutí a pak bylo ticho.

Nu co ta ženská? Až se zarazil! Ještě nikdy neřekl Kamile ženská - spíše vždy andílek, miláček, dušinka a děvčátko Přitom popošel ke dveřím, pootevřel je a vyhlédl.

„Kriste Ježíši!“ vzkřikl divoce. „Kamilo!“ A již se k ní řítil jako lev a sbíral ji ze země. Byla bezduchá - hlava jí visela malátně přes jeho ruce.

Pro Krista Pána! Lidé, kde jste kdo, přispějte Jiřímu - Kamila, jeho děvčátko, květinka - holoubek - snad umírá, či je již mrtva? Kamila ležela na pohovce bílá jako sníh a nedýchala.

Jiří klečel u ní - držel její ruce a dýchal na ně „Kamilko - miláčku - dušinko má - probuď se!“ volal zoufale a nezměrná hrůza i děs zračily se mu v obličeji. „Ach vím to; vím, jsem ničemný, bídný muž.“

Pak se vymrštil jako míč a pádil do kuchyně k vodovodu. Přinesl namočený kapesník a omýval spánky i drahé čelo své Kamily - líbal jí oči - a znova chvátal do kuchyně a do předsíně.

„Paní Nováková! - Paní Nováková! Prosím vás, proboha,“

volal pln úzkosti, „skočte mi honem pro doktora, ale rychle - ženuška mi omdlela, snad je už mrtva - pro rány boží, honem, honem!“

Na chodbě bylo hned plno lidí. „Co je? Co se stalo?“ volali jeden přes druhého;

„Ale paní doktorová - tento - padla do mdlob.“

„Snad ne? A co to? Proč?“

„Kdopak ví!“

-58-$

„Snad si něco udělala?“

„I bude asi jiná-však to víme-rozumíme-no a to ženské rády.“ Jiří však neposlouchal. Skláněl se nad Kamilou, zdvihal ji vší silou - třásl se o ni a znova ji ukládal.

„Kamilo — dítě mé drahé, miláčku, Bože můj!“

Sahal si na čelo - potil se studenými krůpějemi, do očí veběhly mu slzy. Právě dnes někdo na pavlači pod jeho úřadovnou vy-právo val, jak jistou ženu ranila srdeční mrtvice. Z lítosti prý. Muž byl na ni hrubý, vzala si to k srdci a byla ta tam.

„Ježíši dobrý! „ Jiří rval si hlavu a pádil znovu do předsíně. Popadl jednu zevlující služku a nařizoval: „Prosím vás, leťte na poštu s tímhle telegramem!“ A rychle trhal z notýsku lístek a psal, ovšemže na písmo dobře neviděl, a ruce se mu chvěly.

„J. Moravec, Zdařilovy Dvory. - Matinko, přijeď, Kamila nemocná. - Jiří.“

Vrátil se pak hned zase do pokoje. Kamila již seděla a rozhlížela se. Byla všecka udivena. Co se s ní vlastně stalo? A ta polévka v žaludku! Ach, půjde jistě ven!

Jiří se děsil.

„Kamilo, Kamilko má-proboha-co je ti? Řekni mně pravdu!“ Oči poulil zděšením… „Ty sis něco vzala! Zapřísahám tě - řekni - snad jsi se neotrávila!“ Držel ji za ramena a třásl jí. „Kamilo - Bože můj - jsem špatný, vím to, ale přece - no vždyť přece víš, že jsem to tak zle nemyslel! Věřím ti již a vím, že mne máš ráda! Nechtěl jsem tě tak zarmoutit, ublížil jsem ti - ale chci, abys žila, musíš, musíš - jen se přiznej!“

Kamile bylo zle - všecko se v ní kroutilo, ale přitom cítila jakousi nesmírnou slast.

Vida, má ji přece rád! Musí mu říci… Vtom však již přiběhl bez dechu doktor.

, „Co se stalo? Mdloby? Nevolnost? Copak jste jedla, milostivá paní? Co jste pila?“

Hleděl přes zlaté okuláry na Kamilu a současně na Bukovského. „Nu, nu - snad nebude tak zle. - Jakpak jste dlouho vdaná? Tři měsíce? Nu ano - doufám, že se nemýlím. Nebojte se, doktůrku - nebude zle! Ba právě naopak!“

Když odešel, přisedl si třesoucí se Jiří vedle Kamily.

„Je to pravda, co doktor řekl? Opravdu, Kamilko?“ Přitom ji držel pevně za ruce.

-59-$

„Ach odpusť mi - už ti nebudu nic vyčítat, jenom buď zdráva a - a - pověz mi - nemýlil se doktor?“

Mladá žínka po tom všem pláči a nevolnosti stála na pokraji nebe. Brala Jirku kolem krku a přisvědčovala: „To víš - je to doktor. Rozumí všemu!“

Nazítří stáli mladí manželé na peróně a vítali přichvátavší maminku.

Přijela, ubohá, k smrti vyděšená. Nestihla spojení, čekala v Mezimostí čtyři hodiny a ty byly nevýslovně dlouhé. Ach Pane na nebi - obavami a strachem divže to nevydržela - málem by byla běžela pěšky. Co se jen mohlo Kamile stát? Nějaký zápal nebo úraz?

Muž ji vypravil v noci a hned ráno poslal telegram: „Matka jede.“

Tak stáli oba novomanželé na peróně a paní správcová byla bez sebe údivem i radostí.

Kamila znamenitě vypadala, měla nový klobouček a tvářičky jí kvetly. A Jiří zářil jako zosobněné štěstí.

A hned oba, každý z jedné strany brali maminku pod paží a o překot jí povídali o své lásce a o svém novém štěstí.

Tchyně? Ne! Matka!

„Polekali jste nás hrozně, děti - tatínek byl zrovna celý bez sebe a já sama jsem nevěděla, co si mám myslit. Co se tak náhle mohlo stát? Přece je Kamila ze zdravé rodiny a jakživo jí nic opravdového nebývalo! Ale díky Bohu, jenom když je to tak! Hned pošleme tatínkovi depeši.“

Tak mluvila paní správcová Moravcová, když se v bytě dceřině ohleděla, z pláště a klobouku se vyprostila a na obou mladých manželích něžnýma očima utkvěla.

„Ale abych vám pravdu řekla, i na tuhle radostnou možnost jsem připadla. To víte, jsem také žena a vím, jak to bývá - jenže člověk už je takový, že myslívá spíše na něco horšího než lepšího.“

„Polekal jsem se až k smrti,“ povídal Jiří a díval se na tchyni

-60-$

očima poněkud provinilýma. „Domníval jsem se, že je to počátek něčeho velice zlého. Proto jsem telegrafoval - vždyť nemáme nikoho bližšího mimo vás!“ Přitom vroucněji na paní správcovou pohleděl.

„Ani trochu ti nezazlívám, Jiříčku, o tom buď ujištěn - naopak! Tatínek tě chválil, že víš, kam se máš obrátit. „

„Ale jen co je pravda, děti, máte velice krásné hnízdečko! Ta vyhlídka okny na zelenající se luka a tuhle z druhé strany na to jezero střech - byt slunný a čistý. Mám velikou radost, Kamilko, že máte takové krásné bydlení!“

Paní správcová se blaženě usmívala, prohlížela všechno v bytě a zase se očima k novomanželům vracela. Jak jim to v té útulné domácnosti slušelo!

Kamila byla jako poupě, tváře jí růžověly a byla plna nového půvabu, v němž ji vlastní máť posud neviděla.

Jiří pak byl opravdu mužný zjev a bylo na něm zjevno, že má svou žínku z duše rád. Ovšem o malých nesrovnalostech v tom mladém manželství neměla paní správcová ani tušení.

Kamila pobíhala sem a tam, snášela svačinu a chystala oběd. Byla neděle a tak se to dobře hodilo, že Jirka nebyl v kanceláři a mohl jí trochu pomáhat.

Také paní Horáčková tu byla dnes mimořádně na celé půldne - obalovala řízky a přikládala pod hovězí maso.

Jiří potom běžel pro okurky a pomáhal prostírat na stůl.

Paní správcová mohla na těch dětech oči nechat; všecka šťastná přihlížela, jak jsou oba veselí, s jakou péčí Kamila všecko chystá a jak Jiří na ní ulpívá nadšenýma očima.

Oběd byl povedený, řízky byly dobře prosmažené a křehké, pouze na brambory bylo nutno čekat, protože Kamila pozdě zjistila, že jsou ještě tuhé a předčasně ocezené. Musela je tedy dát ještě do páry.

A když seděli u oběda a překotně maminku ujišťovali, jakou jim způsobila radost, že tak narychlo přijela, zeptala se jich důvěrně a vesele:

„Nu tak mi přece povězte, děti, jste-li opravdu šťastni a spokojeni spolu navzájem a máte-li se rádi? Zdali vás nic nesouží?“

Pohlédli na sebe - potom se jejich oči rozletěly po pokoji a zapadly každému do vlastního talíře. Ale oboje ústa navzájem a současně prohlásila, že jsou spokojeni, že se mají rádi - ano - to dozajista - a že je úplně nic nesouží.

-61-$

Ale co by neprohlédlo oko matčino?

Tak paní správcová vycítila v tom ujišťování přece jediný falešný tón a pozastavila se. Pohlédla na Jiřího, popatřila na Kamilu a po jejich způsobu i ona oči sklopila.

A když pak byla s dcerou o samotě, vyzvídala:

„Zdá se mi,“ povídala, „že tě přece něco souží. Svěř se mi, dceruško, jsem přece tvá matka a největší tvá důvěrnice. Můžeš mně všecko povědět - v ničem se neostýchej! Co bys nesvěřila matce, nemohla bys svěřit nikomu jinému na světě. Jsi přece má a já jsem tvoje…“

Vzala dceru za ruce a zadívala se jí do jemné a mírně teď přepadlé tvářičky.

A hned se hořcové oči Kamiliny naplnily slzami.

„Ach maminko,“ vzdychla zhluboka, „když já - když - neumím ani mnoho vařit a nemohu to všechno jaksi zastat - je toho v té domácnosti tolik! A Jiří někdy bručí a - je mi to líto, že je takový všední člověk. Ujišťoval mne, že mu na jídle nezáleží, že nežije, aby jedl, že jí pouze proto, aby žil, ve skutečnosti však je mrzutý, když jídlo není dokonalé a řekne někdy takové slovo -“ ostatní se již zdusilo v slzách.

Maminka utírala krásné dceruščiny oči a usmívala se shovívavě.

„Inu - mé děťátko zlaté - život není pohádka!

Život je život a Jiří není anděl! Je pouze muž jako tatínek a jako všichni ostatní smrtelníci! Vždyť jsem ti to říkala vždycky, že vedení domácnosti a vaření je důležitým povoláním ženy. Vystudovat na učitelku, žít cizím dětem je sice těžké, ale být hospodyní a řádnou ženou je ještě těžší! Sterá práce čeká na její ruce a je třeba mnoho myšlenek a mnoho jejich soustředění, abychom všemu dostály a muž aby byl spokojený. Pamatuješ se, co jsem ti říkávala, když jsi týrala služku proto, že ti nedost pečlivě vyžehlila krajku na zástěrce nebo nedala tolik lesku tatínkovu límci, kolik ho dají v žehlírně?

Říkávala jsem, že se musí v domácnosti mnoho slevovat, že se nesmí nic přehánět, že čas jsou peníze a že se musíme my ženy mnoho točit a ohánět, chceme-li být svým povinnostem rovny.

Usmívala jsi se tomu a šlo to hluše kolem tebe. Nyní to však již víš a během času se sama přizpůsobíš.

A co se Jirky týká? Nezazlívej mu a věnuj vaření celou péči! Pracuje a stará se, i zasluhuje si, aby měl řádně, výživně a čistě

-62-$

uvařeno. Víš, jaký v tom ohleduje náš tatínek! Vypravovala jsem ti, jak v prvých dnech našeho manželství shodil celý oběd pod stůl, protože mu padla do polévky moucha? Ne-li, pak jsem opomněla.“

Paní správcová se usmívala pod dojmem dávných vzpomínek, ale Kamila se zamračila velmi pohoršené:

„O - to bych já nesnesla, maminko! Toho dne bych od něho odešla! Přece nikdo nedal muži právo, aby ženu týral!“

„To máš pravdu,“ usmívala se matka, „bylo to hrubé a nepěkné, ale co bys udělala? I kdybych byla odešla, ráda bych se byla zase vrátila, protože už jsem nosila tebe pod srdcem a tatínka jsem přes to vše měla z duše ráda. Byl prostě mým mužem. A tak jsem střepy sesbírala, polévku utřela a podruhé jsem se měla velmi na pozoru, aby se to nestalo. A tatínek vida mou lítost, urážku a zase jen dobrou vůli, zastyděl se víc, než kdybych byla utekla. Bylo to poprvé i naposled, nikdy již se tak hrubě nezapomněl.“

„Nevím si někdy rady,“ stýskala si Kamila dále. „Všecko na mne doléhá, mívám tolik práce, že mi ani chvilenka nezbývá pro mne samotnou. Jiří se mrzí, že se mi chce stále spát, a nemohu přece za to. Den je tak dlouhý a stále jsem jako v kole.“

„Musíš se naučit pracovat rychle a promyšleně - ostatně co chceš pro sebe? Vdala jsi se a tvůj život nenáleží již pouze tobě - nýbrž jemu a dítěti, které přijde. A s tím spaním? Musíš se přemoci, ovládat se. Jiřímu vytýkáš, že si zakládá na jídle, a svou ospalost tolik omlouváš?“

„Tak myslíš, maminko, že Jirka není zlý? Že není sobecký a krutý?“

Hořcové oči důvěrně ulpěly na matce a paní správcová se smála:

„Blázínku! Myslím, že je Jirka hodný, charakterní a zcela dobrosrdečný muž. Ostatně týden zde pobudu a pomohu ti v domácnosti a vystihnu také jeho povahu.“

Když si Jiří uvědomil, že sem tchyně přijede, nemohl se ubránit zvláštnímu a nepříjemnému pocitu. - Tchyně! To je takové nesympatické slovo. A co je vtipů, co je kupletů, anekdot a všelijakých ostrých úštěpků na osobu ženiny matky! Jistě ne nadarmo se to vše povídá, omílá a v různých a různých způsobech opakuje.

Tchyně!

Rušitelka domácího pokoje! Postrach muže, podšívka hříchu, démon mladé domácnosti.

-63-$

Hned když se Jiří oženil a po svatbě přišel do kanceláře, zeptal se ho šéf s protivným úsměvem: „Má vaše žena matku? Že ano? Ach nešťastný člověče! To by vám bylo lépe, kdybyste si na krk uvázal břevno a ponořil se do hlubokosti mořské! Tchyně! Ta je -nu - ostatně poznáte to sám!“

Nedivme se proto, že měl doktor Bukovský nepříjemný pocit! Ovšem znal paní správcovou ze svých návštěv u Kamily jako paní velmi příjemnou, laskavou a vzdělanou a ujišťoval se stále, že bude i takovou tchyní.

Předsudek však byl velmi silný, těžko jej bylo přemoci. Když se bál o Kamilin život, zatoužil po ní jako po jediné spáse a záchraně; teď však, jakmile mu otrnulo, začal se jí strachovat. Obával se trochu, a byť si to přiznat nehodlal, přece mu něco říkalo, že na těch malých šarvátkách, co s Kamilou měli, není bez viny a byl přesvědčen, že se tchyně ženy zastane a bude mu jistě domlouvat.

Hm! Nepříjemný pocit - nechat se poučovat jako školák, a to cizí ženou!

Ne, ne! To ať si paní správcová neplete! Nedá si nic líbit a odpoví jí sice zdvořile, ale tak rázně, aby jí navždy přešla chuť vměšovat se do záležitostí mladé domácnosti.

Ale paní správcová Moravcová přišla, jako mu přicházívala v ústrety, když jezdíval za Kamilou - přirozená a upřímná, plná smíchu, jenž se mísil v její plynoucí švitoření - smála se, vzala ho důvěrně pod paží, políbila ho, a když jí líbal ruku, stáhla ji mírně zpět.

V mladé domácnosti se jí všecko líbilo a když ji usazovali v čele stolu na prvé místo, odsedla si stranou a nedala se přinutit: „To je místo pána domácnosti,“ vymlouvala se, „ne, ne - Bůh uchovej! Tady si sednu, Jiříčku - tobě po pravici!“

A když odcházel trochu zmaten a pořád ještě lehce upjatý do kanceláře, pobídla Kamilu: „Vyprovoď Jirku - jen si jdi - zatím se tu budu bavit s paní Horáčkovou - nu poslechni mne! Že nechodíváš? Pročpak ne, máš ho denně kousek cesty vyprovodit, užijte se, pokud to jde!“

Jiří žasl a kvečeru se domů vrátil zcela jiný, srdečný takový, jako býval jindy.

Tak ho to nějak mile dojímalo; připadalo mu, že jsou ještě svobodní a on po Kamile touží, tak jako toužíval.

-64-$

Strávili prvý večer té návštěvy doma a to neobyčejně příjemně. Paní správcová jim vypravovala různé zážitky ze začátku svého manželství, které ani Kamila ještě neznala a vnadila ji radostí z prvého přírůstku, který se tak zřetelně projevuje.

Kamila zapomněla na spaní a Jiří si ani nevzpomněl, že mají dnes v klubu dýchánek a partii kulečníku.

A jak teprve byl překvapen za pár dní, když na chvíli s tchyní osaměl a ta mu řekla (bylať se Kamila uložila na otoman, protože ji od rána nesnesitelně bolela hlava):

„Tak si dělám trošku svědomí z tebe, Jiříčku - zdá se mi totiž, že jsem Kamilu dost zdatně pro manželství nevyzbrojila. S tím vařením to pokulhává a také jinak je hodně dětinská. Toť víš, milý hochu, měli jsme jedinou a poněkud jsme ji rozmazlili - musíš mít trochu trpělivosti!“

Pane na nebi, přece jí nemohl Jiří dát za pravdu?

Ta slova paní správcové byla taková upřímná, nestrojená a kajícná!

Bylo nutno si přispíšit, jak jenom dovedl. „Toho naprosto není třeba, maminko. Vychovala jste ji dobře - Kamila je hodná, statečná a trpělivá - jistě jí není dobře a přemáhá se - a to vaření - ale mně to chutná, kdopak by o tom hovořil - kdopak by se kvůli jídlu pozastavoval - ostatně - to se poddá - a

„Inu ovšem že se to poddá, musí! Kamila se zapracuje, všecky začátky jsou těžké, ale je mi tě skoro líto. Jakpak ty k tomu přijdeš?“

„Ó dobře, maminko, na mně přece nezáleží, to nic není! Mrzí mne, že jsem také někdy divoch - jistě si Kamila stěžovala, ale nemohu za sebe - někdy se dobře neovládám, ale toho je vinen můj šéf - je to takový starý mrzout a jak jsem stále s ním

„Nu jistě - jistě - máš také svoje povolání a svoje nepříjemnosti - kdo by se divil. To už tak bývá, Jiříčku, že domácnost odnáší, co se stane v úřadě - náš taťka také časem bručí.“

„Ale není to správné, maminko, ne, to není správné! Umiňoval jsem si vždy, že to tak dělat nebudu! Nechci, aby žena a domácnost vůbec trpěla za to, že mám nepříjemnosti v úřadě. To ne - ale jsem už někdy takový - že -“

„Inu - každý je nějaký. Kamila také není bez chyby, a zvláště nyní. Ty začátky těhotenství jsou nejhorší - musíš mít trpělivost - prosím tě o to, Jiříčku.“

-65-$

„Toho není třeba, maminko, mám ji hrozně rád-a-jsi taková moudrá - dobrá - jistě bude Kamila po tobě, až jen

„Až jen jí bude čtyřicet, milý hochu. To přichází teprve s léty a životní zkušeností.“

Jiřímu se zatočila hlava.

Čtyřicet let? Což bude také Kamile někdy čtyřicet let? Bude mít také takové pracičky kolem očí jako její matka a bude také na skráních šedivět? To mu připadlo tak vzdálené a daleké!

Paní správcová se na něho usmála, jako by četla jeho myšlenky.

„Ano, ano, milý Jiříčku, čas bude rychle utíkat - budete mít děti a krásně si zvyknete. Škoda že už jsou líbánky pryč - to je přece ta doba nejkrásnější!“ .

„Pryč - maminko? Proč by byly pryč? Myslím, že u nás potrvají stále.“

„Nu ovšem, rádi se budete mít a to vždy více a pevněji, jenže to bude stále klidnější - a takové ustálené, samozřejmé! To první opojení a ohnivé štěstí vyprchá, jakmile se ohlásí vrána.“

Na Jiřího po těch slovech padl dosud neznámý stesk. Tak mu připadalo, že něco propásl - že zapomínal v některé dny jásat a že je škoda všech těch okamžiků, v nichž se poddával jisté rozmrzelosti.

Tak mu bylo, jako by měl ruce napřáhnout a hnát se za nimi, aby je zadržel.

Zůstal stát zadumaně a něco mu v nitru zaplakalo…

Ale když uvažoval o slovech paní správcové, přišel k radostnému poznání. Přesvědčil se totiž, že není tchyně jako tchyně, že ty zlé tchyně jsou snad jenom v kupletech a anekdotách a že se to nesympatické jméno pro jeho tchyni rozhodně nehodí.

A tak si Jiří umiňoval, že paní správcové nikdy neřekne tchyně a také o ní nikomu „To je má tchyně“, nýbrž „To je matka mé ženy“.

Docela to na ni lépe přiléhalo a Jiří za těch pár dnů její návštěvy ve své mladé domácnosti úplně k ní přilnul.

Ve všedním toku

Dlouho po návštěvě paní správcové zůstalo v bytě manželů Bukovských, jako by tam po ní něco zbylo.

Zavedla v mladé domácnosti různé změny a opravy, jež dodržovány povznesly všelicos, co bylo v úpadku.

-66-$

Tak poradila Kamile, aby si s nastalým podzimkem zařídila jídlo v kuchyni a umístila si lépe kuchyňský stolek.

Kamila sice proti tomu silně protestovala, ale Jiří byl všecek nadšený. Doma také jídávali v kuchyni a jak to bylo dobré, útulné a milé, opravdu domácí… a ušetřilo se palivo.

„Také nebude třeba tolik v pokoji uklízet, vše se ušetří,“ pravila nato praktická matinka.

I s ostatním vedením domácnosti Kamile poradila a co se týkalo jejího zdravotního stavu, také jí všelicos zařídila.

„Pálí-li tě žáha, užívej karlovarskou sůl - bývá-li ti špatně po snídani, sečkej s ní,, až Jirka odejde a pak si hned po vypití kávy ještě trochu přilehni. Jsi-li v klidu, žaludek to snese.“

A usmívajíc se na dceru potěšila ji: „Nermuť se, miloušku, takové potíže má každá maminka, také mně nebylo lépe, než jsi přišla na svět.“

„Kdybys tu se mnou alespoň zůstala!“

„Ale ale, děvenko, kampak by to vedlo? Zevšedněla bych vám a mladým lidem je nejlépe, zůstanou-li sami. Vím to ze své zkušenosti. Bývala přece s námi teta Luisa - vtělený dobrák - taková nenáročná, ušlápnutá bytost, ale časem také bývala na závadu - ostýchali jsme se.“

Na jednu věc, než odjela, si Jiří matce přece jenom postěžoval. Bylo to, co ho nejvíce soužilo. „Je ke mně taková studená, lhostejná! Nestojí o mé projevy a já přece, však to znáš, matinko - jsem mladý a mám ji rád

Potěšila ho: „Inu — ženy jinak milují než muži - ostatně není jí nyní dobře - bude zase lépe, uvidíš!“

A mezi čtyřma očima řekla dceři: „Proboha, nesmíš být taková! Všechno muži snesou, jenom ne mramorovou pannu. Když ses vdala, musíš to mít na paměti! Važ si jeho lásky a za každou cenu si ji udrž! Nikdy mu nedávej najevo, že o ni nestojíš!“ A odjíždějíc domů žehnala Kamilu křížkem a ještě nařizovala: „Jen se mějte rádi - to je to hlavní, s tím překonáte vše ostatní.“

Novomanželé osaměli - Kamila slzavě hleděla za vlakem, mávala šátečkem a neodvažovala se ani vydechnout, aby nepropukla. Jiří však ji držel kolem pasu a když vlak zmizel, přitáhl ji k sobě.

„Budem! Viď, že budem? Vždyť jsme tolik šťastni!“

Štěstí - lidské štěstí! Je křehká květinka; voní líbezně, ale také se ovoní-krátce její vůni se přivykne. A tak přišly zase všední dny.

-67-$

Kamile bývalo každé ráno špatně, a že čekala se snídaní podle rady matinčiny, až Jirka odešel, omdlévala hladem a nebylo to nic platno. Vypadala jako mátoha a stěžovala si bez konce na nevolnost. - Jiří chodil do kanceláře a snášel často protivné rozmary podivínského, vrtošivého šéfa.

Starý ten doktor učinil ho nejednou terčem svých vtipů a brousil si na něm cynismus, v němž ten zatrpklý člověk vězel až po krk.

Jiří se těšíval na domov - toužil nalézt svou ženušku usměvavou a veselou - chtěl s ní běžet do podzimních mlh a zbavit se tísně, jež s ním z úřadu šla jako nepříjemná nevolnost -, ale Kamila vážně churavěla, nemohla jíst a úporné bolesti ve spáncích a čele otravovaly nejen ji, ale i Jiřího.

Šli k lékaři, ale ten se jim vysmál. I on si zavtipkoval a tím oba manžele urazil. Zařekli se, že již nikam nepůjdou. Tak se snesly na mladou domácnost šedivé chmury.

Všecka dobrá předsevzetí Jiřího ztroskotala.

Podléhal také mrzuté náladě a nejednou se na žínku rozkřikl, jindy jí nakvašeně vyvadil: „To jsi na světě pouze sama taková? Myslím, že je na sta žen těhotných a svět přece nespadne! Všecky pracují a konají své povinnosti; moje matka nás měla osm a všecko vydržela. Pracovala při hospodářství a nepamatuji se, že by někdy byla vysazovala a takhle s ovázanou hlavou celou domácnost znepokojovala.“

To byla pro Kamilu krutá výtka i bolestná urážka. Všecko žena snese spíše, než když jí muž trpce staví za příklad svou vlastní matku.

„Copak ty víš,“ říkávala mu v slzách, „jsi krátce neuznalý a tvrdý člověk.“

Bývala vždy zdravá, a proto ji nynější stav tolik sužoval a znepokojoval, mimoto pak hodně rozmazlená láskou rodičů i Jiřího, aby se sama sebou co nejvíce obírala a slabosti své si přiznala.

Z počátku zimy zatoužila podívat se domů. Ach kdyby se mohla nadýchat domácího, čistě horského vzduchu a také otci si postěžovat, jistě by jí bylo lépe. Však se tu Jirka nějak obejde, mínila a jela.

Pouštěl ji nerad. Uvykl na pohodlí v domácnosti, která přes všecky ty malé potíže byla příjemná a bál se opuštěnosti. Řekl jí to a zavyčítal: „Vím, že ti na mně mnoho nezáleží.“

Oplatila mu výčitku hned: „Znám tě, že jsi člověk sobecký! Myslíš pouze na sebe!“

-68-$

Doma se jí líbilo, a to lépe než za svobodna. Ach jak se mohla za svobodna na to těšit, až ten teplý, krásný domov opustí! Nyní, když se vracela, stály jí slzy v očích.

Jak uviděla topoly, jež nyní holé trčely k obloze, už se neopanovala a propukla y pláč.

A ty bílé stěny Dvoreckého zámku, které se jí kdysi zdávaly velmi střízlivé a prosté! Jak ji nyní vítaly, jak vlídně a otcovsky jí kynuly vstříc!

A tatínek!

Bože, jak ji dojatě vítal a jak byl milý! Vrhla se mu na prsa a nemohla, právě jako on, opanovat své pohnutí.

Doma se zotavila.

Zalenošila si, vyhověla, jak potřebovala, a vyspala se do zásoby.

Rodiče ji nechali - ať si jen pohoví! Maminka se jejími chutěmi nechala přímo týrat; vařila, po čem Kamila zatoužila a sehnala, co se dalo. Věřila ještě staré pověře, že taková žena musí dojít všeho, po čem zatouží a na co má chuť, aby dítě bylo zdravé a hlavně hezké.

Jiří trávil zatím své dny smutně; zvykl Kamile, a byť to byl zase jiný cit a jiný poměr než na počátku, nemohl bez ní vydržet. Stýskalo se mu velice, takže ho doma nic netěšilo, utíkal do klubu a ve dne se bez cíle toulal.

Když to trvalo čtrnáct dnů, rozhněval se již nedočkavostí a napsal ženě hořký dopis.

„Víš, cos mně u oltáře slibovala, a nyní na to zapomínáš! Hřešíš na mou dobrotu, chceš, abych zvykl hospodě a společnosti! Divím se rodičům, že tě nevypraví, kam patříš!“

Kamila se hodně zalekla. Bezradně pohlédla na matku a pan správce si mrzutě zajel rukama do vlasů.

„Na mou pravdu,“ pravil rozšafně, „píše správně, žena patří k muži - musíš domů, Kamilo, nyní přestává všechno!“

Kamile bylo bolestno - jako by ji vyhnali, a stále si to opakovala.

Paní správcová schystala, co kde bylo; máslo, smetanu, vejce, povidla, zavařeniny, mouku, krupičku, hrách - nu vše, čím oplýval deputát panského správce, a poslala to s dcerou a poslední večer s ní dlouho prodlévala a dlouho ji mateřsky poučovala.

„Jenom buď trpělivá a statečná, nyní už se tvůj stav polepší, počkej, ve druhé polovici budeš jako bouček, jen jíst a jíst - jen

-69-$

se tomu nevzdávej! A Jirky si važ, je hodný a má tě rád. A modli se k Pánu Bohu! Těhotná žena se má mnoho modlit! Za jedno, aby měla dost odvahy pro tu zlou chvíli, za druhé, aby také dítě bylo hodné. Sama jsem tě denně Bohu obětovala a za všecko dobré pro tebe prosila. Jdi také často do kostela.“

„Nevydržela bych tam, matinko, dělá se mi tam špatně.“

„To nyní v první době, ale později to povolí. Jen jdi - je tam klid a ticho - to člověka uklidňuje.“

„Když Jiří na to nedrží!“

„Nechť zůstane doma, ale ty jdi! Přivstaň si, abys práci zastala a všecko bude dobře! A časem Jiří také povolí. Však víš, jak já to dělávám, abych byla všemu rovna. Náboženský život v rodině je takový, jaký ho zařídí žena; to je její pole.“

Pan správce byl při odjezdu Kamily pohnutější, než když si ji zeť odvážel poprvé. Stále si připomínal, co na ni čeká a bál se o její život.

Jak to tak přijde, ptal se sám sebe. Když byla jeho žena v naději, neměl žádné obavy - připadalo mu to samozřejmé. Nyní mu však připadalo, jako by se Kamile stala nějaká křivda.

Kamila snášela špatně jízdu vlakem - musela stát na plošině, aby v kupé nezhynula nevolností - přijela k Jiřímu všecka bez sebe, a místo co se s ním měla nadšeně shledat, dala se do pláče. „Ach kdybys věděl, co jsem zkusila,“ naříkala.

A potom přišla zima se svými plískanicemi a dešti - konečně i silně mrzlo a vzduch se vyjasnil. Zavládlo ustálené a čisté počasí - nebe se modralo a vzduch štípal. Kamila se často po ránu dívala do křišťálového obzoru a zatoužila pustit se do přírody - běžet ven z města, po umrzlé silnici - daleko - mávat rukama a bojovat s mrazivým vánkem; tak se jí zdávalo, že by jí to velmi prospělo, že by jí svědčilo, že by lépe snesla snídani, která jí byla stejně odporná, ať si uvařila kávu, nebo čaj či čokoládu.

Řekla to Jiřímu a ten ji posílal: „Božínku, nech všeho a jdi - proběhni se a pak teprve uklízej a vař! To ještě zastaneš!“

Ale Kamila nešla ani jednou. Připadalo jí to nepřístojné, aby

po ránu běžela na procházku, má-li doma práci. Raději se otravovala stálým vyklepáváním koberců, praním a zavěšováním záclon, žehlením bezpočetných kusů své výbavy, jež byla vložečkami, volánky a krajkami přeplněna.

A Jirka byl ostatně opravdu poněkud sobecký. Všecko rozhá-

-70-$

zel, ale nic po sobě neuklidil. Naopak, nějak mu lahodilo, dělal-li žínce hodně práce. Nu nač je vlastně žena, myslíval si, než aby po muži uklízela?

Tak si Kamila ani jednou nevyběhla, kam ji touha vábila, a často při práci utírala slzičky. Vzpomínala na loňskou zimu, jak to bylo krásné, když se u nich na velkém zámeckém rybníku bruslívalo, když Verunka ty věčné límečky, manžety, volánky a kraječky žehlila a ona si mohla jít s bruslemi, kam a kdy jí bylo libo.

Řekla to Jiřímu, ale ten netrpělivě pokrčil rameny: „Inu milé děvče - tehdy bylo jinak a dnes je také jinak!“

První vánoce byly oázou v novém životě. Mladí manželé jeli domů a strávili je velmi příjemně ve Zdražilových Dvorech. A jak to bylo podivné! Sotva překročili práh Kamilina domova, hned byli jinými lidmi. Všecka tíha povinnosti z nich spadla, byli dětmi jako loni, když tu byl Jirka pozván k první štědrovečerní večeři a Kamila ještě hravým, zamilovaným a rozkošným kotětem.

Takový měli pěkný svatvečer a bezstarostně se milovali. Nebyla starost o domácnost, o božíhodový oběd, o prádlo a úklid.

Smáli se a bylo jim dobře.

Správcovi měli radost, „že se to má rádo“, a byli by jim snesli i to poslední.

Pan správce v otcovské sdílnosti Jiťkovi svěřil, že mají i po vyplacení věna Kamile ještě pěknou hotovost, která jednou - toť se rozumí, bude jejich. Co by s ní dělali, však mají pouze Kamilu.

A Jiří navzájem svěřil tchánovi, že se bude snažit, aby se co nejdříve osamostatnil, že si zařídí svou vlastní kancelář, aby se zbavil protivného šéfa. A potom teprve budou dokonale šťastni!

Škoda že po svátcích přišly zase všední dny, kdy bylo třeba vrátit se domů a ke všednímu povolání.

Tentokrát si z domova vezli služku, kterou jim maminka vnutila.

„Kamile bude veseleji a bude mít zastání - je to na ni přece trochu mnoho,“ pravila, když Jiří namítal, že už jim nebude tak pěkně, když nebudou sami, že to bude, jako by měli kolem sebe detektiva.

„Děvče je prosté a dá si říci,“ soudila máť, „je to přece Verunčina sestra a to je věrná duše. Má ovšem také svoje chyby, ale je už sedm let v místě a lne k nám, jako by patřila do rodiny.“

-71-$

Ale tou cestou zkusil Jiří tolik, že na ni dlouho pamatoval. Marjánka jela poprvé ve svém životě vlakem a snášela to tak zle, že ji nestačil vodit na plošinu a musil ji držet, aby nespadla mezi ženoucí se vozy a Kamile bylo také nevolno. Ležela čelem na jeho rameni a nesměla ani oči otevřít.

Všecko to krásné kouzlo, co je doma obetkalo, jako by nohama všedního života bylo podupáno, vzalo za své a zbyla protivná, odporná všednost, že v ní vše trpklo.

A ta domácnost byla po příjezdu také taková studená a neútulná!

Paní Horáčková měla právě prádlo u revidentů a pozdržela se, a tak je nikdo nečekal a nikdo nevítal. K tomu v celé vilce praskly pojistky a bylo tma - bylo nutno hledat svíčku a sirky a Jiří netrpělivě huboval, že u nich nic není na místě a že si Kamila nic neumí zařídit, aby to bylo praktické a dobré.

Museli klepat u sousedů, aby jim zapůjčili sirky. Marjánka, místo co by měla honem se do všeho pustit, zatápět a odestýlat, padla na židli a položila si hlavu na stůl.

„Panenko Maria!“ naříkala, „vždyť jsem jako v ingršpílu! Hlava mi jde kolem, kdybych to byla věděla, žádný by mne z domova nedostal!“ A steskem se dala do pláče. Místo výpomoci byla nyní pro Kamilu přítěží.

Jiří byl velmi mrzutý. Také mohl Kamile pomoci, alespoň trochu třísek nařezat a zatopit v ložnici, ale byl nakvašen a nevšímal si ničeho. Zůstal v zimníku a zapáliv si cigaretu zabručel na ni: „Nu jsem zvědav, bude-li to! Člověk přichází domů jako do cizího! Ani za svobodna jsem takové přivítání nemíval.“

Konečně praskal oheň a teplo se linulo místnostmi - večeře se na plotně škvířila, čaj v hrnečku vřel, ale mladí manželé byli zamlklí a když se konečně uložili ke spánku, obrátil se každý na opačnou stranu a hryzl se trpkostí, pokud je spánek neukolébal.

A v kuchyni se převalovala služka Marjánka. Bála se a plakala. Stýskalo se jí tak hrozně, že si předsevzala, že ráno si vezme ranec a uteče pěšky domů. Půjde a jakživa už z domova ani na krok se nehne…

-72-$

Růže při trní

Staré přísloví dobře praví, že se nic nejí tak horké, jak se to uvaří, a tak to bylo i s tím Marjánčiným útěkem.

Když se dostavilo ráno, a bylo to ráno pěkné, svítilo hned sluníčko a zamrzlým oknem teple pocelovalo Marjánčinu růžovou líc, shledala, že je v bytě u Bukovských i v celém dosud neviděném městě velmi pěkně.

Spala na bílé postýlce, hned naproti ní zářil bílý, samým zlatým kováním se třpytící sporák a hleďme, na stěně také obrázek Panny Marie!

Ani si ho večer nevšimla a v pláči si říkala, že ji vše opustilo, že zde ani nemá, ke komu by se modlila. Vždyť to bylo tak hrozně daleko. A zatím - vida - Panna Maria a ta samá, co u nich doma! Honem si klekla u postele, pomodlila se Pod ochranu Tvou, Zdrávas Maria, Andělíčku i všecko to, co ji doma babička naučila.

Potom šla hledat nějaký plecháč a nějaké zápraží, aby se umyla - bylať zvyklá doma se mýt z plecháče nad putýnkou, ale nic takového tu nebylo. A kde je vůbec jaká pumpa nebo studně? Ne a nemohla ji nalézt!

Bezradně se tedy vrátila a zůstala zatím neumytá. Zato se potěšila pohledem z okna, neboť byla z vily překrásná vyhlídka na celé jezero střech. Pane Bože, těch bylo a všecky prejzové, břidlicové a taškové. Panečku, to by sedláci z rodné vsi hleděli, jaké tu lidé mají domy a střechy!

Tamto věž kostela - křížek na ní září a třpytí se - snad ji teta - či má říci milostpaní - také do kostela dovolí.

Marjánka se chvíli dívala na tu krásu, potom si však uvědomila, že dlužno po ránu také něco dělat, vždyť jí Verunka tak všelicos nakázala, a také když ji někdy u správců navštívila, všelicos viděla.

Ale co dělat?

Jakpak zde vaří kávu a kde je ta nešťastná voda? A nemají tu ani putýnky.

„To jsem blázen,“ myslila si, „přece snad i páni vaří z vody!“

Nu nevadí, snad zatím milostpaní vstane - vyčistí tedy boty a rozdělá oheň.

A kampak chodí pro mléko - kozu jistě nemají?

A zase potíž. Nikde není „viks“ ani sirky. Marjánka chodila sem a tam a prohlížela si kuchyň; inu - božínku, toť jsqu hrníčky

-73-$

a těch talířů a copak je tohle - taková mísa ve zdi a třpytící se kohoutek? Ti páni mají podivných věcí…

Marjánka nesměle ohmatávala a potom bojácně roztáčela, aby tomu něco neudělala. A najednou - crrr - voda! Ano, vodička a jak se hnala! Marjánka se lekla, až uskočila, ale potom hned všecka šťastna přistavovala, co měla po ruce, a kochala se zurčením křišťálového proudu.

Ne, Mojžíš neměl jistě větší radost, když řísl ze skály pramen čisté vody, než nyní měla Marjánka! A tak se jí to líbilo, že přistavovala všecky hrnce, kde jaký byl, i všecky nádoby, až byly všecky plné.

Potom se umyla před vilou na zahrádce a utírala se do spodničky. Panečku, to byla pohova, byla jako znovuzrozená.

A potom se rozhlížela znovu po domě.

Chodby tu byly, jen co je pravda, jedna radost! Tuhle byly nějaké dveře - snad komora? Ano - na policích tu stály všelijaké láhve - skleničky, bábovky - a také, hleďme, mléko! Nu vida, na studené dlažbě obstojí i v létě!

Ani nemusí chodit do mlíčníka! Však kdoví, mají-li jaký! A vedle zase nějaká dvířka.

Lidičky - to je zařízení! Doma v chalupě mají kapličku na dvoře, kdežto zde nemusí ani paty z domu vytáhnout! A copak je tohle? Na řetízku pěkné rukovítko!

To je divná paráda - mohlo by se to zrovna nosit na krku - tak se to třpytí!

Marjánka byla pravou dcerou Eyinou. Zatáhla trošinku - ale ono nic. Nahoře pouze cosi maloučko zabručelo. Zatáhla více -a - světečku jedinej - co to udělala! Marjánka pustila řetízek a pokryla si oběma rukama hlavu.

Nahoře něco zahřmělo - zabouřilo - řítilo se - a již voda hučela a letěla do porcelánové mísy a z ní někam dolů! Kriste Ježíši - co to udělala? - Jakpak to nyní zastaví?

Marjánka zděšeně poulila oči - potahovala znovu a řetízek nadzvedala, aby se to zastavilo, ale marně; ozvalo se ještě větší hučení.

Pryč - pryč! Marjánka třískla dveřmi a ta tam! Utekla na ulici.

Bude-li to muset nyní zaplatit - Pane na nebi - co si počne! Aby na to musela pak kolik měsíců sloužit!

Když se bojácně a nesměle vracela, čekala na ni ve dveřích

-74-$

ženská. Měla na hlavě podivnou síť a vypadala - Bože, Marjánku netrestej - jako bába z perníkové chaloupky. To jistě už chce, aby to Marjánka dala spravit. Honem ubohá ladila obličej a chtěla zkoušet s prosíkem, ale baba povídala jí něco jiného.

„To vy jste tak těmi dveřmi práskla? Holka - to se u nás nedělá -ještě jednou a budu si stěžovat.“

„Já - já za to nemůžu - to mi tak -“

„Bodejť nemůžete! Copak jste zač? Jste snad ta nová holka od doktorů?“

Marjánka přikývla a trochu se jí ulevilo. Možná že bába o té škodě neví a než na to přijde -

„Jak se jmenujete? Musím to vědět, kdo do domu přibyl. Jsem tady domovnicí.“

Aha, domovnice! Marjánka něco slyšela od Pepky Štěpánkovy, co od nich v Praze sloužila, že s domovnicí musí být každý zadobře, aby v domě obstál. Honem udělala poklonu, jako by se zlomila v pasu a hlásila se s uctivostí.

„Marie Hřavová - se píšu - ale všichni u nás říkají u Mrkvičků. Naši chalupu měl ňákej Mrkvička - ale to už je dávno, já to nepamatuji - měl prej u pravý ruky jenom čtyry prsty - strčil si ji někde do mašiny.“

Než to všecko domovnici vypověděla, utišila se voda v komůrce, jako by jakživo nic, a milostpaní už byla vzhůru.

Zeptala se Marjánky, zdali už nepláče a přívětivě se usmála. Ukázala jí, kde jsou sirky a kde papír na podpalování, také jí ukázala krém na obuv a smeták, jímž se zametá.

Vše naplňovalo Marjánku úžasem a nemohla si všelicos ani v hlavě srovnat. Tak třeba že se do „viksu“ neplivá, že se káva netluče v hmoždíři a že se vaří v té podivné konvici, o níž si prve nemohla vynamyslit, na co by mohla být. Místo dna měla sítko a stavěla se na druhou konvici s dlouhým hrdlem a velkým uchem.

Když přišel do kuchyně pán, dala mu po křesťansku „Pán Bůh dobrýtro“ a zeptala se ho, jak se vyspal.

Smál se a tázal se jí, zdali už nepláče.

„No - žeť ne -“ zazubila se, „je tu tak pěkně.“

„Tak vidíte, Marjánko, a což teprve až půjdete v neděli na procházku! Tady je hodně hezkých hochů - brzy vám padne některý do oka.“

-75-$

„Jo - maminka by mi dala!“ zubila se znovu Marjánka. „Nakázala mně, že si nesmím žádných všímat! „

Když pán odešel, poslala ji milostpaní na koupi.

„Kup, Marjánko, půl kila hovězího masa, jeden karfiol a za korunu makarony. Budeš si to pamatovat?“

Přece neřekne, že ne. Přisvědčila a odešla, ale Pane Bože, jak měla těžké srdce. Celou cestu ani nedýchala, ani se neodvažovala někam pohlédnout (a bylo tu přece na sta věcí na dívání), jenom si stále říkala: „Jeden karfiol a za korunu makarony-jeden karfiol a za korunu makarony.“

Ale na hlavní náměstí, kde bylo plno krámů, bylo hezky daleko a jezdilo tu tolik povozů, i auto tu a tam - že Marjánce šla hlava kolem.

Divme se tedy, že než došla k řeznickému výkladu, říkala si už jeden makaron a za korunu kafrioly. A vtom ji potkal kominík se žebříčkem. A jako by ji odjakživa znal, hned na ni vesele spustil: „A - těbůh, Marjánko! Dám ti hubičku pro štěstí - chceš?“

V údivu zůstala na něho hledět. Jak to ten kominíček ví, že se jmenuje Marjánka? To je neuvěřitelné!

Chvíli to trvalo, než se vzpamatovala, a potom už nevěděla, má-li těch karamolů koupit za korunu a ten karafiát jeden, anebo naopak.

Bezradně vešla, koupila půl kila hovězího masa a nesměle poprosila o jeden karafiát.

Řezník vykoulil oči a celý krám se řehtal - co prý ji to napadá, u řezníka kupovat karafiáty - to že je tamhle na rohu květinářství, ať si z nich nedělá legraci. Marjánka byla, jako by ji v krvi vykoupal a o těch karamelech už se neodvážila ani zmínit. Pelášila pro karafiát a nesouc ho opatrně, aby nepomrzl, divila se tomu, že jí žádné peníze už na ty kaframoly, nebo jak tomu říkají, nezbyly.

Jiří se těšil, že s novou pomocnicí v domácnosti bude lépe. Kamila bude volnější a půjde s ním ven, nebude tak ospalá - ale brzy poznal, že místo jedné neobratné kuchařky a hospodyně má nyní dvě…

Masopust. Krásná dobo mladých lidí, jak se na tebe Kamila těšívala, ba těšila se i letos. Dala si trochu opravit svatební šaty a měla z nich radost, jak jsou pěkné; bohužel musela švadlena do nich na bocích notně přidat, ale to nevadilo.

-76-$

Kamila se domnívala, že není na ní nic znát a slibovala si, jak si s Jirkou zatančí. Býval vyhlášeným tanečníkem a plout s ním v lahodném valčíku považovala Kamila kdysi za největší požitek světa.

Přišlo pozvání na první elitní ples á Kamila s ním vítězoslavně spěchala Jirkovi vstříc.

„Hádej, co mám! Hádej! Oh, neuhádneš,“ volala mu v ústrety a držela ruce za zády, „ze které ruky chceš?“

Chytil ji za ruce a směje se chtěl se zmocnit obou. Měl radost, že ji vidí takovou veselou a rozesmátou. Bývala nyní často ztrápená, bledá, mrzutá a v posledních dnech dostala nepěkné hnědé skvrny na čelo i tváře.

„Z levé - z levé,“ volal a hnal se znovu po její ruce.

„Chyba lávky! Prázdno! Hádej znovu!“

„Tedy z pravé.“

„Ale neuhodíš! Musíš se vzdát!“

Podala mu pozvánku.

„Podívej se, pouze pro zvané, to je pro nás, zrovna kvůli nám, abychom si pěkně zatančili.“

„Pah zvolal zklamaně a ledabyle prohlížel pozvánku, „domníval jsem se, že jde o něco jiného a důležitějšího, snad psaní z domova nebo od tvé rodiny - myslil jsem, že snad matinka přijede.“

„Nyní? Víš přece, že slíbila až k té události! Ale ples - podívej se, elitní - to bude krása! Těším se tolik, že provedu zase jednou své svatební šaty a že budeme spolu tančit!“

„My?“ podivil se a zachmuřil obočí. „To přece, Kamilo, nemyslíš doopravdy?“

„Proč ne? Myslím přece,“ mladá paní ani nedýchala, tak ji tón a chladný výraz Jiříkův překvapil.

A doktor Bukovský právě tak udiveně hleděl na ženu.

„Snad nechceš jít do plesu? V tomto stavu a s tímto vzhledem? Vždyť by to bylo, jako by ses stavěla na odiv!“ Jiří to řekl skoro uraženě a přes svou vůli a snad i bez svého vědomí pohleděl opovržlivě na ženu.

Pro těhotnou ženu nemůže být větší rána a horší ponížení, jako ukáže-li jí muž posměšně na její zjev.

Kamile zčervenaly oči - rty se zachvěly.

„Nu Bože - což za to mohu? Vždyť nevypadám přece tak zle!“

-77-$

„Ale pěkně také ne!“ sekl ji bezohledným slovem, „takové ženy do zábav nechodí! Je to už na tobě znát - a - beztak se mi kolegové už smějí, i sám šéf - a Dost!

Nebylo třeba, aby mluvil dále.

Sám jistě zdaleka netušil, jak hluboký význam mohou mít jeho slova! Než mladá paní byla až do hlubokosti nitra úplně proklána…

Nemohla ani odpovědět. V hrdle se jí udělal uzel - v prsou se to zvedlo a div ji neudusilo.

Chtěla odejít do pokoje, aby služka neviděla, jak těžce s pláčem zápasí, ale ani dveří nedostihla. Propukla v pláč.

Ohlédl se udiveně.

Myl si v umývadle ruce a poobrátiv se - tiše se na ni díval. Také Marjánka stála s pootevřenou pusou.

Copak se milostpaní tak najednou stalo? Velice se polekala, neboť za tu krátkou dobu, co u Bukovských sloužila, k paní upřímně přilnula.

Kamila se potácela do pokoje a bez hlesu klesla na pohovku. Spěchal rychle za ní.

„Nu - co zas? Co se ti stalo? Snad ne proto, že nechci jít s tebou na ples?“ ptal se trochu popuzeně a chtěl jí kvapně ruce z očí sejmout.

„Ó - stydíš se za mne - a - nejenom za mne - i za naše dítě! Je ti proti mysli, že přijde - vím to - vím to už dávno!“ vzlykala Kamila a z prsou se jí dral úpěnlivý pláč a nářek. Ó kéž by byl pochopil, jak velice ji poranil!

On však stál nad ní a v očích mu zlostně zasršelo.

„Prosím tě,“ zvolal posměšně, „ty chceš, abych si ke každému slovu, jež k tobě pronesu, navlékl rukavičky? Nevídáno! Princezna - hnedle uražena! A jaké hloupé a pitomé řeči! Ostatně je to pravda! Kam bys šla, jsi-li taková, jen se na sebe podívej, vždyť by se nám každý vysmál! A vším právem!“

Myslela, že jí pukne srdce a vstávala v ní také žluč.

„Nu - vždyť nejsem snad vinna sama! Ty - ty sobče!“ zalkala. „Pohanět mne dovedeš, a přece musím všecko sama nést! Oh - mé ubohé děťátko - kdybys vědělo - kdybys jen vědělo!“ Kamilu uchvátil křečovitý pláč. Vrhla se na podušku a hlasitě

štkala.

-78-$

Jiří byl jako na trní a uchvátil ho nerozvážný vztek.

„Jsi hysterická!“ rozkřikl se, „není s tebou žádná řeč! Také mi ani nenapadne, abych s tebou mluvil!“

Obrátil se, popadl klobouk a oblékaje kabát hodil jí vášnivá slova: „Než s tebou žít, raději se zastřelit! Jsi protivná, ufňukaná a nesnesitelná! - Každé slovo roztahuješ jako štrůdl! - K večeři mne nečekej!“ Obrátil se prudce, práskl dveřmi a byl ten tam.

Kamila zakvílela, jako by ji byl těmi dveřmi udeřil. Držíc si hlavu, vyběhla za ním. „Jiří, Jirko - slyšíš!“ zvolala zoufale a pak se vracela jako sklácená, vzlykajíc těžce, do svého pokoje.

Marjánce jí bylo velice líto. Šla za ní, zaplakala si též a myslila to dobře, když pravila: „Nepláčou, milostpaní. Dyť von pán přijde! - Božínku - kampak by šel! Jsou ráda, že nepřijde k večeři, aspoň nemusíme strojit. Uvaříme si kafe a bude.“

A když Kamila bezútěšně vzlykala, zkoušela to znovu ji těšit: „Voni sou mužcí jeden jako druhý. Náš tatínek doma taky takovou vyvádí, jenže eště maminku dycky zfackuje. A potom jde a namázne se - Ale maminka to s ním umí - nechá ho bejt a dyž vystřízliví, je zas dobře.“

Pane na nebi, jaká to byla útěcha!

Což může být ještě někdy dobře?

Kamile se celý svět potáhl samou černí, vše bylo pusté a ponuré… Vše kolem ní jako by odumřelo - pouze v jejím nitru něco slabounce se ozývalo - to bylo dnes jediné, co ji poutalo k životu… A jaké to bylo dlouhé odpůldne.

Bože - kdyby jí byl před rokem někdo řekl, jaká dlouhá půldne bude prožívat a jak bude mít uplakané oči! Nebyla by to uvěřila, za možné pokládala.

Vzala si práci, ale netěšila ji. Vzala knihu, ale neměla u ní stání.

A Jiří se zatím kdesi potloukal bez cíle. Hlava mu sice trochu ovětrala a uklidnil se, ale bylo mu tak nepříjemno a protivně.

Cítil, že je hodně vinen - že jí to neměl tak otevřeně říci, ale omlouval se, že to nebylo nic nepravdivého, že to vše je skutečnost.

Mrzel se na Kamilu, že tolik ztratila na kráse a že se k tomu tak nevhodně strojí a tak nepěkně staví. Šel ulicemi; bylo již pozdní odpůldne, žárovky na rozích svítily a začínalo korzo.

Jiří potkal mnoho dam - dívky byly nastrojené a jejich štíhlé postavy rýsovaly se v rostoucích stínech; všecky byly hezké, jistě hezčí než Kamila. Šel na něho nevylíčitelný stesk.

-79-$

Ó jak to bylo všecko jiné a bolestné! Vždyť si své spolužití s Kamilou představoval tak krásně. Co vše si sliboval! Ráj na zemi! Jiří si hryzal rty a zatínal ruce v kapsách.

Chodil dlouho bez cíle, a přece bylo teprve půl šesté. Co počne až do noci a co asi dělá Kamila? Pláče snad, protivná - ach - proč ho stále tím pláčem týrá a zneklidňuje?

Než by šel domů, raději prochodí zbytek podvečera a půjde do klubu. Setkal se s kolegou.

Byl to takový všední člověk, ale liška podšitá a známý záletník. Jmenoval se Anděl, ale byl desíti rarachy posedlý. Ženské se ho bály, a přece na něho braly.

Začal Jiřímu vypravovat o nějakém dobrodružství, které měl s ženami a smál se tomu, jako by se domohl velikého hrdinství.

„Inu - ty se tváříš mravokárně!“ povídal Jiřímu, když se u něho žádného ohlasu nedočkal, „ale jistě si po čase vzpomeneš. Inu ovšem, zatím žiješ v líbánkách, ale po čase tě to všecko omrzí a vrátíš se rád k veselému a úplně volnému životu!“

Tato slova Jiřímu ještě scházela.

Zkrušený opustil kolegu a utíkal z města. Kráčel po silnici, a jak mu sníh chrupal pod nohama, tak se utápěl v ty zvuky a připadalo mu, že také tak v duši něco skřípe.

Bylo to pravé rozladění.

Ale spadla čirá tma, Jiřího zábly nohy a ostrý vítr mu fičel do tváře.

A najednou se mu venku zastesklo, zachtělo se mu papučí a teplého pokoje, dostal chuť na teplou večeři.

Obrátil se, a jak rychle mohl, spěchal k domovu.

Město již planulo žárovkami, tu a tam kráčel nějaký chodec, obchody byly zavřeny, pouze cukrárny ještě svítily a v jejich výkladech se skvělo vystavené jemné čokoládové zboží.

Jiří tam zašel…

Kamila ze všeho zármutku usnula na stole. Položila si hlavu na knihu a již se jí něco zdálo. Marjánka v kuchyni dojídala zbytky od oběda a v nitru si pochvalovala, jak má přece dobře, že šla sloužit do města - u pánů je masa jako dříví!

A dnešní večeře zase zbude - možno že si ji ohřeje ke snídani! Dobře se poměje, když má příležitost!

Jiří přišel - vzbudil Kamilu a tvářil se ještě zamračeně. Ale když viděl její tázavé a ulekané oči, pousmál se a položil před ni balíček čokoládových pralinek.

-80-$

Ples

Jednou v poledne se Jiří vrátil z kanceláře zvláště dobře naložený a hned Kamile vypravoval: „Byl u mne Donát. Víš, ten, co jsem ti o něm vypravoval, že tak dlouho studoval, až mu rodiče i bohatý strýc s tetou odepřeli jakoukoliv podporu. Potom měl doktorát - jedna dvě! Tak ten mne vyhledal a přemlouval, abychom šli přece do toho plesu.“

Jiří si při té řeči myl v umývadle ruce a utíraje se pohleděl pozorně na ženu.

Neříkala nic, ba cedila omáčku, jako by se jí to netýkalo.

„Pravil, proč prý bychom nemohli jít.“

„A co jsi řekl?“

„Nu - že je to těžké - že ty přece nemůžeš, že jsi se spravila - že by to nebylo zdravé, aby ses stáhla a také dítěti

„A hlavně že se za mne stydíš,“ vybuchla Kamila a hořce se zasmála.

Ač bylo již mezi mladými zase úplně dobře a jasno, ona přece ještě svou trpkost nezapomněla. Za jedno je žena v takovém stavu daleko citlivější než jindy a každý muž by toho měl dbát, za druhé ji Jiří opravdu a hluboce poranil. Ta rána ještě nebyla zacelena - ba bylo to jako bolavý zub, o nějž stačí jen maloučko zavadit.

„Nech, prosím tě, zase těch narážek,“ řekl popuzeně a tmavé oči mu

zlověstně zasvítily, „mám té jedovatosti až po krk! Řekni to rovnou, chceš-li jít, nebo ne! Myslím,“ dodal mírněji, „kdyby ti švadlena ušila slušné šaty a trochu volnější, že by se ti. postava zlepšila

„A ty bys se mnou šel?“ řekla stejně štiplavě. „Aby se ti pak kolegové smáli a aby na nás poukazovali? Vždyť je to pro tebe ponižující, že se máš stát otcem, škodí ti to na

„Už toho mám dost!“ vykřikl Jiří a pěstí přitom udeřil do stolu tak prudce, že všecko jen zadrnčelo. „Mluv se mnou, jak se patří, nebo - u sta čertů - uvidíš, že se zapomenu!“

Jiří byl se svým klidem u konce - oči mu planuly a těžce přijímal dech. „Zjednám si pořádek! Či myslíš, že budeš do mne ustavičně rýpat?“

Kamila byla nad stěnu bledší - všecka se třásla a rozčilení, jež se jí zmocnilo, bylo strašlivé. Téměř pod ním klesala - v očích jí škubalo i v hlavě dunělo.

-81-$

Co ji to napadlo, že mu tak nerozvážně odpověděla?

Kamila si chtěla vyčítat, ale hned se ospravedlňovala, že si přece nemohla tu křivdu a tu hořkost nechat pro sebe, že to bylo příliš kruté a bezohledné, co jí tehdy řekl a že měla právo k odvetě. Vždyť mu konečně nic zlého neřekla, ujišťovala se, vrátila mu pouze jeho vlastní slova!

Nevěděla chudák mladá a nezkušená, že všechno muži snesou spíše než připomínku vlastní nedůslednosti. Ta je rozzuří, jako šlehneme-li dravou šelmu karabáčem. Všechny muže bez rozdílu postavení i vzdělání. V tomto ohledu jsou si všichni rovni.

Tak i Jiří byl až do dna duše rozhněván, a protože Kamila myslila, že to vše urovná, bude-li ještě dále mluvit a že ho obměkčí, bude-li srdcelomně plakat, strhla se u Bukovských ohromná mrzutost. Poprvé šli bez políbení spát a Kamila si mohla oči vyplakat.

Byla docela jista, že rána nedožije a pásla se již na představách Jirkovy bolesti, až ji nalezne při úsvitě studenou a tuhou.

Ale lidské srdce je houževnatý sval a vydrží mnohem více, než je celkem bezvýznamná manželská šarvátka.

Tak i Kamila se ráno probudila a zjistila, že žije, ba pocítila i nutkání přírody - měla hlad.

A Jiří také vylezl z peřin, prohrábl si rozcuchanou kštici a zeptal se, jako by se nic nebylo přihodilo, sněží-li tam - má-li si vzít galoše, nebo jít jenom tak.

A do toho plesu pak přece šli.

Pobízeli je kolegové, pobízely známé dámy. „Co byste nešli? Proč? To byste byli sami proti sobě! Jste mladí - jen užijte světa, pokud to jde.“

Jiří tedy prohlásil, že si přeje, aby se Kamila vypravila, a ta na podobný rozkaz zrovna čekala. Šaty už měla připravené, vše v nejlepším pořádku.

A tak se s ní shledáváme v onen plesový večer v ložnici, jak jí Marjánka přisluhuje; želízko na kahanci se hřeje a žárovka ozařuje růžový, mladistvý obličej. Mladá paní má na sobě ručně vyšívanou košilku a přes ni vysoký a hluboký krunýř, sestávající z mnohých železných prutů.

Je vzadu ke šněrování a právě Marjánka zatahuje tkalouny, co má síly, až je celá červená a heká, až hrůza poslouchat. A heká i Kamila, ale nařizuje hlasem, z něhož není odvolání: „Jen víc, jen ještě!“

-82-$

„Milostpaní, aby se jim tam neudělalo nanic!“ napomíná Marjánka, „já jsem šla jednou k svaté zpovědi - taky jsem se tak ušněrovala a z kostela mě museli odnést. Myslela jsem, že se skácím!“

„I mlč nyní a utahuj!“

„Milostpaní, snad už by to bylo dost! Já už opravdu nemohu!“

„Tak ukaž šaty!“

Bělostný atlas v Marjánčiných rukou zrovna zpívá, šumí a vlní se jako stříbropěnná vodní hladina.

Kamila má ruce vzhůru a Marjánka róbu přetahuje přes hlavu a rovná na bocích.

Leč běda - v pase se ještě asi pět centimetrů nedostává!

„Nu nic nevadí,“ praví Kamila a tají dech, „musíme ještě přitáhnout!“

Znovu svléká živůtek, spouští spodničku, jež sestává z několika volánků vložkami a krajkami vyzdobených, a znovu utahuje.

Marjánka zrovna hoří a poulí oči, zatíná zuby, směšně stahuje tvář.

Konečně! Vše je v pořádku a Kamila vstupuje do jídelny, kde právě takové utrpení jako ona prožívá Jirka.

Zapíná límeček a snaží se měsíček kravatky umístit na knoflíček.

Pekelná práce! Jirka stojí na jedné noze, jazyk má v levém koutku úst a potýká se s protivným knoflíčkem.

„Nuže Jirko, podívej se,“ volá Kamila a staví se před něho, „sluší mně to, anebo ne? Dnes, myslím, se za mne nestydíš? Nu hleď, nejsem štíhlá, nelíbím se ti?“

Ale Jirka nemá kdy hledět.

„Koukej, zapni mně to tuhle, sice mne chytí vztek a utrhnu to! Hrome - kopl bych do toho! Ale to vy ženské - žehlíte to tak nesmyslně tvrdě! To je škandál - nu - himl

Květomluva pokračuje a Kamila se hmoždí také - snaží se zapnout neblahý knoflíček na dírku v měsíčku, ale ten se stále vysmekuje drobným růžovým prstíčkům.

A přitom se jeho obličej bolestně svírá, kolem úst má cizí, zahořklou vrásku.

Ó Bože, jaká změna se to stala s Jiříkem?

Dávno-li tomu, co si při své návštěvě u Kamily dával od ní zapínat knoflíček. Jak to bylo tehdy sladké a dráždivé, vždyť si

-83-$

málokdy bývali tak blízko; hleděl přitom nadšeně do její uzardělé tvářičky, a když byla s prací hotova, chytil její ručku a vroucně ji zulíbal.

A dnes? Kamile umírá duše hořem.

Je zaškareděný a povídá netrpělivě: „Prosím tě, dělej, myslíš, že tady budu hodinu stát a držet? - Nu tak - právě jsi mne štípla! - Jdi dále, zapnu si to sám!“

Sklopila oči, usilujíc vší silou, aby znovu nepropukla v pláč.

„Nu tak - mohu tak jít?“ zeptala se po chvíli, když se jakžtakž ovládla.

Podíval se chladně ještě v důsledku své zlosti a udělal: „Hm.“

A potom se ustrojil do převlečníku a vzal cylindr, navlékl bílé rukavičky a pobízel: „Tak rychle, je mi tu horko, divím se ti, že se nemůžeš vypravit!“

„To se ti řekne,“ bránila se Kamila, „ty oblékáš jen sebe, ale musela jsem ti všecko připravit; prádlo, šaty, večeři - všecko zde zařídit

„Nu nu - což kdybys měla hospodářství a musela všemu posloužit.“

„Znám tě - nemáš pro mne uznání!“

„To se ví stará historie - já jsem ten nejhorší!“

Malá šarvátka a oba mladí manželé znechucení usedli do kočáru.

Drobně mžilo a Kamila naříkala, že jí umokne účes a že bude mít pomačkané šaty. Jiřímu v postaveném límci bylo dobře a durdil se na ni, že je stále s něčím nespokojena. Konečně byli ve dvoraně - kráčeli po schodech nahoru v průvodu černě oblečených pořadatelů; hudba již hrála a vířily páry.

Ach jak to tu bylo krásné proti plesům ve Zdražilových Dvorech a v okresním městě, kde Kamila tančila.

A jaká plesová a slavnostní nálada. Tak jí připadalo, že vše, co s sebou vezla jako chmuru, zde odlétlo a zmizelo - bylo jí hezky a radostno. Zářícíma očima stihla Jiřího a sevřela prsty jeho paži.

„To je krása, viď! Podívej se na tu dekoraci! A což ty toalety! Nezdá se ti, že jsem příliš jednoduchá?“

Ó co by za to dala, kdyby její ručku sevřel a řekl: „Naopak, jsi jako víla - líbíš se mi!“

Vždyť jí to za svobodna říkával!

-84-$

Ale Jiří byl zaujat svým okolím - chtěl všecky známé pozdravit, chtěl se všemi se přivítat a hleděl kolem sebe, aby na nikoho nezapomněl. Viděl tu také ženu svého šéfa, která měla nevkusně drahé a naparáděné šaty a jeho žínku si od hlavy k patě nápadně měřila. Bože, jaký div, měla přece šestadvacetiletou dceru, kterou by byla Bukovskému tak ráda dala a ještě tisíce přidala.

Přeslechl proto prosebný a něžný Kamilin tón a řekl roztržitě: „No - ujde to.“

Bože - jak někdy muž bezohledným dechem zhasí světélko, jež svítí ženě.

Potom šli tančit - napřed spolu, ale brzy Kamilu unesl někdo cizí. Představil se, vzal ji Bukovskému z kola. Tančila stále. Byly to samé povinné kousky; každý přišel jednou a odešel, protože Kamila byla roztržitá a smutná. Odpovídala jednoslabičně a mdlé oči měla potažené a zkalené, kolem rtů zdvořilý, nic neznamenající úsměv…

Jiří tančil stále - zářil a bavil se.

Měl krásnou hlavu, plnou temně rusých vln, které se mu neposlušně ovíjely kolem čela. Sebevědomě ji nosil vzhůru a měl junácký postoj; všem ženám se líbil - paní notářová, známá svůdnice, byla jím nadšena. Pravila svým sousedkám u stolu: „Jaký to překrásný muž a která je, prosím vás, jeho žena?“

„Tam ta, v tom bílém atlasu. Podívejte se jen, jakou má nepěknou pleť.“

„Nějaká z vesnice!“

„Bože, jak se často takový skvostný muž zahrabe. Ten mohl udělat partii.“

Svobodné dívky pohlížely na Kamilu nevraživě. Jak se mohla opovážit takového krasavce jim přebrat?

Kamila také hleděla se zálibou na svého muže, ach - a tolik se jí líbil!

Zkoušela to, být pyšná - vždyť si ji vyvolil a je jejím mužem.

Zatoužila si s ním zatančit, být mu blízko jako loni - jako loni, pokud se ještě tolik neznali. Oh jak to bylo krásné.

Být při tanci v jeho náručí a obnovit ono sladké kouzlo…

V přestávce se dotkla jeho ramene. „Chtěla bych s tebou tančit.“

„Nyní? Neprovedl jsem ještě všechny známé dámy a hned bude půlnoc - nu - ale chceš-li -“

„Což je ti to lhostejno?“

-85-$

„Prosím tě, jen nezačínej zase něco!“

Tančili tedy.

Hudba hrála třasák, ale Kamila ho tančit nemohla; nedostávalo se jí dechu - požádala proto Jiřího, aby tančili valčík.

A ten jim šel tak špatně - nevycházel do taktu - hudba k němu byla příliš pomalá. A Kamile bylo přitom smutno, tak smutno, až k smrti.

Ach je to její bývalý Jirka, co ji tu chladně drží a krouží jenom tak, jako by to bylo z nepříjemné povinnosti?

Kde jsou jeho přivinutí, jimiž ji loni tak blažíval, kde jsou stisky jeho rukou - tak výmluvné a vroucí? Kde jeho hluboké zamilované pohledy?

Kamila vypadala bolestně - ústa se jí kroutila - brada se chvěla.

Jiří to pozoroval a řekl jí vyčítavě: „Netvař se tak kysele, vždyť se na tebe každý dívá a mluv trochu, ti páni se domnívají, že neumíš ústa otevřít! „

Ach jaká to bolestná výtka!

„Šla bych už ráda domů,“ řekla mdle, „bolí mne nohy a je mi tak nevolno

„Nyní? Počkej až po půlnoci, nyní se to nehodí.“

Unavená a najednou všecka utrmácená a zchvácená sedla si Kamila v lokále, pila sodovku a upírala oči do prázdna.

Jiří vesele tančil a bavil se. Cítil, že okouzluje ženy a lahodilo mu to! Za svobodna ani nevěděl, jak se líbí a jak jsou ženy pro něho uchváceny. Lichotilo mu to.

Tu najednou někdo přiběhl a chytil ho prudce za rameno. „Pane doktore - vaše paní náhle onemocněla.“

Nevěděl ani, jak se vypletl z kruhu tančících. Našel Kamilu ve mdlobách a mnoho lidí okolo ní. Sotva se k ní prodral.

Lekl se až k smrti - přestože věděl, že takové mladé ženy to dělávají! Byl všecek poděšený a velmi se mu ulevilo, když seděl s Kamilou v kočáře a ona zase byla při vědomí. Trochu se na ni mrzel; věděl, že to zavinila ta nešťastná šněrovačka, ale bylo mu jí také líto.

Byla tak ubohá a nehezká -

Bože - myslil si s tichou bolestí - kam se všecko podělo? A stesk šel s ním do mladé domácnosti.

-86-$

Radostná událost

„Jirko,“ - prohlásila Kamila jednoho dne, „půjdu do kostela a vyzpovídám se.“

„Kam že půjdeš?“

„Nu ke svaté zpovědi.“

„Prosím tě!“

„Čemu se divíš? Ano, půjdu. Blíží se ta zlá chvíle - a - kdybych přitom zemřela Truchlivý výraz - čerstvé zamžikání a potáhnutí nosíkem vzápětí následovalo.

„To jsou řeči! Tím mě strašíš, co jsme spolu!“

„A zdá se ti to nemožné? Vzpomeň si na paní Vitáskovou. Nu tak vidíš, může se to docela klidně stát!“

„Ale mlč, prosím tě, jsi jako hřebík a chutná ti jíst - ažaž.“

„Nepřeješ mi to?“

„Ale Bůh uchovej, přeji - jenže na smrt nevypadáš!“

„Paní Vitásková také nevypadala a podívej se, co zkusila. Tři doktoři u ní byli, a přece ji nezachránili.“

„Protože je volali, když už měla duši na jazyku.“

„Ó to není pravda, bylo jí to souzeno - nu a domovnice říkala -“

„Že se s ní o takových věcech bavíš!“

„S kým mám mluvit, když ty mne zanedbáváš? Tedy domovnice říkala, že každá hodná žena umře do roka.“

„Nu jen si, Kamilo, nemysli, že tys ta nejhodnější. Takové jako ty neumírají.“ Smích byl trochu škodolibý, ale oči plné dobráckého žertování. Nebylo Jiřímu právě dobře, vzpomněl-li si, co Kamilu i jej čeká a měl potají už zalarmované oba známé lékaře, aby přišli, bude-li třeba. Ale nemohl to žínce přece říci! Bylo proto nutno stále žertovat, byť třeba i trochu tvrdě.

„Ne ne, milý Jirko,“ řekla Kamila a položila si čelo na jeho rukáv, „všichni jsme smrtelní, a proto chci udělat pořádek. Závěť už mám napsanou - tak ještě toto. Víš, kdyby to se mnou nějak špatně dopadalo, abys neměl zbytečné starosti, jak mně to říci a jak mne připravit -“

Jiřímu se v prsou zrovna nůž obrátil, ale nemohl to dát najevo. Proto pohodil hlavou.

„Potřebuješ chodit ke zpovědi! Nikam nepůjdeš, to není třeba! Ostatně nevím, co by mohlo tvé svědomí tížit!“

Jiří byl popuzen. Sám v Boha nevěřil, náboženské úkony po-

-87-$

važoval za nesmysl a přežitek. „Z čeho by ses, prosím tě, zpovídala? Myslím, že tak těžce nehřešíš, abys musela

„Ó ano, mám na svědomí všelicos!“ Řekla to s tváří kajícnou, ale Jiřího popudila ještě více.

„Co bys mohla mít na svědomí! Co ti napadá - nač myslíš? Či se ti někdo jiný líbí mimo mne?“

„Jirko, ty mluvíš

„Nu tak - proč mne popuzuješ! Nechci, abys šla ke zpovědi, není ti to třeba! „

„Ale - matinka mně to nařídila!“

„Copak matinka! Je sice výborná žena, ale ze staré školy! Nikam nepůjdeš! Ještě abys tam zase omdlela!“ Slova zněla příliš odhodlaně a Kamila neuměla přesvědčovat důkazy. Čeho nedobyla slzami, to úplně prohrála. Tak tomu bylo i v tomto případě. Nešla nikam.

A obávaná hodina přišla…

Ať se Kamila ujišťovala, že je k ní ještě velmi daleko, ať i Jirka si potají myslil, nu než to přijde, možno žít ještě bezstarostně, přikvapilo to krokem pomalým, ale důsledným.

Sunuly se měsíce a potom už jenom dni, uplynul týden, dva tři dni a jednou Kamila vstala s neurčitým pocitem úzkosti a nevolnosti.

Jak to Jiří uslyšel, dostal právě takové ujímání jako jeho žínka - nohy se mu začaly třást a rty mu zbledly.

Vzkázal do kanceláře, že dnes nepřijde - točil se kolem ní a na tvářích mu planula silná červeň; byl všecek rozčilen a myslil, že již za chvíli bude utrpení skončeno. Rodičům Kamily zaslal okamžitě telegram, v němž prosil, aby paní správcová bezodkladně přijela.

Ale nebylo. Kamile bylo nevolno po celý den, nestalo se však nic zvláštního. A když nastala noc, Jiří spal i nespal. Chvílemi, když se Kamila trochu ztišila, přepadala ho dřímota a hned se mu všelicos zdálo.

Tak to bylo, jako by to spaní honem chtělo nahrazovat, oč bylo zkráceno. Jakmile však žínku uslyšel potichu naříkat, hned ze sna vyjížděl, jako by ho bodl a pokaždé se hrozně polekal. A když si uvědomoval, co se vlastně děje, přál si vroucně a k ránu už zoufale, aby tomu bylo konec a všechno zase, jako bývalo.

A potom už se hněval na malého světoobčánka, který to všechno způsobil a mrzel se na všechno světské a přírodní zařízení.

-88-$

A přišlo ráno, ale Pane Bože, jaké to bylo ošklivé ráno! Včera byl krásný slunný den, plný pučících jarních nadějí a mladého, v mlhách vykoupaného slunéčka, ale dnes bylo téměř tma - pršelo a vítr, šlehaje do oken, hnal před sebou ostrou hustou krupici.

Marjánka v kuchyni topila a vařila snídani a bezradná nad celou domácností chodila se co chvíle do pokoje ptát. Přitom se potichu modlila, aby to jenom už nějak dobře dopadlo.

Jiří vzkázal pak advokátovi, že ani dnes nemůže přijít a chodil rozčileně pokojem a nevěděl, čeho se chopit a co počít.

Přisedl ke Kamile, chtěl ji těšit a chlácholit, ale nenalézal ani slov. Byl všecek uděšen.

Potom se upjal k příjezdu Kamiliny matky a čekal od každého vlaku, brzo-li přijde.

V jedenáct hodin jel vlak tam od nich. Čekal tedy toužebně a Kamile sliboval: „Počkej, holoubku, maminka přijede a poradí - oh ona je velmi moudrá.“ Ale bylo jedenáct, bylo půl dvanácté a nikdo nepřicházel.

Jiří byl hrozně netrpělivý, reptal proti ženiným rodičům a nešetřil slov. Zněla jako: „To je neuznání - to je lehkomyslnost - to je tvrdost - divím se těm vašim, jako by tě neměli jedinou“, atd.

Nemohl se ovládnout, utekl do vedlejšího pokoje, vrhl se na pohovku, zaryl ruce do čela a uvažoval. Cítil, že se potřebuje k někomu mocnému obrátit a vzpomněl si, jak ho maminka, když byl ještě maličký, učívala…

Měl ještě po rodičích malý křížek z ebenového dřeva, s uměle vyřezaným umučeným Kristem. Ačkoliv Jiří vlivem doby zapomněl všechno, co mu matka do srdce vštípila, přece jen ten křížek po rodičích míval ve vážnosti.

Zmučený Kristus měl tvář plnou utrpení - Jiří se zoufale do ní zahleděl.

Pojednou se z kuchyně ozval radostný hlas: „Jéjda, milostpaní, to jsou hodná, že přijeli - to je dobře - naší milostpaní je tak zle - a taky milostpánovi

„Ale snad ne!“ hlas paní správcové zněl do toho nářku jako fanfára spásy, „pánovi také? Nu to by bylo docela spravedlivé!“

Jiří kvapil do ložnice a rovněž tchyně ke Kamile spěchala. Byla plna úsměvu - upřímně a radostně se vítala s Jiřím a sklonila se nad Kamilou. V krátkosti si dala vysvětlit, jak to pokračuje a po-

-89-$

těšila dceru i zetě krátkými slovy: „Nu Pán Bůh dá, že to dobře dopadne! Všecko má svůj konec! „

Bylo by marno zapírat, také paní správcová byla poněkud rozčilená, ale zachovala klidnou rozvahu.

Připravila svačinu, přiměla Jiřího, aby něco pojedl a také sama po cestě měla chuť. Chodila neslyšně po pokoji a snášela to i ono.

Marjánce v kuchyni plesalo srdéčko - vyptávala se překotně na rodný kraj, na Verunku a bylo jí, jako by se „starou milostpaní“ přišlo kus jejího ztraceného domova.

Před samým večerem přišel listonoš a přinesl dopis. Byl pro Kamilu a jak se Jiří na něj podíval, poznal, že je od Mary.

Spěchal s ním k ženušce, a že v jejím utrpení nastala malá přestávka, nabídl se, že jí ho přečte. Souhlasila. Přisedl tedy na postranici lůžka a četl.

„Drahá Kamilo!

Již dlouhá doba uplynula ode dne, co jsem Ti psala a dostávám se k odpovědi na Tvé milé poslední psaníčko teprve dnes. Odpusť, drahoušku, nemohla jsem jinak.

Ty víš, mé povolání - povolání osamělé, samostatné ženy! Často mne vyžaduje cele a když přijdu uštvaná domů, nemám již žádné myšlenky. A v poslední době mně bylo dvakrát tak těžko! Můj principál, však jsem Ti o něm psala - vrchní poštmistr Kouba je hrozný člověk - nervózní až běda a taková ubohá expedientka je vždy jeho prvním hromosvodem.

Ale drahá Kamilo, není mi snad souzeno, abych do smrti snášela zlé vrtochy mrzutých šéfů a rozmary jejich paní - vysvitla mně na té šedé pouti nová hvězdička.

Pan poštmistr Kouba odešel na zdravotní dovolenou a přišel ho zastupovat poštovní úředník František Svoboda. Domyslíš se, co Ti chci sdělit? Moje drahá, nemaluj si růžově můj román, který má v příštích a velmi brzkých dnech skončit u oltáře.

František Svoboda! Všední jméno, všední zjev a prostá, střídmá historie…

Přišel a poznali jsme se. Je to vdovec se dvěma dětmi - ne právě mladý, ne také hezký ani hovorný. Ale mám za to, že je charakterní.

Neslibuje mi ráj na zemi ani údolí růží a lásky, jako mi sliboval můj oplakaný hoch - pouze mi poctivě podává pravici a míní,

-90-$

že v páru se to lépe táhne. Potřebuje hospodyni pro sebe a matku pro své děti.

Já pak nehodlám navždy zůstat svobodnou, opuštěnou a osamělou pannou. Potřebuji oporu, zajištění existence. A tak jsme si řekli, že to spolu zkusíme. Tys idealistka, Kamilo, a zhrozíš se snad toho, ale věř mi, že jsem své ideály již dávno pochovala a beru život takový, jaký skutečně je!

Na svatbu Tě nezvu - neoplácím Ti radost, kterou jsi mně způsobila. Vím, že nyní nemůžeš přijít a také bys tu nic neviděla. Půjdeme k oltáři časně ráno a sami dva.

Šéf se vrátí do služby a já odjedu se Svobodou do jeho působiště. Je to malé městečko u Českých Budějovic. Pošlu Ti odtud delší dopis i adresu. Tento dopis je místo zvláštního oznámení. Musíme šetřit a nebudeme žádná posílat. Ostatně světu nic do toho není, že jsme si umínili spojit své životy.

Piš mně ihned, jakmile Tě vrána oblaží a toho vytouženého syna přinese. Vychovej ho sobě k radosti a lidstvu k prospěchu.“

Jiří dočetl a utkvěl na žínce.

„Tak vidíš, Mara - také se vdává.“

Potom následovalo několik hodin neklidu a vzrušení.

Ale i to mělo svůj konec. Nářek mladé paní se utišil a rozlehl se jiný hlas pokojem. Byl to zrozený život. Asistentka paní Nohavová, plná radosti, hlásila: „I jemináčku, milostpane, holčička! Ale já jsem si to hned myslila, že je to nevejprava, že podle toho by to měla bejt holka! Ta si vždycky ještě češe ofinu!“ A hned na to: „No jaká pomoc! Pán Bůh požehnej - celý tatínek, jako by milostpánovi z oka vypadla.“

Jiří byl jako ve vidění. Z přestálého utrpení ještě ho polévalo horko, hlava mu hořela a motala se zároveň.

Měl obavu, že mu Kamila umře, že je to její poslední chvíle a přistihl se, že má sepjaté ruce, že je zvedá a Boha prosí za slitování, a najednou jako by uťal, všecko se utišilo, a už tu bylo to prapodivné kňourání a bábina slova: „Holčička!“

V první chvíli to ani nevnímal! Slova šla kolem něho jako lichý zvuk - pouze to ticho a ty podivné zvuky jej bezpečily, že vše odbyto.

-91-$

A už se tchyně i paní Nohavová činily - o něčem pracovaly a konečně měly v plátně obalený kousek čehosi, co vydávalo takové roztodivné zvuky.

Bojácně přistoupil k posteli a nahlédl. Proboha - Kamila má oči zavřeny! - Bezradně a zděšeně se podíval na matku, ale ta měla slzavé oči a radostně se usmívala.

Také Kamila prohlédla a její tvář ozářil jasný úsměv, jako když po bouři vystoupí měsíček. Chudinka, jak byla bleďounká a jaké měla zrosené čelo!

„Opravdu už je to odbyto?“ ptala se plna sladké nedůvěry a vztáhla ruce po Jiříkovi. „Jirko, opravdu jsem živa a to maličké také?“

„Vždyť slyšejí, milostpaní, jak se dceruška ozývá. Panečku, to bude nějaká zpěvačka!“ pochvalovala novorozeně paní Nohavová.

„Ale jak se to stalo, že místo hošíčka máme holčičku?“ ptala se Kamila po chvíli, když byla Jiřího k sobě přitáhla a přijala jeho něžné obejmutí.

Ba věru, bylo mu, jako by ji znovu nalezl. Právě v této chvíli si uvědomil, že ji má hrozně rád a že by její ztrátu snad ani nepřežil. Ne! Byl přesvědčen, že by bez ní nemohl a také nechtěl žít.

„Inu - to ví sám Pán Bůh, milostpaninko, na to je lidský rozum slabý. Já bych byla doposledka jed na to vzala, že to bude chlapeček. Ale Pánu Bohu poručeno. Kloučínek přijde zase až podruhé.“

„Podruhé!“ zděsil se Jiří, „za nic na světě nechci, aby se to podruhé opakovalo! Za žádnou cenu!“

„I to si myslejí nyní, milostpane, ale za chvilku se to zapomene a zatoužejí ještě po hošíčkovi.“

Jirka však dobře neslyšel. Hleděl na malý raneček skoro nepřátelsky.

„Chci ji vidět,“ šeptala Kamila, „ukažte mi maličkou!“

„Jen co bude vykoupaná a v parádě, hned to bude, milostpaninko!“

Konečně bylo malinké v peřince. A jak divně vypadalo! Bylo zabaleno do samých kokardiček, ovšem modrých, protože vše připravovali pro chlapce, a na peřince byl samý volán a stuha.

Škoda - blesklo Jiřímu hlavou - že to přece není kluk! Malý

-92-$

Bukovský - jak by to bylo pěkné! Kolegové se mu budou nyní smát a šéf rovněž.

Kamila plakala, když jí daly dcerušku, aby ji požehnala a pocelovala. A nyní už docela věděla, proč a zač se bude modlit - v té malé chvíli, co uslyšela dětský pláč, dostala mnoho smíšených pocitů. Nevylíčitelnou radost, nadšení - štěstí a hned strach, hrůzu a zděšení při vzpomínce, že by děťátko mohlo umřít…

Nevěděla, že to budou stále a stále ji provázející pocity, které s ní půjdou až za hrob. Radost z dětí a strach o jejich bytí - o jejich štěstí…

Potom také malinkou podali Jiřímu. „Nu polib svou dcerušku,“ pobídla ho paní správcová, „je po tobě, je celá tvá.“

Pln rozpaků sklonil se Jiří k panence a políbil ji lehce na tvářičku.

Díval se na maličkou nechápavě a ostýchavě. Bylo mu při tom políbení nějak divně.

Ale jak se změnila Kamila! Čím to září její hořcové oči?

A jaký to vstával v něm pocit vůči ní? Nebyla to žhavá záliba, která ho dříve podpalovala - nebyla to úcta a touha, která jí chvátala vstříc, když za ní jezdil ještě svobodný, ale nějaký nový, zvláštní a nevýslovný pocit!

V pozdních hodinách nočních, když se vše uklidnilo a utišilo, našel teprve sama sebe. Tchyně ho odvedla ke spaní do druhého pokoje a přikázala mu, aby si ničeho nevšímal a spal, že sama Kamilu opatří a dodala něžně: „Všecek jsi se spadl, Jiříčku, bylo mi tě líto, že jsi trpěl s Kamilou. A věř mi, mám tě za to raději!“

Dojat a rozradován políbil tchyni ruku. A potom spal jako dudek a spala i Kamila. Spala, jako by se všecky bouře utišily, jako by se všecky cévy naplnily sladkou malátností a srdce dostalo utišující injekci.

Jenom paní správcová nespala. Malinká byla nepokojná. Kňourala a vrtěla malinkou hlavinkou.

Paní správcová jí dávala po lžičkách sladkou vodu, domlouvala jí nejlíbeznějšími jmény a modlila se přitom, aby opravdu tomu malému drahouškovi bylo na světě dobře a aby sudičky přinesly do jeho vínku jenom samé růže štěstí.

-93-$

Mladý život

Teprve za několik dní dostal Jiří pravou radost z nového přírůstku.

Zpočátku byl jako zaražený; připadalo mu, že se nějak toho malého vetřelce ostýchá.

Ale když uplynuly dva dny, maličká dobře spala a lidé, co přišli jemu gratulovat, dcerušku pochvalovali, začal se z ní radovat také.

Někteří kolegové se mu ovšem smáli a dobírali si ho všelijakými štiplavými vtipy, ale starý pan farář Vokounek, který měl malinkou křtít, posadil ho na koně.

Řekl mu totiž, že geniální otcové a krásné mladé matky mívají vždy poprvé dceru. Bukovskému se to zalíbilo a používal to jako zbraň. Kdykoliv si ho pak začal někdo dobírat, vždycky se touto moudrostí bránil.

Přišly potom i některé známé dámy, které namnoze ještě první návštěvu mladým manželům neoplatily, a obdivovaly se dcerušce. Každá u ní objevila nějakou dobrou vlastnost nebo nějakou přednost, kterou ostatní děti neoplývají.

Holčička opravdu za pár dní zbělela; nosíček, trochu pomačkaný, se jí vyrovnal, očička široce a zvědavě proti světlu se otvírala.

A jaká byla ta očička modrá -jako pomněnky u potůčku! Vážily maličkou a měřily a brzy ji prohlašovaly za dítě téměř zázračné. A tak si Jiří brzo mnoho z toho nedělal, že je to dcera, ani už se tak vášnivě nebránil, když někdo řekl, že podruhé to jistě bude syn.

Kamile se dařilo dobře; hnedle měla chuť na jídlo a s pravou ženskou rozkoší vypravovala každému o přestálém utrpení.

Každá žena o tom ráda a donekonečna vypravuje a Kamila se ustavičně litovala.

Nezapomínala potom pokaždé podotknout, že byla neobyčejně trpělivá. Také hodně vzpomínala na Maru a často říkala v duchu i nahlas: „Ubohá Maro - já jsem to vše podstoupila z lásky; což teprve ty vystojíš, když to podstupuješ z pouhé vypočítavosti!“

Potom přišla starost, jak budou malinké říkat.

Kamila, v níž se probudila nejvyšší lidská láska, láska mateřská, chtěla pro svoji dcerušku všecko nejkrásnější. Vybírala jí jméno a nevěděla, jaké by pro toho andílka bylo nejlíbeznější a nejpůvabnější.

-94-$

Vlasta - Zdenka - Libuše - Svatava - Drahuška - samá krásná jména, ale žádné takové, jaké by si Kamila přála. Bože, jaké jméno jí jenom vyvolit?

Paní správcová se dceři usmívala a povídala, když se plné dva dny o tom spolu radily: „Jaképak dlouhé vymýšlení? Brzy bude svatého Jiří. Dejte Jiřinka, Jirka bude potěšen a je to velmi hezké jméno!“

Ale Kamile se to ani trochu nelíbilo. „Ach nemohu to vystát, když se dcery jmenují po otci. Vůbec nechápu, jak někde mohou opakovat v rodině stále tatáž jména! „

„Nu dej jí tedy po sobě! Nám se jméno Kamila tolik líbilo. Když jsi se narodila, hned jsme byli s tatínkem zajedno.“

„Teď to povídám, matinko,“ řekla mladá máť nakvašeně, „že se mi protiví opakování jména. „

„Nu tedy si vyber nějaké v kalendáři. Ostatně teď máš vbrzku svatého Vojtěcha; ani Vojtěška není špatné.“

„Nelíbí se mi, když je ženské jméno uděláno z mužského. Jako by ženy byly ve všem na mužích závislé!“

Brala radu s Jiříkem a ten rozhodl velmi krátce. „Ty se ještě ptáš, jak maličkou pojmenovat? Přece Mařenka - Mánička - Maruška. Jak se jen můžeš rozmýšlet?“

„Ale Jirko, jak jsi na to přišel?“

Kamila se až zajíkla. „Takové všední, obyčejné jméno!“

„Proč obyčejné? Podívejme se! Sama se ustavičně k Matce Páně modlíš, svou víru hájíš, což je ti konečně ke cti, ale její jméno se ti zdá příliš prosté!“

„Je to pravda, Jiříčku,“ přisvědčila mu paní Moravcová a trochu se smíchem a trochu opravdově dceru vyplísnila. „To se podívejme, jak jsi nevděčná! Když ti bylo nejhůř, jenom jsi jméno Matky boží volala, jenom jsi ji na pomoc brala, ale sotva ti otrnulo

„Ostatně - byl bych tomu velice rád,“ podotkl ještě Jiří. „Moje maminka se také jmenovala Marie a tady naše milá mamička je rovněž Marií, sluší se tedy, aby se malinká jmenovala po obou babičkách. Bylo by to velmi krásné!“

„Ale Jirko, jak můžeš chtít, abych svolila k takovému jménu? Proto mohu přece Pannu Marii ctít, k ní se utíkat, u ní brát útočiště, ale dceru po ní pojmenovat? Myslím si ostatně už dávno, že by se lidé neměli po Matce boží jmenovat - vždyť po Kristu Pánu se lidé také nejmenují. Ani to nemá být!“

-95-$

„Ale to jsou přepjaté povídačky!“ utrhl se Jiří trochu popuzeně. „Bodejť bys proti všemu neprotestovala! Odpradávna se ženské jmenují Marie a je to krásné a velice oblíbené jméno. Sta a tisíce dívek se jmenují Marie, proč by se právě naše nemohla tak jmenovat?“

Kamila už měla slzy na krajíčku. „Chci pro své dítě něco jedinečného, něco krásného a neslýchaného.“

„Nu tak jí tedy dej jméno Eufrosina nebo Eulalie - to je krása!“ zvolal posměšně a oči se mu hněvem již jiskřily. „Zdálo se mně na včerejšek o mé matce a hned ráno jsem jí to slíbil. Chci to tedy dodržet!“

„Jak jsi sobecký,“ vybuchla Kamila, „jenom stále na sebe myslíš a na své! O mne se ti jakživo nejedná!“

„Ale Kamilo, co to mluvíš?“ hrozila se paní správcová, kterou tento manželský spor najednou přestal bavit. Viděla popuzené oči Jiřího a vzdorovitou umíněnost Kamilinu. Bylo jí to na pováženou.

„Líbí se mi jméno Světluška,“ povídala Kamila po chvíli, když Jiří rozdurděně chodil po pokoji a bez ohledu na šestinedělku a dítě si zapálil cigaretu.

„Světluška!“ spráskl Jiří ruce a rozesmál se hlasitě. „Světluška! Nu dovol, Kamilo, což myslíš, že jsme se ocitli v nějaké pohádce? Taková jména se vůbec nedávají. Jen pro posměch bychom se panu faráři o tom zmiňovali. A jak by se jí říkalo?“

„Nu - Světluško! Bože můj! Což to není krásné?“

„Ale dítě - nebuď přece tak bláhová a umíněná,“ kárala Kamilu paní správcová a mrkala na zetě, aby se krotil, „samotné by se jí to nelíbilo; až vyroste, bude chtít své jméno zkracovat. A teď se tolika Mařenkám říká Máňo a je to také hezoučké.“

Kamila se dala do pláče, Jiří pravil, a ne právě zdvořile, něco o ženských vrtoších a paličatosti a zavřel pak hlučně dveře a odešel.

Paní správcová měla co dělat, aby to dceři vymluvila. Byla přitom plna starosti; shledala, že Kamila je opravdu ještě velmi naivní a přitom velmi svéhlavá. Dokud měli dceru doma, připadalo jim to roztomilé - dnes byla naplněna nespokojeností a obavami. Věděla ze zkušenosti, že nic není rodinnému štěstí tolik na překážku a tolik zlé krve a hádek rodinných nevyvolává jako svéhlavost a neústupnost ženy. Muži jsou svým založením hrub-

-96-$

ší - to by si měla uvědomit každá žena ale přesto velice ochotně a rádi ženě vyhoví, projeví-li své přání mírně a spíše ve formě prosby. Postaví-li si však žena hlavu, je zle! I toho nejlepšího muže to roztrpčuje a dochází k mrzutostem a často hodně velikým, ke kterým by nedošlo, kdyby žena byla mírná a prosazovala svá přání a tužby po dobrém. Dělala proto Kamile dlouhé kázání…

Jdouc ke křtu, slíbila jí, že poprosí pana faráře, aby malinkou pokřtil na jméno Světluška Marie. Teprv v tom případě, kdyby to učinit nechtěl, že ji pokřtí Marie - Jiřina.

Doktor Bukovský se tomu sice usmíval, ale jsa s tchyní potají smluven, neprotestoval. Měli totiž ujednáno s paní Nohavovou na své straně, že nic neřeknou knězi, ale doma Kamile řeknou, že Světluška není žádná svatá a že ji pan farář zanic tak pokřtít nehodlal.

Kamilino srdce se poněkud potěšilo, když uviděla malinkou, jak byla naparáděna. Vroucně ji pocelovala a toužila jen, aby v kostele bylo hodně lidí, aby ten její převzácný poklad viděli, neboť byla přesvědčena, že ještě žádná matka pod sluncem neměla tak krásné děťátko.

Bylo jako andělíček. A paní Nohavová byla také všecka pyšná, chválila až navýsost, protože na ni uvázaly těžkou atlasovou, přebohatě vyšívanou pokrývku, od níž vlály růžové stuhy na půl metru do vzduchu.

A když se vracely z kostela, čekala Kamila s toužebností, že jí přinesou Světlušku.

Paní Nohavová vešla s velikou vážností. Rozhlédla se pokojem - velebně došla až k posteli, dala si rozvázat stuhy, položila dítě matce do rukou a řekla:

„Odnesly jsme vám pohanku, ale přinášíme vám křesťanku. Pán Bůh dej, abyste ji ke cti a chvále boží vychovali. To vám taky přejem, milý tatínku,“ dodala, obrátivši se hrdě a vážně na doktora Bukovského.

Kamile oči zářily samou radostí a prvně se dychtivě zeptala: „Nuže? Jak přece? Pokřtil ji pan farář, jak jsem si přála?“ a tiskla malinkou k srdci.

„Ale prosím milostpaní, to bude zpěvačka - náramná zpěvačka. Ta jim má hlásek - všecko překřičela. Když ji pan farář křtil - prozpěvovala, až i jeho slova v tom zanikala. A lidí tam bylo - no vědí, milostpaní! A všichni si mohli oči vykoukat. A jenom - čí je to překrásný děťátko!“

-97-$

„Ale jak jste ji pokřtili?“ Kamila nedočkavostí sotva dýchala.

„Nu náramně dobře. Pan farář lil vodičku - a tak pěkně to nad ní vodříkával - a tak pěkně dotazoval a milostpaní - jako paní kmotřička, tak dojemně odpovídala - nu radost!“

„Ale jméno - jméno!“ netrpělivě již zvolala Kamila.

„Kamilo - buď moudrá,“ ozvala se teď paní správcová, sundávajíc si kloubouk a plášť, „na tu Světlušku to nešlo - pan farář nechtěl ani slyšet - museli jsme se podrobit a pojmenovali jsme ji Mánička. Vždyť je to krásné!“

Jiří se nemohl zdržet. Plácl si rukama do kolenou a propukl v smích.

Kamila ani nemukla. Jen oči se jí zalily slzami a po drahné chvíli řekla umíněně: „Nechť, ale sama jí budu říkat Světluško - protože dodala v propukajícím pláči - „je to moje drahé a jediné světélko. Beztoho nemám na tom světě žádné jiné.“

Pokud měla matinku kolem sebe, nepociťovala Kamila nižádné obtíže ze svého mateřství. Naopak, hověla si.

Ležela v klidu a dala se obsluhovat; vařilo se pro ni zvlášť a když jí holčičku přikládaly, byl to pravý obřad.

A Jiří, který se už zase dávno na žínku nemrzel, přisedal vedle postele a často si maličkou položil na kolena, pohupoval ji a měl plno radosti, když na něm svýma modrýma očinkama ulpěla a zahrál-li jí kol úst bezděčný úsměv, mohl se radostí zbláznit. „Jen koukej, ty mrňavý bobku, jen koukej na tátu - ahá - na tátu prvně se směješ?“ Rozcuchanou, kadeřavou kšticí ji polechtával a byl velmi rád, vyprostila-li si z těsného zavinutí malou ručičku a v jeho prstech ji nechala.

Kamile se zdálo, že nalezli pravé štěstí. Tak se na ně mile a teple pousmálo, a když poprvé zase vstala, cítila, jakou má radost ze života a jakou k němu chuť.

Šaty, které několik měsíců nemohla obléci a loňské halenky a sukně připadaly jí tak milé a hezké a sama sebe stále musela obdivovat, jak jí to zase sluší.

Vítala poprvé Jiřího ve dveřích kuchyně, když se z kanceláře vracel a připadala mu jako břízka. Nadšeně ji obejmul, k sobě přitiskl a kolem po pokoji se s ní zatočil.

-98-$

Paní správcová měla radost z omládlé lásky a spokojena po čtrnácti dnech se vracela domů. „Chvála Bohu,“ řekla svému muži, „je to úplně v pořádku! Mají se moc rádi a děvčátko je jako rybička.“

„Škoda že to není chlapec! Byl bych šel tuze rád za kmotra.“

„Nu třeba ještě něco budou mít,“ utěšila ho paní správcová. „Jsou mladí a mají se rádi.“

„To bych jí nepřál. Také jsme měli pouze ji - ať má také pohodlnější život!“

„Ale tatouši - možno že by to bylo lepší, kdybychom jich měli víc! Ještě alespoň jedno. Nebylo by nám tak samotným doma smutno!“

Pan správce nesouhlasil. „Museli bychom rozdělit majetek ve dvé a to by Kamila byla zkrácena. Dobře že je to tak!“

Kamila zůstala po matčině odchodu jako opuštěná a bezradně se kolem sebe rozhlížela. Chtěla vše konat tak, jak jí to máť zařídila, ale strachovala se. Jen aby Světluška - jmenovala ji tak s umíněností sobě vlastní - neonemocněla nebo aby se jí něco nestalo! Marjánce nedůvěřovala. Co kdyby jejímu miláčkovi nějak ublížila? Z nevědomosti ovšem.

Bylať Marjánka dobré, tiché a velice trpělivé stvoření, ale stále ještě ohromně hloupoučké. Ach co to dalo práce a úsilí, než ji Kamila alespoň tomu nejnutnějšímu naučila! Neuměla chudák Marjánka ani promluvit, ani pozdravit a práci v panském domě neovládala ani z desetiny. Vše jí museli vysvětlovat a nakazovat, všemu se musela dlouho učit.

Kamile to nebylo vrozeno, aby panovala, aby se stala paní - a tím, že sama často podléhala malomoci a světobolu, činila Marjánku spíš svou důvěrnicí než služkou. Lví podíl na zapracování Marjánky měla teprve paní správcová Moravcová, která za těch čtrnáct dní z Marjánky něco udělala.

Kamila však jí přece malinkou nesvěřovala; stále byla sama kolem ní a že za ty dva tejdny Jiří maličkou navykl na chování, musela ji držet stále na rukou.

Tím se všecka práce pozdila - obě měly svázané ruce. A k tomu přibyly celé spousty prádla; Kamila malinkou převlékala kolikrát denně a Marjánka neměla nic jiného na práci leč žehlení a škrobení, pálení a provlékání malých kabátků, čepiček a košilek.

Paní Horáčková chodila zase prát a často řekla Kamile skoro

-99-$

mateřsky: „Ale to si, milostpaní, malinkou špatně navedly. Jen a jen ji mít na rukou a toho žehlení… Tamhle u doktorů Borovičků to vedou jináč. Klouček leží na postýlce a prádýlko má bez parády, aby se s tím moc nezkusilo. Paní říká, že se na ty kanýrky učí jenom zbytečně šilhat a chovat ho tuze nesmějí.“

Kamila byla bezmála uražena. „Ubohé dítě,“ řekla, „není tedy v domácnosti ničím.“

„I je, milostpaní, ale že mají ještě dvě větší děti, nemůžou to prostě dělat. „

„A proto bych ani za nic na světě nechtěla ještě jedno dítě, ani za nic ne!“

Kamila to vyřkla bezmála vášnivě, neboť včera jí řekl Jiří s rozpustilým úsměvem: „Jaké to je hezounké děvčátko! Je prý mi tolik podobné! Ale neboj se - kluk bude podobný zas tobě!“

Ó ten Jirka, ten Jirka! Příliš brzy zapomněl na její útrapu!

Horáčková se usmála. „I - budou si vybírat! Kolik jich je kterej matce souzeno, tolik jich dostane - vostatně čím víc dětí, tím líp. Jen se kouknou na mě! Mám jich hezkou řádku a jak jsou zdravý a hodný! Vědí to, že Véna študuje taky na doktora? Bude jako jejich pán. No a Jeník je strojníkem a nosí mi tejdně krásný peníze. Tonička se vyučila švadlenou a

Kamila byla netrpělivá. „Nechť, ale já už nechci nic! Byla jsem sama a měla jsem se doma tak dobře! Chci, aby se měla Světluška také tak!“

Malý andílek brzy vystrčil růžky. To bylo skoro prvou noc po babiččině odjezdu. Hned z večera začal kňourat a stupňovalo se to až do úplného křiku. A bylo to prvou noc, co zase Jiří spal s nimi v ložnici a co radostně z večera si malinkou dlouho prohlížel.

Marně se v noci převracel a Kamily se stokrát doptával, co ta malá asi chce a proč je taková neklidná. A že byl muž a že ti už to jinak ani nedovedou, hned tu byl s podezřením a s jistotou:

„Kdoví cos zase všecko snědla! Jsi taková chtivá - nic ti neujde! Viděl jsem, jak lačně jsi hleděla na prvý salát, cos mi připravila k obědu. Marunka má asi bolení.“

Kamila byla hrozně dotčená.

„Jak to tak můžeš říci? Jsem přece opatrná a hotová ke každé oběti pro svou Světlušku! Což nevíš, jaké jsme my matky?“

Toho slova Kamila neobyčejně ráda užívala. My matky! Jak to znělo majestátně: My matky!

-100-$

Jiří se durdil. Nu tak - co to může být - kdoví neudělala-li Marjánka něco malému miláčkovi? Aby ji tak byla upustila!

Nespali celou noc a Jiřímu bylo ráno jako po plesu. V kanceláři byl mrzutý a při obědě káral žínku pro příliš řídkou a připálenou omáčku.

A tak to chodilo noc co noc.

Ve dne malá spala, že ji museli k pití vzbudit - a v noci měla den. Dívala se moudře a chtěla, aby ji chovali, hrabala nožičkama a spouštěla pláč na celé kolo.

A měla hlas! Věru, paní Nohavová měla pravdu!

Marně se Jiří na loži převaloval, marně si hlavu přikrýval. Vztekal se a potají klel - potom zas mu bylo líto ženy, která nočním chladem prostouplá po pokoji se ploužila - chovala, zpívala a bezradně i plakala.

Chtěl jí ulehčit, vylezl a chtěl také chovat, ale maličká jako by ji na nože bral. Z peřiny by mu snad vyletěla.

Teprve když na ni začal: „I čuč, ty mrňavá - ty, ty, ty, berany berany duc“ a vyhazoval ji rukama jak nejvýše mohl, utichla, očička na něj upírala a byla spokojena.

A tak na sebe upletl nový bič a na ženu pravý karabáč. Rozčileně někdy říkával: „Kdybych celý den štípal pařezy, nebyl bych tak udřený! „

Někdy se přitom - což je ostatně přirozeno - s Kamilou pohádali, a dokonce jednou na maličkou křikl pln zoufalého vzrušení: „Zatrapecená žábo - zakroutím ti krk! Tebe nám byli dlužni všichni satani! Vyhodím tě oknem!“

A sebrav v rozčilení peřiny, odstěhoval se do salonu, prásknuv dveřmi, až domovnice pod nimi nemálo se polekala.

Kamila v ložnici osaměla - plakala usedavě, tiskla k sobě svého miláčka a trápila se s ním sama až do úpadu…

Čas plynul a dítě rostlo; přes všechno ponocování a všecek pláč prospívalo výborně.

Mělo se k světu - nu a s týdny se i lepšilo; konečně se dalo při něm také v noci spát a Jiří se nesměle přistěhoval zase s peřinami zpět. Stýskalo se mu o samotě a chtěl se s maličkou trochu potěšit. Beztoho byl po celé dny v kanceláři a měl tu smůlu, že buď spala, vrátil-li se, nebo byla ve zlé míře a svým křikem ho z domova vyhnala.

Někdy chodil rozmrzelý ulicemi sám a sám a stěžoval si sám sobě:

-101-$

„Ach, jak se od loňska všecko změnilo! Jak je to jiné, než jsem si představoval! Sníval jsem tak pěkně o svém spolužití s Kamilou a v těch prvých dnech po svatbě jsem myslil, že jsem v nebi! A byl jsem také, pokud se neozval ten malý řvoun! Sotvaže o něm přišla ta nejmenší povědomost, bylo po radosti. A teď stále křičí - inu je to malý tyran! Toužil jsem mít holčičku hodně rád a přilnout k ní, připoutat ji k sobě - a zatím —“

Jiří znal ve svém rodišti pana berního, který měl své děti tak na sobě závislé, že jim byl kamarádem i chůvou. Jiřímu se to ohromně líbilo a slibovával si, až on bude tátou, že to povede také tak.

A teď se mu to zanic nechtělo dařit.

Mánička nebo Světluška, jak ji Kamila jmenovala a jak přirozeně jí říkají všichni, nechce tátu ani vidět. Jakmile se vrátí z kanceláře a blíží se k ní, začne se vrtět, obrací hlavičku a upokojí se u něho pouze tehdy, hází-li ji do výše a pohupuje ji.

A Kamila? Ach darmo vzpomínat!

Jiří se přistihl, že vlastně na maličkou hodně žárlí. A má také proč! O ano - má proč!

Ó co je to láska mateřská?

Kamilu mu to děcko úplně odloudilo! Jak dříve pečovala o něho, o jeho pohodlí a jeho spokojenost, tak najednou všechno, všechno teď darovala Světlušce a on se stal pátým kolem u vozu.

Chce-li, aby to neb ono zařídila k jeho spokojenosti, je hned hotova s poučením: „Milý Jirko - je tady Světluška! A ona je největší paní v domě!“

Nad tím se vždy Jirka nemálo pohoršoval. Což to tak je v každé rodině?

Spala-li, nesměl se hnout; Kamila mu velmi přísně pohrozila.

V noci měla Světlušku vedle sebe, a kdyby se byl jen poněkud rychleji obrátil, hned mu vyčítala, že nedbá, aby holčinku neprobudil - že se mu o to nejedná, vyspí-li se ona nebo ne.

A tak se stával Jiří otrokem, nebo si alespoň tvrdil, že se jím stává…

Ba tvrdil si někdy také, ovšem když byl rozezlen a neuvažoval správně, že dcerušku, toho malého křiklouna, přímo nenávidí. Ovšem tvrdil si to, ve skutečnosti bylo jinak.

Strachem zhusta schnul, aby mu Světluška neumřela, aby se jí něco nestalo.

-102-$

Když zakašlala, ulekaně se na ni díval a pokaždé vyplísnil Kamilu, že nechává maličkou v noci nezavinutou, ta že se odkope a nachladí.

A když mu odporovala tvrdíc, že to není pravda a že se nachladit nemohla, stával se zlostným a osočoval ji ještě prudčeji. Tak se sužovali a týrali vzájemně a všeho toho zla byla příčinou ta malinká bytost s andělskou tvářinkou a nebesky modrýma očičkama.

Tak uplynulo léto, z něhož oba mladí manželé takřka nic neužili.

Bylo-li krásně, pravidelně Světluška stonala nebo spala - když bylo možno s ní jít ven, obyčejně pršelo. Jiří nesmírně rád chodil do přírody a vyzýval denně ženu, aby ho provázela. Vždyť tu bylo překrásné okolí a v lesích příroda zrovna zpívala.

Kamila se ovšem dala svést, ale pouze jednou. Chytila je právě bouřka, zmokl kočárek, umokla těžká, vyšívaná pokrývka a oba trnuli strachem, neodstůně-li to malinký miláček.

Cestou k domovu se pohádali, protože Kamila nařkla Jiřího, že ji vlekl tak daleko bez myšlení a bez starosti, že je mu to jedno, ať třeba obě, Světluška i ona, zahynou, že beztoho únavou zrovna klesá, že kočárek je tak těžký a neohrabaný a že je vidět, jaký odborník jej kupoval. A nad pokrývkou aby si zoufala. Co jí dala práce a co u ní proseděla večerů - oči by na ní byla nechala a teď - teď je zkažena.

Jirka přirozeně vzplanul; řekl jí, aby ty hadry někam zahodila, že beztoho je on i dítě jejich otrokem, že to nemá u něho a vůbec u všech rozumných lidí žádné ceny, že to jsou bezvýznamné cáry a popadl kočárek a jel sám.

Ale jel hlava nehlava - péra sténala a Světluška házela hlavičkou sem a tam.

Kamila za ním poklusávala, jednou rukou přidržovala vlečku a druhou klobouk, protože jí ho vítr bral a na slzy už jí žádná ruka nezbyla, proto je žalostně polykala.

Podruhé již nešla nikam.

Tak chodil Jiří sám a užíral se malomocným hněvem.

K podzimu byla Kamila velmi překvapena novinou, kterou jí Jirka přinesl.

„Rozhodl jsem se, že budu chodit trochu s puškou. Doktor Vorel mne pozval. Víš, ten mladý lékař z nemocnice - platí si honitbu a zval mne.“

-103-$

Vytřeštila na něho oči. „A co budu dělat já?“

„Inu - budeš doma; však stejně se mnou nikam nechodíš!“

„Nu ovšem - se mnou být - to tě již omrzelo. Ach Jirko, kde jsou tvé sliby - kdy jsi mi říkával, že má společnost je ti nebeským blahem - že bys chtěl po celý život u mne sedět, do očí se mi dívat a mé ruce líbat! Jirko - kam se to vše podělo? Kde jsou tvé sliby a mé sny? Kde je to modré z nebe, cos mi sliboval?“

„Prosím tě, domníval jsem se, že jsi moudřejší! Co ostatně mám s tebou za život? Mohu se ti dívat do očí? Máš je pouze pro caparta! Mohu líbat tvé ruce? Nikdy! Zapáchají jen zásypem a ještě jinými a horšími věcmi! „ Hořký smích se mu vydral z prsou a mávl ledabyle rukou. „Eh - a v lesích zabiji krásné nedělní odpůldne! Je tam božský klid a potřebuji konečně trochu procházky a pohybu. To víš,“ dodal nerozvážně, „s tebou není tak sladce, jak jsem si to představoval.“

A potom si napsal domů bratrovi, aby mu půjčil pušku, která tam visí ještě po tatínkovi a koupil si myslivecký klobouk s pérem.

Kamile bylo hrozně hořko, když ho viděla odcházet. Zavolala sice za ním „lovcům zdar!“, ale hrdlo se jí svíralo.

Oh brzy se nabažil rodinného štěstí - oh brzy!

Byla potom sama s maličkou a hořkla.

V zimě už byla Světluška veliká. Začínala sedět a po všem sahala.

Když Jiří přicházel, také se někdy na něho natahovala, a když ji vzal do náruče, obírala mu hlavu, ústa, nos, vlasy - líbil se jí jeho řetízek od hodinek, prstýnek, knoflíčky v náprsence.

Pomalu se s ní smiřoval a aby k němu přilnula, přinášel jí pokaždé něco milého. Pomeranč, cukrovinku a byl rád, že už ho zná a má se k němu.

Kamila žárlila. Bála se, aby jí dceruščinu lásku nepřebral, neboť byla až příliš matkou.

Ba bylo to téměř podivuhodné! Za svobodna nemívala ráda děti. Vyrůstala sama a nebyla jim zvyklá - ale teď - teď byla zatížena mateřskou láskou jako chorobou.

Dovedla se stále strachovat o svého miláčka a dovedla se rmoutit, uvědomila-li si, že také jednou bude ženou a že se snad v životě také zklame jako ona. To jí připadalo velmi zlé a nejednou nad tím zaslzela.

Jednou se stalo něco velmi zlého - Světluška spadla z postele.

-104-$

Kamila ji nechala na starosti Jirkovi a odběhla do kuchyně - on však zdříml, malá se sesmekla na okraj postele a sklouzla na předložku.

Byla kožešinová, měkkoučká a hebká a malinká by byla snad ani neplakala. Ale Jiří, jak uslyšel, že to bouchlo, procitl a vykřikl tak zděšeně, že Kamila okamžitě přiběhla. Ale nepřiběhla - vřítila se a se zoufalým výkřikem se vrhla k ležícímu andílkovi.

Rukama zalomila, padla k němu na zem a zděšeně zabědovala: „Ó co jsem dělala, že jsem ti ji svěřila - co jsem jen myslila! To jsem mohla vědět, že ti ha nás nezáleží! Spíš, jako bys byl ze dřeva - a necháš dítě spadnout - zmrzačit se, ó Bože milosrdný, já to vím, že bude mrzáčkem! Bude hrbatá a křivá! Co si počnu, já nešťastná matka! Marjánko, Marjánko, utíkej honem pro doktora!“

Zdvihla holčičku a štkajíc tiskla ji k sobě tak zoufale, že se Světluška rozkřičela.

Jiří byl až k smrti polekán a ukvapenou Kamilinou řečí došlo v něm k pravému výbuchu. Bylo to, jako by k benzinové nádrži přistrčil hořící sirku.

Rozkřikl se na ženu a jeho hlas zněl přímo hrozně. Zaburácelo to jako divá bouře.

Řekl jí, co mu přišlo na jazyk. Že mu ani nenapadne, aby šetřil takového lenocha, jako je ona, že není ostatně on žádnou chůvou, že je tu pánem, a ne nějakým ošlapkem a že si vůbec taková slova zakazuje!

Vyskočil, ustrojil se kvapně, popadl klobouk a pušku a uprchl.

K obědu nepřišel a nevrátil se ani v hodinách odpoledních.

Kamila sama doma s dceruškou měla zlý, velmi zlý den. Na krok se hnout nemohla, protože Marjánku pustila do kostela a trochu ven; maličká pak, zvyklá chování, nedovolila, aby ji z rukou pustila.

Kamila utírala slzy a žalně vzpomínala na zašlé doby, pokud dlela u milých rodičů. To ovšem nevěděla, že bývala právě taková jako tento maličký trapič a že mu oplácí pouze veliký dluh, který nikdy neoplatí dítě rodičům…

-105-$

Svody

Jiří začal s puškou chodit pouze jako ze vzdoru a z dlouhé chvíle, ale později tomu přišel na chuť. V přírodě bylo krásně a myslivci a hlavně sváteční střelci a veselá společnost.

A co bylo nejzajímavější, že se také dámy tohoto panského sportu účastnily. Paní doktorová Vorlová střílela lépe než její manžel a slečna notářová nechtěla za ní zůstat v pozadí.

Bukovský pohlížel na tyto dámy s obdivem a pro jejich neobvyklou mužnost jim věnoval plno sympatií. I Kamile o nich vypravoval a netajil se svým obdivem.

„A vidíš,“ povídal, „paní doktorová Vorlová je také matkou. Mají čtyřletého chlapečka, ale ona přece muži vyhoví a jde s ním, aby se od něho nemusela odloučit.“

„A komu svěřuje dítě?“ ptala se Kamila plna hořkosti a lítosti. „Jak může od svého chlapečka odejít? Potom jistě není dobrou matkou a své dítě opravdově nemiluje!“

„Proč? Ty se domníváš, že lásku dokazuješ tím, sedíš-li s malou doma a zanedbáváš vše ostatní?“

„Ano, nemohla bych to udělat, abych dítě svěřila cizí osobě a šla si po zábavě. Neměla bych tam pokojnou chvilku.“

Kamila mluvila podrážděně. Byla vůbec stále podrážděna. Vše -její osamělost, její až přepjatá péče o děcko, její zklamání, které stále myšlením živila -, to vše na ni těžce doléhalo.

„Seď tedy doma,“ pohodil hlavou, „a dělej si, jak chceš!“

Byl pozdní podzimek a krásné počasí; slunce měnilo suché bukové listí v samou čistou měď a větřík poháněl babí léto. Slunéčko svými mdlými paprsky ozlacovalo krvavě rudé javory i okraje mírně zamlženého obzoru…

Jiřímu bylo krásně v přírodě, která hýřila poslední krásou jeseně - vzduch byl čistý a odhaloval předaleké horizonty.

Společnost se plouhala oranicí a podrosty, chodila vřesem a plašila ulekané zajíčky.

Jiří zapomínal přitom na domácnost, na ženu i dítě i na vše to, co ho skličovalo. Bavil se krátce-rozpomněl se zas na svá pěkná svobodná léta, kdy ještě neznal Kamilu a nedodržoval jí přísnou věrnost.

A věru bývaly to hezké časy - ženy, přátelé, škoda že to vše zaházel. Trpce si nad tím povzdechl. Jak věřil a doufal v lásku a co vše si sliboval od manželství!

-106-$

Pah! Marno teď vzpomínat!

Stále více obdivoval paní doktorovou Vorlovou. Byla tak asi třicátnicí a v plném životě. Neoplývala právě krásou, ale byla duchaplná, vtipná a veselá. Ach jak byla veselá!

Sršela humorem, snesla klidně i silnější anekdoty, oči jí veselostí svítily a doktora Bukovského neobyčejně vyznamenávala.

Nu bylo to nesporné; zpočátku tomu ani nevěřil, ale přesvědčil se brzy.

Připojovala se k němu, brala do rukou jeho pušku a smála se - doptávala se i na jeho rodinu a politovala vždy Kamilu.

„Chudinka dobrá, slouží dcerušce? Oh tak dobrou mámou já nejsem! Otročit dítěti? To by se mi chtělo! Ostatně nesmíme zanedbávat své manžele, neboť oni jsou přece těmi nejpřednějšími!“

Ach jaká to krásná slova! Tolik oddanosti Jiří od Kamily nikdy nesklidil!

Bylo mu to pojednou líto.

Také slečna notářová byla koketní. Bavila se skoro dětinsky, ale každý věděl, že se v tom skrývá plno vypočítavosti. Nebyla ostatně už tak mladá, aby jí tolik naivity slušelo. Mnozí se jí smáli, ale Jiřímu lichotilo, že ho i ona vyznamenává.

Přicházel vůbec stále k většímu přesvědčení, že je velice hezký, sympatický a elegantní. Čím to, že si to dříve neuvědomoval?

Oba

„Půjdeš se mnou do plesu?“ zeptal se v masopustě, když přišlo pozvání na sportovní ples. „Byl bych velice rád, kdybychom se spolu zase jednou proskočili.“

Pohlédla na něho smutnýma a znavenýma očima.

„Šla bych, Jirko, ráda, ale považ, kdo tu bude se Světluškou?“

„Kdo jiný než Marjánka? Ostatně co je Máňa odstavena, je s ní přece snáz a těším se, že se tu a tam někam vypravíš.“

„To se ti řekne, ale nesvěřím ji Marjánce.“

„Proč? Je to přece hodné a docela svědomité děvče.“

„Je, ale v noci spí jako špalek. Nevím, jak může někdo tak bezstarostně spát.“

„Že tak mluvíš! Když jsem si tě vzal, spala jsi rovněž tak.“

-107-$

„Nechť - ale my matky jsem již docela jiné. Víš, že Světlušku slyším, jakmile se pohne?“

„A vstáváš k ní až nesmyslně často. Myslím, že zdravé devítiměsíční dítě může spát, je-li syto a nic mu nechybí.“

„Co ty víš o požadavcích dítěte! To je dáno pouze nám, matkám!“

„Prosím tě, jenom se tolik neoháněj tím svým mateřstvím! Desetkrát denně slyším ve všech pádech skloňování slov: My matky… Paní doktorová je také matkou, ale

„Nu ano! To je světice, modla a vzor! Ty jen ji obdivuješ!“ „Protože to zaslouží. Je to vzor ženy, máš pravdu! Její muž je šťasten a žije s ní v míru!“

„Vím to - že

„Do toho plesu tedy nepůjdeš? Nabízím ti to naposledy. Vzali bychom sem Horáčkovou.“

Kamila byla v rozpacích. Něco ji popouzelo, aby nešla, aby mu ukázala, že tam být nemusí, že je jí dítě a mateřství světější a milejší než všecky zábavy a plesy, ale měla v sobě také utajený strach. Nějak jí bylo nevolno, když chválil stále paní Vorlovou a vzpomínala bezděčně na slova maminčina: „Jeho lásky si važ a drž si ji za každou cenu!“

Slíbila proto, že půjde a přinesla zase svatební šaty.

Podíval se na ně úkosem. „V tomhle chceš jít? Tuším, žes je už loni měla přešité.“

„Nu ano, ale jsou to moje svatební. Ach Jirko, když jsem je měla poprvé na sobě - pamatuješ se, jak nám bylo?“

„Hm.“

„Nu řekni - pamatuješ se ještě?“

„Ano, ale v těch šatech už jít nemůžeš. Chci, abys byla jako ty ostatní!“

Ó Bože, jak mohl z úst vypustit taková neprozřetelná slova. Jako - ty ostatní? Ach kde jsou ty časy, kdy jí tvrdil, že je na světě jen jediná?

„Pojď se mnou odpoledne ven, koupíš si na nové, snad ti je některá švadlena ještě ušije,“ nabídl jí, nepozoruje, jak ji poranil.

„Nové šaty?“ lekla se. „Co ti napadá! Musíme šetřit, víš přece, že máme dceru, která bude potřebovat věno.“

Dal se do smíchu.

-108-$

„To je nesmysl! Už od nynějška? Myslím, že je na to času jako vody a pak - nevíš, že dědoušek slibuje dát nám všechno? Nu a já sám se také ještě něčeho domohu. Ještě dva roky a již si zařídím vlastní kancelář. A potom se mi peníze pohrnou.“

„Bude jich třeba. Chtěla bych Světlušce nastřádat veliké věno, aby nebyla na nikom závislá a aby mohla i z peněz pohodlně žít!“

„Možná že bude. Ale víš, bohatství není vším! Byl bych rád, kdybychom měli více dětí - také syna, abych mu jednou vše odevzdal, a ještě také dcerušky. „

„Co pravíš? Ale Jiříku, jak jsi na takový nápad přišel? Měl bys tolik svědomí Světlušku zkrátit a vystavit ji tolika nepohodlí? Ach nic není horšího, než kde jsou lidé dětmi příliš navštíveni.“

Hořcové oči Kamily byly téměř vytřeštěné. Tolik se jeho slov poděsila.

„Nu - příliš navštíveni dětmi! Vždyť neříkám, že bych jich chtěl deset. Ale dvě, tři

. „Za žádnou cenu! Nezapomenu nikdy, co jsem zkusila!“

„Tedy jsi sobecká! Nechceš pro rodinu přinést žádné oběti.“ Slova byla prudká, vmetl jí je do tváře bez rozmyslu.

Byla uražena.

„Tak? Tedy myslíš, že mé utrpení nebylo ničím? Oh věděla jsem to od začátku, že jsi bez citu. Ale nechci za nic na světě, nechci už dítě! Světluška musí být jedináčkem - a

„Nechceš se snad dát se mnou rozvést?“ zasmál se hořce. „Nelze přece ručit za to, že děti už mít nebudeme.“

„Ó budu se mít velmi na pozoru! Takového něco se nesmí - nesmí stát! Raději žijme odloučeně!“

„To je neslýchané!“ prohodil skoro již zlostně. „Nu dobře - myslíš-li to vážně

Kamila byla zaražena. V nitru jí něco plakalo a strašně bolelo, že se už ani rádi mít nebudou, ale tvrdila si hned nato, že vše obětuje pro své dítě. Vše pro jeho blahobyt…

A tak se toho večera s Jiřím opět velmi vážně nepohodli. Řekl jí, že jí svou lásku vnucovat nebude, i kdyby sama o ni stála.

Bouchl dveřmi a šel spát do salonu.

Kamila té noci hrozně plakala, ale byla přesvědčena, že jedná správně.

-109-$

Do plesu se chystala, aby pak Jiří nevěděl, dala si šít nové šaty. Hezké, světle modré, kterouž barvu na ní vídal nejraději, aby se mu líbila. Šel na ni v posledních dnech neurčitý strach; paní doktorová Vorlová ji velmi znepokojovala. Proto zatoužila po dlouhé době být hezká a Jirku okouzlit.

Bohužel - nějaké mocnosti se proti ní spikly. Den před plesem se Světluška rozstonala; dostala kašel a horečku a lékař mladé manžely postrašil, že by z toho mohl vzejít zápal plic.

Zápal plic!

Strašné slovo!

Oba, jak Kamila tak Jiří, byli nemálo poděšeni.

Ó to by maličká nevydržela - ztratili by ji! Kamila se všecka popletla - nevěděla, co má dělat. Byla bezradná. Jiří chodil ustrašen a že už to jinak neuměl, dával ženě vinu, že ji v noci zachladila.

Ples ovšem pro ně padl, sešlo z něho a oba byli zajedno, že nemohou na zábavu ani pomyslit!

Šaty visely bez povšimnutí v šatníku a Kamila u kolébky byla na kolenou. Ach jak se modlila! Neměla ani tušení, jak se člověk v čase nebezpečí dovede k Bohu utíkat! Vždyť dítě je jako pára, jako obláček!

Do rána se to však obrátilo, horečka značně poklesla a v poledne minula úplně.

Maličká jedla kaši a taškařila s Marjánkou a tátovo „kukuč“ a „paci, paci“ přivádělo ji k hlasitému smíchu.

„Do toho plesu přece půjdeme,“ pravil Jiří radostně, „už jí nic není!“

„Do plesu?“ zděsila se Kamila. „Co ti to napadá? Jdi si sám, ale já nemohu.“

„Proč bys nemohla?“

„Nesvěřím ji nyní nikomu. Co kdyby horečka zase přišla? A pak, předsevzala jsem si, že se všeho zřeknu.“

„Myslíš, že tím konáš něco dobrého? Že na tom záleží, jdeš-li si zatančit nebo ne? Dělej jiné lepší skutky a

„Nemáš pro mne pochopení.“

Mračil se, ale slíbil, že zůstane doma také. Ostatně oslaví ples v nejužším kroužku.

„Uvař lepší večeři a kup nějaké víno. A kdyby tak byl dobrý zákusek!“ Podíval se vřeleji na Kamilu: „Vždyť můžeme být veselí sami spolu - ne?“ řekl.

-110-$

Mladá žínka pocítila něco radostného. Tak se jí to mile dotklo. Možná že se dnes Jirka udobří, snad se k ní zase přistěhuje a bude vše při starém.

Kamila mnoho toužila, aby se měli rádi a byli opravdu šťastni. Byla domácně vychovaná, nic pro ni nemělo cenu leč rodina, ale byla k tomu slabá…

Také Jiří měl ty nejlepší úmysly. Ovšem v poslední době často pochyboval o její lásce, ale přece - chladně-li uvažoval, musel si přiznat, že je hodná, ctnostná, že žije pouze pro domácnost a holčičku a že se s ní dobře oženil. Takové myšlenky měl dnes.

Koupil sám nějaké víno a čokoládu, také piškoty, aby i Světluška z toho něco měla, ba hodlal si vypůjčit od přítele i gramofon. Udělají si veselý večer. Budou hrát a jíst a vesele se pobaví - možná že sebere své peřiny a postěhuje se, kam patří. Nu, to dozajista. Jiří se usmál sám pro sebe, krásné zuby se mu v ústech zatřpytily. A bude zase dobře, ba lépe, než bývalo. Po bouřce je vždycky lépe než před ní. Ale…

V kanceláři mu udělal šéf prahanebnou náladu. Pokáral ho pro nějakou nezaviněnou chybičku jako školáka.

Bukovskému kypěla krev, ale musel mlčet.

Vracel se krajně rozladěný k rodinnému krbu.

A cestou potkal paní doktorovou Vorlovou. Nesla brusle a cinkala si jimi - oči jí veselostí hrály, na hlavě měla bobrovou čepičku. Kdyby ji byl zahlédl dříve, byl by se uhnul, ale narazil na ni přímo na rohu a nebylo vyhnutí.

A hovorná veselá paní jako starému známému hned mu ruku podala, do očí se mu důvěrně podívala a hned se doptávala, jak jsou vypraveni do plesu a bude-li dnes mít to potěšení poznat jeho mladou, podle doslechu krásnou a dobrou ženušku. Řekl jí, co se v rodině přihodilo a že tedy nikam nepůjdou.

Řekl to s nějakým labužnickým přízvukem. Štípl tím nejenom ji, ale také sebe.

Ba věděl to, že ji štípl, neboť se všecka rozdurdila a dupla svévolně nožkou!

„Chci, abyste přišel! Jste se mnou zadán na první čtverylku! Nechci ji s jiným tančit!“

Až se zarděl, jakým tónem to bylo řečeno.

Jaký přízvuk byl vložen do každého slova, jaký pohled to vše

-111-$

provázel. A jak měla vzdorně vypjaté rty! To opravdu vypadalo, jako by jí mnoho na té čtverylce záleželo!

Odporoval jí. Nepůjdou! Přece nemohou, když jim stůně holčička!

„Ale ale! A co říkal lékař?“

Lékař? Jiří si uvědomil, že měli jiného lékaře, ne doktora Vorla, a zastyděl se. Řekl tedy honem, že neměli lékaře a řekl, že to nebylo tak zlé a nyní konečně - Cítil, jak mu ruměnec stoupá pod bujnou kšticí.

„Nuže? Co vám brání, abyste nešli, nebyla-li choroba vážná?“

Vypadala téměř výbojně, její oči byly zlé.

„Chci, abyste přišli!“ řekla a vytrvale mu hleděla do očí.

Bylo mu pod těmi pohledy nějak divně.

„Nemožno, milostivá paní, ženuška se od maličké nehne. Je taková úzkostlivá maminka - a - konečně - konečně na tom přeci nezáleží: Pošleme vstupné a postačí to. Komu by na nás záleželo? Kdo by nás pohřešoval?“

Kdo by to řekl, že muži někdy dovedou právě tak koketovat jako ženy? Dobře že se Bukovský při tom nepřistihl. Byl nějaký popletený a nevěděl dobře sám, co povídá.

Pohrozila mu: „Vy, vy! Slyšíte mne přece, že vám poroučím! Nechci, aby se ples odbýval bez vás! Neslíbíte-li, přijdu do plesu až po čtverylce!“

Oči krásné paní byly nevylíčitelné a najednou se změnily; změnil se i tón, jímž mluvila. Vše zesmutnělo. „Ach věřte mi, ples nebude mít tu cenu, nepřijdete-li.“

„Žena opravdu nepůjde, nechce jít…“

„Přijďte tedy sám! Na chvilku alespoň. Na tu čtverylku!“

Co mu zbývalo? Slíbil. Ostatně buďme upřímní, pokušení bylo silné. Byl mlád a odjakživa si rád zatančil.

Kamile koupil také ještě kaštany a ořechy a omlouval se jí, hledě mimo, někam oknem do ulice. „Víš, nešel bych, ale kolegové mne nutí. Sám šéf povídal, že si to přeje, a když ty nechceš, tedy se tam podívám sám. Jenom tak asi do jedenácti hodin. Můžeš na mne čekat.“

Kamila neřekla nic, ale její hořcové oči nevýslovně zesmutněly. Byl by rád řekl, že nepůjde, bylo mu jí líto, ale nechtěl, aby se paní doktorová Vorlová domnívala, že ženu poslouchá.

Ale proč jí nepověděl, že právě ona si to přeje, aby přišel? Že

-112-$

ne šéf, ne kolegové, ale ona? Sám na sebe se hněval a pohrdal sebou, nemohl však jinak. Jak by to vypadalo, kdyby nepřišel, když slíbil?

A tak se strojil velmi pečlivě a dával se ženou obsluhovat. Měl nové lakovky a těžko se obouvaly, pomohla mu do nich; nemohl zapnout límeček, i tu potřeboval její ruce. Ale nepoceloval je již jako kdysi - byl cele zaujat těmi přípravami. Slušelo mu to, byl jako z výkladu.

Světluška seděla na postýlce a třepetala se na něho. V jednu chvíli mu připadalo, že by bylo nejlépe, aby to vše vysvlekl a lehl si, aby maličkou vzal k sobě a nechal si ji po prsou do vůle hopkovat - aby s ní dělal koníčka a jak jedou páni. A smutné oči Kamiliny by se možná rozveselily…

Vzpomněl však na paní Vorlovou a již si bral rukavičky…

Kamila osaměla. Přilehla si k holčičce, brala do rukou její rozkošnou zlatou hlavinku, na níž vyrážely pěkné kudrlinky, dávala si na tváře její ručinky, boubelaté jako válečky a líbala nožičky, podobné rolovaným šunečkám…

A když malá usnula, vzala si knihu, chtěla číst, leč nemohla - vše se jí mátlo.

Stále myslila na Jiřího, jak se asi baví, se kterými ze známých paní tančí a zda na ni vzpomíná…

A Jiří? Nu opravdu, na Kamilu ani nevzpomněl. Byl unášen nějakým neznámým kouzlem.

Takový ples neprožíval, ani pokud byl svobodný a volný. Tehda mu to vše nebylo vzácné, ale teď -?

Ženy ho bičovaly ohnivými pohledy a paní Vorlová? Když s ní tančil čtverylku, cítil, jak v ní bije krev a koluje to jako láva… Oči jí planuly, dech pálil. Nechtěl ani svým pocitům uvěřit! Že by se k němu tolik tiskla zúmyslně, že by to patřilo jemu?

Až se mu hlava točila… Bůh uchovej, aby opětoval stisk a sevření jejích rukou. Snad to má ve zvyku, při tanci se ho tak silně, přímo křečovitě držet - svými vlasy krásně zkadeřenými po tvářích ho pošimrávat, jistě se to vše děje bez její vůle, ba i bez jejího vědomí. Kdyby jen věděla, jak to na něj působí - rozpaluje a současně polévá ledem - opíjí hlavu, jako by šampaňské pil…

Ne! Kdyby to věděla, jistě by se zastyděla! Je přece vdaná žena a matka! Snažil se všemožně, aby jeho zmatek nepozorovala.

Byl rád, když bylo po čtverylce - chtěl se sbírat k návratu domů, ale známí ho zadrželi.

-113-$

„To by bylo krásné! Musíte s námi posedět!“ Dal se přemluvit a nepřiznal si, že rád.

Potom tančil a mnoho tančil. Povinné kousky i nepovinné a ty nepovinné hlavně s paní doktorovou Vorlovou.

O půlnoci byl kotilion. Paní Vorlová - či mámily Jiřího snad smysly? - přišustila k němu ve své zlaté róbě podšité krajkami a připjala mu svůj řád. Nejvyšší vyznamenání.

Ne svému muži, jak se patřilo - ale jemu!

Byl omámen - nevěděl ani, jak tančí a nemohl za sebe, že najednou zapomenuv se přitiskl ji k sobě silněji, sevřel její ruce a zdrtil ji na svém těle. A ona ho neodstrčila, jak očekával a jak byla povinna, ale povolila jeho síle, přitiskla se k němu, zadýchala mu do tváře - hořící oči vbodla v oči jeho…

Celý svět s ním šel kolem.

A najednou mu pošeptala:

„Navštivte mne v úterý večer, muž nebude doma - přijďte jistě! Jistě!“

Byl omráčen.

Vše s ním plovalo v ohnivém moři…

Přišel domů pozdě a nevrátil se ke Kamile do ložnice; odešel spát do salonu a do rána už neusnul. Hrozné bylo pokušení… Slova Kamilina, pro něž se do salonu přestěhoval, včera již zvětralá a zpola zapomenutá, znovu si připomínal.

Sám ani nevěděl, že to činí proto, aby sebe omlouval. Proč by se Kamile vtíral, když ho odmítla? A paní Vorlová ho zve - zve! Chvílemi cítil plno hnusu a ošklivosti. Proradná žena! Jaká to zmije! V duchu se omlouval, že ji ještě včera pokládal za počestnou - tvrdil si, že k ní nepůjde - a přece…

V pondělí se po celý den hádal s Kamilou a v úterý vyvolal s ní pravý bouřlivý výstup. Dokazoval si, že je lepší než ona a že by po tom všem měl příčinu, aby se jí zpronevěřil, ale že nepůjde, nepůjde, protože ví, co je to čest, co je to charakter…

Přitom však se nemohl dočkat úterního večera a - šel…

-114-$

Mračna

{Mamičko moje drahá a milá,

co jsi vždy balzám na rány lila,

na rány zjitřené, jež pálí v duši

a štěstí dcery Tvé v základech ruší…}

V takovém smyslu asi psala Kamila své matce. Bylo to na počátku jara, kdy na jívách vyrážely první jehnědy a skřivánek se navrátil z jihu…

ach ano, drahá maminko! Musím se Ti přiznat, že jsem si Tě dříve opravdově nevážila, že jsem o Tvé rady a o Tvoji životní zkušenost nestála. Domnívala jsem se, že jsem sama dost moudrá, zkušená, vzdělaná a uvědomělá a Tvá moudrost se mi zdála zastaralá, nepraktická a všední.

A s Tvou láskou, maminko drahá, tomu bylo nejinak. Byla mi ovšem milá a drahá, ale stála-li jsi o mé pocelování a o mé obejmutí, udílela jsem Ti ho jenom tak povýšeně.

Domnívala jsem se, že přijdou jiná obejmutí, jež mi budou daleko milejší, vřelejší a dražší, že přijde něco velkolepého a vznešeného.

Ach jak jsem byla nevděčná, drahá maminko, bláhová a nerozumná!

Maminko, maminko moje drahá! Dovol mi, abych alespoň v tom psaní na Tvých prsou se vyplakala. Je mi tak smutno, tak hrozně, hrozně smutno…

Slyším Tě, že mi vymlouváš, že mi dokazuješ a říkáš: Mýlíš se, děťátko! Jirka je hodný, charakterní muž a má tě rád… Ó nemá už, maminko, nemá už! Slyšíš, nebo alespoň tušíš tu strašnou bolest? Vidíš moji krvácející ránu? Zavání krví, maminko, krví mého pošlapaného srdce!

Ó přesvědčila jsem se dobře! Jiřík je mi nevěrný! Nevymlouvej mi to a nevymýšlej útěchu, kterou bys mi poskytla. Přesvědčila jsem se o tom, vím to jistě! Svedla mi ho paní doktorová Vorlová, žena ďábel, démon v lidské podobě.

Přišla jsem na psaní v jeho kapse, přistihla jsem ho v řeči - a Marjánka, ta upřímná a bláhová duše, v domnění, že se mi zavděčí, ho vystopovala…

-115-$

Ach maminko, Tys také všelicos prodělala! Také s tatínkem všelicos prožila, ale nikdy jsi nepoznala, co to je, nebýt svým mužem milována!

Ó je to pro mne veliká, velmi těžká rána a nepřeháním, pravím-li Ti, že bych nejraději zemřela! Jedná se mi pouze o malého andílka, o mou zlatou Světlušku. Ona by dostala macechu a nikdy by neměla tu útěchu, kterou cítím dnes já, že se mám komu svěřit.

Ptáš se asi, co jsem učinila?

Přepadla jsem ho výčitkami - zrudl, zbledl a pak se tak rozzuřil, že mne div neztloukl. A všechno zapřel. Ach maminko, tím u mne mnoho, mnoho ztratil, že tak zbaběle všechno zapřel…! Ukázala jsem mu psaníčko a pak již mlčel.

Vzdorně pohodil hlavou a řekl:

Samas to chtěla! Dohnalas mne k tomu.

Jsem zoufalá, maminko. Zavřela jsem před ním ložnici a žiji s ním pouze naoko…

Maminko drahá, neopouštěj svou dceru, sice bych si snad zoufala. Stůj při mně a poraď mně - ach - poraď, co mám dělat, abych to přežila…“

Bylo to smutné psaní a paní správcová Moravcová se po jeho přečtení zhroutila.

Jediné dítě - jediné, a nešťastné?

Ó Bože, jaká to strašná jistota pro matku!

Jak si na tom dříve zakládala, že má pouze jediné dítě, tak teď v tom shledávala kus neštěstí.

Kdyby měla ještě tři čtyři, mohla by se potěšit nadějí, že alespoň jedno z nich bude šťastné, že v teple jeho sluníčka okřeje - ale tak…?

Od přečtení toho psaní chodila jako bez rozumu a jako sklácená…

A trvalo to několik dní, než se muži svěřila. Zpočátku myslila, že mu nepoví, co ji tolik sklíčilo, potom však to už nemohla snést. Žila s mužem v plné shodě, přestože pan správce byl časem křiklavý a bručlavý. Ale měl vždy plné pochopení pro všecko, co jeho žena žila a cítila. Měl pevný charakter a věděl, čím je jí povinován.

Oplácel tak její účast na všem, co prožíval on. Během let se takový poměr mezi nimi vyvinul. Jak by jen mohla tu strašnou pravdu před ním zatajit? Nemohla jinak, řekla a dala mu psaní číst.

-116-$

„Prosím tě, jenom se nepřenáhli,“ žádala ho důtklivě, „je možné, že Kamila přehání, že to není ani pravda. Třeba ji opanovala nějaká žárlivost.“

Úzkostlivýma očima hleděla na muže a téměř ho prosila o klid, o rozvahu.

Však pana správce divže mrtvice neranila.

Cože? Jeho dítě, jeho mazlíček, pro něž byl schopen každé oběti, že je podváděno? Z Jiřího se stal takový špatný člověk?

Pan správce byl hotov hned se obléci a nejbližším vlakem se rozletět, ztropit u mladých manželů ohromný rámus a vzít si dceru domů.

„Ani den mu ji tam nenechám! Ani den! A zažádám hned o rozvod! Musí vrátit věno a Kamile svobodu! Musí! Musí! Na to jsou ještě zákony!“

„Pomalu, starouši, pomalu, kdyby se pro všecko mělo každé manželství rozejít, nesměli by žádní manželé žít pospolu. Není manželství, v němž by nedošlo k bouřím.“

„Žádné? Bylo snad něco takového u nás? Márinko - přísahám ti při Bohu, že jsem vedle tebe jinou ženu nepoznal! A Kamila má být tak nešťastná? Ó to je ukrutné! Naše jediné dítě - náš jedináček - ne - to není k přežití! To není k snesení! Pojedu tam.“

„Bůh uchovej, starouši! Jsi prudký, srazili byste se s Jiříkem a co se dá ještě napravit, navždy byste rozbili. Dovol mi, abych jela sama. A pěkně bez hluku, tiše a nenápadně.“

V prvé chvíli nechtěl pan správce o takovém návrhu ani slyšet.

„Proč bez hluku? Což to nestojí za to, abych zakročil a zahřměl na něj, jak se na otce patří? Jaký bych to byl vůbec otec? Jak bych sám před sebou zodpovídal, že nehájím čest a právo své dcery?“

Paní Márinka mlčela; sama měla všeho plnou hlavu a nechtěla muže ještě popuzovat; dobře však chápala, že by se křikem a po zlém vše ještě více pokazilo.

I jí bylo děsné pomyšlení, že Jiří pohrdl Kamilinou láskou. Vždyť ho měla ráda jako syna, ba prožívala s Kamilou celou její sladkou a něžnou pohádku, byla s ním znovu mladá, milovala Jiřího!

A najednou se jí zdálo, že i její srdce je zhrzeno se srdcem dceřiným.

A tak jela potřetí do mladé domácnosti. Potřetí jela pomáhat

-117-$

a napravovat. Ovšem dnes byla vymknutina velice vážná a opravdová.

Nevěděla sama, s jakou přijde a co promluví.

Když ji manželé naoko klidní a svorní na nádraží vítali, pohlédla zkoumavě na oba. Ach - Kamila - její miláček, její všechno, byla přepadlá, pobledlá a pod očima měla modravé obloučky.

Jiří vypadal jako dřív. Byl snad ještě hezčí než kdykoliv - měl pyšný týl a sebevědomý pohled. Na tchyni se díval poněkud nedůvěřivě, na ženu břitce… Ale hovořil s paní správcovou vesele a jako vždy srdečně. Smál se, mluvil-li o maličké.

Doma pobízel Kamilu, aby mamince zařídila všecko pohodlí a staral se i, kde bude spát.

Povídali si dlouho do noci. Kamila se do veselého tónu pouze nutila a oživovala, když se točili kolem Světlušky. Ona byla její nebe. Bylo to až nerozumné, co všechno tomu bobečkovi připisovala. Dělala z ní zázračné dítě.

Také Jiří dovedl celý večer mluvit o Světlušce - už jí málokdy řekl Máňa - to docela zaniklo. I jemu je prý takovou světluškou, svatojánskou muškou. Znělo to z jeho úst poněkud tesklivě. Jinak plynul hovor vesele a klidně - naoko to byla šťastná domácnost. A jen vytříbené ucho matčino v té souladné melodii slyšelo utajené falešné tóny…

„Jiříčku, pročpak spíš v saloně?“ zeptala se, když se chystal ke spaní.

Zrudl. Kamila se zapálila a hned zase zbledla.

Rty se jí zachvěly.

Brzo-li to propukne? Brzo-li bude moci vychrlit všechen bol a všechnu svou urážku, všecko trápení, všechnu tu šílenou bolest? Brzo-li se bude moci matince vrhnout kolem krku, na Jirku žalovat?

„Spí se mi tam lépe v klidu - tady také Světlušku nikterak neruším,“ pravil Jiří, sebral, co kde měl, políbil tchyni ruku - Kamile pokynul a ten tam…

Jak byl slabý a nerozhodný!

A Kamila propukla v pláč a dlouho, dlouho do noci štkala, mamince žalovala, vzlykala a na jejím klíně prolévala slzy, jež ji pálily jako ohnivé jiskry.

A ulevovalo se jí, neboť paní správcová uměla těšit, vymlouvat a Jiřího omlouvat…

-118-$

A to dělalo Kamile dobře. Ať byl, jaký byl a čím více jí unikal a čím více si uvědomovala, že ho ztrácí, tím více věděla, že ho miluje. Bylo to jako balzám…

Potom několik dní chodili, mluvili a jednali, jako by se nic nebylo stalo. Jiří byl k paní tchyni srdečný a uctivý a maličká zveselovala všem vzájemné spolužití.

Marjánka si nemohla vynachválit, jak je to pěkné, když je tu stará milostpaní, jak jde vše jako po drátku a jak je tu veselo.

Ale ve vzduchu to viselo a viselo a hrozilo každé chvíle se utrhnout a spadnout. Všichni cítili, že to věčně tak zůstat nemůže.

Neviselo to věčně - sotva několik dní.

Do té doby se všichni úzkostlivě varovali, aby vlásek, na němž meč visel, nepřetrhli. Ale potom již to nikdo nemohl vydržet. Paní správcová chodila po špičkách a bylo jí dusno a Kamila si nemohla ani vydechnout, aby nepropukla.

Bylo to jako nadržená hráz, tak nadržená, že stačilo pouze malinko, aby se protrhla.

Námět k prolomení podal sám Jiří. Snad to učinil nevědomky, nebo zcela jistě - vždyť sám se varoval co nejvíce.

Ale vzduch byl plný elektřiny a tak stačilo jen položit zápalku, aby se zablýsklo.

Maličkost - kalná voda ve džbánku při obědě.

Vybuchl, že je u nich nepořádek, že Kamila na nic nedohlédne a Marjánku ničemu nenaučí. Kamila vzkypěla.

Řekla mu, že dělá, co může, že více dělat bylo by nad její síly a vyčetla mu, že on ráno klidně leží, zatímco ona vstává, o všechno se stará, pracuje, lopotí, v noci se pořádně nevyspí a nic na tom světě neužije. Pouze že svou služkou ji udělal a chůvou - a - a - ó kde jsou ještě jaká zlá slova?

Ach hodně zlá slova - všecky mocnosti, pospěšte Kamile ku pomoci, aby ho dovedla co nejvíce poranit! Aby okusil také alespoň kousíček její hořkosti, v níž se celé její nitro koupá a jímž se napájí.

Paní správcová až ustrnula.

Jak je to možno, že to její kdysi tak usměvavé, laškovné a dobrosrdečné dítě je schopno tolikerého jedu?

A jaký byl přitom Kamilin zevnějšek! Jaká měla zlá ústa, jaké oči, jaký tah kolem rtů! Vždyť vypadala jako Medusa!

Jiří se zapomněl.

-119-$

Rozkřikl se na ženu bez ohledu na to, že tu mešká tchyně a že sám chtěl vypadat jako mučedník, jemuž je na všech stranách křivděno.

Ukázal se v pravém světle jako rozmarný, vrtošivý a velmi vzteklý člověk, který jako by ani žádnou inteligenci neměl.

Křičel a tloukl pěstmi do stolu.

Paní správcové usedalo srdce - toužila všechno to zachránit a spasit, udržet přítomnost ducha - plout nad těmi kolmými proudy. A přitom jí pronikl hrot sedmeré bolesti.

Ó její zmatky, její tápání, její drobné šarvátky s mužem, jimiž bojovala o mír a vzájemné porozumění, to vše nebylo nic - měla-li kdy bolest, ta byla dávno zahojena, ale tahle - tahle dceřina…!

„Jiříčku - Kamilo, Bože můj, děti,“ zabědovala zalykajíc se a všechno ji škrtilo, „děti - proboha, co to děláte, co to mluvíte, vždyť se máte přece rádi, a proto

„Rádi?“ zvolala Kamila vášnivě vzlykajíc. „Rádi, maminko? Ó co ti napadá? Jiřík už mne dávno nemá rád - to už je tuze dávno - ba vlastně, vždyť on mne nikdy ani rád neměl, vše to byla jen lež, vypočítavost, faleš, podvod - chtěl mne, protože jsem měla peníze - o ty mu šlo - o ty se mu jednalo!“

„Protože jsi jich tolik měla!“ křičel Jiří ve tváři všecek rudý, zohavený a toužící říci jí něco velmi, velmi zlého. „Pár tisícovek, to toho bylo! Ty by mně za to stály, abych si na krk uvázal takovou - takovou Nejhorší název vyslovil - i vzdělanec dovede použít nejsprostšího slova, podlehne-li hněvu.

„Slyšíš ho, maminko, slyšíš ho!“ křičela Kamila, „teď jsem špatná, protože - protože se mu líbí jiná! Jenom se ho zeptej, jak se mu líbí ta druhá, je-li lepší než já! Nu nehleď na mne, jako bys mne chtěl probodnout, přiznej se a pověz, že ses už našeho klidného štěstí nabažil - že už

Jiří se zlobně chechtal.

„Nu ovšem - tak velkého štěstí! - Jsem ovšem hrozný člověk, že jsem se nasytil tak závratného štěstí! Mám přece velmi utěšený domov. „ - Zalykaje se vztekem a vší silou utlumenou bolestí popadl Jiří klobouk, tchyně si ani nevšiml a utekl.

Kamila klesla hlavou na stůl a ve vášnivém štkaní utápěla své hoře.

Paní správcová zalomila zoufale rukama.

„Ježíši ukřižovaný - kam jste to dopracovaly, děti, kam jste to dopracovaly! „

-120-$

Byla by tolik ráda plakala a byla by to potřebovala, ale co by pláčem dokázala? Co by svedla? Ne ne, někdo tu musí mít rozum, aby nedošlo k nejhoršímu!

Potřebovala jen malou chvíli, aby nabrala rozvahu, aby načerpala slov a potom hned Kamile domlouvala: „Ty nejednáš dobře, Kamilo, oh ty nejednáš dobře! Bože můj, kterak je to možno, že jsme tě takhle vychovali? Vždyť přece dobře víš, že jsem nikdy s tatínkem takhle nejednala!“

„Ach - s tatínkem jsi tak jednat nemusela - tatínek byl jiný, byl klidný, dobrý a nikdy tě nepodváděl! Ale já, oh, jsem pošlapaná, podupaná, zneuctěná žena. Ó matinko, matinko, kéž bys mi slíbila, že se ujmeš mé dcerušky, že se budeš o ni starat - tak ráda bych chtěla umřít!“

„Ale Kamilo, tak jsem tě přece vychovat nechtěla! Čeho bys docílila tím, kdybys zemřela? Jiří by se za čas oženil a na Světlušku bychom neměli nikdy tolik práva, abychom se jí zmocnili. Ostatně ani já nemám se smrtí žádný kontrakt. Kamilo, dítě, podívej se na mne a řekni mi, že to byla lichá a nerozumná slova! Ty musíš žít a se životem bojovat, o lásku Jiřího zápasit, rvát se o ni. Tys mnoho pochybila, ty sama jsi ho odrazila! Jirka byl dobrý a měl tě rád.“

„Já že jsem - ach maminko! Ty se mnou také necítíš! Vždyť mu dělám pomyšlení, žiji jen pro domácnost, jen pro dítě - jen pro něho!“

„Dítě, dítě, dobře, ale přece tu je nějaká chyba - samo sebou se to nestalo! Řekni mi upřímně, proč se Jiří odstěhoval do salonu? Co jej k tomu přimělo?“

„Nevím - má tam lepší pohodlí - a pak -“

„A pak?“

„Bojím se, aby - abychom neměli více dětí - nechci mu být tolik nablízku - nechci, aby Světluška byla odstrčena!“

Slova zněla neochotně, Kamila měla oči sklopené. Ale jejich dojem byl stejně silný. Paní Moravcová se až zapálila.

„Kamilo - jaký to je nápad! Přišla jsi o rozum? Co na tom, kdybyste měli ještě synáčka?“

„Ach mamičko, jak to tak můžeš říci? Což jsi zapomněla, jak jsem trpěla? A v jaké nevýhodě by byla Světluška?“

„Dítě, věř, ty nejsi ještě zralá pro život a pro manželství! Což nevíš, že trpět je úděl ženy? Což neřekl Bůh Evě: V bolesti budeš

-121-$

rodit? A řekni sama, není taková bolest stokrát ušlechtilejší než tato tvá nynější bolest duševní?“

Kamila mlčela. Měla sklopené oči a uvědomovala si, že ty bolesti porodní byly sladkostí proti nynějším mukám. Ó tehdy ji všichni litovali! Jirka seděl u ní, líbal její ruce, tiskl čelo do jejích podušek a trpěl s ní. Tehdy tu byla maminka, ale při všem tom utrpení byla usměvavá a na dně toho všeho byla radostná útěcha a naděje, že za to vše tu něco bude.

A dnes, při mukách daleko hroznějších, je sama - sama…

Pláč jako bouře uchvátil Kamilu; ještě že tu byly matčiny ruce a matčin klín! Ach ten matčin klín, ten je tak hluboký, že se v něm celá duše ukryje a s ní všecky bolesti…

„Promluvím s Jiříkem sama,“ pravila paní správcová, když se jí podařilo jakžtakž dceru uchlácholit a znělo to jako „Amen“ její epištoly. Domlouvala Kamile po celé odpoledne.

A také s ním promluvila.

Odešel již ke spaní a také Kamila s maličkou na lůžku usnula.

Paní správcová k němu vešla.

Chystal se již na lože a byl poněkud rozpáčit nad tím, že jej tchyně nalezla v nedbalkách. Omluvil se jí chladně a vzdorně sevřel rty. Byl přesvědčen, že jde, aby mu udělala kázání.

Ne, dnes se nedá. Se zlou se tchyně potáže, bude-li příliš mnoho mluvit! Tchyně - tchyně! Schválně si to slovo třikrát opakoval, aby se jeho zvukem vydráždil.

Ale paní správcová nevypadala přísně ani neměla jedovaté oči jako tchyně na obrázcích.

Byla stále usměvavá, pouze kolem rtů měla něco bolestného a vypadala mnohem starší.

„Jiříčku, promiň, že jsem tě přišla vyrušit,“ povídala, „a dovol, abych s tebou trochu promluvila. To víš, jsem matka Kamily a není mně to jedno, jak spolu žijete.- A máme rádi také tebe, jsi jako náš a nechtěli jsme ti dát dceru, abys s ní byl nešťasten. Cítím, že jsem na všem trochu vinna a také tatínek -“

„Ale - copak - vždyť to nestojí ani za řeč,“ řekl Jiří a mávl rukou. Bylo mu trapno a byl by se raději viděl daleko odtud.

-122-$

„Ó stojí to za moc řečí, Jiříčku! Vidím, že situace ve vašem manželství je velmi vážná! Tys prchlivý člověk Jiří se začervenal - nu dobře - věděl, že to vše svedou na něho. Chystal se k prudkému odboji, ale brzy byl odzbrojen.

Paní správcová totiž hned dodala: a stojí tě to mnoho sebezapírání, máš-li se ukrotit. A Kamila - ach uznávám, že jsme ji nedobře vychovali a dělám si proti tobě veliké- výčitky. Jsi s ní nespokojen.“

„Ale o to by nebylo,“ pravil Jiří pln rozpaků, „ - ale - vždyť - nu - ano - vždyť ona mne nemá vůbec ráda. Nu řekni sama, maminko! Vykázala mne sem - vzdaluje se mne a bojí se přímo, chci-li ji políbit - a - a - nu - a - je to krátce nepřirozený poměr - a - nu jednoduše -“

„Ovšem, Kamila si počíná nemoudře a sobecky,“ přisvědčovala tchyně, „ale to tě ještě neopravňuje k tomu, abys chodil jinam. Jsme přece křesťané a panuje u nás jednoženství

Jako by ho zmije uštkla, tak sebou Jiří trhl! A jak mu bylo protivně - až se otřásl…

„Vždyť to není pravda -“ řekl podrážděně hryzaje si rty a díval se někam pod stůl. „Kamila je hysterická, vrtošivá a žárlivá žena. Ostatně -“

„Nevím, Jiříčku, byla bych moc ráda, kdyby to pravda nebyla! Příliš jsem si tě vážila, měla jsem tě vždy za čestného muže -“ „Což jím nejsem?“ utrhl se skoro, ale hned zase oči sklopil. Tak mu bylo odporně a tak nesnesitelně, že se nemohl na tchyni podívat.

Ó proč je tak zbabělý, že jako chlapec zapřel - ač - ač to byla pravda - ač i dnes odpoledne byl s paní Vorlovou. Strašné pohrdání sebou samým ho ovládlo i odpor proti tchyni - a přece k ní nemohl být nezdvořilý - vždyť s ním jednala velmi slušně, ba mateřsky.

„Ostatně,“ řekl po malém mlčení, „vždyť mne Kamila k takovému něčemu sama dohání.“

Po těch slovech se mu poněkud ulevilo. Ach jak je člověku dobře, může-li svrhnout vinu ze sebe na druhého!

„Souhlasím s tebou, Jiří, máš pravdu,“ zadumaně řekla paní správcová, „a také jsem to Kamile pověděla. Ujišťuji tě, že se polepší. Jiříčku, prosím tě,“ dodala po chvíli a položila mu ruku na rámě, „měj dobrou vůli. Odpusť jí a vrať se k ní! Uvidíš, že bude lepší a utrpením, které nyní prožila, jistě zmoudří. Vždyť utrpení prohlubuje duši. Slib mně, Jiří, že se přičiníš, aby zase

-123-$

bylo dobře, ne-li pro ni, ne-li pro sebe, tedy pro vaše dítě i pro ty, co ještě mohou přijít…“

Paní správcová měla zaslzené oči a sám Bukovský byl nějak dojat. Jako vlna mu to plovalo v prsou.

Neřekl tak ani onak, ale sklonil se a políbil tchyni ruku.

Modré z nebe

Smířili se.

Maminka toho byla původem a nasadila všechno. Dlouhá kázání držela Kamile, dojemnými slovy domlouvala Jiřímu. Poukazovala mu na čest, povinnost, připomínala mu bývalou lásku k její dceři.

Chtěl se na ni horšit, stokrát jí u sebe řekl „tchyně“, ale nemohl se ubránit, aby si jí nevážil a neposlechl ji.

„Kdyby Kamila byla jako ty, maminko,“ pravil nakonec s hořkým úsměvem, „moudrá a rozšafná, ale ona je další vyznačovalo významné mávnutí ruky.

„Inu ovšem, zlatý hochu! Kamila je dosud blázínek. Nemoudrý, mladý a nerozvážný, k tomu poněkud přeidealizovaný - ale ručím ti za to, až jí mine čtyřicítka, že bude právě jako já.“

„Až jí mine čtyřicítka?“ zvolal Jiří popuzeně. „Ale kdo bude tak dlouho čekat?“

„Uplyne to, Jiříku, jako voda a bude se vám to zdát příliš brzo! Vzpomeneš na mne!“

„Jednoho slova nepromluvím, abych u ní nenarazil. Od rána do večera mně vyčítá a jinak ji nevidím než v slzách.“

„Domluvila jsem jí. Přestane s tím - ostatně Jiříčku, má tě ráda a trpí. - Či myslíš, že ti vyčítá z rozmaru, aby tě týrala? Mýlíš se; pláče-li, jistě trpí, neboť žena slzami vyjadřuje vše.“

Přičiněním paní správcové přistěhoval se tedy Jiří definitivně do ložnice a Kamila si umínila, že bude tichá a trpělivá, ať se děje cokoliv; že se bude k němu chovat jako dřív, s něhou a laskavostí.

Paní správcová odjela, ale odjížděla s těžkým srdcem. Bože, kam se poděla ta její radostná nálada, s níž odjížděla od svých dětí po narození holčičky?

Bylo to jako kámen vržený do vody.

-124-$

Jiří také nebyl bez dobré vůle. Umínil si, že se bude paní doktorové Vorlové vyhýbat a že svůj poměr s ní přeruší.

Tak se vrátili k sobě s dobrou vůlí a s opravdovým předsevzetím.

Ale…

Rozbít krásnou vázu není zatěžko, ale slepit ji, aby nebylo nic znát -?

A tak, byť se snažili oba, pořád bylo vidět trhliny - a stále bylo slyšet dutý zvuk slepované nádoby a chraptění naraženého střepu…

Kamila chtěla jednat s něhou a láskou, kde však té prvé nabrat? Kdyby mohla zapomenout, kdyby nebylo nešťastného psaníčka, které ujednávalo schůzku se svůdnou paní, kdyby nebylo různých poznatků, jimiž Kamila došla k přesvědčení, že její domněnky nebyly nesprávné.

A ta druhá - láska její?

Ta se projadřovala nevýslovnou bolestí, již nemohla Kamila ničím umrtvit, ničím zahojit a která vrcholila v ničivé žárlivosti.

Kdo jí dokáže, že Jiří na paní Vorlovou více nemyslí? Kdo jí ho ohlídá, když sama musí doma prodlévat s dítětem?

Mužovo pole je tak veliké a jeho svět dokořán otevřený!

Také Jiřímu bylo těžko. Rád by se byl vrátil k prvým šťastným dobám - kam se však poděla touha, jež ho hnala do Kamiliných objetí?

Zevšednělo mu všecko. Její ruce i její rty - neboť poznal jiné, jež byly vášnivé jako rozžhavené kleště a jako elektrické proudy.

Ač se vyhýbal stykům s paní doktorovou Vorlovou všemožně, ač jí dal najevo, že všeho želí, co se mezi nimi událo, přece se nemohl úplně odpoutat.

A tak byl poměr v mladém manželství stále velmi trapný a neminula jedna noc, aby Kamila tajně usedavě nevzlykala a Jiří se nespokojeně nepřevaloval.

Jedinou jejich radostí a pojítkem byla maličká. Byla brzy velmi chytrá, všecko uměla a začínala hnedle roztomile žvatlat.

Kdo by takového miláčka neměl rád? Oba manželé si ji podávali, ba žárlili jeden na druhého strachujíce se, aby se navzájem o její lásku nepřipravili.

Současně ji tím kazili a také Marjánka jí otročila. Světluška se dovedla s tátou donekonečna laskat, mazlit a cukrovat, ale do-

-125-$

vedla na něm také křikem a rámusem vymáhat, co jí nechtěl povolit po dobrém.

Kamila se strachovala, že maličká začíná mít tátu raději než ji, a kazila ji proto více než Jiří. Kupovala jí denně sladkosti a zasypávala ji tak vášnivými projevy lásky, že maličká to někdy přijímala docela nemilostivě, ba bránila se i malou pěstičkou.

Tak plynul čas a líně se vlekl. Bylo to jako šedivé podzimní dny - ačkoliv venku jásalo léto a všichni lidé dobré vůle spěchali do přírody. Nadešly prázdniny a s nimi dovolené, leč Bukovští trčeli ve městě a Kamila téměř nevycházela.

Přilnula srdcem k ruční práci, vyšívala, šila a háčkovala na maličkou a domnívala se, že by nebyla dobrou hospodyní a matkou, kdyby toho všeho nechala a vyšla do přírody. K tomu měli tak nepraktický kočárek, že se s ním nedalo jet ani do lesa, ani do polí a Kamila i Máry k smrti se udřely, chtěly-li vyjet na delší výlet.

Jiřímu ani nenapadlo, aby se s ní doma zdržoval, tak to alespoň hned při počátku své dovolené prohlásil a vycházel na celé půldne.

Posílal Kamilu k rodičům, ale sám nechtěl ani slyšet, aby jel s ní. Věděl dobře, a byť mu to tchán nikdy nenapsal, přece to z jeho dopisů vytušil, že mu není nakloněn - proto se varoval dlít s ním pod jednou střechou. Toužil pak skoro, aby žena i s maličkou brzo odjela; zachtělo se mu volného mládeneckého života.

Kamila se však příliš strachovala ho opustit, protože mu nedůvěřovala. Běda, tím, že již jednou zklamal její důvěru, více mu nevěřila a soužila se tajnou zžírající žárlivostí.

Nejela proto k rodičům, ať ji to táhlo sebevíce. Vymluvila se vždy a zůstala doma.

Tak spolu žili bez jakékoliv radosti a Kamila se často plna zoufalé hořkosti rozhlížela, oči široce otevírala a dívala se kolem, kam že se podělo to modré z nebe, které si slibovali. Vztahovala ruce, tápala ve svých mrákotách - marně je chtěla dosáhnout - a Jiří se nesnažil, aby je strhal, aby jím své hrsti naplnil a k nohám jí je přinesl…

Paní Vorlová ho opustila.

Vysmála se mu, když jí upřímně pověděl, že se chce dát na pokání. Takového podle jejího názoru hlupáčka nemohla potřebovat; odbyla ho útrpným úsměvem a obrátila se k mladému profesoru Vránkovi. Byl svobodný a zapletl se s celou bezmocností do jejích osidel…

-126-$

Bukovskému se ulehčilo. Její vášeň, byť byla sebesilnější, nemohla ho trvale upoutat. Pohodil hlavou a bylo mu zase dobře.

Leč čím hrneček navře, praví staré přísloví, tím těžko vyvře. To se osvědčilo i u Bukovského.

Jiří byl krásný muž, a čím více sílil a mužněl, tím více se líbil ženám. A ženy, k hanbě slabšího pohlaví to budiž řečeno, nedbaly toho, že je ženat a otcem rodiny. Mnohého muže zkazí pouze obliba žen. Často ani neví, že je hezký a že by mohl na svou krásu hřešit, teprve ženy jej na to upozorní. A tak tomu bylo i s doktorem.

Nebyl tak obratný, aby zatajil hořkost, kterou je naplněn u svého domácího krbu, á ženy jsou prozíravé. Tak s ním brzy začala koketovat slečna notářova a s ní se předstihovala krásná učitelka ručních prací, již osud zavál Jiřímu do cesty.

Byla mladá a velice svůdná, uměla se nevázaně smát a krásnýma očima mámit. Jiřího si brzy získala.

Chodila s ním po lesích a trhala jahody. Říkala mu, že ještě nemilovala a on že je jediný. Že je to mimo právo, mimo zákon? Co na tom! Zdali se láska táže, co jsou to práva, co jsou to zákony? Jednoduše bere a dává - toť vše.

Taková byla morálka slečny Šilhovy, které spořádané manželství nebylo ničím, a tou se dal naočkovat i Jiří.

Pohazoval krásnou hlavou, až mu bohaté kadeře poletovaly a vysmíval se svědomí, jež se v něm čas od času mocně ozývalo a jeho záletné jednání ostře odsuzovalo.

„Bláhový,“ říkal si posměšně, „proč bys neužíval, vyzývá-li tě svět! A v něm tolik a tolik krásných žen? Ostatně o tom nikdo neví - což tedy!“

Ale věděl o tom kdosi a vědělo o tom konečně celé město. A slečna notářova zanevřela na svůdnou učitelku. Ne že by měla Jiřího nějakou horoucí a hlubokou láskou ráda! Chtěla pouze flirtovat! Chtěla být obletována a lichotilo jí, že svedla i ženatého. Jakým právem jí nyní uniká?

Její zášť proti slečně učitelce byla veliká a nemohla jí odpustit a nemohla také její loupež ponechat bez trestu. Umínila si pomstít se a nadrobit něco velmi odporného oběma.

Tak se jednoho dne stalo, že Kamila dostala dopis. Nu nebylo na tom nic divného, vždyť dopisů dostávala více a vždy se jimi potěšila.

-127-$

Zvláště byl-li dopis od maminky neb Mary. Ale tento dopis nebyl od jedné ani od druhé. Byl psaný na stroji a silně zapečetěný. A razítko pouze zdejší. Dopis anonymní.

Četli jste někdy anonymní dopis?

Je to nejhorší kaňka, jíž se dopouští lidská ruka. Co zhusta sprostoty, co drzosti a lží se skrývá v takovém psaní bez podpisu!.

A takový dopis nyní v rukou držela, četla a drtila ubohá Kamila.

„Ano - drahá paní,“ stálo v něm doslovně, „je mně Vás velice líto. Jste dobrá, mladá a ušlechtilá a Váš muž Vás hanebně šálí a podvádí. Nedosti na tom, že chodil a nejhorší zpronevěru páchal s paní doktorovou Vorlovou - nedosti na tom, že si až přes míru všímá hezké mladé úřednice u svého advokáta, nyní chodí a udržuje milostné pletky i se slečnou učitelkou Šilhovou. Nevěříte-li mi, ubohá trpitelko, jděte se podívat do Smrčin k Máchovu lesíku. Tam je denně uvidíte a uvěříte peru své upřímné přítelkyně.“

Jak je možno vylíčit oči, tvář a rty paní Kamily?

Jak je možno vypsat, co se stalo v její duši po přečtení dopisu? Blesk sjel a urazil vršek bílé břízky…

Psát to tatínkovi? Prosit ho o zastání?

Chtěl by jistě, aby šla domů, aby opustila Jiřího! A to nelze - to nelze!

Nemůže ho nechat zlým ženštinám napospas!

Psát to pouze mamince?

Rozedrat zase její dobré srdce a s celou svojí potupou se jí svěřit, ponížit se - povědět?

Mimo žhavé bolesti cítila však Kamila i hrozné ponížení.

Jak je slabá a ubohá, že ho nedovedla udržet!

A co se stalo s Jiříkem, že se tolik zapomíná?

V první chvíli bylo její první myšlenkou letět do lesíka, vmést jim oběma ty nejhorší výčitky. Nejhorší urážky křičet, vlasy si rvát a po zemi se před záletnicí svíjet - ale potom poznala, že by znovu byla potupena, a to ještě daleko hůře.

A tak pojednou Kamila, která dříve dětinsky dovedla pro maličkosti štkát a výčitkami Jirku zasypávat, stala se tichou a mlčenlivou.

Nevěděla ovšem, že to jsou první kroky od malosti k výšinám duše, že to jsou první hloubky, které v ní zanechává bolest…

-128-$

Kročeje.

Trvalo to tak rok a dva, co Jiří bouřil… Ženil se příliš mladý a neodbyl si to za svobodna. Láska ke Kamile ho zdržovala, aby poznal jiné ženy. Od učitelky odletěl ke komptoaristce, tu však brzy zanechal.

Zalíbila se mu krásná paní v Lacinově cukrárně a hezká číšnice u Černého koně.

A divil se v nitru sám sobě, že to dříve nevěděl, jak hezká je láska. Záletnictví říkal láska - bezmyšlenkovitě ovšem a lehkovážně. Neuvědomil si, že nic nemůže být odpornějšího nad to, klame-li muž svou ženu. A opačně rovněž tak.

Mezi tou dobou si otevřel vlastní kancelář a žil s rodinou v poměrném blahobytu.

Sympatický, krásný právní zástupce! Kdo by si ho nevyvolil za advokáta? Zajisté i soud, i porota podlehne jeho hlasu, jeho očím, jeho plamennému slovu!

Mimo své záletnictví měl ještě jednu vášeň a ještě jeden ohnivý zápal.

Stal se předákem jedné silné politické strany a jí obětoval všechno, co vážného, opravdového a čestného v něm zbylo…

A to bylo také jediné, co s ním sdílela žena. V tom mu Kamila rozuměla; až mu to bylo s podivem, jak vážně to vše pojímá.

Ne! Kamila už nebyla vrtošivá, dětinská žínka - také v domácnosti se stala zdatnou a opravdovou. Dávno utichly mrzutosti kvůli tlustým nudlím a připáleným omáčkám, dávno už se nemluvilo o tvrdém knedlíku a nepovedeném nákypu.

Ale přišlo to pomalými a neslyšnými kročejemi, že o tom nikdo nemluvil, nikdo to nepozoroval - a - nikdo to ani necenil.

A Kamila byla znovu v naději. Podle návodu své matinky stala se trpělivou a řádnou ženou.

„Nedopusť, aby ti mohl něco vyčítat!“ pravila jí paní správcová při své poslední návštěvě. „Plň řádně své povinnosti a vyplň každé jeho přání! Až se vybouří, jistě uzná a ocení tvou dobrou vůli. Buď stále hotova pomoci mu na nohy, až zatouží povstat…“

Tak se stalo, že Kamila čekala syna a připravovala se k novému mateřství s opravdovou vážností. Chtěla mít syna a chtěla ho vychovat - jinak ho vychovat, než vychovali Jiřího a než jsou vychováni ostatní známí muži.

-129-$

Chtěla z něho mít pravý a čistý charakter…

Snažila se být klidná a odevzdaná, mnoho se také modlila o sílu a statečnost v utrpení - k čemu to zapírat, zbyla jí také jedině jen důvěra v Boha a byla tomu ráda, že ji matka věřit naučila. Domů psát přece nemohla, bylo jí rodičů líto, ke komu jinému se měla obrátit?

Bolné to byly myšlenky, které Kamila často živila a v nichž koketovala se smrtí. Nejednou se zasnila přejíc si, aby to tenkrát dobře nedopadlo, aby při tom maličkém zemřela. Byla přesvědčena, že by na ni teprve potom Jiří vzpomínal a oplakával ji.

Bukovského vlastní kancelář těšila - jenže - musel mít slečnu,

která by psala na stroji a ta, známe, jak to často bývá - slečna z kanceláře a pan šéf!

Kamila to brzy prohlédla a měla novou bolest, horší těch dřívějších.

Srdce jí usedalo, a nemít těch dětí - Světlušky, jež tak roztomile prospívala a synáčka, jehož očekávala, kdoví co by byla udělala.

Tak jenom hořkla a kolem jejích úst dlel stálý výraz bolesti a pelyňku. Stávala se zadumanou a tím ovšem nevábila krásného, veselého a ženami zhýčkaného muže. Někdy se její hořkosti posmíval, někdy se rozčiloval, nevšímal si jejího smutku a odmítal ji stále více.

Namlouval si pak, že je ve své zábavě a ve své volnosti šťasten.

Kamila hleděla smutně kupředu a ptala se sama sebe, bude-li to tak stále a nepřijde-li něco, co by přineslo změnu - co by rozvířilo tu kalnou, stojatou hladinu jejích dnů.

A tu jednou dostala psaní. Bylo od Mary.

„Hledíš, otvíráš očka a divíš se, viď? Že si Mara zase jednou vzpomněla? Nemysli, že zapomínám, ale neměla jsem prostě kdy. Nediv se - ty dvě dětičky mi dávají hodně práce; Toninku již chystám do měšťanky a Slávek tolik trhá, že nestačím zašívat roztrhané paty a kolena. Mimo toho všeho pak pomáhám muži v kanceláři a dny se ztrácejí jako neslyšné kročeje času. Ale nepíši Ti dnes, abych si snad stěžovala nebo Ti svěřovala postup mé každodenní práce.

Považ si, Kamilo, co Ti chci napsat. Podivíš se velmi a doufám, že se se mnou zaraduješ.

Jak víš, je u Vás uprázdněno místo vrchního poštmistra a můj muž si o ně zažádal. Ani jsme nedoufali, že by se jeho žádost

-130—

i$

potkala s úspěchem, až najednou to přišlo jako úder do příjemně znějících strun. Muž to místo u vás dostal.

A tak jsem Ti, drahá moje přítelkyně, ohromně tomu ráda. To znamená nejenom zvýšení služného, ale i přesídlení do města, v němž jsou školy a nemusíme děti vydržovat mimo domov. Víš, co to v rodině gážisty znamená?

A pak, můj drahý zlatoušku, budu také u Tebe. Konečně zblízka uvidím Tvou domácnost i Tvou dcerušku.“

Kamila byla jako elektrizovaná. Musela s tou novinou za mužem, který jí sice nebyl už milencem, ale blízkým kamarádem, jemuž se prvnímu všecky noviny svěřovaly. Také se usmál, ale více jí kvůli než z vlastního potěšení.

A potom sledovala Kamila s velkou účastí, kdy už nový poštmistr nastoupí, a když se přidrkotal nábytkový vůz, který Marjánka vypozorovala, byla radostí všecka unesena.

„Co myslíš, Jirko, abych tam běžela, jistě tam nemají kam hlavu sklonit, abych jim řekla, že mohou pobýt u nás, nebo alespoň děti?“

A plna radosti ustrojila Světlušku, dala Marjánce nějaké nařízení a již si šla na náměstí k poštovní budově pro hosty.

Jak se na ně těšila a jak napomínala po cestě Světlušku, aby způsobně pozdravila, že to je moc hodná paní, která má také dětičky a s nimi k Bukovským přijde.

Světluška byla opravdu krásné dítě a ne nadarmo řekla pomocnice hned při jejím narození, že je celý tatínek. Modré oči Světluščiny se během několika roků změnily v jasně hnědé, vlásky rusé po mamičce jako len kroutily se jí kolem oušek a nad čílkem.

Přitom ovšem byla velmi vkusně a jednoduše oblečena a její . rovné silné nožky vykračovaly si sebevědomě v polopunčoškách a červeném sandálku. Kamila byla na ni pyšná, ba byla přesvědčena, že jí vzbudí i přítelčinu závist. Oh jak často je člověk sobecký i ve svých nejlepších citech. Často se přistihuje při tom, že i u svých nejbližších chce vzbudit závist. A závist je přece velmi nepěkný a bolestný pocit.

Naučila holčičku rozkošným slůvkům: „Rukulíbám, milostpaní, to jsem ráda, že vás poznávám. Já jsem Světluška Bukovských,“ a těšila se, jak budou všichni překvapeni.

Jak radostně se obě dávné přítelkyně shledaly, netřeba popisovat. Vždyť se měly upřímně rády a šlo již na pátý rok, co byla

-131-$

Kamila provdána. Od té doby se neviděly. A jak udiveně na sebe hleděly vidouce, že jsou obě v naději.

„Chápeš mou radost,“ pravila Mara, když první radostné dojetí pominulo. „Také budu mít vlastní děťátko pro radost! Ale ukaž mi svou dcerušku! Bože, jak je roztomilá! Celý pan doktor! Nu to máte asi plno štěstí, viď?“ Přisedla k Světlušce a vzala ji do náruče. „Ale to je drobeček, a jak je už veliká! Dej mi pusinku, malá dívenko!“

Kamila pokynula Světlušce, aby odříkala naučené říkání, ale ta neměla ani pomyšlení, aby se tak roztomile uvedla.

Zaujal ji rozestavený nábytek, který truhlář a povozník do bytu nosili a zeptala se Mary: „Ta pohovka a zrcadlo je také tvoje? Chci se podívat, co to máte tamhle.“

Kamila byla všecka zoufalá. Ujala se dcerušky a nutila ji, aby jenom pozdravila a řekla, jak se jmenuje a čí je.

Světluška však svou mamičku vůbec neposlouchala - nakukovala do nábytkového vozu a zkoušela to, zdali by nožičku tak vysoko zvedla, aby tam vylezla.

Kamila bezradně hleděla na Maru a styděla se, ta však se shovívavě pousmála a povídala vesele: „I z toho si nic nedělej; vím, že ji dobře vychováváš, ale víš, mám mnohem radši takové přirozené dítě než naučenou opičku. Ale pohleď, můj muž už přichází.“

Poštmistr Svoboda byl bez kabátu a nosil s truhláři nábytek. Když mu byla Kamila představena, podal jí bodře ruku a upřímně se s ní rozhovořil: „Naše mamka bude mít alespoň s kým si promluvit. Jsem tomu nesmírně rád.“

Kamila na něj patřila zkoumavě a v duši jí něco usedalo.

Ach jak může Mara žít s tímto nehezkým a obstárlým člověkem? Maře je sotva dvacet pět, zatímco on již překročil - nu -jistě notně čtyřicítku. A jaká přihrbená má záda, to asi od stálého sezení v kanceláři…

Ale Mara - pane na nebi - vždyť ta Mara teprve teď rozkvetla! Pokud se přátelila s Kamilou, byla taková hubená, houževnatá, kouska barvičky ve tváři neměla, kouska vnady na ní nebylo. Ale teď - tváře jí kvetou lehkým ruměncem, očekávané mateřství jí hezky sluší, má veselé a přímo radostné oči.

„A kde máš děti, ty pastorky?“ zeptala se, hledíc kolem.

„Zaujal je nahoře balkon,“ pravil poštmistr. „Pošlu je hned dolů.“

-132-$

Potom zmizel a za chvíli přiběhly dvě děti.

Holčička jedenáctiletá, vytáhlá, s dlouhým krkem a rusým copánkem.

Řekla - rukulíbám - a zastavila se u macechy.

Hošíkovi bylo osm - vypadal velmi zdravě a zřejmě se styděl. Měl námořnický obleček s pracně a přímo umělecky látanými rukávy.

„Tady je máš,“ povídala Mara, „ale to víš, jsou to děti. A převlékla jsem je, aby se mi neušpinili. Na Slávkovi šaty jen hoří.“

Tak se Kamila shledala s nejlepší přítelkyní a radovala se, že více nebude tak sama. Ach ano, Kamila se ve městě s lidmi mnoho nestýkala. Zdálo se jí, že je přede všemi pohaněna a že se jí všichni vysmívají.

Poštmistrovi se v novém bytě brzy ubytovali a Kamila byla překvapena, když jejího pohostinství příliš dlouho neužívali.

Přijali je sice velmi vděčně, ale nazítří již obědvali v bytě, jako by se ani jaktěživi nebyli stěhovali. Chybělo už pouze zavěsit záclony a položit koberce. Neměli jich ostatně příliš mnoho a Mara se nad tím ani trochu nermoutila.

„To víš,“ povídala Kamile s lehkým úsměvem, „nemáme na ty zbytečnosti peněz. A nedržíme ani příliš na ně, je to zbytečný lapač prachu a bacilů. Mám ráda jen takovéto malé záclonky, pro něž může do bytu plno vzduchu.“

Kamila vzpomněla na svoje těžké záclony a drahé stóry a skoro jí v duchu dala za pravdu.

Jiří byl zpočátku k poštmistrovým dost upjatý a chladný, brzy však zjistil, že je Svoboda docela sympatický a milý člověk a Mara že má v sobě cosi zajímavého a citového. Pobídl Kamilu, aby je pozvala častěji.

A tak se stalo, že Mara brzy nahlédla do mladé domácnosti Bukovských, ba měla dost příležitosti, aby tam nahlédla hodně hluboko. To bylo dost brzy potom, co se dávné přítelkyně nalezly. Tehdy chtěli společně podniknout vyjížďku do blízkých lázní.

Říkalo se tam U dobré vody a v letních nedělích hrnuly se z města celé davy do této lázeňské idylky, uschované uprostřed lesů a mezi kopci.

Také Jiří tam často býval se společností. Měli tam krásný sál a neděli co neděli koncert, tančívalo se a bylo tam dobré pivo, na rozdíl ode všech „dobrých vod“ v republice, o nichž se říká - dobrá voda, špatné pivo.

-133-$

Kamila za všecka léta se tam dosud nedostala. Nevypravila se prostě a nestála ani o ten požitek. Byla již doma tak navyklá.

Mara ji vybouřila. „Pročpak se svým mužem nikam nechodíš? Že tě to netěší, tebe, Kamilo, která jsi žila pro společnost? Ale jdi mi, tomu ani nevěřím! To by ses byla příliš změnila.“

.“Ba změnila jsem se, Maro, změnila,“ řekla na to Kamila tesklivě, „to se podivíš, až mne lépe poznáš a až - až naleznu příležitost, abych ti vše vypravovala.“

Nevýslovné byly Kamiliny oči - až se jí Maře zželelo.

Kamila se jí ovšem dosud nesvěřila, ale Mara brzy něco zaslechla - na poště se soustřeďuje všechno, všecky novinky a klepy často procházejí poštovní kanceláří. Zde pak byla starší slečna expeditorka a to byl hotový zpravodaj.

Sotva se s Marou seznámila a zjistila, že se zná a přátelí s paní doktorovou Bukovskou, hned jí významně ji ošeptala, že je to sice tichoučká, hezká, avšak i nešťastná paní. Že má velmi krásného muže a to že je vždy pro ženu největší neštěstí. Líbí se jiným a ty jiné - nu opravdu, ty se líbí i jemu.

Mara ustrnula. Bylo jí zle při pomyšlení, že její milovaná Kamila je klamána a podváděna.

A svým ostrovtipem také brzy zjistila, že Kamila velmi chybuje, zavírajíc se v ústraní.

Chtěla ji přimět k tomu, aby vztyčila svou zbraň a proti sokyním se postavila.

Vždyť byla hezká, ba hezouničká - jak by kdo mohl jejím hořcovým očím odolat?

Do těch lázní se tedy chystaly a Kamila měla od rána veliký shon, aby byl oběd včas připravený - aby mohli dle ujednání hned po něm vyjet.

Kočár měli objednaný a Jiří se těšil. Ráno si ovšem přiležel, takže zdržej Marjánku v uklízení, potom se dal ženou obsloužit - nelíbil se mu žádný z pečlivě vyžehlených límců; potom se mu utrhl knoflíček od košile a konečně zjistil, že má nedobře sežehlené puky na kalhotách.

Bručel proto a mrštil kalhotami na pohovku, vlezl zpět do postele a čekal, až mu je polekaná Kamila znovu vyžehlí.

Potom zase byly škraloupy na kávě a bylo nutno mýt sítko, . jímž se již před notnou chvílí cedilo kakao - znovu kávu cedit a ohřívat na lihu. A potom Jiřího učesat a oprášit, hledat mu

-134-$

hůl, kterou Světluška vyvlekla na verandu a tam dala zapadnout mezi knihovnu a stěnu.

Kamila v dobách svého utrpení navykla si chodit do kostela; dnes to musela odložit, aby spíš uvařila. Světluška zlobila víc než kdy jindy, rozsypala košíček s knoflíčky a cívkami, vylila kbelík vody na podlahu i na své sandálky a umazala čokoládou svoje bílé šatičky. Nebylo možno kvůli ní uvařit, musila s ní tedy Marjánka na náměstí, kde od pouti stál kolotoč, aby byl od ní pokoj.

Jaký div, že se Kamila s obědem poněkud opozdila.

Jiří už seděl za stolem, bubnoval prsty po ubrusu a díval se každou minutu na hodiny. A polévka, do níž byly právě zavařeny játrové knedlíčky, jako naschvál přestala vřít a ne a ne se povařit.

Jiří byl už velmi netrpělivý a nešetřil slov, když vtom přišli i poštmistrovi, na cestu již úplně vypraveni.

Mara měla jednoduché, ale velmi vkusné šaty, v nichž se její těhotenství krásně ztrácelo, malý klobouček a úsměv ve tváři. Poštmistr se omlouval, že jdou právě k obědu, ať prominou, že se báli, aby nemuseli na ně čekat.

„My čekat?“ zasmál se Jiří trochu kousavě, „co vás napadá! Co jsme spolu, ještě jsme na nikoho a nikde nečekali! Všude vždycky čekají na nás! My se jakživi nikam nevypravíme!“

„Jak to můžeš říci!“ uraženě se ozvala Kamila. „Ostatně tobě se to lehce řekne: dáš se mnou ustrojit - obskakovat jako malé dítě a potom se divíš!“

Mara zaslechla v hlasu obou manželů slabé zabarvení a chtěla vše obrátit v žert.

„Tací jsou všichni muži, Kamilko! Náš taťka také si beze mne ani knoflík nezapne, jako by nebyl předtím kolik let vdovcem.“

Poštmistr se bodře zasmál, ale Jiří stál na svém, že je tomu tak, že oni jakživi všude přicházejí pozdě; že ostatně mu to Kamila dělá schválně, když ví, že ho to popuzuje.

Přitom Světluška vylila na ubrus polévku a v kuchyni něco divoce zasyčelo.

To Marjánka odběhla pro pivo, a mléko, jež svařovala na svačinu, uteklo na plotnu. Jiřímu byl ten puch nesnesitelně odporný; řekl hned Kamile něco nespokojeného a popuzeného.

Kamila se hanbila, že je to právě před hosty a před tak vzácnými hosty a dala se strhnout k výčitce: „Tobě není nic vhod! Doma

-135-$

jenom hubuješ a bručíš - zato ve společnosti při dalších slovech zajikla se trpkostí.

„Ano,“ pokračovala, když Jiří rozčileně jedl a loupal očima, „to bys nevěřila, milá Maro, jak se změnil za těch pár let, co jsme spolu! Pro nás doma nemá ani kouska trpělivosti, ale venku, v politice a ve společnosti „Zticha buď a jez - nebo!“ zavrčel zlostně Jiří. „Chceš-li jet se mnou, pospěš, a ne-li - tedy Trapná scéna - zejména trapná pro cizí lidi, jimž do manželského sporu nic nebylo, a přece museli při něm být.

Maře se chvěly ruce, neboť Jiří se hrubě na Kamilu rozkřikl a ta odešla od stolu - oblékla Světlušku a sama brala nějaké šaty, nevědouc ani jaké a jak v nich vypadá. Na řasách jí visely bohaté slzy a koutky úst jí škubalo.

Ó lidé, pomozte jí, aby nepropukla v úpěnlivé štkaní! Ne, teď nesměly s Marou na sebe pohlédnout - jenom teď ne…

A tomu, co následovalo, pak řekli: rozkošný rodinný výlet… Dámy seděly vzadu, v lůně kočáru a mnoho nemluvily.

Mara sice usilovala ze všech sil, aby hovor udržela, ale Kamila nebyla schopna souvislých slov.

Jiří se škaredil, s poštmistrem hovořil pouze nuceně - působilo mu to namáhání.

Co myslil, že chtěl, aby s ním jela žena na výlet? Že ji nenechal doma! Že nejel se svou společností!

Pouze poštmistr byl klidný a shovívavě usměvavý. Když pak si na místě sedli spolu u stolu a dámy s dětmi někam odešly, pravil Jiřímu, který jako na svou omluvu mu řekl: „Nemohu za sebe. Jsem nějaký nervózní a přepracovaný, a ty ženské -“

„To všecko vás přejde, pane doktore. Také jsem byl v prvním svém manželství takový, ale během let-Víte, pane doktore, pokud má člověk mladou a horkou krev, stane se všelicos. S léty však hlava ovětrá a co se nám zdávalo tragické, to je potom nevýslovně malicherné. Jste mladý a milostivá paní -“

„Ale vy máte také mladou paní, a přece „Inu příteli, všude se časem něco stane. Jsme jenom lidé. Nutno na to brát zřetel a nevšímat si každé maličkosti. Ostatně nebrali jsme se z horoucí lásky, a proto si nečiníme zvláštní iluze. Mara je velmi rozumná a snaživá žena.“

Jiří byl poněkud rozpáčit. Připadalo mu, že přestřelil, že se dal

-136-$

uchvátit jako chlapec, proto se snažil na žínku pěkně promluvit, vzal si Světlušku na klín a podíval se na Kamilu výmluvnýma očima - její oči však nyly - zavadily o jeho netečně a rozletěly se do dálky…

Žena, kterou by sám Bůh pochválil

Potom nebyla Kamila tak opuštěna jako dříve. Když Jiří odešel s puškou nebo se přidružil ke společnosti, mohla odejít za Marou. Také bývala někdy sama, ale nesla to mnohem lehčeji než Kamila, ba dokonce nejednou řekla s usměvavou tváří: „Přijď k nám do zahrádky. Muž nebude doma a děti vezme s sebou, uděláme si velmi příjemné odpoledne.“

„Jak to?“ ptala se Kamila hned poprvé, „že nejsi smutná, odejde-li ti muž s dětmi na celodenní výlet? A že mu v tom nebráníš?“

„Proč bych byla smutná?“ podivila se Mara. „Vždyť nejde na žádnou smutnou cestu ani za zlou povinností! Vydává se rád s dětmi do lesů a to hodně daleko. Pokud jsem mohla, chodila jsem ráda s nimi, ale nyní nemohu již na cestu tak dalekou. Přeji všem té radosti, rozletět se do přírody. A pak tolik ráda zůstanu trochu sama, neboť to si vždy připravím krásný duševní svátek. Mnoho nemusím vařit, jdu tedy na velkou a odpoledne čtu nebo dělám něco velmi krásného, nač si ve všední dny volno nevezmu. Pohleď, háčkuji si pokrývku na kočárek, velmi praktickou, která se dobře pere a nezmačká se.“

„Však už nebudeš s nimi do lesů chodívat,“ pravila Kamila zamyšleně, „dítě ti odejme každou možnost takového výletu. Jen se podívej na mne. Co máme Světlušku, jsem nucena všeho se odříci. A což teprve až přijde chlapeček.“

„Ó nevzdám se takového požitku,“ pravila Mara, „co ti to napadá? Pořídíme si praktický kočárek a s ním budeme moci zajet všude a nebude nám zle. Tys, Kamilko, odpusť mé upřímnosti, jak to vidím, hodně nepraktická. Věnuješ se dcerušce až přes míru a ty sama i tvůj muž tím trpíte.“

„Nevěřím ti, že by ses věnovala svému dítěti méně. Jen počkej, až přijde, potom uvidíš!“

„Nepravím, že je budu zanedbávat,“ stála Mara na svém. „Podívej se ostatně na mé pastorky a řekni, zdali jim chybí na mateřské péči, ale otrokem jejich nebudu!“

-137-$

„Maro, Maro, mluvíš jako slepý o barvách.“

„Nu povíme si to tedy později!“

„Povíme!“

Mívaly spolu častěji takové spory, Kamila viděla sice, že má Mara vše ve vzorném pořádku a že také s poštmistrem co nejlépe vychází, ale nemohla to ani pochopit, jak si to Mara tak umí zařídit. Vždyť neviděla ani jednou mrzuté tváře těchto šťastných manželů ani smutné oči Mařiny.

A stalo-li se, že Svoboda byl někdy méně mluvný nebo unavený, nedotírala se mu Mara, nehartusila na něho, aby jí pověděl, co ho skličuje a co se mu přihodilo. Při tom poznatku Kamila sama před sebou zrudla, neboť měla zcela jiný způsob jednání, a byť to sebelépe myslila, často narazila na Jirkovu náladu a byla příkře odmítnuta a krutě uražena.

Přišel-li mrzutý domů, nedopřála mu nikdy oddechu, nevyčkala, až si udělá pohodlí, až se vydýchá, až se uklidní, ale hned se ho doptávala, co se mu přihodilo, proč se mračí, proč nemluví, má-li něco proti ní - a vtírala se mu svou důvěrností a svým pochopením, až ho popudila, že se na ni osopil nebo ji krátce a nevlídně odbyl.

Mara. muže nechala, děti mu z cesty odstranila, přinesla jídlo a zařídila vše tak, aby byl spokojen. A hle, on se brzy upokojil, harmonie rodinná nebyla porušena. Také se Kamila divila, když viděla družku pilně i těžce pracovat v zahrádce, nosit konve vody a pojíždět s kotoučem.

„Můžeš si ublížit,“ řekla jí káravě, „víš přece, že takové ženy mají být opatrné.“

„Vždyť jsem.“

„Ano! Taháš těžké konve a kotouč! Až je mi úzko, když tě vidím. To já mám od maminky i od lékaře nařízeno, abych se pohybovala jenom polehoučku a nic těžkého nepracovala.“

„Ach ty milý blázínku! Že tomu všemu doslova věříš! To víš, matinka má o tebe starost a lékař - Nu něco ti přece říci musí, když ho vyhledáváš. Ale já se řídím podle těch prostých matek, které hodně pracují a mají zdatné děti.“

Kamila kroutila hlavou a strachovala se o Maru. Co kdyby si ublížila?

Jedné neděle přišla Marjánka z kostela a pravila, sotva knížky a šátek odložila: „Byla v kostele paní poštmistrová a byla také u přijímání. Tak jí to pěkně slušelo -“

-138-$

Kamila se až zalekla. Tedy již to čeká? Musím ji zítra navštívit!

Ale jak byla nazítří překvapena, když Maru nalezla v pilné práci.

Paní poštmistrová žehlila a přitom pekla buchty, točila se po kuchyni a když přítelkyni uviděla, spěchala jí v ústrety a volala radostně: „Dnes již to bude, Kamilko! Od rána mi není dobře a tak mám takový spěch a tolik si přeji, abych to vše ještě dodělala, a přece aby se to odbylo, pokud jsou děti ve škole.“

„Proboha, Maro, a ty ještě chodíš a žehlíš? Proč si nelehneš? Vždyť je patrno, že ti není dobře!“ Přitom soucitně i s obdivem hleděla Maře do tváře, jež byla poněkud ztrhaná, a přece plna hrdinného očekávání.

„A kde máš muže?“

„Je přece v kanceláři.“

„A nepřijde?“

„Až bude potřeba, tedy snad, ale na to je času dost.“

„A služka?“

„Poslala jsem ji do vsi pro máslo, abychom měli něco ke křtinám.“

„Zůstanu u tebe, chceš-li.“

„Zatím ne, drahoušku, ale kdybych potřebovala, vzkáži ti.“

„Bojíš se, Maro? Ach já také nevím, jak tu dobu přečkám! Bylo to poprvé tak zlé.“

„Ale což zasmála se Mara, sice poněkud rozčileně, ale vesele, „vydrží to tolik žen - proč ne i my? Mám dobrou naději, Kamilko.“

Kamila pak doma myslila jen na Maru; při obědě to povídala Jiřímu a v těžkých starostech kroutila hlavou.

Když Jiří odcházel do kanceláře, sešla s ním ze schodů a překvapena setkala se v domovních dveřích s Toninkou.

„Milostpaní, jdu vám povědět, že se nám narodil bratříček.“ Očka rozradostněného děvčátka zářila. „Opravdu, milostpaní, právě teď! Běžím vám to povědět, protože mamička nemůže. Bolí ji noha, musí ležet. Je u nás paní Nohavová, když mamička leží.“

Druhé Rukulíbám řekla již jen v letu a upalovala do školy.

Kamila byla jako omámena. Bože, jak to přijde, že ta Mara…? Bez lásky se vdala, a přece je tak šťastna! Syna má a jak lehce - co zatím ona, Kamila, při všem tolik a tolik - trpí…

-139-$

Někdy se člověku zdá, že se všechno proti němu spiklo a že mu není v životě dopřáno již žádné radosti.

Mohu říci, že každý člověk mívá v životě takové černé chvíle, v nichž je blízek zoufalství i reptání.

A taková černá chvíle přepadla paní Kamilu, když dostala druhou dcerušku. Byl to pranepříjemný dojem, když po celodenním utrpení ozval se dětský pláč a paní Nohavová řekla ulehčeně: „A Pán Bůh požehnej - zase děvčátko! Inu vida, jak to Pán Bůh řídí - každý z milostpánů má jednu pro radost!“

Nevěříc svému sluchu, zklamaně se Kamila podivila. „Zase děvče? A já myslila

A za její hlavou se ozvalo právě tak zklamaně: „Čím to je, že máme samá děvčata? Což se syna nedočkáme?“

„Milostpane, nemrzejí se, potřetí už to bude opravdu syn! Inu - inu - co máme dělat? Musíme čekat, až Pán Bůh dá - To támhle v Mladějovicích u šenkýřů měli sedm dcer, než se dočkali syna - a v Borači —“

A nyní nekonečně vypočítávala, ve kterých rodinách a ve kterých vesnicích a kterého roku rodila se samá děvčata. „Prosím, milostpaninko, jsou ráda - holka je vždycky více k matce a pak, jak se rodí holky, je jistá záruka, že nebude válka.“

Ovšem bylo to plané povídání.

Kamila ležela jako zachvácena, mdlé oči upírala ke stropu a všecka duše jí přetékala pelyňkem. A ten Jiří! Hle, ne jako poprvé, aby se k ní vrhl, aby měl zamlžené oči! Stojí u okna, bubnuje prsty a zřejmě se mrzí…

V Kamile plakala duše - ó proč neumírá, proč po tom těžkém utrpení žije dále? Proč se tu musí soužit a trápit, proč je ten osud takový zlý - zlý -?

Přiběhla paní poštmistrová.

Byla plna úsměvu a radostných slov. Zobjímala Kamilu, pogratulovala Jiřímu, který rozpačitě odvětil - že by se byl spíše smrti nadál než té druhé dcery.

Mara se mu smála.

„Což je to něco tak neobyčejného, že máte za sebou dvě dcery? Vy jste, lidičky, jako malé děti? Ale ukažte mi ji - malinká pusinka, jaká je boubelatá a jaká má očinka! A podívej, Kamilo, zase je panu doktorovi podobná, a jaké má černé vlásky! Podívej se, to je až divné!“

-140-$

„Jak to přijde,“ pravil Jiří zachmuřeně, „že vy hned naponejprv máte syna a my

„Nu to už je tak. Budete ho mít jistotně do třetice.“

„Za nic na světě už nechci!“ zvolal Jiří roztrpčeně, neovládaje své nálady. „Za nic na světě!“ a zlobně se podíval na Kamilu. A Kamila myslila, že ji hořkost a žal zadáví.

Ležela bez hnutí a v duchu naříkala na všechno, hlavně pak na život, který se jí tak úporně drží a nepouští ji. Řekla to Maře, když spolu osaměly.

„Co to mluvíš, děvče,“ zhrozila se paní poštmistrová, „kdyby ses nerouhala! Prosím tě, vždyť jste oba protivní, tváříte se, jako by vás potkalo bůhvíjaké neštěstí! Zatím však máte Bohu děkovat, že jste zdraví a holčička že je jako špalíček!“

„Bohu děkovat,“ zvolala Kamila v zapomenutí se a pak se již ovládnout nedovedla.

„Bohu děkovat?“ opakovala. „Ach Maro, tolik jsem se tentokrát modlila, tolik jsem prosila - předtím jsem byla právě jako ty u správy boží - vše jsem obětovala za to, abych měla syna - abych, víš - nebyla u Jiřího méněcenná, abych měla sama radost, abych vychovala junáka cti a charakteru -“

„A to nemůžeš, máš-li dceru?“ divila se paní poštmistrová. „Myslím, Kamilo, že i ženy musí být čestné a charakterní! Nevíš, čeho by ses třeba na svém synu dočkala! Možná že právě tato dceruška, kterou tak nerada vidíš, bude tobě i doktorovi k radosti - že vás oba k smrti dochová a že se o ni oba opřete! Proč reptat tak nepředložené proti Bohu?“

„Protože mně to mohl udělat kvůli, když jsem tolik prosila! Vždyť mi nedal nic jiného - ach Maro, ty věru nevíš, jsem tak nešťastná!“

Kamila vybuchla pláčem. Zvedl se v ní jako bouře, tělesnou bolestí zeslábl i její duch a podlehl okamžitému rozladění.

Mara to ihned pochopila. Věděla, že Kamila mluví tak z rozrušení a že jistě obrátí, až se uklidní. Vzala družku za ruku a přidržovala jí čelo, aby se uklidnila. Jiří vešel a vida ženu v pláči, byl hned všecek rozrušen.

„Tak tak!“ řekl netrpělivě. „Jen si uškoď a uvidíš, jaké budou následky! Zabiješ dítě i sebe!“

„Nechť, nechť!“ zvolala Kamila vášnivě. „To bude jen k dobrému! Se Světluškou se lehce oženíš a podle svého! Podle svého, Jirko - vezmeš si, co budeš chtít!“

-141-$

Místo odpovědi se vztekle obrátil a bouchl dveřmi.

V kuchyni přišel právě k tomu, když Marjánce cosi překypělo na plotně. Syčelo to a pěnilo, a zatímco polekané děvče stíralo hadrem škraloupy a posypávalo plotnu solí, vylezla Světluška na otevřené okno a vyhýbala se na ulici.

To se právě hodilo k náladě doktorově. Přiskočiv strhl maličkou z okna, a jak ji pleskal, tak ji pleskal a přitom lál Marjánce slovy a jmény - ne právě hodnými vzdělance.

Kamila na posteli div neomdlela a Mara ji měla co držet, aby nevyskočila a neutekla do kuchyně za bědující Světluškou.

Nazítří měla silnou horečku - pálily ji oči a bolela hlava. A v takovém stavu přivítala svou laskavou a starostlivou máť.

„Nevšiml jsem si dosud, Kamilo, že má ta paní poštmistrová takové oči. A vůbec, po tom chlapci docela zkrásněla. Vzpomenu-li, jaká byla za svobodna pravil jednoho dne Jiří své žínce.

Seděla na stoličce, obsluhovala maličkou a tázavě se podívala na muže.

„Líbí se ti?“

„Nu opravdu. A je velice inteligentní, dá se s ní mluvit o všem.“

„Se mnou o všem hovořit nemůžeš?“

„Ale také.“

„Nu tak tedy -!“

„Ale nezačínej zas! S tebou nelze o ničem promluvit. Řekl jsem pouze, že má tvá přítelkyně velmi výmluvné a zajímavé oči. Hledí na člověka tak zkoumavě a nelze vystihnout, co si vlastně myslí.“

To byla také pravda. Mara neměla zvláště krásné oči - nebyly hořcové ani pomněnkové, ale byly nevylíčitelné. Ať mluvila s kýmkoliv, hleděla každému pevně do očí a pohled její byl zpytavý, pátravý a záhadný. Těma očima posuzovala a omlouvala zároveň.

A co byla matkou, měla podivuhodně čistou pleť. Jiří za to nemohl - musel se často na ni zahledět.

A najednou se mu zprotivila komptoaristka a na paní Mlčochovou, jež byla posledně jeho zbožňovanou, nemohl se ani podívat. Dokonce komptoaristku propustil a aby ho podřízené síly nemohly obtěžovat, naplnil svou kancelář samými muži. Seděli u strojů a za koncipistu přijal syna bývalé posluhovačky paní Horáčkové.

Paní Mlčochová mu připadala hloupá a nestoudná - zato však paní poštmistrová neobyčejně se mu líbila.

-142-$

Ne, získat takovou ráznou, přísnou a počestnou ženu, to by přece bylo neobyčejné vítězství!

Před tímto pokušením se poprvé zatřásl a zapudil je jako příliš hříšné. Přítelku své ženy? Manželku poctivého a obstarožního dobráka Svobody?

„Nepožádáš!“ zjevilo se mu až příliš jasně před očima. Ale brzy se toho zbavil a zapudil to pohozením vlasaté své hlavy. Vždyť to nic není, řekl si, trochu flirtu - nic více! A pak - udělal z toho i ctnost.

Pročpak by neměl těšit a bavit hezkou ženu obstarožního mrzouta, který - eh - darmo myslet!

Jiří se do vážné Mary zamiloval a dost!

A toužil a toužil, až se jeho flirt stal touhou neovládanou, která je vždy slepá, nestřeží se a zapomíná všechny ohledy a povinnosti.

Paní Mara svému zdání ani uvěřit nemohla, když poprvé zpozorovala, že výmluvné pohledy krásných doktorových očí patří jí, a což když jí jednou poslal kytici! Bylo to v zimě a růže ohromnou vzácností.

Byla tak překvapena, že nevěděla v prvé chvíli, co počít a dar - přijala…

Posel odešel a paní Mara stála bezradně nad voňavou nádherou a na tváři se jí střídal nach s bledostí.

Nu tohle! A od Bukovského! Vždyť je to pro ni urážka!

Potom bylo nutno rychle někam kytici schovat, neboť už se hrnuly děti ze školy a služka s chlapečkem mohla se vrátit každou chvíli z procházky.

Odnesla ji do spíže a ukryla pod ošatky. Přece nemůže nikomu ukázat, co dostala. Byla všecka rozčilená a nohy se jí chvěly - připadla si jako provinilá, vždyť přijala od cizího muže - projev lásky…

V noci pak ani spát nemohla. Byla všecka rozčilena a marně se ujišťovala, že za nic nemůže! Ó bylo jí tak hrozně líto Kamily a ke krásnému doktorovi cítila nevýslovné pohrdání a odpor…

Konečně již to nemohla snést, nahnula se přes chlapečka, tak líbezně spícího, k muži a probudila ho.

„Poslyš, tati, musím ti něco říci!“ povídala mu, když ze spokojeného spánku procitl a udiveně si protřel oči.

„Nezlob se, tati, že tě budím, ale důvěřuji ti a vím, že mi poradíš.“

-143-$

A pověděla mu hned všechno, i to, že jí poslal již květiny.

„I ten mizera,“ zabouřil poštmistr ne příliš jemně, „zdalipak jsi mu je hodila na hlavu?“

„Dosud ne! Čekám, co mi poradíš!“

„Nu snad je nechceš přijmout?“

„Ne, ale chci ho současně napravit! Chci mu říci, co mu dosud neřekla žádná žena. Musím mu to říci z lásky ke Kamile!“

„Vím, že jsi moudrá a že máš výmluvnost svaté Kateřiny, která přehádala devět mudrců. Dělej si, co chceš,“ ukončil pak poštmistr - obrátil se na bok a za chvíli opět stejnoměrně a zvolna oddychoval.

Mara však snula plány a nespala.

Před žněmi

„Vstupujeme do veliké doby, kolego, vzpomenete na mne. Doba zraje - nutno myslit na budoucnost. Zaspíme-li dnes, prohrajeme bytí celého národa.“

Tak pravil jednoho jarního dne doktor Bukovský svému koncipistovi.

„Je nutno bdít a připravovat půdu; rozhodl jsem se při chystaném táboru v Hodolanech pronést závažnou řeč. Lid musí být připraven a musí vědět, čím je a co je jeho svatou povinností.“

„Nač myslíte, pane doktore?“

„Inu - připravuje se válka - či nechápete? Ty manévry v Bosně v čele s následníkem trůnu a ty ustavičné porady Viléma s naším císařem! Nemožno přece náš lid ponechat bez uvědomění!“

„Snad by to bylo příliš odvážné, pane doktore. Ostatně domnívám se, že náš lid není tak neuvědomělý, jakým se zdá na pohled. Což jsme měli v posledních dobách málo buditelů?“

„Jste dobrý, milý kolego! Myslíte, že bude lépe, ponecháme-li tu buditelskou činnost jiným a spolehneme na ty, kteří ji konali již před námi, umírajíce neohroženě na barikádách nebo ve věznicích… Ba ne, milý příteli, musíme také ruce přiložit, aby nás spěchající žně nenašly nepřipraveny.“ Doktor Bukovský byl až zardělý a krásné oči mu jen zářily.

„Což nevíte,“ povídal přitlumeným hlasem, „je přece nutno připravovat revoluci a k tomu je třeba plno nadšení. A to v ši-

-144-$

rokých vrstvách vzbudí pouze zvučné slovo - příklad. To víte, doktore, lid je dav - tleská vždy tomu, kdo lépe mluví a jde za tím, jehož příklad je zářivější. Proto musím mluvit.“

Rozbalil svitek papíru, na němž měl řeč napsanou. „Chtěl jsem vás požádat, abyste mi toto opsal - proklepl na stroji.“

A zatímco doktor Bukovský jednal s jistou vesnickou rodinou, jež se chtěla stůj co stůj soudit a přinášela, ba cpala mu přeochotně těžce vydělané peníze, klepotal psací stroj pod rukama mladého právníka.

Mohl to na stroji vyklepat solicitátor nebo mladík, jenž tu byl k podobným účelům a teď si z dlouhé chvíle hryzal nehty, ale Bukovský poctil svou důvěrou schválně mladšího kolegu.

Měl ho rád a tvrdil, že z něho něco bude, ale v ohledu národním připadal mu poněkud váhavý. Jiří pak byl v takovém zápalu, že vědomí národní hrdosti mu bylo nejposvátnějším citem, jaký v něm kdy háral.

Bavil se teď s rolníkem, který mu již posté tvrdil, že od záhumenní cesty neustoupí a nepopustí, kdyby ho to půl statku mělo stát, že ji užívat bude a bude - ale myšlenkami dlel u kolegovy práce.

Byl přesvědčen, že po vyklepání té ohromné řeči bude mladší kolega právě tak podpálen jako on.

Překvapilo ho proto nemálo, když mladý muž ustal v jednotvárném klepání a modré své oči tázavě upřel na šéfa.

„Nu?“ zeptal se Jiří a přistoupil před samý stroj. „Je to příliš nečitelné?“

„Nikoliv, pane doktore, ale zdá se mně,“ pravil mladý muž přitlumeně, „že toto místo je příliš rebelantské - obávám se a - rád bych vás varoval.“

Jiří mu nahlédl přes rameno a četl ze své řeči:

„— - a proto, velectění, nelze žít dále v blahobytné nečinnosti! Nutno si uvědomit, že stojíme na prahu světových událostí! Že doba zraje a spěchá ke žni! Že Evropa stojí před lázní krve! A nutno si také uvědomit, že nejsme v Rakousku pouhou nulou! Že Čechy, Morava a Slovensko jsou obilnicí a zlatým dolem Rakouska-Uherska! A že bez nás byla by celá říše před rozpadem! Řekněme si to jednou upřímně a otevřeně, že k rakouské říši nelneme! Že v ní žijeme z donucení, se zaťatými rty a se zaťatými pěstmi! Že od Rakouska nic nechceme!

-145-$

Řekněme si také upřímně, že tam dole na Balkáně spí porobena naše láska - ujařmené, hrdinné Srbsko, a že než proti němu jít, raději ty zaťaté pěsti zvednout!“

„Nu co?“ osopil se Jiří po přečtení na mladého doktora. „Co se vám zdá? Myslíte, že jsem řekl příliš mnoho? Ó mýlíte se, já řeknu ještě více!“

„Pane doktore, promiňte, ale zdá se mně, že slovy nezmůžeme naprosto nic! Sám sobě byste hlavu roztříštil! Nebylo by lépe vyčkávat, až to přijde - a teprve pak - ?“

„Ano! Vyčkávat jako vždy, když byla doba příhodná, a potom být nepřipraveni, neukázněni, neorganizováni! Jen pište a nestarejte se!“

Posledek zněl popuzeně, pyšně a provázel jej sebevědomý pohyb vlasaté hlavy.

Doma pak tu řeč předčítal Kamile. „Co tomu říkáš?“ ptal se, když ji přednesl s příslušným zápalem, při němž jeho zvučný hlas hlaholil jako vítězná fanfára.

„Povedlo se mi to? Viď, že davy nadchnu! Víš, záleží mnoho na tom, jak je řeč pronesena - to máš právě tak jako s dobrým kazatelem.“

Kamila byla nadšena. Oči jí zářily a hleděla přímo nábožně na manžela.

Jak byl krásný ve svém zápalu, jak vznešený a mužný! Ó - škoda že ji více nemiloval! Melancholie, smíšená s národní pýchou, zasvětélkovala v jejích hořcových očích.

„Blahopřeji ti, Jirko, jsem přesvědčena, že uchvátíš všecky poslouchající.“

„Horáček mne straší, že budu mít kvůli té řeči potahovačky. Nebojíš se, že se se mnou svezeš?“ usmíval se radostně a hleděl na Kamilu s trochou pýchy a s trochou vděčnosti, když zavrtěla hlavou a pravila:

„Proč by tě potahovali? Vždyť je to pravda! A pak - jsem v tom ohledu s tebou vždycky zajedno!“

„Věděl jsem to,“ pravil a odešel.

Ano, co se týkalo jeho veřejné činnosti, neměl nikde tolik pochopení jako u ní.

Jinak o tom neuvažoval, neboť kdyby tak byl učinil, jistě by zjistil, že nejlepším přítelem v každém ohledu je přece jen dobrá a inteligentní žena.

-146-$

Jiří neuvažoval o ničem - v poslední době plul v mocném a prudkém proudu a dnes - jeho sen měl být vyplněn…

Paní poštmistrová Svobodová ho pozvala na dnešní večer k sobě s podotknutím, že její muž odjel navštívit nemocnou sestru.

Po celý den podléhal Jiří sladkému chvění; cítil, že ještě nikdy nebyl tak netrpělivý, ještě nikdy tak rozrušený, a přece tolik blažený.

Jeho sebevědomí bylo vydrážděno a jeho ješitnost snoubila se s pýchou. Taková chladná, ctnostná a počestná žena a jemu neodolala!

Až do dnešního dne mu nevzdorovala žádná, které svou milost dal najevo, jíž ukázal usměvavou tvář - a dnes podlehne i ona! Jiřího uchvacovala horečka, krev mu prudce obíhala, srdce tlouklo.

U jídla byl roztržitý a vděčně to přijímal, když Kamila vyprávěla o Maře. Účastnil se řeči málo, více poslouchal. Byl vůbec v růžovém rozmaru. Mnoho si všímal dětí - bral Jirušku se židličky, vyhazoval ji a nehoršil se ani, když plácala lžicí do polévky, až se po ubrusu rozstřikovala, a promíjel jí, když mu buclatýma ručičkama sahala do talíře a brala odtud sousta.

Smál se, když bloudila po drobném obličíjku do očí a nosíku, než neumělýma ručkama trefila do úst, a laškoval se Světluškou. Ta byla velmi roztomilá a s vrozenou ženskou vychytralostí dovedla denně s tátou lépe jednat.

Co by si Kamila nikdy nedovolila mu říci, to mu Světluška pověděla s andělsky nevinnou tvářinkou a nikdy to špatně nedopadlo.

Jiří ji měl nesmírně rád, ač si to nikdy neuvědomil, zahrnoval ji vším, čeho se jí zachtělo a byl rád, že je taková nebojácná a chlapecká.

Přes veškeru péči Kamilinu a přes veškeru touhu, aby z ní vyrůstalo něžné, jemňoučké děvčátko, vyrůstal ze Světlušky malý kluk. Jiří jí kupoval chlapecké čepice a nejraději jí nasazoval svůj myslivecký klobouk.

Malá Jiruška byla drobnější a měla krásné rusé kadeře, ale jevila také divoké choutky jako sestřička. Ráda jezdila tátovi na ramenou, a vzal-li ji do postele, skákala mu obkročmo na prsou jako na koni. A dnes jako by obě věděly, že je táta ve zvláště růžovém rozmaru, závodily o metu v bujarém veselí.

-147-$

Kamila se jim usmívala, smál se hlasitě i Jiří a nevěděli, že to, co v té krátké chvíli prožívají, je vlastně závdavkem lidského štěstí.

Jiří šel své štěstí hledat jinam. Sotva dočkal večera - neřekl žínce nic a vzdálil se. Domnívala se, že šel do schůze, a on zatím k poštmistrovům.

Bydleli nedaleko poštovního úřadu a měli staromódní byt. Byly tam temné a točité schody a nízká předsíň, dovednou rukou zpříjemněná. Stál tam proutěný nábytek a zrcadlo.

S jakými vešel pocity, když mu sama paní přišla otevřít a jak horoucně se zmocnil její upracované ruky!

Kdysi nemohl vidět u ženy mozoly. Míval vybraný vkus a nikdy by se nesnížil k ženě nízko postavené. Dnes ho ta ruka až dojala, byl by rád zlíbal každý mozůlek zvláště.

Když vstoupil do pokoje, hledal její oči - ona však mu uhnula a pobídla, aby usedl. Odsunula od stolu vyřezávanou židli s vysokým opěradlem, jaké byly v módě před lety a sama si také židli přitáhla.

Jiří měl podivné pocity. V pokoji bylo skoro chladno a vonělo zde něco - přišlo mu to jako kadidlo.

Vše mělo starosvětský ráz - patrno, že manželé používají nábytek po rodičích. Pokoj však byl zveleben několika předměty opravdu uměleckými.

Tak na římse pohovky stály velmi cenné sošky a na stolku pod zrcadlem alabastrová váza. Ruční práce byla pouze na stole, a to velmi krásně pracovaná pokrývka; bylo to na rozdíl od bytu Bukovských, kde Kamila měla ruční práce, kam jenom oko pohlédlo a začasté on i děti tomu otročili. Nejednou se stalo, že chtěl jít ven, maje na zádech přilepenou malou pokrývečku.

A paní poštmistrová - ?

Nic nebylo svůdně rafinovaného, co měla na sobě. Její odpolední šaty byly střízlivé, až ke krku zapnuté a na nohou měla prosté sandály. Teprve když na nové pobídnutí usedl, obešla ho zkoumavýma očima a utkvěla na něm podivně světélkujícím pohledem.

Tak na něho nepohlédla dosud žádná žena, s níž měl prožít milostné dobrodružství.

Byl zmaten, neboť v jejích šedých očích bylo něco pohrdavého a posměšného…

„Milostivá paní,“ pravil rozechvělým hlasem, „jsem velmi bla-

-148-$

žen a nemohu vám to ani vyslovit. Zdá se mi, že jsem vešel do svatyně, a přece

„Těší mne také, že vás hostím. Vždy vás vidím ráda,“ pravila a něco pořádala na stole. „Copak dělá Kamila?“

„Co dělá Kamila?“ Jiří těžce sháněl myšlenky, co asi robí. Nikdy se o to nestaral, čím se Kamila zabývá, šel-li na zálety.

A byla to také podivná otázka! Všeho by se spíše nadál než jí. Poopravil si nákrčník a hleděl rozpačitě i tázavě na Maru.

Co to znamená? Byla by tak cynická, že se v této chvíli může ptát na jeho ženu?

Něco řekl - snad že je s dětmi.

Ano, zachytil se toho. Nu opravdu je s dětmi - je s dětmi vůbec vždy a stále, jako by ani jeho na světě nebylo.

„Dovolte, abych vám dala přinést malé občerstvení,“ pravila Mara a vstala, sotvaže usedla.

„Milostivá paní - ne - k čemu to? Ne - prosím, prosím snažně - ó milostivá paní vzchopil se, zastoupil jí cestu, a že chtěla ven, otevřel po ní náruč.

„Maro - pro všecko na světě - proč jste mne pozvala? Víte přece, že vás miluji šílenou láskou - toužím - po vás prahnu!“

„Počkejte přece,“ řekla s nelíčeným úsměvem, proklouzla kolem a pootevřevši dveře zavolala do ložnice: „Toninko, pones ty zákusky! A víno také podej!“

Jiří klesl.

Nu tohle - nechala si doma děti! Zahlédl hocha i malého chlapečka, jak s ním laškují v rozesílaném lůžku.

Zůstal, jako by ho studenou vodou polila…

A potom ho nutila, aby jedl a pil…

Nalila jemu i sobě, zvedla číši a se záhadným úsměvem připila na staré přátelství.

„Přátelství?“ zvolal hořce a vína jedva usrkl - připadalo mu trpké a hořké jako zeměžluč.

„Nepřišel jsem, abych vás tu ujišťoval o starém přátelství! Co je to vlastně přátelství? Chladné styky vyrovnaných lidí. Ale ve mně hárá něco jiného! Maro - nemohu tak vedle vás žít - ne, to mi nelze! Maro, žádná žena, co jsem jich poznal, nebyla mi tím, čím vy! Žádná nebyla taková a také to déle nesnesu!“

Chopil ji za ruce nedbaje, že každou chvíli může vkročit některé z větších dětí. Mara mu je vytáhla.

-149-$

„Sečkejte trochu,“ pravila a pevně se mu podívala do očí.

Zachvěl se před jejím pohledem; nebyla v něm ani vášeň, ani oddanost. Nehleděla krotce jako jiné ženy, jež lační po dobrodružství. Ač měl hlavu žhavou, viděl v jejích očích výstrahu a chlad.

„Co myslíte, pane doktore, proč jsem si vás pozvala?“ pravila s úsměvem a velitelsky mu pokynula, aby usedl.

Učinil tak skoro rád, protože se mu točila hlava. „Nevím - věru nevím, milostivá - vaše chování je tak záhadné.“

„Nu chtěla jsem si s vámi trochu promluvit a říci vám, k čemu jsem dospěla. Studovala jsem vás totiž.“

„Maro, nevím, čím jsem si to zasloužil.“

„Nu to je nyní vedlejší. Slyšela jsem o vás mnoho, to víte, stěny mají uši, město má oči - les i. příroda - a lidé všechno posuzují. A mám vás upřímně ráda.“

„Ó milostivá paní - ó Maro!“ Nová naděje ho vzpružila, ba přímo elektrizovala. Byl všecek rudý - nozdry se mu prudce chvěly. Toužil přivinout ji k sobě, zulíbat ji.

„Mám vás upřímně ráda,“ znova opakovala, „jako muže své drahé Kamily, jako nešťastného člověka, který slepě chodí kolem velikého štěstí a nevidí je. Milý pane doktore, věřte mně, jste na bludných cestách a klamete se strašlivě. Domníváte se, že milujete cizí ženy, že jste se zklamal v lásce a že jste vlastní ženu přestal milovat. Ale jste velmi na omylu. Podívejte se do svého nitra a posuďte. Je možno, abyste nemiloval matku svých dětí? A Kamila je dobrá, krásná a nevýslovně trpí vaší nevěrou.“

„Milostivá paní,“ koktal Jiří a rychle vstal, „vy jste mne zaskočila.“

„A zazlíváte mi to? Což bych vás sem byla dostala, kdybych vám napsala, že vám hodlám udělat kázání? Nebyl byste přišel, a přece jsem vám tohle vše říci chtěla á říci musela.“

Jiří hleděl okamžik upjatě na koberec a hryzl ret. Vztek prolínal celou jeho bytost.

„Půjdu,“ náhle řekl vzpurně a vzchopil se. Byl přesvědčen, že je těžce uražen, a musel se sebou zápasit, aby se nestal hrubým.

Vzala ho za rukáv a zadržela ho.

„Počkejte trochu, pane doktore, prosím vás. Využijme té chvíle, která se nám vícekrát nevrátí. Přišel jste ovšem za jiným účelem, ale domnívám se, že mi budete koneckonců přece jen vděčný. Či

-150-$

jste se opravdu domníval, že jsem si vás pozvala pro hříšné dobrodružství? Oh jak ubozí jste muži, domníváte-li se, že všechny ženy jsou špatné, lehkomyslné a nicotné, že charakter ženy je jako bublina, která praskne, jakmile o ni zavane vítr?“

„Milostivá paní, měl jsem za to, že jste nešťastná a bylo mně vás líto, chtěl jsem vás oblažit láskou! Není také možno, abyste byla šťastná,“ zvolal prudce, „když máte tak starého a všedního muže!“

„Jste velice na omylu - můj muž je velmi dobrý a neobyčejný člověk! Milujeme se upřímně a toho důkazem je malý Jeníček.“

„Proto, milostivá paní? Děti mají i lidé, kteří se nenávidí!“

„Nezdá se vám, pane doktore, že v tomto ohledu jste člověk horší zvířete?“

Jiří neodpovídal. Skřípěl potají zuby a ruce se mu třásly. Byl by ji snad nejraději zardousil.

„Jste na omylu, pane doktore, domníváte-li se, že Kamilu nemilujete! Odcizují se jí pouze vaše smysly - ale dušemi patříte sobě, věřte mně. Nemůže také být jinak.“

„Maro - proč mne mučíte!“ vykřikl Jiří a učinil velmi rázný pohyb.

„Nepřišel jsem k vám pro kázání! Chci slyšet vaše doznání, že toužíte právě tak po mně, jako já po vás. Ano, miluji vás, Maro!“

Při těch slovech vrhl se k ní - chytil ji za rameno a chtěl ji strhnout do náruče.

Mara však měla železné ruce. Vzepřela se mu a odstrčila jej tak zhurta, že zavrávoral.

„Ještě krok!“ řekla, zhluboka oddychujíc, „a svolám všecky! Děti jsou v ložnici a služka v kuchyni! Opovažte se mne dotknout!“

„A proč jste mne zavolala?“ sípěl, lapaje po vzduchu.

„Abych vám napravila hlavu! Abych vám řekla, co vám dosud nepověděla žádná žena, že totiž jednáte podle a hnusně! Ženy vás pokazily, částečně také Kamila, a proto jsem chtěla, abyste přišel a vyslechl jednou ženu řádnou. Jsem přítelkou Kamily a mám také smysl pro povinnost a pro čest. Proto vám také říkám, že bych vás nemohla milovat ani tehdy, kdybyste byl svobodný a já rovněž k zadání. To proto, že jsem odjakživa nemilovala domýšlivé a nastrojené panáky, kterým je modlou vlastní osoba. Mám ráda muže čistého charakteru, jimž slovo je pravdou a slib životem. A teď dobrou noc, pane doktore, pozdravujte Kamilu!“

-151-$

Pokynula mu rukou a odešla do ložnice.

Jako po paměti sebral klobouk, vtiskl si jej do čela a odcházel. Bylo mu, jako by mu někdo na hlavu vylil putnu ledové vody…

Blesk

Jsou takoví staří pranostikáři, kteří předpovědí bouřku na několik dní - a tací byli i před tou hroznou bouří světovou, ale bylo jich málo.

Většina lidí spala klidně a netušila, že se nad Evropou honí těžká a černá mračna plná elektřiny a krup.

Teprve první poplašené zvěsti, zahřmění a vichřicové nárazy zburcovaly je ze spánku.

Doktor Bukovský bouři tušil, ale přece tak záhy se jí nenadál.

Sneslo se to jako živelná pohroma, jenže daleko horší.

Příroda zuří pouze na některých místech - vzbouřené živly uchvacují pouze některé krajiny - světová vojna však zachvátila celý svět.

Kamila zůstala ohromena. Hrozná jistota, že Jiří je vojákem, proklála ji jako nůž. Spěchala k němu a zapomínajíc okamžitě na veškeru hořkost, jíž bývala skrznaskrz prostoupena, uvědomila si, že ho má stále tak horoucně ráda jako kdysi a že ji projímá těžký, nevylíčitelný a nepřemožitelný strach.

Zas jednou ho brala kolem krku, svýma hořcovýma očima patřila do jeho zřítelnic a chtěla, aby ji ujišťoval, že pro něho všecky ty výzvy neplatí, že on jistě nepůjde, i kdyby se dělo sebehůř.

Jiří byl elektrizován. Ve tvářích mu seděla temná červeň. Až dosud žil velmi pohodlně a jenom tak, jako by celý život nebral doopravdy. Dařilo se mu dobře, peněz měl dost, jeho povolání nevyžadovalo žádné těžké oběti, ženy jej hýčkaly.

V této osudové chvíli však pochopil, že nastává jiné období. Že teď se bude jednat o jeho duši i o jeho existenci a že nelze mít ruce v klíně a blahobytně žít.

Poznal, že teď už nebude mít cenu plané mluvení, že teď bude nutno buď jednat a za své jednání se hrdě postavit - anebo se stáhnout do ústraní a plout s proudem kalných vod.

Řekl to Kamile a snímaje její ruce ze své šíje, ve svých je podržel. Cítil potřebu o někoho se pevně opřít a ty bílé, štíhlé ruce Kamiliny mu přišly vhod.

-152-$

Buď žít tak jako dosud, mít se dobře, mlčet a klidně přihlížet ke všemu, nebo se postavit na své stanovisko, žít v odporu proti mocným a v ustavičné možnosti, že ho zatknou a odvedou. Obětovat za ideál všechno.

„K čemu bys mi radila?“ tázal se Kamily.

„A domníváš se, že by to nebylo nadarmo? Myslíš, že bude možno z války něco vytěžit? Snad - samostatnost?“ ptala se Kamila bez dechu.

„Můžeme získat mnoho, anebo také ztratit vše!“

„Národ, či jednotlivec?“

„Národ přežije to - třebaže v poutech a v okovech -, ale jednotlivci popadají.“

„Jirko, prosím tě, obětuj, co můžeš! Vždyť na jednotlivcích celkem nezáleží!“ pravila Kamila a v té chvíli poznala, že žije v historické době a že přijdou veliké věci a velká trápení, i že ta doba se stane slavnou…

Toho dne se s Jiřím sblížili; po dlouhé a dlouhé době poznali, že vlastně k sobě patří a že si rozumějí.

Seděli dlouho do noci, mluvili a snuli plány. A velmi odvážné. Čekali, že Rusko vtrhne do Haliče a zaplaví co nejdříve celé Rakousko…

Byly to slavné a hrdé plány a Jiřímu nad nimi planuly tváře a i čelo se mu zardívalo, rovněž tak Kamile.

Seděli spolu nad mapou Rakouska jako dva nejlepší kamarádi, kteří si na celém světě s nikým tak nerozumějí a nejsou se žádným tak bezpečni, jako jeden s druhým.

A Jiří bájil, jaká to bude velká událost a štěstí, přinutí-li okolnosti starého císaře, aby dal zemím Koruny české svobodu, ovšemže v rámci Rakouska, jak se potom bude volně dýchat a jak si osvobozený národ bude své samostatnosti vážit.

„Našim dětem se bude snáze žít a snáze dýchat; nebudou je tížit pouta, jež svírala prsa nám. Je nutno pouze přežít a přečkat tu dobu.“

„Naše děti,“ snivě povzdechla Kamila, „ach ano, pro jejich blaho chci přinést každou oběť i strádání, jen aby se měly jednou lépe a abys ty se stal vítězem.“

Oddaně, plna vznětu a nadšení hleděla mu do očí. Ach měla ho ráda, byl mužný a ve svém zápalu vznešený.

„Škoda že nemáme syna!“ povzdechla hlasitě; „vždyť v příštích dobách je vlast bude jistě potřebovat!“

-153-$

Jiří se zasmál. Připadala mu tak milá a krásná, jiná, než bývala. Ve svém nadšení zapomněla na sebe a její oči zářily zcela novým plápolem.

Chytil ji za rameno. „Ale ještě ho můžeme mít, Kamilo,“ dodal s úsměvem.

A potom přišly zlé časy. Lidé žili a nežili, rvali se o své bytí i lehkovážně je odhazovali; třásli se o životy, a přece si sami zdraví svévolně kazili jen proto, aby se na chvíli před smrtonosnou kulkou uchránili.

A ženy doma pracovaly a strádaly, trpěly a - daly se svádět těmi, co zůstali doma.

Také Jiří zůstal, neboť kancelář a různé funkce ve veřejném životě ho zdržovaly; ti všichni mladíci, co byli zaměstnáni u něho v kanceláři, odešli již na frontu a byli nahrazeni dívkami; pouze doktor Horáček, jeho koncipista, zůstal.

Nebyl prozatím vojákem.

Pracoval za Jiřího a vedl celou kancelář, protože jeho šéf měl plno Jiných starostí. Často jezdil a měl všelijakou tajnou korespondenci; různí lidé, napohled bezvýznamní, se u něho střídali, s nimiž se Bukovský zavíral do malé místnosti za kanceláří.

Doktor Horáček byl do všeho zasvěcen, ale pouze trpně. Nikdy se příliš debaty neúčastnil, naopak rád význam prudkých slov svého šéfa mírnil a krotil.

Jiří mu to zazlíval a poněkud jím pohrdal.

„Jste baba, kolego, bojíte se! Buďte klidný, tolik odvahy nemají, aby vám dali oprátku!“ říkával posměšně.

„Nebojím se,“ hájil se Horáček, „ale zdá se mně to vše poněkud předčasné. Připadá mi, že by bylo lépe vyčkávat, až nadejde příhodná doba!“

„Ano, a všechno propást! Budeme-li všichni vyčkávat, uteče nám pravá chvíle před nosem a příští generace - ale co pravím pouze generace - celé věky nám budou zazlívat a pohrdat námi.“

„Zdá se mi, že je škoda předčasně plýtvat silami,“ poznamenal ještě Horáček, dále však již Bukovskému neodporoval. Naopak byl jeho strážcem a ukládal velmi opatrně a s ostražitou úzkostlivostí vše, co Jiří často rozloženo na svém stole nechával.

-154-$

Jiří byl zcela zaujat svými starostmi a svou novou činností, že pustil ze zřetele i všecky ženy, jež dříve byly jeho celým zájmem.

Kamila mu byla pravou rukou v jeho podnikání a nikdy ho nesrážela v jeho nadšení; naopak byla právě tak zanícena a podpálena jako on.

Nevěděl sám a nevěděla to ani Kamila, proč najednou je manželských rozmíšek méně, proč takové malichernosti jako opožděný oběd, politý ubrus a nepřišitý knoflíček ztrácejí na ceně. A nepovšimli si v tom zmatku válečné doby, že už neutíká mléko a že se nehádají pro neprozřetelná slova.

Pouze to Jiřího v domácnosti vzněcovalo, že Kamila tak často chodila na poštu a Mara zase k ní a že se s paní poštmistrovou velmi často v bytě shledal.

Zpočátku mu bylo v její přítomnosti velmi trapno. Připadalo mu, že se mu buď posmívá, nebo mu vyhrožuje, že Kamile všechno prozradí, nebo že sem chodí, aby ho dráždila.

Nenáviděl ji přímo.

A bál se jí, aby Kamile nezjevila, co se mezi Marou a jím událo.

Nechtěl domácí rozmíšky, a byť si to neřekl nahlas, přece to cítil, že nechce, aby měla Kamila nový žal - ba cítil i to, že by tento žal byl ze všech nejkrutší.

Věděl, že nyní nechce Kamilu za živý svět poranit, protože si v poslední době tak velice dobře rozuměli.

Brzy se však přesvědčil, že Mara nepřichází, aby žínku podpichovala, tím méně pak aby jí chtěla něco prozradit, ba právě naopak! Hleděla mu pevně do očí a nutila ho přímo sugestivní silou ke klidu.

A dovedla s ním i s Kamilou o časové situaci tak vážně a moudře hovořit, že se přestával v její společnosti chvět.

Ba přesvědčil se také brzy, že má na Kamilu dobrý vliv a že ji naučila mnohému velmi pohodlnému a praktickému.

Tak jí řekla jednou v pátek: „Že tě nemrzí týden co týden dělat tento generální pořádek! Nemyslíš, že to stačí, uklidí-li se byt takto důkladně jednou za několik týdnů? Přinuť všecky, aby po sobě uklízeli všecky maličkosti, i ty holčičky to již mohou dělat a místo únavného vyklepávání a vyprašování jdi raději s dětmi a mužem do přírody. A místo žehlení volánků na záclonách a vytahování nepraktických vyšívaných pokrývek vezmi raději zábavnou knihu, při níž se osvěžíš.“

-155-$

Tak se Jiří smiřoval i s Marou a neutíkal už, přišla-li se na Kamilu podívat. Bývala u Bukovských často, skoro denně, ale nikdy dlouhou přítomností neomrzela.

„Jak jsi šťastná,“ říkávala Kamile, „že máš muže v samostatném postavení! Může jednat, jak sám chce, kdežto takový ubohý poštmistr musí vždy mlčet a pouze jen myslet, co je správné. Ale jen pozor, pane doktore, abyste sebe i rodinu nezahubil!“ varovala pokaždé. „Jste příliš otevřený a příliš odvážný!“

Otec Kamily, pan správce Moravec, říkal zeti „sebevrah“ a nebylo jediného psaní, aby ho neplísnil a nakáral. Jako panský úředník nebyl nikdy pro odboj - revoluci se smál a na zetě se mrzel.

Zanevřel na něho od té doby, co poznal, že Kamilu podvádí a nemohl mu dodneška odpustit - ba nevěřil mu, ač paní Márinka dokazovala, že se již Jiří polepšil.

A nyní ještě toto! Kamila rodičům sdělila, že čeká třetí dítě! Panu správci připadalo do nebe volající, že Jiří je tak lehkomyslný, bije hlavou do zdi a nedbá, že spadne do propasti a strhne s sebou i Kamilu.

„Je to takový fantast,“ bručíval, když mu starost usedla na mozek, „zmaří sebe a nás všecky!“

Tentokrát minulo Kamile těhotenství, že ani nevěděla jak.

V těch nových poměrech si ani neuvědomila, že jindy po celé měsíce trpěla a stonala.

Nyní byla zdravá a svědčilo jí - kvetla.

Chodila mnoho do přírody, protože bylo nutno aprovizaci po venkově obstarávat a Mara ji naučila, jaký kočárek si zřídit a jak s ním manévrovat po lesních cestách.

Obě holčičky byly opálené a zdravím jen bujely, ba brzy se Jiruška spoléhala pouze na vlastní nožky a kočárkem pohrdala.

Tak, ač panovala válečná bouře, Kamile se žilo mnohem volněji. Bylo jí, jako když při bouřce sedíme v suchu u kamen a těšíme se, že máme nad hlavou hromosvod.

Jiří ovšem čas od času propadal moci krásných, nebo lépe řečeno ohavných žen, ale nebylo to již tak nápadné. Činil to více ze zvyku než z nelásky k vlastní ženě, a když si venku zabouřil, vždy se znovu rád vracel se svými vážnými a nadšenými zájmy ke Kamilině duši.

A najednou se z té bouřky silně zablýsklo a jako po špatně

-156-$

připojeném hromosvodu sjel blesk právě do středu malé rodiny Bukovských.

Jiří to už cítil delší dobu a nutil se do opatrnosti, také doktor Horáček byl na stráži a bděl více než sám šéf. Ostatně upozornil Jiřího potají také místní pan strážmistr, že dostal na něho přísný dotaz.

Pan strážmistr byl velmi dobrý člověk a upřímný Čech, a ačkoliv pronásledoval zloděje a lupiče s obdivuhodnou vytrvalostí, proti dezertérům a politickým rebelům přivíral začasté obě oči. Sel-li pro zběha s nasazeným bodlem vraty, dopřál mu vždy možnost, aby mohl utéci humny anebo naopak.

Proto také důvěrně upozornil Jiřího: „Možná že budu také přinucen udělat u vás prohlídku! Zařiďte se podle toho!“

Jiří se rozčileně smál. „To můžete, ale nic u mne nenajdete! Či myslíte, že jsem tak hloupý a závažné dokumenty ponechám v zásuvkách? Ty mám velmi dobře uloženy!“

Kamile to neřekl. Věděl, že je před těžkou chvílí a nechtěl, aby se rozčilovala.

Ale přece ji toho neušetřil.

Bylo to jednoho krásného zářijového dne, kdy první podzimek házel plnýma rukama zlatými paprsky po světě.

Slunéčko dštilo diamantovým deštěm třpytícího prachu, stromy hýřily ovocem a na javorech v aleji dostávalo listí první krvavé skvrny.

Kamila se vrátila s dětmi z ranní procházky a udílela služce rozkazy týkající se oběda. Marjánka už byla zdatnou kuchařkou, v kuchyni dobře zapracovanou.

A byla také skoro nevěstou. Zamiloval si ji hezký zámečník z protějšího závodu a čekal, jen co bude po válce, aby se s ní oženil.

Marjánka pobíhala sem a tam, stavěla na plotnu, škrabala zeleninu a děti byly na chvíli upoutány obrázkovým časopisem.

Paní Kamila odešla do pokoje, aby odložila klobouček a vzala domácí šaty, když se dveře otevřely a dva četníci v plné výzbroji vstoupili do kuchyně.

Marjánka zůstala, jako by ji zarazil do země. Ruce se jí třásly, nebyla schopna ani do pokoje na paní zavolat.

Kamila zbledla a pouze na tvářích jí vystoupily rudé skvrny. Ptali se ostře po doktorovi a začali ji hned vyslýchat.

-157-$

Byla všecka zmatena, krčila pouze rameny, polykala nasucho a třesoucím se hlasem je odkázala do kanceláře za mužem.

V té době měli u Bukovských vlastní dům s přepychově zařízenou kanceláří.

A když odešli, nemohla vydržet v bytě úzkostí. Nohy ji sotva držely a srdce si počínalo jako šílené. Zkoušela se v duchu modlit, ale brzy to zavrhla jako zbytečné pokoušení Pána Boha. Vždyť věděla, kam se Jiří vrhá, a chtěla přinášet těžké oběti. Proto se snažila za každou cenu uklidnit a přilnout duší ke svému hrdinství. Možná že bude těžce trpět, možná že z toho vyplyne pro Jiřího žalář nebo vyhnanství a že zůstane sama.

Ne! Nezůstane! Půjde s ním, půjde kamkoliv na širém světě, neboť mu přislíbila všechno opustit a následovat jej!

Najednou jí bylo hezky, pocítila radostné vzrušení, oči se jí rozzářily a nemohla již vydržet na jednom místě.

Sešla do přízemí a zaměřila do mužovy kanceláře.

Ozývaly se odtud hlasy a četníci právě odcházeli. Díky Bohu - Jiří stál u okna a spokojeně se usmíval. Odnášeli pouze malý smotek papíru.

Kamila se vrhla k muži a tulila se mu k rameni. „Nuže?“ ptala se nedočkavě.

„Nenalezli nic,“ smál se, „pouze opis mé řeči, již jsem loni na táboře pronesl - však víš. Šli po ní jako najisto - někdo je na ni upozornil.“

Splněná touha

Za dva dny poté Kamila prožila zase svou těžkou chvíli. Přišlo to tak neočekávaně, že Jiří ani u té události nebyl. Odešel ke stání, a než se vrátil, přihodilo se něco velikého. Vstoupiv do předsíně, potkal Marjánku, vynášející vaničku.

Měla plné oči úsměvu a se zvláštní uctivou důvěrností pravila: „Milostpane, jdou do ložnice, něco dostali.“

Nepochopil, neboť mu nenapadlo, že by Kamila rodinnou událost tak rychle odbyla.- Byl zvyklý na těžké vzdechy, pláč a nakonec i na výčitky.

Pospíšil si tedy a hle!

Kamila byla na lůžku a paní Nohavová ho přivítala: „I to je

-158-$

dobře, že milostpán je tady! Zrovninka tuhle milostpaninka povídala, aby pro nich Marjánka došla.“

„Co je lekl se Jiří, ale už slyšel divné a známé zvuky. „Snad ne? Ukažte - co jsme dostali?“

„Jirko - Jiříku - máme syna!“ zvolala Kamila a poslední slovo se zlomilo v pláči. Bože, plakat radostí - jaké to štěstí!

Bukovský stál jako ohromený. A už mu ukázaly bílý raneček, z něhož hleděl svraštělý obličejíček se šklebící se pusinkou.

„Bože, milostpane, zapřít by ho nemohli, je, jako by jim z oka vypadl!“ lichotila bába, ale Jiří si toho nevšímal.

Dnes nebyl rozpačitý, co má s uzlíčkem udělat, dnes nebyl ani ostýchavý. Vzal jej do rukou a opatrně poceloval sametový, mýdlem vonící nosíček a zahnutou bradičku.

A potom se obrátil k ženě - byl by jí rád něco řekl a poděkoval, ale nebyl pánem svého hlasu. Vzal pouze její ruce a vroucně je poceloval. Přitom si vzpomněl na všecky své milenky, které jeho rukama vládly a cítil měkké, sladce bolestné pokání…

Potom šel do kuchyně a staral se o holčičky. Světlušku odvedly na poštu a Jiruška se právě vyspala.

Obstaral si obě a slavnostně je vedl do pokoje. Jirušku vzal do náruče a tulil k sobě její kadeřavou hlavinku.

V duchu ji odprošoval, že se z ní tolik neradoval jako nad hošíčkem. - Teprve v této krásné chvíli poznal, že ji má tuze rád - nesmírně - a že by ji dnes nedal ani za dva chlapečky.

A potom přiběhla také Mara a měla plné oči radostné záře. Kamilu celovala, doktorovi tiskla ruku a starala se o pořádek v celé domácnosti. Ptala se, mají-li pečivo k uctění paní Nohavové, a když zjistila, že nejsou na nic připraveni, chvátala domů, aby přinesla svůj čerstvě upečený válečný perník.

Přitom poslala telegram panu správci Moravcovi a doběhla pro Horáčkovou, aby šla odeprat nejnutnější prádlo.

Všecko šlo hladce jako na drátkách. Kamila měla dost klidu a že holčičky jí trochu po posteli skákaly? Nu to už patřilo k celku. Měly radost z bratříčka a Světluška nepovolila, až jí ho položili do kočárku pro panenky a dovolili, aby s ním dvakrát kolem stolu objela.

Kamila byla sice zesláblá a chvílemi se jí před očima tvořily mžitky, ale byla opravdu šťastná.

-159-$

V těch několika krásných hodinách zapomněla na všecky žaly a bolesti, co ji v manželství stíhaly, nevěděla nic o zklamání a zradě, cítila jen nesmírné štěstí nad dětmi a z radosti Jiřího.

Ležela tiše a v nitru se modlila, děkujíc Bohu za tu velikou radost, která k ní sestoupila.

A bylo jí v nitru tak vyrovnaně a sladce - cítila boží mír a uklidnění - vše ostatní odstoupilo do pozadí. Byla spokojena sama se sebou, s dětmi, s Jiříkem, se vším, co bylo kolem ní i v ní. Tak jí bylo sladce a dobře…

Nesmí člověk očekávat od života štěstí přes míru. Jen po troškách ho může brát, jen malé hrstičky, jen po lékárnických vážkách může být odvažováno. Kamila v tom okamžitém štěstí čekala ještě více, mnohem víc. Až rodiče přijedou, jak se budou obdivovat.

Vždyť klučina měl půl pátého kilogramu a byl jako malý zápasník. Jiří se až vadil, že jeho širokou hruď spoutaly do vyšívané, růžovými kokardami zdobené košilky a vlasatou hlavičku do směšné karkulky.

Bohužel špetky osudu již byly naplněny a bylo dlužno se Štěstěnou trochu ucouvnout, sice by se stal člověk nestřídmým.

Bylo ráno po sladké noci, v níž Kamila klidně spala a sám Jiří střežil její dech, aby načerpala nových sil.

Slunce vrhalo do pokoje celé pruhy světla, v němž se rojil zlatý prach, když někdo vešel do kuchyně; ptal se po doktoru Bukovském a velitelským hlasem prohlásil, že s ním chce mluvit.

Jiří vyšel a zbledl. V kuchyni stáli dva detektivové a promluvili, sotva jej zočili: „Ve jménu zákona prohlašujeme vás za zatčena.“

Kamila v pokoji to nezaslechla. Ptala se pouze, co je a zavolala služku.

Marjánka byla již dost inteligentní, aby poznala, že milostpaní nesmí tak náhle zvědět pravdu, ale přitom byla velmi prostinká a svému panstvu upřímně oddaná.

Proto svůj úděs přece jen dobře neovládla. Nevěděla, co má své velitelce odpovědět. Zuby jí jektaly.

A Jiří již prosil oba policisty, aby mluvili tiše a dopřáli mu jen několik hodin, aby mohl uspořádat své záležitosti.

-160-$

Když to Kamila zvěděla, byla blízka mdlobě. Nedovedla v tu chvíli ani plakat, ani bědovat. Ležela naznak a její obličej nesl odraz všeho toho, co se jí odehrávalo v duši.

Jiří byl hrozně rozčilen - pobíhal bytem, překotně pořádal, nač v tom chvatu vzpomněl a hleděl na hodinky, dočká-li se příjezdu Kamiliných rodičů. A vracel se co chvíli k ženině posteli, aby ji povzbuzoval odvážnými a utěšujícími slovy, jimž sám nevěřil.

Holčičky bral na klín a se slzami v očích jim nařizoval, aby jen mamičku poslouchaly a byly hodné, že se co nejdříve vrátí a něco velmi krásného jim přiveze.

Přiběhla Mara a s jejím příchodem se prolomila hráz Kamiliných slz. Propukla v rukou Mařiných a bylo to jako výbuch, srdce se jí tetelilo.

„Neplač, duše moje,“ pravila Mara, když se první pláč poněkud ztišil, „a buď hrdá! Věř, že to utrpení nebude nadarmo. Podívej, v jaké velké době se narodil tvůj syn - zajisté bude jednou velký a vše ti vynahradí!“

Jiří potom, doprovodiv ji do předsíně, pravil se skloněnou hlavou: „Děkuji vám, milostivá paní, že o Kamilu tak pečujete,“ (bylo to poprvé od oné události, co byl zase s paní poštmistrovou sám), „a prosím vás, abyste ji v těchto těžkých dobách neopouštěla.“

Slíbila mu to. „Jistě víte, jak ji mám ráda!“ podotkla.

„A - možno-li, prosím vás, abyste zapomněla, co se kdysi stalo,“ doložil, „přiznávám se - že to bylo velmi lehkomyslné a pro vás urážející.“

„Ano, vím,“ zasmála se moudře, „tehdy jste byl rozmazlený, vrtošivý pán, kterému se zachtělo cizího ovoce - dnes však přede mnou stojíte jako národní mučedník, jemuž jsem již dávno odpustila!“

Staří Moravcovi jeli ke své dceři s velkou radostí. I pan správce se na tu chvíli se zetěm smířil a přestal myslet na jeho darebnost.

Radoval se, že mají syna a byl přesvědčen, že půjde za kmotra. Umlouval si cestou se ženou, co dá maličkému do vínku a přepočítával svou hotovost.

„Nu to mám radost, to mám radost,“ říkal již pokolikáté, „tedy syna! A to si považme! Inu říkává se do třetice všeho dobrého!“

-161-$

„Ale jdi pořád!“ plísnila ho paní Márinka dobrácky, „to je slávy nad klukem! Jako by holčičky nebyly roztomilé!“

„Inu jsou, jsou, to neříkám, to se ví, že jsou! Zvláště ten malý neřádek, to je učiněný diblík, ale přece syn je nositel jména a Jirka by neměl komu předat kancelář.“

A za chvilku zase začal: „Vždyť jsem to věděl, že se Kamile ještě i té radosti dostane! Bodejť ne! Naše Kamila aby neměla syna!“, a když chvilku mlčky seděli, pokračoval: „Alespoň jí nebude moci nic vyčítat! Dala mu syna, chvála Pánu Bohu, tak jen aby to všechno bylo zdrávo a ta vojna už se skončila. Nu ještě že se to nyní vyslotí a že ten kloučínek do války nedoroste!“

Přijeli a byli velice překvapeni, že je nikdo nečeká na nádraží.

Paní správcová se však rychle uklidnila a pravila rozšafně: „Inu nediv se tomu. Jiří je jistě u soudu anebo má v kanceláři mnoho klientů! Nu a služka? Ta má doma všeho až nad hlavu!“

Ale pan správce byl všecek neklidný: „Aby se tak něco přihodilo? Aby Kamila stonala! Kriste Ježíši, také by to mohlo být!“

„I jdi! Telegrafovali nám přece, že je všechno zdrávo!“

„Bodejť nám napíší, že je Kamila k smrti! Bojím se hrozně!“

Jiří uviděl tchyni jako spásnou hvězdu. Detektivové seděli dole v kanceláři a čekali, Kamila pak byla velmi rozčilena. Chvílemi plakala, chvílemi sebe i Jiřího těšila, že je třeba, aby byli oba stateční a že je nutno, aby se držela pohromadě pro sebe i své děti.

„Tatínku, matinko, jsem vám neskonale vděčný, že jste přijeli,“ pravil, když jim se slzami v očích ukázal chlapečka, „neboť - musím vám říci - jsem nucen na čas odejet - Kamilu i s dětmi opustit; Horáček povede kancelář. Ujišťuji tě, tatínku, že hmotně to Kamila naprosto nepocítí.“ Jiří hleděl na tchána očima provinilýma.

Pana správce divže mrtvice neranila…

„Co to znamená?“

A když mu to Jiří pověděl, zalomil rukama a chytil se za hlavu.

„Pro Krista Pána, vždyť jsem to věděl, že si srazíš vaz! Ó ty sebevrahu!“

Paní správcová se dala do pláče. Šlo jí nejenom o dceru, ale i o zetě, neboť ho měla ráda, přestože tolik chyboval.

Brala vnučky na klín a nemohla se nikterak uklidnit. Ale Kamila byla statečná - toto vzrušení snad právě potřebovala. Proti tatínkovi se přímo postavila, Jiřího výmluvnými slovy bránila,

-162-$

ba prohlásila, že je šťastnější, než kdyby zbaběle a blahobytně doma žil a o události se nestaral.

A potom přišla chvíle rozloučení.

Jiří zápasil těžce se slzami, najednou mu žena byla příliš drahá a děti nade vše. Znovu a znovu se k nim vracel a nemohl se nabažit Kamiliných rtů…

A byť si vždy namlouval, že v nic nadpřirozeného nevěří a náboženské obřady nenáviděl, nyní požádal tchyni, aby mu udělala křížek a místo jeho zemřelé matky aby mu požehnala.

Kočár již čekal v podjezdu a nebylo otálení. Jiří řekl sbohem, a vzchopiv se zavřel dveře a pádil ze schodů. Usedl pak vedle detektivů do kočáru a více se neohlédl ani na tchyni, která se vzlykajíc z okna vykláněla, ani na děti, které buclatýma ručičkama za ním kynuly…

Za městem potkal paní doktorovou Vorlovou, bývalou svou milenku. Stihla ho hrdýma a posměšnýma očima, on však se odvrátil, jako by ji neznal.

Dnes nebylo pro něho ženy mimo Kamilu.

Sama

„Žasnu, paní poštmistrová, nad Kamilou. Jak je statečná a rázná a jak hrdě a mužně všecko snáší!“ pravila paní správcová Moravcová Maře, když po čase opět dceru navštívila.

„Bože můj, když si vzpomenu, jak jsme ji vychovali, jak byla jako v bavlnce a přitom jak nesamostatná a bojácná! Ba v prvních letech jejího manželství mne to až unavovalo, jak byla slabošská a vrtošivá!“

„Utrpení člověka zdokonaluje, milostivá paní,“ pravila Mara a byla všecka nadšena. „U Kamily se to osvědčilo. Mám z ní radost, je velmi srdnatá. Nese všecko s celou odevzdaností a žije pouze pro své děti. Ubohá Kamila!“

Paní správcová si utírala oči.

„Chtěli jsme hned zpočátku, aby šla domů; muž o to dodneška usiluje. Kamila však, ač dříve mnoho po domově toužívala, nechce nyní ani slyšet! Prý by nám přinesla příliš veliké vzrušení a tatínkovi nepohodlí; sama pak prý musí být poblíž, neboť doktor Horáček vede kancelář.“

-163-$

„Má pravdu,“ souhlasila Mara, „doma by tím více pociťovala svou opuštěnost.“

„Vděčím vám velice, paní poštmistrová, že o ni pečujete. Kamila velikou zásluhu na svém pokroku přičítá jedině vám.“

Mara se bránila, ale paní poštmistrová věděla, že Kamila nepřehání. Pozorovala sama výborný Mařin vliv na Kamilu a vděčila jí opravdově.

Vždy čas od času dceru navštívila a prodlévala u ní, potom však byla nucena ji opustit, neboť nemohla muže na tak dlouhou dobu nechat o samotě.

„Žádej si o penzi,“ pravila jednoho dne paní správcová, když na oba manžele doléhal stesk po dceři, „a půjdeme k ní. Bylo by nám všem zpomoženo.“

Pan správce však, ač měl Kamilu rád, nebo právě proto nechtěl o výslužbě ani slyšet. „V této době?“ pravil ženě káravě, „kdy je bída o každý kousek chleba? Co kdyby také doktora Horáčka odvedli a Kamila byla nucena kancelář zavřít! Milá brachu, bez penze a bez podpory těžko by se jí žilo. Myslím, že by pak ještě ráda šla pod otcovský krov!“

„Snad si to nepřeješ, tatouši? Vždyť to je dobře, že její jmění neutrpí! Tak si myslím, že i kdyby Pán Bůh dopustil a Jiří tam někde zahynul, že by s těmi dětmi byla klidně živa.“

„Nu a to myslíš, že bych ji nechal jenom tak? Doufám, že také u nás by pohodlně žila. Vždyť na koho sháním, než pouze na ni?“

S paní Kamilou se stala opravdu veliká změna.

Kdo ji viděl po narození druhé dcerušky, jak byla sešlá, skleslá a beznadějná, ten by ji dnes věru nepoznal. Zestatněla, ve tváři omládla a přitom jen kvetla.

Byla také velmi rázná; věnovala se dětem a také povolání, které muž opustil. Zajímala se o jeho kancelář a želela pouze, že nemá hlubší a odborné vzdělání, aby sama také v ní mohla pracovat.

V doktoru Horáčkovi měla oddaného přítele a radovala se, a to i s trochou obavy, že stále ještě není vojákem.

Jeho maminka, bývalá posluhovačka Horáčková, často k „milostpaní“ nakoukla a s utajenou pýchou se doptávala, je-li s tím chlapcem spokojena a vyslovovala zbožné přání, aby jenom byl té zlé vojenské povinnosti ušetřen.

„Bože, milostpaní, mám tři syny na té vojně, kromě toho dva zetě, ale největší strach mám o Vénu. Musím říci, že je ke mně

-164-$

ze všech nejuznalejší!“ To řekla již několikrát a Kamila jí ráda věřila. Co byl Jiří uvězněn na Špilberku, seznámila se s mladým právníkem blíže a přesvědčila se, že je nejenom svědomitým koncipistou, nyní vlastně šéfem advokátní kanceláře, ale i čestným člověkem a hodným synem.

Byla ráda, že jí ho tu muž zůstavil a snažila se mu za všecku ochotu a dobrou vůli odměňovat. Z peněz, které kancelář nesla (a nebylo jich málo, neboť lidé se i v té zlé době soudili nebo žádali různé porady, bez nichž by se jistě byli obešli. Ba naopak, čím větší soužení měli a čím více by je bylo blažilo vzájemné porozumění, mír a láska, tím byli na sebe horší a urputnější) a které odváděl, diskrétně a sama se uzardívajíc vnucovala mu slušné částky a nejednou ho také pozvala k obědu.

Bavili se pak velmi dobře, a byť byl doktor Horáček vůči ní vždy poněkud nemluvný a jako zaražený, strávili nejednu příjemnou hodinu v domácnosti paní Bukovské. V těch hovorech poznala Kamila brzy, že Jiří Horáčkovi křivdil, nazývaje ho strašpytlem nebo konzervativcem; nebyl jedním ani druhým, sledoval stále válečné události a měl bůhvíodkud čerpané zprávy o legiích v Rusku a o situaci za hranicemi.

Sám byl také připraven pro osudnou chvíli.

Kamila mnoho Jiřímu psát nesměla, vše bylo podrobeno přísné cenzuře, ale kdykoliv mu napsala dopis, vždy se zmínila o doktoru Horáčkovi.

„Jsem ráda, že ho mám. Je nám z celé duše oddán a kdybys věděl, jak rád má naše děti. Jirušku vodí v neděli po náměstí, bere ji s sebou k cukráři, a dokonce se o pouti s ní vozil na kolotoči. Ta se na něho jen třese, z daleka mu běží naproti a dvacetkrát za den je u něho v kanceláři. Starám se vždy, zdali ho neobtěžuje, on však si to nedá říci - tvrdí, že by mu bylo smutno, kdyby jednoho dne toho zlatouška neviděl. Ani jsem Ti nepsala,“ jednou ve svém psaní podotkla, „že Jirka trošičku stonala. Měla zanícené mandle a rýmu. Tu byl doktor Horáček dvakrát za den nahoře a pořád se doptával, jak se jí daří. Díky Bohu, zase to přešlo.“

A jindy mu mezi řádky napsala: „Doktor Horáček odešel s naší Světluškou na procházku. Tak dlouho žadonil, až jsem mu ji svěřila. Je to hodný hoch, lne k nám, jako by patřil do rodiny. Vždyť i náš malý Miloušek se na něho třese a již ho dobře zná.“

Celé psaní, co Kamila svému muži psala, točívalo se kolem dětí.

-165-$

Byla skrznaskrz matkou a často ve chvílích samoty a stesku si tvrdívala, a to s nějakou sladkou rozkoší, že je výhradně jen matkou a že jinak už s celým životem zúčtovala.

Na muže ovšem vzpomínala něžně a měla v srdci pro něho stále krvácející ránu a plno naděje na radostné shledání, ale byly tam také bolné vzpomínky jako do masa vrostlé ostny, jichž se zbavit nikterak nebylo možno.

Ve chvílích samoty uvažovala často o celém dosavadním životě svém i Jiřího a nebylo možno se těm bolestným vzpomínkám ubránit. A když potkala kteroukoliv z paní a slečen, jimž se Jiří dvoříval, vždy pocítila morální políček a jitření těch zarostlých trnů.

Jak bude, až se Jiří vrátí?

Často si myslila, že snad bude ještě hůře, než bývalo, neboť ve své duševní vyspělosti by již toho klamání a šlapání snést nemohla.

Jindy si tvrdívala, že je již úplně vyrovnána, že nechce nic od života a také od Jiřího - že chce jen kousek zdraví a štěstí pro své děti.

Ó - toho se na Bohu dožadovala s vášnivou pokorností.

A přece - vždyť jí bylo teprve dvacet sedm let; nevěděla, že to jsou teprve dopolední hodiny života, v nichž máme ještě své sny, touhy i práva…

O dětech vypisovala Jiřímu vše; jak se líbí Světlušce ve škole a jak prospívá, slečna učitelka Štěrbová že ji pochválila přede všemi a pan děkan, co tu byl na vizitaci, že se ptal, čí že je to holčička, co tak hbitě a rozumně odpovídá.

„Ale představ si, milý Jiříku, s čím mi také nedávno ze školy přišla! Proč prý jí říkáme doma Světluško, když ve škole se píše Marie a že se jí Marie tak ohromně líbí, ať prý ji tak voláme. Tak už se loučím i s tou radostí, mít Světlušku.“

A jindy mu vypisovala první krůčky a prvá slůvka, jež malý Vlastimilek žvatlá a někdy v tom psaní velmi zatoužila, aby se Jiří mohl domů alespoň na chvilku podívat, aby tu rozkošnou drobotinu uviděl a polaskal se se synáčkem.

Doba však zrála pomalu a nebylo naděje, že by se válka skončila anebo se političtí trestanci vrátili. Vypadalo to tak, že nakonec snad budou všichni oběšeni anebo na léta odsouzeni do pevnosti…

Byly to smutné vyhlídky, ale Kamila všechno nesla hrdinsky, ba požívala poměrně mnohem více klidu, než dokud byl Jiří doma.

-166-$

Žena všechno snese spíše a nic ji tak neničí jako rozhárané poměry ve vlastní rodině a domácnosti. Nyní věděla, že je jí Jiří věrný a jak ji v dopisech ujišťoval, jedině na ni a děti zbožně vzpomíná.

Žila v klidu a Mara jí byla zdrojem osvěžení; často podnikaly spolu i s dětmi dlouhé výlety, často držely příjemné a rozkošné dýchánky…

Až jednou…

Mara přišla jako obyčejně, ale byla velmi uplakaná.

Mara uplakaná? Neslýcháno!

Nikdy neplakala pro malé příčiny a s mužem také nemívala mrzutosti. Co se tedy stalo?

Kamila jí běžela v ústrety. „Stůně snad některé dítě? Přihodilo se něco zlého?“

„Ó ne. Díky Bohu! Ach Kamilo, díky i tobě, že jsi se tak zeptala. Jak to bylo malicherné a nemoudré, že jsem povolila slzám! Naznačilas mně, že si je mám ponechat teprve pro vážné případy. Ach - opravdu. Kdyby některé dítě vážně stonalo, bylo by to mnohem horší.“

A paní poštmistrová se již opět usmívala, brala nabízenou židli a pokračovala: „Nu ano, potkala nás velmi nepříjemná věc. V tom náhlém překvapení řekli jsme tomu s mužem neštěstí, ale opravdu to žádné neštěstí není, vskutku pouze nehoda. Tedy abych ti to řekla krátce, muž je přeložen.“

Trochu ulekanýma očima, v nichž však bylo již plno odevzdanosti, ulpěla Mara na Kamile.

Paní Bukovská ani sluchu nevěřila.

„To není možná, Maro! Pan poštmistr má přece léta, nemohou s ním přece libovolně harcovat, kdy se jim zlíbí.“

„Proč by nemohli?“ smutně se zasmála Mara. „Proč by nemohli? Víš přece, že je válka a výjimečné poměry!“

„A kam? A proč?“

Mladá paní pokrčila rameny.

„Proč, to nevím. Asi muže někdo očernil, neboť za dnešních časů jsou takoví lidé, kteří vystihnou, i co si myslíme. A kdoví konečně,“ zasmála se znovu, „zdali někdy nemyslil nahlas!“

„A kam vás přeložili - kam?“

„Do Milešic na Moravě. Je to jakási zastrčená vesnice, Kamilo.“

-167-$

„Ale Maro, to je veliké bezpráví! Ne, nelze přes to jen tak lehce přejít! Snad se nehodláte podrobit a stěhovat se?“

„Již asi ano, miláčku. Pamatuj, že můj muž je státním úředníkem! „

Pro Kamilu byla tato rána velmi těžká! Tak jí připadalo, že to ani nesnese, aby žila bez Mary.

Koho potkala, každému si stěžovala. Věděla, že nyní teprve celou silou pocítí svou osamělost. V poslední době neměla Mara mnoho času, aby se Kamile věnovala. Před stěhováním bylo tolik práce a starostí.

Dvě starší děti Svobodovy již studovaly a bylo nutno v novém působišti vydržovat je mimo dům. Že nebylo daleko do prázdnin, přivolila Mara nechat je u Kamily; potom je vezmou do nedalekého města, jež vévodilo Milešicím.

„Je to šlakovité,“ pravila Mara, „vzniknou nám z toho těžké starosti, neboť Toninka sice bude do Milešic dojíždět, ale klučina je přece ještě malý, musí tam bydlet. „

„Tak mi to připadá nesnesitelné, Maro,“ pravila Kamila se zarosenýma očima. „Sotva jsem tě nalezla, hned tě zase ztrácím. Ach Maro, kdybys věděla, čím mně jsi! Tak mi připadá, že se stanu zase bezmocným slabým ptáčetem, jakým jsem byla, než jsi přišla.“

„Blázínku,“ podivila se jí družka, „což jsem pro tebe něco učinila? Sama jsi se umoudřila, přišlo to s léty.“

„A s tvým přispěním. Uvědomuji si to dobře, Maro. Tys byla vždy moudrá, rázná a rozšafná, naučilas mne tak mnohému.“

Potom šly ještě několikrát spolu na procházku; asi třikrát se spolu v malém jezírku koupaly, někdy také poseděly v zahradě. Bukovských měly krásnou zahradu, která byla paní poštmistrové pravým ideálem. „Až si koupíme rodinný domeček, zřídíme si také takovou. Sice menší, ale také roztomilou.“

Ba nebylo k tomu již daleko. Měli Svobodovi menší kapitálek a slibovali si, že jim k postavení malé vilky postačí. Nyní bylo vše odsunuto, ba ztroskotáno, neboť stěhování v té zlé době velkou část peněz pohltí a přitom se začínalo všechno zdražovat a peníze upadat.

V té zahradě tedy sedaly a chtěly si ještě mnoho povědět a mnoho těch posledních okamžiků využít.

A přece nit hovoru se jim trhala a každou chvíli se přistihly

-168-$

při naprostém mlčení. A nesměly na sebe ani mnoho hledět, aby nepropukly v pláč…

Když odrachotil nábytkový vůz a malá rodina Svobodova zmizela v rozpálených vagonech vlaku, zůstala Kamila v slzách potopena stát na peróně.

Jen po paměti mávala kapesníkem v tu stranu, kam se řítil černý kolos a marně oči utírala, aby milou Mařinu tvář ještě rozpoznala. Byla stejně zaslzená jako její a byl uplakaný i sám Svoboda.

Děti poštmistra rovněž slzely. Toninka už byla tak rozumná, aby věděla, co to znamená, je-li tatínek přeložen do zapadlého místa; bratříček-si nemohl v myšlenkách ani srovnat, že by zůstal bez mamičky.

Ač mu stokrát cizí lidé i sama mamička pověděli, že není jeho vlastní, on k ní lnul a neměl nad ni jiné matky.

Kamila vzala Mařiny děti mezi své a šla smutně z nádraží. Nyní si teprve cele a úplně uvědomovala, že je sama!

Přítel

Pokud byli Mařini pastorci u Kamily, jakžtakž ztrátu milé družky snášela. Měla se oč starat, neboť dvě vyrůstající děti přinesly do rodiny hodně ruchu.

Toninka navštěvovala hospodyňskou školu a měla také domácí úkoly; ráno pak musela již o sedmé být v ústavu a Kamila ji přece chtěla pečlivě vypravit. Hoch navštěvoval reálku a míval také úlohy, na nichž večer pracoval a ráno se mu nechtělo z postele.

Musela se tedy Kamila starat, aby obě děti svým povinnostem dostály a nechtěla za nic na světě zanedbat ani svou dcerušku vlastní.

Ale přišly prázdniny, děti si Mara vzala a Kamila si teprve opravdově uvědomila, že drahou přítelkyni ztratila navždy. Že dříve o zdejší dámy nedbala, ba se jim úzkostlivě vyhýbala, tušíc v každé svoji sokyni, zůstala nyní úplně osamocena.

Ba odešla jí také Marjánka, neboť její zámečník nechtěl již déle čekat; dostal se do vojenského arzenálu a mohl se hned oženit.

Nikdy si Kamila nepředstavila, jak těžce ponese Marjánčin odchod. Za létají velmi přivykla, neboť Máry byla věrnou a oddanou duší svému panstvu, obzvláště pak své paní. A že byly spolu samy,

-169-$

panovala mezi nimi jistá důvěrnost, o níž Kamila dlouho ani nevěděla. Teprve nyní na ni to vše padlo tak, že byla několik dní jako nemocná. Ach napsat mamince, aby doma všeho nechala, vždyť je jedinou její dcerou, a pobyla několik týdnů u ní?

Jak sobecká to myšlenka!

Kamila, přistihnuvši se při ní, sama sebe pokárala. Tatínek má přece ve žních tolik práce a chtěla by, aby zůstal sám? Verunka je sice už stará a spolehlivá služka, ale - není to přece matinka!

Tedy zavřít dům, propustit novou služku, která byla dosud nezapracovaná, a odejet k rodičům? Ne! To připadalo Kamile příliš lehkomyslné. Vždyť bylo v zahradě tolik ovoce a na dvoře trochu drůbeže. Nebylo by to mrhání, kdyby vše nechala napospas cizím lidem?

Nutno stesk utlumit a zůstat tam, kde ji váže povinnost.

Psala rodičům dlouhé psaní a rovněž Jiřímu. Jednou za dlouhou dobu povolila uzdu peru a vylíčila mu celou tíhu své samoty.

„Ach jsem tak opuštěna, Jirko, tak sama! Ó vrať se již domů -je mi tolik, tolik smutno!“

Rodiče ji těšili, matinka jako vždy se svou mateřskou moudrostí poukazovala jí na modlitbu a odevzdanost, tatínek jí udílel různé rady, jak se má opatřit, aby k ní nevnikli zloději, jak být opatrná na děti a neopomenul nikdy obvinit zetě: „Je to člověk, ten Jiří, je to člověk! Zanechá doma rodinu a dá se uvěznit na Špilberku jako nějaký lupič! A pro nic a za nic!“

Psaní od Jiřího jí přišlo zpět.

Bylo sice otevřeno, cenzurou opatřené, ale suchá poznámka na něm dala jí vědět, že její řádky nečetl.

„Adresát transportován dále!“ bylo na dopisu uvedeno.

Ó - to bylo pro Kamilu přespříliš!

Zůstala jako ohromena - rty jí zbledly, nemohla se ani pohnout. A v bytě jí pak bylo jako ve vězení. Tak jí připadalo, že je tam docela málo vzduchu a dusné vedro že jí nedovoluje ani vydechnout. Sebrala spícího chlapečka a odešla do zahrady.

Každý člověk by měl být majitelem zahrady, protože zahrada je malý ráj; jsme na vzduchu, a přece doma, máme nad sebou modré nebe a kol sebe zeleň, jsme v přírodě, a přece je naše.

-170-$

-Ovívá nás větříček a voní k nám pokosená tráva, vane sem dech pryskyřice z nedalekého lesa, a přece jsme ve svém.

Tak bylo i Kamile v zahradě mnohem lépe. Na záhoncích kvetly celé spousty letních květin a voněly tu růže na keřích.

Zastavila se u žluté čajovky a v myšlenkách dlouho zkoumala její nádherný, bohatý květ. A jak líbezně voněla! Kamila v ni ponořila oči - dýchala zhluboka a pila růžovou vůni. Chlapeček se převaloval v síti, holčičky si hrály na hromadě písku na hřišti.

Kamila usedla do trávy nedaleko Milouška a klonila krásnou hlavu v přemýšlení. Její hořcové oči byly plny smutku a tesknoty.

Přišel sem doktor Horáček. Nesl nějaké dokumenty k podpisu a omlouval se, že tak často vyrušuje.

V besídce, révou obrostlé, měla Kamila psací potřeby. Pobídla, aby ji následoval a cestou jej ubezpečovala, že ji naprosto neunavuje. Naopak! Je neustále sama a nemá často ani s kým promluvit.

V besídce měli jemné proutěné zařízení. Křesla i stoleček, stojan s květinami.

Kamila milovala kaktusy. Měla jich celou sbírku a nyní, místo co se měla chápat psacího náčiní, zkoušela už tak ze zvyku, nemají-li příliš sucho.

A čím přetékala Kamilina duše, tím hned také oplývala její ústa. Sedíc nad archem papíru, namáčela pero již asi počtvrté a vypravovala doktorovi, že jí přišel zpět dopis, který poslala Jiřímu, a zdvihala k němu hořcové oči plné úzkosti, doptávajíc se po jeho úsudku. „Co to asi může být? Kam ho poslali? Co s ním učinili? Co to asi znamená?“

Měla poněkud těžká víčka, na nichž temné řasy podobny byly vyzdviženým vějířkům, malá ústa se jí vzrušením a úzkostí chvěla.

„Jsem tak ustrašena, pane doktore, a tak samotna! Zdá se mi, že teď teprve všechno na mne doléhá! Teprve nyní, co jsem ztratila svou dobrou Maru.“

„Cítím to s vámi, milostivá paní,“ pravil mladý právník s pohnutím a hleděl na její chvějící se ruce.

„Ó to nemůžete ani pochopit! Jen rozvažte,“ povídala, blízka pláči, „vždyť já jsem ztratila všecky-muže, Maru i tu Marjánku, jíž jsem byla tolik uvyklá. Zbyly mně pouze děti, které můj stesk nepochopí - jsou ještě příliš maličké.“

„Milostivá paní - kéž bych vás mohl ujistit, že jste nezůstala

-171-$

sama a nepochopena!“ zvolal doktor Horáček a jeho hluboký hlas zněl jinak, než zníval. „Že jsem tu ještě já - který jsem vám nejoddanějším přítelem; všecko vidím, co na vás doléhá a stojím na stráži - bdím nad vámi, což to nechápete?“

Hlas Horáčkův zněl vroucněji a jeho oči byly příliš výmluvné.

„Ó vím, doktore, že jste mi oddán a spoléhám na vás cele avšak

„Milostivá paní, buďte ujištěna, že všechno, co se vás týká, i mne se hluboce dotýká. Vaše starosti jsou i mými starostmi, vaše tíha je mou tíží a máte-li bolest - ó věřte, že i já jí zřetelně trpím; a ne teprve nyní ve válce, nýbrž už dříve - už dávno, milostivá paní.“

„Nevíte, kdy mne co bolelo,“ řekla tiše a skoro trochu vzdorně. Hleděla přitom na své pero, prohlížejíc velmi zkoumavě jeho zlaté pracičky.

„Ó vím, milostivá paní,“ zvolal prudce. „Bůh ví, že vím! Všecko jsem věděl, s vámi trpěl a s vámi nesl! Dávno, ba dříve ještě, než jsem vstoupil k panu doktorovi do praxe!“

Kamila mlčela. Snad nevěděl, jak se jí dotkl! Či to učinil zúmyslně?

Vzpomínka dávného pokořování, jejího tolikrát zašlapaného a zhrzeného citu - vzpomínka její steré pohany ožila a zakousla se jí do duše. Zdvihnout hrdě hlavu a říci něco pyšně tvrdého - naznačit mu, že se jí nezavděčil, že se o jeho soucit neprosila…

Vyzdvihla vějířky svých řas a vzhlédla k němu. Leč pyšná, tvrdá

slova jí umřela na rtech; jaké to měl ten Horáček oči? Jaké líce?

Bože můj, vždycky Kamile připadalo, že je to velmi všední a nehezký člověk - v této chvíli však byl změněn, jiný, měl v očích přemnoho inteligence a jaké vysoké, zardělé čelo! Výraz nejoddanější sympatie zračil se v jeho mužném obličeji a přitom v ní Kamila četla tolik vroucí prosby, aby to vše přijala…

„Milostivá paní, řekněte, poručte, co chcete, abych učinil - abyste méně trpěla!“ šeptal překypuje citem a z daleka jak na prahu stál, vztáhl k ní obě ruce.

„Trpím s vámi, ale chtěl bych trpět daleko více - kdybyste pokynula. Jen vy abyste netrpěla!“ Měl šedé oči a těmi na ni hleděl s tolikerou výmluvností, že své bezděky sklopila a neodvažovala se je více povznést.

Podepsala pevnou rukou listiny a pravila potom s lehkým nadhozením hlavou:

-172-$

„Přestanu trpět, jakmile se muž vrátí, neboť - víte - přes všechno, co kdy bylo a bolelo, mám ho velice ráda.“

Při té řeči měla skloněna víčka, ale pak je kvapně povznesla a jako na svou omluvu řekla tiše: „Vždyť je otcem mých dětí!“

Byla zardělá, neboť se tím přiznala ke své porážce; pošlapal ji, a přece ho miluje, ale přitom byla ráda, že to řekla.

Proč tak učinila, v té chvíli ani nevěděla; cítila však, že to říci musela, že tím byla povinna Jiřímu, sobě i tomuto mladému muži…

Doktor Horáček byl na odchodu.

Sebral svoje papíry, ale ve dveřích se obrátil, kvapně na paní Kamilu pohleděl a pravil vroucně:

„Vrátí se! Ujišťuji vás, že se vrátí - a kdyby se nevrátil, půjdu kraj světa, abych ho našel a přivedl.“

Toho dne se Kamila snad zmýlila, ba přesvědčila se pak několikrát, že to bylo pouhé zdání, co ji toho dne polekalo.

Ne! Doktor Horáček to nemyslel nijak. Bylo to pouhé čisté přátelství, nic více!

A čím déle Kamila přemýšlela, tím více se o tom bezpečila. Připadalo jí to ostatně docela přirozené.

Znali se už dávno, co se provdala, vždyť jeho matka jí dlouho posluhovala a byla to hodná, pořádná pradlena, která se k ní chovala - nu - dnes to možno doznat, přímo mateřsky.

Často jí poradila, když Kamila stála nad nějakou polévkou bezradně. A Kamila také nebyla bez uznání; ba darovala jí i šaty po Jirkovi pro syna studenta.

Jaký div, že se z toho vyvinulo upřímné přátelství. Kamila sobě až zazlívala, že dovedla kolem Horáčka tak cize a chladně chodit a nevšímat si ho, když jej muž do praxe přijal.

A jeho oddanost jí přišla teď docela vhod; měla konečně s kým si popovídat, neboť už dávno věděla, že Véna není lehkomyslný blázínek, ale docela vážný a vzdělaný muž.

Věděla už dávno, že bere doopravdy vše, co podniká a že není přenáhlený, jako v jeho letech býval Jiří. Že bere teď doopravdy i svou oddanost i své přátelství.

Tak se stalo, že vešla často do kanceláře a vzala si tam dokonce

-173-$

i nějakou práci, hovořila s doktorem a přijímala i některé jeho umírněné a dobré náhledy.

A zvykla mu brzy tak, že nemohla vydržet, aby jej denně neviděla a s ním alespoň pár slov, ať třeba bezvýznamných, živě nepromluvila.

„Nemít vás, doktore,“ řekla mu nejednou, „nevím, jak bych žila. Jste jediný člověk, s nímž si mohu otevřeně promluvit.“

„Můžete, milostivá paní, můžete,“ říkal zřejmě oblažen, „a prosím vás, abyste se neobávala. Vše, co mi povíte, je uloženo zde jako v kamenném hrobě.“ Přitom ukázal na prsa a byl zas jako dřív.

Klidný, oddaný a ne příliš hovorný.

Rád poslouchal, když mluvila a nikdy ji nevyrušoval. Často se připojoval, když šla s dětmi na procházku. Kráčel vedle kočárku, s nímž si nejraději jezdívala sama, a byla-li zamlklá, mlčel též. Chtělo-li se jí s dětmi švitořit, účastnil se toho a stával se také dítětem.

Jiří byl převezen do Komárna a odtud chodily jeho dopisy jen velmi řídce. Vše bylo přísně cenzurováno.

A tak minuly celé měsíce a šlo již pomalu do třetího roku, co byla Kamila sama. Děti na tatíčka zapomněly. Večer jak večer sice vedla je máť k tomu, aby se za něho modlily, ale stávalo se to vždy chladnějším zvykem a obraz tatíčkův bledl.

Světluška, teď Máňa, často usilovně přemýšlela a potom si obyčejně vyžádala, aby jí buď matinka, nebo pan doktor podali album, našla si velkou podobiznu krásného muže s bohatou kadeřavou kšticí a jiskrnýma očima a dlouho nad ní zamyšleně seděla.

„Poznala bys tatíčka?“ ptávala se jí často mamička, hledící zasněně na jeho velký portrét ve svém pokoji.

Máňa byla opravdové děvčátko, v němž nebyla dětská lež a chvástavost. Mlčela chvilku a pak říkala s pokrčením špičatých ramínek: „Nevím - myslím, že ne.“

Jirka byla jiná. Trochu koketka, trochu velikáška, hned byla v řeči a do sestřičky se pouštěla: „Co? Že ne? Ó já ano! Poznám tatíčka, jak půjde do dveří.“

Nu a Milouš jako malá opička ve všem chtěl být sestřičkám roven, honem se kasal a křičel, co mohl: „Já taky!“

Máňa ohrnula ret, protože jím pohrdala. „Ty taky! Špunte! Byl jsi v peřince, když tatíček odešel.“

-174-$

„Nebyl! Nebyl!“ křičel Milouš. „Byl jsem veliký!“

Místo k otci přilnuli k Horáčkovi, bezděčně v něm ctili mužskou převahu a jednou na podzim překvapila Máňa maminku originálním nápadem.

„Učili jsme se ve škole přání tatíčkovi, ale protože nižádného nemáme, přednesu je panu doktorovi. Je tak jako náš tatíček.“

Paní Kamila se nad tím nápadem zachvěla. Chtěla odporovat a dcerušce ten nápad vymlouvat; ale potom se pouze shovívavě usmála. Dětská řeč, nic víc. A žila dále v klidu, opírajíc se o autoritu mladého právníka a zkolébána mírem, který přes veškeru válečnou vřavu v sobě nosila.

Až zase jednou…

Ne, člověku není popřáno, aby žil dlouho klidně.

Dostala dopis. Často dostávala dopisy, matinka jí psávala, psávala i Mara, ale tento byl jiný. Otevírajíc jej vzpomněla bezděky na psaní, které jí kdysi otrávené kopí v srdci omočilo. Bylo bez podpisu. A to dnešní? Mělo tak podobný formát i rukopis…

Kamila zbledla. Bylo také bez podpisu.

„Je mi Vás líto, ubohá trpitelko! Vím, co jste vystála od svého záletného, falešného muže, který vás hanebně klamal. A teď jste nevinně přišla do lidských řečí. Snad to ani nevíte, co se o Vás povídá? Máte prý poměr s doktorem Horáčkem, Vaším koncipistou. Je toho plné město, a tak jsem si pomyslila, že Vás musím upozornit, abyste byla opatrná.

To víte, lidé jsou zlí a domnívají se, že by nebylo divu, kdybyste chtěla svému manželu oplatit, čím se na Vás provinil, a sama se za léta odříkání a útisku také trochu odškodnit! Píši Vám jako dobrá přítelkyně; buďte opatrná a neukazujte se s ním tolik na veřejnosti. Obávám se, aby Vašeho muže někdo na to neupozornil.“

Kamile klesly ruce.

V čí hlavě se zrodil tento zlý, utrhačný nápad a která ruka byla tak jedovatá, že jí mohla psaní takového obsahu napsat?

Dopis přišel odpolední poštou a působil tak, že Kamila do rána vůbec nespala.

Zpočátku se ujišťovala, že na tom nezáleží, co si lidé domýšlejí a povídají, jen když ona ví o sobě, že se ničeho ani myšlením nedopustila, ale potom začala myslet více a hlouběji a přišla k názoru, že mnoho záleží na naší pověsti a že vlastně žena nemá nad

-175—

j$

ni vůbec nic cennějšího, že je příliš hrozné, mluví-li se o vdané ženě a matce dětí zle…

A potom pitvala vlastní jednání ještě blíž a ještě hloub a řekla si, že snad opravdu zavdávala příčinu k nějakým domněnkám a pitvala i své myšlení a zhrozila se, neboť přišla na pravdu, že o doktoru Horáčkovi myslila snad více, než bylo pro ni, matku a ženu, slušno.

Padla na ni úzkost, polilo ji horko, nemohla nalézt místo, kde by svou horkou hlavu uložila.

Připadala si jako provinilá, neboť našla v těch myšlenkách některé, z nichž by se snad Jiřímu zodpovídat nemohla.

To bylo tak někdy, když Horáček s bezmeznou trpělivostí její děti vodil, bavil se s nimi a nikdy nebyl rozmarný a nikdy náladový… Tu si myslívala, jaký je to rozdíl vůči Jiřímu; jak ten býval zlý, když děti zlobily a vždy ji činil za to zodpovědnou a vždy na ni svaloval vinu - nebo když Horáček ve svých názorech byl umírněný, tichý a jí oddaný - tu zase ji to nutkalo, aby porovnávala, a nikdy to nebylo ve prospěch Jiřího.

Všecko jí to šlo v té zlé noci do hlavy a div ji o rozum nepřipravilo.

K ránu byla přesvědčena, že již nesmí s Horáčkem chodit, že musí lidem ukázat, že na tom nebylo nic zlého a že se s ním klidně rozešla.

Klidně?

Ach Kamile bylo nějak úzko a nevěděla vůbec, jak to udělá a jak mu naznačí, že s nimi v neděli nesmí na procházku…

Tak byla zlým dopisem otrávena, že chodila po celé dny jako nemocná, a když doktor Horáček přišel, hleděla před ním do země a bylo jí, jako by se s ním už hluboce a těžce provinila.

A přitom si teprve všimla, že je Horáček vlastně hezký člověk a že má krásné, výmluvné a upřímné oči.

Dokonce si pak uvědomila, že je mladý muž a ona žena, že mezi nimi leží jen krátký můstek, o němž dříve nevěděla, a - že - že je osamělá žena, která by chtěla slyšet slova lásky…

Hrozné přiznání!

Kamila se zachvěla, jako by se o ni pokoušela zimnice.

A potom se úzkostlivě vyhýbala, aby s Horáčkem nebyla sama a bála se pohledět na jeho ústa, na jeho oči…

-176-$

Nesměl by jí být přítelem, aby to brzy nezpozoroval.

„Co to znamená, milostivá paní? Něco proti mně máte? Čeho jsem se dopustil? Prosím vás, povězte mi! Jste úplně jiná! Či jste dostala špatné zprávy z Komárna?“

Hleděl jí tázavě do očí. Uměl se tak tázavě dívat…

Vymlouvala se.

„Co vás napadá! A vy? Čím byste se provinil - vím přece

„Kéž byste to věděla, milostpaní, co ve mně máte oddanosti a upřímnosti!“

„Jsem o tom přesvědčena - ale

„Nuže svěřte se mi, prosím vás, milostpaní, svěřte mi, co vás bolí a hněte! Máte snad nějaké starosti? Možná že bych vám poradil nebo pomohl!“

Kamila mlčela.

Nutno hledat a nalézt nějakou výmluvu. Někdy se jí to podařilo - jindy hleděl tázavě a jeho oči nyly.

Když mu nedovolila, aby ji na procházce provázel, ustrnul a zesmutněl.

Omluvil se a odešel.

A potom Kamila trpěla a byla všecka rozrušena. Neměla nic z celé procházky - děti ji svým štěbetáním unavovaly. A stále si říkala, že to tak zůstat nemůže; nutno mu přece vše objasnit a povědět. Ano, povědět mu pravdu, že lidé jsou zlí a co se o něm a o ní domnívají.

Ale, Pane na nebi, jak mu to říci? Jak to říci, aby ho to nezabolelo? A hlavně aby nesnížila sebe!

Ne! Kamila hned věděla, že mu to neřekne, ba že mu to říci ani nemůže…

Vždyť by se zahodila - co by si o ní pomyslil? Možná že by z jejích slov, z očí, tónu hlasu a z krvavého ruměnce jejího vystihl, co si občas myslívá…

Ó kdyby to poznal, že se jí o něm i zdává! A že jí tak někdy napadá, jaké má ruce a jak by ji jimi asi dovedl k sobě přivinout!

Ne, proto mu nemůže říci, proto nemůže…!

A doktor Horáček opravdu nic netušil. Čím byla smutnější, čím tišší a zamlklejší, tím více se snažil, aby ji obveseloval, přímo se jí vnucoval a hleděl s úzkostí do jejích očí.

-177-$

Kamila trpěla a bála se.

Tak jí bezděky připadalo, že mezi nimi něco zraje… Ó běda, kdyby jí podal slovo, kdyby vztáhl ruku, kdyby otevřel náruč!

Co se stalo s Kamilou?

To vše zavinil ten zlý a jedovatý dopis! Ten vzbouřil její obrazotvornost, zburcoval její uspané ženství - uvědomil ji o její samotě.

A v té době přišel dopis od Jiříka.

„— je mi po Tobě smutno,“ psal. „Ach Kamilo, kdybych Ti mohl vypsat, co vše si myslím! Kdyby tento dopis nebyl otevřen všem cizím očím, rád bych Ti vypsal, kolik času mám k přemýšlení a co vše můj mozek již zpracoval. Vzpomínám na Tebe i na své děti - vzpomínám na vás ve dne a v noci se mi o vás zdá a jsem rád, žes věřící. Lituji, že jsem se Ti dost často posmíval a těší mne, že se za mne modlíte. Hledám v tom oporu. Kamilo, rád bych se vrátil, abych odčinil a Tobě vše nahradil - však víš, nač myslím. Vidím Tě čistou, velikou a nedotknutelnou proti mé malosti…“

Nad tím psaním se Kamila zachvěla od paty až k hlavě.

Zbledla a hrdlo se jí stáhlo.

Jiříku, ó kdybys věděl, kdybys věděl…!

A potom se snažila, aby si představila nejkrásnější chvíle svého spolužití s Jiřím. Aby si uvědomila jeho slova ve chvílích lásky, jeho krásné oči, jeho kadeřavou hlavu, čelo, ruce, vše to, co milovala, proč byla tak horoucně nadšena…

Ale běda!

Kamila si zarývala prsty do čela a tiskla jimi horké a tepající spánky. Vždyť se jí do těch představ vždy připletla podoba jiná - oči šedé, moudré, klidné - střízlivá hlava s uhlazenými vlasy, prosté ruce s mozoly, jak doma po práci v kanceláři pomáhaly matičce řezat a štípat dříví…

Kamile pak bylo hrozně. Chodila jako těžká hříšnice, bála se přímo pohledět na lidi, lekala se svých dětí…

Potom si vyhledala práci, aby se unavila a rozptýlila…

Zjednala si malíře a dala vyklízet a čistit byt, natírat podlahy a leštit parkety a sama na tom všem pracovala do úpadu.

Doktor Horáček ji politoval, co se napracuje a starostlivě pravil, že se tím všecka spadla.

„Maminka vám pomůže,“ povídal, když se mylo po malířích a paní Kamila vlastnoručně věšela obrazy a záclony.

-178-$

Potom přišla Horáčková a ve své mnohomluvnosti paní doktorové vyprávěla všecky novinky z města, které ji nemohly zajímat, a konečně se dostala až ke svému synu, který byl její pýchou i celou její nadějí.

„Milostpaní, ale ten můj chlapec na ně drží, jen se stará, aby všecko bylo v pořádku a jen se strachuje, aby někde neutrpěly Škody. Někdy je mi to až líto, že jenom sem ho to táhne a jenom sem má myšlení. Namouvěru, milostpaní, kdyby byly vdovou - myslila bych si - nu - ale kdepak bych si já něco takovýho směla dovolit!“

Kamila při té řeči zrudla až po kořínky vlasů. Dech se jí zatajil, bylo to pro nijako vyznamenání i jako urážka.

Co říci - co na to říci?

„Nu - díky Pánu Bohu, že nejsem,“ povídala zmateně, „muž se vrátí, snad už brzy - a potom - a potom Bože, co ještě říci?

„I však já vím, já vím - Pán Bůh chraň, abych mu to nepřála. Však jsme byli léta pohromadě a moc jsem na pána držela. Ale povídám to jenom tak - jako že ten Véna - by za nich duši dal. A v poslední době má o nich tolik starostí - říká, že jsou smutná - nejde mu to z hlavy. Že prý jsou smutnější než dřív.“

Kamila neříkala nic - ale zůstala stát a hleděla k zemi. Nejlépe

kdyby to této prosté matičce řekla - snad by to bylo pochopeno a doktorovi vyřízeno.

„Víte, paní Horáčková, to je tak,“ pravila a dvakrát nasucho polkla, „jsem přesvědčena o vší té oddanosti a pana doktora si nadmíru vážím - ale - lidé prý o tom povídají, a proto se bojím - Nerada bych přišla do řečí, a přece - Opravdu, pana doktora si velice vážím a jsem mu vděčna.“

Slova byla venku a paní Horáčková zůstala jako omráčená! „I to jsou lidé - Pán Bůh mne netrestej, utrhační! Jak by jim mohlo napadnout, jak jenom na něco takového přišli? Vždyť jsou, milostpaní, jako lilium a ten chlapec - no - chudák Véna! Chudák Véna! Ne! Takovýho hříchu by nebyl schopnej, naučila jsem ho dobře Desatero božích přikázání…!“

Potom smýčila a uklízela, až od ní vše lítalo!

Kamila však chvílemi ustávala a hleděla zasněně do neurčitá.

-179-$

Deštivé dny

Potom několik dní se paní doktorová Bukovská se svým koncipistou ani nesetkala. Sama dolů nešla, on pak nepřicházel nahoru.

, Pracovala mnoho, ba předsevzala si i jiné práce, které jindy naprosto nekonávala.

Prala všecky vlněné a zimní věci, svetry a šátky svých děvčátek, prosýpala kožichy naftalínem, čistila těžké záclony.

A dala se také do přehlídky korespondence, jež léta ležela. Dopisy přítelkyň z penzionátu, milostná psaní od Jirky, staré fotografie. Všecko pročítala, přehlížela a seděla u toho po celé dni.

Venku bylo krásně, její obzor však se zachmuřil…

Teprve za několik dní se setkala s doktorem Horáčkem v průjezdu svého domu.

Vycházela, když vstupoval.

Nenadál se jí a byl překvapen; také Kamila se lekla a zahořela jako rudý mák. Snad ani před Jiříkem se tak nečervenávala; uvědomila si to a zaplanula ještě více.

Srdce jí bušilo tak, že na jeho uctivý a zmatený pozdrav jedva stačila odpovědět.

Potom šla ulicí - hleděla před sebe na rozpálený chodník a nitro se jí chvělo. Tak jí připadalo, že ztrácí něco velmi cenného a vzácného …

A věděla také, že to nemůže tak zůstat, že musí s Horáčkem promluvit, něco mu říci nebo napsat, zřejmě pak cítila, že se jí mnoho jedná o to, aby ho neporanila.

A hned jak si to uvědomila, byla jista, že to jsou první známky lásky; neboť bát se bolesti druhého znamená milovat ho!

Přišla domů a vzala si poslední Jiříkův dopis, četla jej a snažila se všecky myšlenky k němu připoutat, snažila se žít naději a touze ve shledání. Říkala si, že začnou po této zlé válce nový život, že budou šťastni jako v prvních dnech, co byli pospolu. Marno. Bolest seděla v duši jako zapíchnutý špendlík a nebyla s to ji ani laskáním se s dětmi umrtvit.

Chvílemi jí bylo hrozně - padala na ni únava a malomyslnost. Teprve dnes cítila, jak se v těch předminulých dnech unavila, jak ji bolí nohy, jak je skleslá a slabá.

A tak se jí zachtělo lehnout si, obrátit se tváří ke stěně a přespat ty deštivé dni duše, až by se opět sluníčko ukázalo.

-180-$

Sluníčko? Kdy a jaké? Ach, bude svítit Kamile ještě nějaké sluníčko?

Bože, ty černé chvíle! Ty černé chvíle!

V nich to lehá na ženinu duši jako můra a nezpívají v nich ptáci a nevoní růže, nekvetou jasmíny ani šeřík nedýchá…

Kamila se chtěla utěšovat, že má tři děti, že pro ně musí žít a na sebe už nemyslit, vždyť, Bože, nedávno si tvrdila, že s celým životem již zúčtovala, že nemá požadavky ani touhy, že necítí žádné zklamání, že chce jen pro své děti po kousíčku lidského štěstí, ale vše bylo marno. Ach jak sebou pohrdala, jak si připadala špatná, nízká a ubohá!

A tak se potácela několik dní - byla jako nemocná; bolela ji hlava, v nohou měla olovo, a přece nemohla ulehnout, neboť služka nebyla zapracovaná a děti v té době dostaly černý kašel.

Nejtěžší případ měla Jiruška; dávila se, až trapno při tom být a byla tak rozplakaná, že nikdo na ni nesměl ani promluvit.

Když se vdávala, neměla Kamila ani tušení, co vše musí žena podstoupit, je-li matkou. S dětmi bylo pravé utrpení; služka Máry, ne jako ta dobrá, trpělivá Marjánka aby se jim věnovala, ale mrzutě se na ně utrhovala a po straně hubovala.

V neděli odpoledne si odešla a ponechala Kamile na starosti všecky děti, venku pak řekla kamarádkám: „Jenom nechoďte, holky, sloužit do rodiny, kde jsou malé děti! To máte věčně neuklizeno a práci jistou. Až půjdu na nové místo, půjdu výhradně jen tam, kde nemají děti.“

Jiruška byla v postýlce a lékař vyslovil obavu, aby se nepřidružil zápal plic; Kamila pak byla nucena sedět u ní a bavit ji, přičemž Miloušek zlobil, lezl k sestřičce do postele a Máně vyhazoval pečlivě složené obrázky.

Venku jásalo slunce, ale v pokoji bylo dusno, malá rodinka pak jako uvěznění ptáci.

Ba vskutku, často se proti ženě-matce spiknou všecky mocnosti!

Jaké to bylo dlouhé, nekonečné půldne, než došlo k večeru a vrátila se Máry.

Mračila se, když jí paní řekla, že by ráda, aby jela s kočárkem trochu na vzduch a aby vzala s sebou také Máničku. Pravila, že by ráda šla večer do bia, že už má lístek a to že sotva stačí šaty vyžehlit.

Přesto ovšem snesla kočárek, naházela tam pokrývky i Milouše,

-181-$

na Máňu zavrčela „pojďte!“ a jela po chodníku v prachu a tlačenici. „Mamička říkala, abyste jela do parku,“ odvážila se poznamenat Máňa.

Ale se zlou se potázala: „Co si myslíš?“ utrhla se na holčičku. „Chci vidět lidi, proto sloužím ve městě.“ A když se k ní přidružil voják, nic nedbala, že Milouš v kočárku zvedá nožky a protestuje, že chce ven a sám si capat při kočárku, bavila se a bylo jí to jedno.

Jiruška zatím usnula a Kamila pocítila minutku úlevy. Zamyšleně seděla u postýlky a dala rukám klesnout do klína.

Jak to na ni vše doléhalo! Jako vichřice to o ni usilovalo, jen nohy jí to podrazit!

Přišel doktor Horáček.

Máry totiž, ač měla nařízeno, aby paní v bytě uzamkla, že má druhý klíč uvnitř a je tak alespoň bezpečna, že sem nepovolaný nevstoupí, nechala otevřeno.

Měla jiné starosti - kdo by myslil na hloupé dveře! Tak se . doktor Horáček dostal až do pokoje. Zaklepal a uctivě stál ve dveřích.

„Spí?“ zeptal se, když paní Kamila potichu vstala a točíc se zády ke světlu na jeho pozdrav děkovala.

Popošla mu v ústrety a pravila: „Ano, právě usnula a zdá se mně, že se jí daří lépe. Záchvaty nejsou tak suché a úporné jako včera. Také nemá více horečku.“

„Díky Bohu, milostivá paní. Velmi jsem se strachoval o toho zlatouška! Lékař vás asi hodně postrašil?“

„Ano, byla jsem všecka zoufalá. Víte, doktore, nic na světě by nebylo tak hrozné, jako ztratit některé to dítě. A co by tomu řekl Jiří, až se vrátí? Chci mu všecky zdravé odevzdat!“

„Zase bude lépe. Černý kašel přece není tak nebezpečný!“

„Sám o sobě ne; doktor se bojí pouze možných komplikací.“

„Zase půjdu. Promiňte, milostivá paní, že jsem se vetřel - nemohl jsem vydržet, abych se na Jirušku nepodíval!“

Doktor Horáček se měl k odchodu. Stál pouze ve dveřích a nyní učinil několik kroků zpět.

„Jsem vám vděčná, velmi vděčná, doktore. A děkuji vám,“ pravila Kamila a učinila pohyb, jako by mu chtěla podat ruku, ale zarazila se.

„Byla jsem hodně sklíčená a vaše účast mne těší - účast s dětmi, víte, čím mi jsou!“

-182-$

Stesk vanul z jejích slov a mladý muž se opřel o veřeje dveří.

„Kdybych mohl vaší úzkosti polovici, ba celou vzít na sebe -jak rád bych to podstoupil, milostivá paní!“ hlesl vroucně, „ale neodvažuji se již -“

„Je to tak lépe, doktore! Ano - proto nesmíme — - Vaše maminka vám pověděla?“

Poslední slova vyřkla Kamila živě. „Ó jsem tomu ráda! Je lépe, že to víte! Sama bych vám to byla řekla, ale - bylo mně velice trapno!“

Zdvihla skloněnou hlavu a pohlédla mu zpříma do tváře, on se však díval jinam.

„Jací jsou ti lidé,“ pravila s mírným úsměvem a byla odhodlána dnes o všem promluvit přímo. Za ty dva dny Jiřinčiny vážné choroby a své veliké úzkosti jako by se svou duší byla zúčtovala.

Tvrdila si, že je přece jenom v první řadě matkou a že vše ostatní nemá žádnou cenu.

V důsledku těch myšlenek toužila s ním promluvit - po tom všem, co prožila jako vyrovnaná žena. „Dostala jsem anonymní dopis, víte to?“

„Kdo jen se mohl opovážit?“ zvolal a hryzaje rty hleděl k zemi.

„Kdo jen mohl rušit váš poklid - milostivá paní - a - a můj, těžce vybojovaný? Kdo se opovážil hodit po vás blátem - po vás!“

Rozčileně se zasmála: „Lidé jsou šílenci, viďte, co si to vzpomněli - co jim to napadlo!“

Znovu se zasmála. Ale ne jenom těm šílencům, ale také sobě. A měla radost, že se natolik vzmohla a že se může smát.

Stál proti ní a měl stále ještě sklopené oči opíraje se o veřeje a zkusil to zasmát se s ní. Jeho smích však byl úžasně nepřirozený. Kamila nějak nad tím smíchem ustrnula, a byť mu chtěla říci, že už spolu chodit nebudou, ale věrné přátelství sobě zachovají, neříkala nic. Smála se také, ale jak podivně.

Ne ti, co ono psaní napsali nebo co je tak podezřívali, ale oni dva vypadali jako šílenci.

A nevěděla Kamila ani, jak se to stalo a co se to děje, když najednou doktor Horáček až k ní přistoupil, ruce rozpínal, do prsou se bušil a tvrdil, že to není lež, lidé že více viděli a pochopili než ona, že mezi ním a ní něco je, že ji miluje horoucně, celým srdcem, celou duší a netouží po ničem na tomto světě než ji obšťastnit.

-183-$

„Kažte, abych umřel, abych šel až na kraj světa, abych se do moře pohroužil a hledal pro vás kousek štěstí, poručte, abych odešel a více se nevrátil, a já vše učiním, abych vás potěšil, abyste netrpěla. Chci vám vynahradit, čím vás týral osud, chci vám přinést štěstí, které vám nebylo dáno, chci vrátit, co vám odňal muž, když vás klamal. Podejte mně pouze prst a učiním vše, abyste byla šťastná; řekněte, že mne ve své blízkosti vystojíte a budu oplývat blahem po celý život. Zanesu vás láskou, štěstím, vším, co oblažuje ženu a zašlapu v prach předsudky-ohledy a všechno!“

Bože, co se to stalo s doktorem Horáčkem? Kam se poděla jeho klidná tvář, kam jeho umírněné chování? Slova, oči, vše byl jediný žár!

Výbuch sopky, která sta let spala pod zuhelnatělým povrchem…

Kamila se třásla, srdce, krev, dech a rty - vše se třáslo, svíralo a bouřilo.

Duše a srdce, to obé letělo mu vstříc, chtělo do jeho náruče, ale zbyl tu rozum, který se vzpíral a křičel v tom všeobecném zmatku, že on je pánem a jeho dcerou že je povinnost! Hlasitě volal jméno Jiřího a jako ohnivým prstem ukazoval na děti, na lidi a na rodiče.

Kamila, úplně rozvrácena, před Horáčkem couvala. Rukama se bránila, a když se jich zmocnil, hledala útočiště u postýlky svého dítěte. Ono bylo jediným pevným bodem a hradbou, jíž se kryla před ním a před sebou samou.

„Doktore,“ pravila mu, když se za tou živou baštou alespoň částečně opanovala, „doktore, vzpamatujte se - Bože můj, co vám to napadá? Jsem přece vdaná, mám muže, děti a vy máte maminku!“

Poslední slova vykřikla, aby se vzpamatoval. „Máte maminku, která si na tom zakládá, že vás naučila Desatero.“

„Pro vás všechno dám a všechno zašlapu, Kamilo, vyslyšte mne! Miluji vás příliš a již dlouho. S bolestí a potom již mukami jsem pozoroval, jak jste nešťastna, jak trpíte - a chtěl jsem zpočátku jen z lidskosti nad vámi bdít a za vámi stát, ale potom již z lásky… Kamilo, příliš vás miluji a pomyšlení, že se Jiří vrátí a že vás bude znovu týrat, je mi nesnesitelné! Buďte má, Kamilo, přísahám, že vás obšťastním! Odejdeme spolu do světa, daleko, a nikdo nebude vědět, že jsme porušili zákon. Vaše děti budou mými dětmi, vaše štěstí mým štěstím - a co mé je, bude vaše! Kamilo, strašnou

-184-$

bouři jsem prožíval, celé měsíce a roky chodím vedle vás, miluji, trpím a odpírám si vše, co jiným přináší láska. Trpím, Kamilo, ale chcete-li, budu trpět daleko více, budu ještě dál a dále své city zapírat a mlčet - jenom řekněte, že mne vyslyšíte.“

Kamila byla téměř bez sebe.

Jaká to slova, jaký výraz tváře!

Ne! Tak Jiří nikdy nemluvil!

Býval čtveračivý, roztomilý a zamilovaný, ale nikdy pro ni netrpěl, nikdy si nic neodpíral. Ne - tolik ji nikdy nemiloval!

Má ho vyslyšet, klesnout mu na prsa, říci mu, že chce, aby šťastně žil?

Mnoho-li potřebuje člověk, aby podlehl citu? Kolik je třeba, aby rozum otročil srdci?

Jen krok - jen slovo a Kamila by byla podlehla…

Bylo třeba již jen malé minutky, aby Horáček o krok pokročil, do náruče ji pojal, k sobě přivinul.

A Kamila by snad na všecko zapomněla, na Jiřího i jeho zradu, jeho lásku, sliby, na jeho poslední psaní, na své rodiče, na všecko na světě a byla by se vzdala nové lásce, která tu po ní vztahovala ruce a nabízela jí vše…

V předsíni se však ozvaly kroky a rachot kočárku jako fanfára přítomnosti zalehl do pokoje. A již se také dveře rozletěly a Máňa všecka rozkohoutěna žalovala na služku:

„Máry už nechce být venku! Máry nás vleče domů! Máry není hodná, nepůjdu s ní vícekrát na procházku!“

A Milouš jako opička opakoval po ní: „Já taky!“

Jiruška byla naráz vzhůru. Vyjela ze spaní a začala kňourat. Chtěla mamičku, pohádku a nač jenom vzpomněla.

Kde nabral Horáček tak rychle duchapřítomnost?

Jak se vzpamatovala Kamila?

Jako čarovné kouzlo zazpíváním kohouta, tak z ní spadlo, co již již ji mělo třímat ve své moci.

Doktor sám nevěděl, jak to dokázal, že s něhou přisedl na okraj postýlky a že vzpomněl na pomeranč, který v kapse přinesl a jenž byl ve válce vzácností téměř nevídanou.

Daroval jej Jirušce a krotil vlídnými slovy Milouše, aby nechtěl také, že sestřička stůně.

„Počkej, až přijde podruhé můj přítel z Itálie na dovolenou, přiveze takový pomeranč i tobě.“

-185-$

„Chci stonat!“ křičel Milouš a dupal malýma nožkama, „chci stonat!“

Dostal z toho záchvat kašle a div se nezadusil. Měl nadmuté tvářičky, otevřenou pusu a krví naběhlá očka.

Měli všichni co dělat, aby mu pomáhali, neboť zlý černý kašel jako by jej chtěl zardousit.

Kdy se dostal Horáček odtud a jak se s paní Kamilou rozloučil, sám ani nevěděl…

„Poslyšte, Máry, vidím, že vás to u dětí netěší. Hledejte si jinou službu a můžete jít hned - zaplatím vám do prvního.“

„Myslejí to doopravdy, milostpaní?“

„Ano, zcela doopravdy. Ale počkejte! Ještě dnes tu se mnou přespíte! Ano, Máry, o to vás prosím, ještě dnes tu se mnou musíte spát. Zítra si jděte; pojedu totiž k rodičům a byt uzavřu.“

„I s dětmi, milostpaní?“

„Ano, i s dětmi a zůstanu tam, pokud se pán nevrátí.“

„No tak jak chtějí, milostpaní, to vědí, já službu dostanu vždycky. A to jim řeknu, že u dětí už si ji nevezmu.“

Tak rozluštila Kamila spor svého srdce s rozumem. Odjede k mamince a otci a to hned zítra. Tam bude v úkrytu přede vším…

Po celou noc nespala, ráno pak vstala s bolící hlavou a vpadlýma očima…

Prvé záblesky dne ji našly u psacího stolku nad rozepsaným dopisem:

„Milý příteli!

Odjíždím k rodičům a kladu si za povinnost dát Vám sbohem. Co se týká kanceláře, sám víte nejlépe, co máte činit; vím, že zůstane v dobrých rukou. Zahradu a drůbež obstará domovníková.

Milý doktore, měla jsem již dávno v úmyslu odejet, ale stále jsem se nemohla odhodlat. Snad to byl majetek, snad i něco jiného, co mne zde drželo.

Ano, milý doktore, bylo to Vaše nezištné a milé přátelství. Bohužel když se okolnosti změnily, nemohu déle zůstat… Vaše láska

-186-$

mne odtud vyhání. Nemohu déle setrvat, protože bychom byli oba nešťastni a snad by se stalo něco hrozného. A já nesmím klesnout a nesmím být špatná, protože Jiří ve mne věří a mám děti.

Prosím Vás, nemyslete na mne! Najděte si děvče svobodné, které Vás jistě pro Vaši milou a dobrou duši bude milovat, a buďte šťasten.

Děkuji Vám za všecku soustrast, s níž jste pro mne žil, i za všecku Vaši oddanost a za lásku, kterou jste mi tak horoucně nabízel.

Nemohu ji přijmout, protože jsem vdaná a musím vyčkat, až se vrátí můj muž. Vím, že mne klamal, že mne přestal milovat, že se mi stokrát zpronevěřil, ale to vše mne neopravňuje, abych byla také taková.

Naopak! Musím zůstat věrná, abych mu pomohla vstát, až se vybouří a bude chtít ze své neřesti vybřednout.

Buďte ujištěn, milý doktore, že Vaší oddanosti a Vaší upřímnosti nikdy nezapomenu.

Kamila Bukovská.“

Nežli odjela, zapečetila dopis a vlastnoručně položila na Horáčkův stůl.

Bylo dosud v kanceláři prázdno; i domovnice uklidivši odešla a neviděla, že mimo dopis položila milostpaní na Horáčkův stůl tři červené růže.

Slečna Fališová, Horáčkova komptoaristka a současně oddaná ctitelka, ucházející se o jeho ruku, nemusela vidět, a přece se domyslila.

Poznala paninu ruku na obálce i její zlatý vosk a monogram pečetítka.

Radostně jí zazářily oči - růží si nevšimla, ale psaní uchvátila. Proti světlu přitisknuvši dopis na okenní sklo přečetla prvá slova: „Milý příteli!“

Radostí až jí srdce zabušilo. Pomstít se sokyni a rozsít semeno sváru - jaký to požitek některých žen!

Jako válečnou kořist odnesla psaníčko do svého stolu.

-187-$

Když přišel v osm hodin do kanceláře, uslyšel doktor novinu. Sdělila mu ji domovnice. „Milostpaní s dětičkami odcestovala; řekla, že pro černý kašel je nejlepší změna vzduchu…“

Jako ohromený stál nad svým stolem; nezbyly tu leč tři rudé růže. Povznesl je a přiložil k ústům…

Kamila žila doma jako za větrem. Rodiče byli plni radosti, že je vyhledala a nad dětmi se mohli radostí zbláznit, hlavně dědeček.

Jindy majestátní a poněkud škrobený jako pravý panský úředník s Miloušem se i po koberci válel, Jirušku na ramenou nosil a pot se z něho zrovna řinul, když radostí výskala a poháněla ho k většímu poklusu.

A Máňu přímo kazil, jak jí všechno dovoloval, co chtěla, jí kupoval a běda, kdyby se na ni někdo špatně podíval.

„Mám z toho takovou radost,“ říkával paní správcové, „a nic bych se nezlobil, kdyby se Jiří zdráv domů vrátil a té drobotiny bylo ještě jednou tolik. Ó věděl jsem, že Kamila bude mít zdatné děti!“

Paní doktorová Bukovská nebyla právě nejveselejší - často sedala zasněně a mnohdy sama celé hodiny pobývala ve staré zámecké zahradě.

Tu si oblíbila nad vše ostatní na světě. Její jasmínová zátiší, spletité pěšinky a šeříková loubí byly svědky jejího dětství a dnes také měly pro její tichý stesk pochopení.

Bývala smutná, ale přitom jí bylo sladce. Rodiče byli tak dobří, měli ji rádi a bylo jí v jejich péči přece jen velmi dobře.

O nejlépe na celém světě! Jak to že si jich v mládí tolik nevážila?

Jiřímu v Komárně bylo všelijak.

Nežil sice tak špatně jako na Špilberku, ba nebyl skoro ani jako vězeň. Mohl volně chodit do zahrady i na vycházky, ale v duši mu bylo daleko hůře.

Denně se díval na kalendář a počítal dni, které tu již strávil, a toužil proniknout mlhou budoucna a zvědět, co se s nimi všemi, co jich tu Pánu Bohu čas ukrádá, konečně jednou stane a vrátí-li se vůbec domů.

Ach! Vrátit se domů!

Vrátit se k ženě, k dětem, ke své práci, do opuštěné kanceláře!

-188-$

Ba ta byla opuštěna, neboť před měsícem byl doktor Horáček odveden a již konal v Brně kratičký výcvik. Kamila pak meškala u rodičů a napsala mu, že byla nucena kancelář úplně zavřít. Vždyť bylo již o zdatné muže zle a sama žena co si měla počít? Doktor Horáček tedy odešel.

Doktor Horáček…

Při vyslovení toho jména zatínal Jiří zuby a lehal na svůj kavalec, aby si hlavu zakryl a pěstmi sevřel, až v ní praskalo…

Kolik tomu bylo měsíců, co dostal ten hrozný, dvakrát adresovaný a dvakrát pečetěný dopis? Jednou na něho a ve druhé obálce rukou ženinou na doktora Horáčka.

A všecky ty pečeti byly zpřelámány a do všeho nahlédly jidášské oči černožluté cenzury. Jeho potupa zvědavě vyslíděna - vyčenichána.

Potupa? Ne! Kamila neklesla!

Ne! Neklesla! To ať mu nikdo neříká! Neklesla, neboť odešla, uprchla k rodičům a Horáček zůstal tak sám, až jej odvedli.

Kamila zůstala čistá a nedala mu mravní kopanec, jako on jí tolikrát… Zůstala a vyčkává, až bude chtít vstát…

Ani mu to tak nepřipadalo, že se brodil kalem, že se máchal špínou, že se válel v blátě - až teď, co zvěděl, že mu chystá pomocnou, bílou a čistou ruku…

Zlé chvíle prožíval doktor Bukovský a po ničem tolik netoužil jako po návratu ke své rodině.

Proboha, jen hodně brzo, dříve než přijde jiný Horáček - než Kamilu objeví a počne o ni znovu usilovat!

Bylo jich v cele několik a většinou ženatí. Také dva učitelé a jeden farář.

Ten konal mezi nimi apoštola. Byl jim misionářem a přiváděl je zpět k víře.

Skoro všichni ji ve válce ztratili, ale on jim nevtíravé a mile objasňoval, že vše to muselo přijít, aby se naplnila spravedlnost dějin a ukazoval jim jsoucnost Boží. Byli různých názorů, ale přece se všem zamlouvala jeho moudrost. Ostatní pak mluvili o svých ženách a jak na ně vzpomínali a jak jim byli věrni! Že tu byli k tomu nuceni? Že tu činili z nutnosti ctnost?

Ó ne! Řekněte, kde na světě nejsou špatné ženy? Byly v palácích a při dvorech, v nemocnicích a v lazaretech, i na frontě, ale ti

-189-$

uvěznění muži vzpomínali pouze na své ženy. Také Jiří byl všeho syt a toužil jen po své ženě.

Jako spásné heslo zaletěla mezi ně do Komárna zvěst o smrti starého císaře. Potom čekali den ze dne - chvíli od chvíle, až se dočkali…

Květen v roce 1917 otevřel jim dveře vězení…

Do nového žití

Jiří se sice vrátil ze žaláře zdráv, ale nežli se doma ohřál, než ho děti poznaly a zvykly si na něho a než Kamila mohla vyzkoumat, byl-li vliv, který na něho dlouhá odloučenost učinila, úplně trvalý, povolali ho do zbraně.

Domníval se, že si otevře svou kancelář, že bude tiše a klidně žít, že se s rodinou vrátí do vlastního domu, ale ze všeho sešlo. Těch několik týdnů, co doma strávil, připadaly a uběhly mu jako sen.

S Kamilou se setkali poněkud nesměle a tázavě na sebe hledíce byli by si rádi mnoho řekli a mnoho se beze slov ptali.

Jiří vzal ženinu hlavu do rukou a pátral v jejích hořcových očích…

Připadala mu znovu mladá, a že její ženství vyzrávalo, tím krásnější. A tak mu nějak nešlo do hlavy, že to je jeho žena, která mu náleží a s níž má tři krásné a roztomilé děti.

Připadala mu nějaká záhadná, jiná, nevšední…

Konstatoval to vše s utajenou úzkostí a byl by její hlavu rád ještě déle podržel a zeptal se, vidí-li ho ráda a je-li její radost upřímná, či má-li v srdci utajenou bolest pro toho druhého, který odešel.

A přece sám sobě stokrát přísahal, že o dopisu, který mu byl někým zlomyslným anonymně zaslán, nikdy nehlesne, že se Kamile nezmíní…

A to chtěl dodržet - velel mu tak lidský takt, velelo i jeho sebevědomí, které tím dopisem utrpělo smrtelnou porážku. Co načala paní Mara, to nechtíc dokončila Kamila. Daly mu najevo, že krása u muže neznamená nic.

Však i s tou krásou Jiřího se stala změna; vrátil se s prošedivělou skrání a hlubokými vráskami uprostřed i napříč čela…

-190-$

Vypadal nyní mnohem starší než Kamila.

Děti se k němu nehlásily.

Že věděly, kdy přijede, jely mu s mamičkou naproti, ale holčičky mu jen ostýchavě a rozpačitě podaly své malinové rtíky - Milouš pak ho nechtěl ani vidět. Držel se mamičky kolem krku a buclatou ručkou odmítal všecky jeho pokusy dostat ho do své náruče.

Správcovi ho přivítali jako syna. Tchán už na všecko zapomněl. Poceloval ho a přitiskl na své požehnané rozměry, poklepával mu po plecích a tiskl mu ruce.

„Ale dali ti tam, chlapče! Zestaral jsi a je tě polovic, nu ale počkej, naše matka má plný dvůr drůbeže a deputátní kravka je právě po teleti. Všeho máme dost! Spravíš se!“

Paní správcová ho zanášela pohodlím a mateřskou péčí - s Kamilou pak prožívali nové líbánky. Jiří zapomínal kvapně na všecko, co zlého vytrpěl a prožil.

Kamila si říkala, že je šťastna, ba tvrdila to i jemu a bylo jí sladce, jako nám bývá po dlouhé době v paprscích slunka. Ale lehoučký stín smutku, který se jí přes oči položil, už nikdy nesetřela. Znamenala ho sama, znamenal ho i Jiří, těšil se však, že se mu podaří během času ho vylíbat.

Nedošlo k tomu, nedopřáli mu času.

Byl povolán k pluku a po kratičkém výcviku poslán dolů, kde byl nápor největší.

Správcovi si div nezoufali, Kamila však to nesla s tichou rezignací. Byla již zvyklá ranám osudu a vyčkávala s nastaveným čelem, co přijde ještě.

Byla vdaná již deset let a za tu dobu se zocelila. Ta tam byla slabá a rozmazlená Kamila - sama k sobě by se již pomalu nehlásila.

*

Z války se doktor Bukovský vrátil zcela změněný.

Vybouřil se úplně a neměl jiné touhy než s rodinou svou žít v míru a pracovat pro blaho mladé republiky.

Nejsvětější jeho city, láska k vlasti, byly nasyceny a Jiří ve své vznětlivosti a ve svém optimismu viděl všecko růžové, krásné a slavné. Viděl vlast navždy spasenou a nasadil všechny síly, aby se přičnil o její zdárný rozkvět.

-191-$

Brzy po jeho návratu z války obdržela Kamila čtvrté dítě, dcerušku.

Bylo slaboučké a malinké, ale mělo se k životu. Kamila je tiskla k srdci a radovala se, že přišlo zdravé; sama cítila také přemnoho chuti i síly k novému životu.

Jiří se snad ani ze syna tolik neradoval jako z narození malého drobečka.

Bez ostychu je bral sám první na ruce, v noci k němu vstával a nikdy se nevadil, ať bylo sebevíce zlé a nedalo mu spát.

Správcovi potom šli do penze a odstěhovali se k dceři. Navždy opustili Zdražilovy Dvory a Kamila se se slzami v očích rozloučila se starou zámeckou zahradou. Plakala mnoho, ale smířila se i s tou ztrátou…

Kolem ní se hemžil čtverý nový život; což je možno truchlit pro to, co zašlo?

Asi za rok po převratu přišla zpráva, že v Rusku padl doktor Horáček.

Bojoval v legiích proti bolševikům, bojoval pro lidská práva, potíraje šílenství nových proudů…

S polekanýma očima to sděloval Jiří ženě a pátral v její tváři tázavými pohledy, aby až do její duše pronikl.

Potom byl nucen jít k bývalé posluhovačce, aby ji v té smutné chvíli těšil.

Byl výmluvný, jeho ústa oplývala slovy, dovedl vysekávat i ty nejhorší provinilce - snažil se proto potěšit i zdrcenou matku.

Když se vrátil, sháněl se po ženě. Jeho oči byly ještě polekanější - čelo měl zarosené. Vyšla ze svého pokoje a na první pohled poznal, že plakala.

Obrátilo se to v něm jako nůž. Sevřel rty a pocítil nejstrašnější bolest, jaká ho kdy v životě pronikla.

„Kamilo řekl v důsledku té bolesti a vzal její ruce do svých. Tvář měl vnitřním utrpením všecku rozoránu.

„Jiří, prosím tě,“ řekla pokorně a rty se jí chvěly, „nehněvej se, že jsem plakala. Uvidíš, že to bylo naposledy.“

Naposled? Což někdy plakávala, aby o tom nevěděl?

Byl by jistě bouřil, kdyby její bolest nebyla tak vznešená.

Musel vše utajit a zapřít ve svém nitru. Nikdy nechtěl, aby poznala, že žárlí!

Vzal ji do náruče a dovolil, aby se mu vyplakala na prsou.

-192-$

V peřejích času

Potom plynuly dny, týdne a měsíce; s měsíci se sunula léta.

V nových poměrech žilo se rychleji, ani by si člověk neuvědomil, kolik času již uplynulo, kdyby ty děti tak nerostly.

Často Jiří hlavou kýval, jak Mánička roste, jak žene vzhůru jako mladá břízka, jak za ní pospíchá Jiruška.

A hnedle byl z Milouše školák a ze školáka student a malá Vlasta již také šla do školy a přinášela první životní úspěchy.

„Stárneme, stárneme!“ říkal zpola s úsměvem a zpola s nějakou utajenou melancholií. „Děti rostou a nám léta utíkají.“

A hledě na dcery, říkal Kamile: „To jsou směnky, docházející k splatnosti.“

Sám se stal ve městě velmi populárním a váženým - dokonce jej zvolili starostou a tajemníkem strany, v níž i před válkou velmi živě pracoval. Byl význačnou osobností a sliboval si od své práce mnoho.

Všecky síly chtěl věnovat svému městu a národu… V pilné práci čas utíká ještě více - hojí se staré rány - co kdysi hrozně, hrozně bolelo, povléká se pavučinkou zapomenutí - ale také se v duši tvoří trhliny a rány nové…

Jednou z těch nejbolestnějších byla pro Kamilu i všecky ostatní smrt paní správcové.

Zemřela v nevysokém věku, bolestně oplakávaná nejenom dcerou, vnoučaty a mužem, ale i zetěm.

Jiří želel tchyně velmi upřímně a tvrdil každému: „To nebyla tchyně - vlastní matka nebyla by lepší.“

Matčinou smrtí Kamila mnoho utrpěla a zůstala jí v duši jizva dlouho nezacelená.

Po čase byl také Jiří poraněn v místě nejcitlivějším.

Jsa optimistou, hleděl dlouho růžovými skly na poměry v osvobozené vlasti, až konečně mu bylo souzeno, aby také prohlédl. Z vlastních řad ho napadli za to, že chtěl, aby všichni pracovali nezištně. Mezi svými našel takové, kteří jej osočili, že se sám z prospěchářství chopil veřejné činnosti. Ti nejbližší hodili po něm první kamením.

Veřejná činnost je nejnevděčnější ze vší práce člověka. A to poznal Jiří v plné míře.

-193-$

Že chtěl zvelebit vlastní město, byl kaceřován, v novinách pranýřován, veřejně popliván.

Znechucen a uštván rezignoval na svůj úřad, ale neměl ani potom klid. A tu poznal Jiří nejlépe, čím je muži dobrá, věrná a oddaná žena.

Všecky bývalé milenky se mu vysmály, ba paní doktorová Vorlová, dnes již nehezká stařena s lící směšně obarvenou a vlasy nabarvenými, veřejně vypravovala, jak o její ctnost kdysi usiloval. Ale ona ho prý nevyslyšela. Paní materialistová Muchová, jejíž muž byl politickým odpůrcem Bukovského a sám stonal na primátorské místo, vypravovala s rozmarným smíchem, jak i jí ten „potřeštěný člověk“ posílal denně čerstvé růže.

Jediná Kamila to byla, která mu stírala vrásky z čela a prach z obuvi.

A tu ji teprve Jiří správně ocenil a o jeho skráně zavadil ten pravý sladký mír domova.

{Máme se rádi včera i dnes,

po letech, v stáří jako kdys v mládí,

když kvetly fialky, když kvete vřes,

v sněženkách, ve sněhu máme se rádi.}

{Co jsou nám léta, co jiný ten svět,

co jiné způsoby, vzhled jiných tváří?

„První vlas šedivý?“ Ach drahá, to

květ,

na nějž tvůj úsměv tak slunečný září!}

{Na lukách jíní a zamžen je luh,

obilí s lechou požato cele.,

první tam brázdu už vyoral pluh,

pojď, já ti zulíbám tu na tvém čele!}

{Fialky odkvetly, kvete už vřes,

dceruška nejmladší myrtu si vsadí; - kolik že roků svoji jsme dnes?

Nečítej, nečítej, máme se rádi!}

J. V. Sládek

-194-$

„Předrahá Maro!

Především Ti děkuji za blahopřání k naší stříbrné svatbě.

Omlouváš se, žes nemohla přijet, abys mně ústně blahopřála a ruku stiskla; opravdu, to by bylo velice krásné a zamyslila jsem se nad Tvým dopisem a povídala jsem Jiřímu: Hleď, taťku, jak to dávno, co nám přišla Mara přát ke svatbě? A oba jsme tomu ani nemohli uvěřit, že již dvacet pět let.

Dvacet pět let!

Jak dlouhá to doba, a přece to uteklo tak jako sen. Jako vzdálená píseň to ke mně zaznívá a šveholí jako dávno zašlé zvuky…

Tenkrát, Maro, stál celý život před námi - smavý, zářivý a přelud štěstí nás opíjel. Představovali jsme si budoucí spolužití jako pohádku…

Je mi tak, jako by to bylo včera, tak mi připadá, kdybys přišla, že bych Tě nalezla zase jak smavou, mladistvou dívčinku - a zatím uplynulo již tolik, tolik roků, celé čtvrtstoletí a z nás jsou vážné matróny - nu řekněme si to upřímně, babičky.

Tys nepřijela proto, že Tvá dcera Toninka dostala rodinný přírůstek; a i v naší rodině se to střídá. Jak víš, Mánička má synáčka a Jiruška ho čeká…

S velikou radostí jsem se dočetla, že Tvůj syn, ten vlastní, složil první rigorozum - a hleďme, s výborným prospěchem. Blahopřeji Ti k tomu úspěchu, vím, že máš větší radost, než kdybyste vyhráli stavební los.

Také můj syn Milouš se chystá k maturitě a tak částečně trnu strachem, jak to s ním dopadne. To víš, někdy je snaživým chlapcem, někdy však také malým lajdáčkem. Je samý sport a na učení mu mnoho času nezbývá. Ale nestěžuji si na něho, drahá Maro, je mým velkým chlapečkem a ještě nikdy mne vážně nezarmoutil.

Ale abych Ti nezapomněla vypsat všecky podrobnosti naší stříbrné svatby, o něž jsi mne tak usilovně žádala.

Jak tedy víš podle podpisů na našem lístku, byli u nás zastoupeni všichni příbuzní, ovšem ti nejbližší. Obě dcery přijely hned toho dne předtím a přinesly květiny; věř, Maro, ani při své skutečné svatbě jsem jich tolik neměla.

Obě byly doprovázeny svými muži a tak Ti musím, drahoušku, s radostí sdělit, že jsem se s nimi velice potěšila.

Máňa i Jiruška jsou šťastny; mají hodné muže a berou život

-195-$

hned zpočátku doopravdy. Věř, Maro, tak se mi zdá, že ty dnešní mladé žínky umějí žít lépe, nežli jsme žily my.

Pamatuji se dobře, s jakými jsem šla plány do manželství. Domnívala jsem se, že si zařídíme s Jiříkem na zemi ráj a slibovali jsme si modré z nebe. Zklamání a skutečnost ovšem působily na mne až příliš drsně. Mé dcery se vdávaly jinak. Jak víš, Máňa si vzala dohozeného muže; ředitelka penzionátu, v němž se vzdělávala, přivedla jí svého bratra inženýra.

Bylo mi to líto, že nesnila takovou pohádku jako kdysi já - ale nyní mám z ní mnoho radosti. Dostala mírného a klidného muže a na výsluní jeho lásky je jí tak dobře.

Jiruška, nu to přece víš, už v době svých studií vodila si k nám kamaráda kolegu.

Rozuměli si a mluvili pouze o své filozofii. Neslyšela jsem žádné vzdechy, neviděla jsem sladkobolné slzy, kterých jsem sama tolik prolila; najednou nám přišla s hotovou věcí. Mají se rádi a vezmou se.

Studie dokončila teprve v manželství a dnes se všecka šťastna připravuje k nejposvátnějšímu úkolu ženinu: k mateřství.

Tak ti všichni přijeli a náš dobrý starý tatínek měl ze všech největší radost. Nestačil si oči utírat. Potom tu byli i bratranci a sestřenice a mužova sestra se synem.

Měli jsme slavný oběd a slavnost jsme zahájili v kostele.

Považ si, Maro, dostala jsem tam i Jiřího. Maně jsem vzpomněla na Tvá moudrá slova, milá Maro, že po této stránce chodí všechno v domácnosti tak, jak to vede žena. A máš pravdu.

Však ještě jednu radost Ti musím sdělit, Maro, mám-li být Tvojí upřímnou přítelkyní. A tou jsem, drahoušku milý. Jistě jsi o tom přesvědčena.

Tedy abych začala. Pamatuješ se od své poslední návštěvy na naši malou Vlastu? Doufám, že ano, neboť ses jí hodně věnovala. A tehdy to nebylo nic příjemného, bylo to tehdy protivné čtrnáctileté a vrtošivé stvoření.

Ale dnes, musím to přiznat, ač jsem její mámou, udělal se z ní roztomilý ženský květ - nu nevěřila bys! A zpívá od rána do večera; tatíčka si ovinula kolem prstu, všichni v domě ji milují, o Miloušovi ani nemluvím. Až se s ní ze samé lásky často pere. A což dědeček! Musíme bdít, aby ji nezkazil.

A je velká sportovkyně! Plave, lyžuje a čeká jen, až jí vyprší

-196-$

věk, aby dostala vůdčí list a mohla taťkovi dělat šoféra. Je tak ohromně veselá - tančí jen a švitoří a to hlavně od těch loňských prázdnin, co byl u nás návštěvou Tvůj syn…

A tak Ti musím napsat celou pravdu. O té naší stříbrné svatbě dostala psaní… Odběhla s ním do zahrady a když se vrátila, měla štěstím rozzářené oči. Má je po otci a umí jimi blýskat a umí také dojímat.

Běžela mi v ústrety, vzala mne pod paží a svěřila mně: Mamičko, mám velikou radost, pojď trochu do mého pokojíčku, něco ti povím. A ukázala mi psaní, které bylo od Tvého syna. Sděloval jí svůj úspěch při rigorozu a vyznal jí lásku.

Tak pěkně, poctivě a upřímně a bez okvětnělých slov, bez nichž se to za našeho mládí neobešlo, ale také krásně. A ten můj malý zlatoušek tleskal rukama a stále se dotazoval: Mamičko, nebránili byste? A mamičko - vždyť on je hodný a má mne rád! Nu že to bude trvat léta? Co na tom? Alespoň se řádně poznáme. Vždyť i já mám ještě kolik let k maturitě a pak -

Tak Ti mne, drahá Maro, políbila tak veliká radost, že se mi celý svět rozzářil a všecko bylo samé zlato, jako když na podzim na pole plné babího léta vysvitne nádherné sluníčko.

Navečer jsme šli s Jiříkem sami na procházku. Ta mládež na naši žádost a k naší poctě šla do divadla - my však jsme zatoužili po chvíli samoty a šli jsme do přírody.

Byl již podvečer a někde ve vsi zvonili klekání - západ již jen slabě krvácel. Nad lesem vycházel veliký, zlatý a úchvatný měsíc.

Vedli jsme se zavěšeni, jako když jsme měli líbánky; Jiří je již hodně zatloustlý, ale stále ještě mu to sluší, já pak nosím mladistvější šaty i účes, než jsem nosila tenkrát.

A tak jsme si připadali oba omládlí. Povídali jsme si o všem - o našich dětech, o vší té dnešní radosti a ukázala jsem mu psaní, které Tvůj syn psal Vlastě…

Chtěla jsem ze své radosti dát také část Jiřímu a podařilo se mi to. Má tu nejmladší příliš rád a její štěstí nadchlo ho až k pohnutí.

Stiskl mou ruku a nemohl ani promluvit…

Potom jsme šli dlouho mlčky a vím, že jsme oba přemýšleli o celém dosavadním životě, o kráse našeho jara, které bohužel bylo krátké a brzy všecky jeho květy opadaly - i o parném létě, v němž bouře stíhala bouři a divá vichřice div nás nerozvrátila.

-197-$

A sešli jsme se oba v myšlenkách u těch prvých snů slunné jeseně…

Již, milá Maro, kvetou tolie a modrý hořec - a všechno, všechno zaplavuje fialový vřes…

Podívali jsme se s Jiříkem na sebe a beze slova jsme se políbili…

Pojďme zpět, pravil, když jsme rty od sebe oddělili a vzal mne měkce za ruku, již se připozdívá, pohleď, všecko se modrá soumrakem.

Co tě napadá, Jirko, zvolala jsem, vždyť to není soumrak, nýbrž to naše modré z nebe, jež jsme tak dlouho hledali! Vidíš je, jak se sype a roní ze všech stran - ber je do rukou, do hrstí, naber ho plné náručí - celých pětadvacet let jsme po něm darmo toužili…“

-198-

Vlasta Javořická MODRÉ Z NEBE

Vydal Český spisovatel - v Praze roku 1994 jako svou 6 381. publikaci (digr v1); Vytiskly Tiskárny Vimperk, Stran 200. 13/33 Vydání první; ISBN 80-202-0505-5

Obsah MLP:

Mladí lidé s dobře zajištěným zázemím vstupují do manželství s pocitem, že nic nebrání jejich trvalému štěstí. Brzy novomanželka zjistí, že vedení domácnosti má svá úskalí a mužova tolerance trvá jen krátce. Jen zvládnou tuto překážku, přichází dítě a s ním nové problémy a starosti. Muž neodolá ani nástrahám společnosti a jiných žen a tak je manželství několikrát otřeseno v samotných základech.