VLASTA JAVOŘICKÁ

NA FAŘE

PRVNÍ DÍL

Bývalo veselo před polanskou farou, když jarní slunce sklánělo zlatou hlavu za vrcholky hor a v korunách starých líp, obklopujících vesnický kostelíček, to tajemně šeptalo, mluvilo a zpívalo.

Před farou odpradávna stála kamenná lavička a na ní se odbývala – od jara, jakmile jenom přestalo mrznout, až do samého podzimu, kdy zavály od severu studené větry – každý večer veselá beseda.

Scházívala se tu mládež, a bývalo hovoru a smíchu, až letitá hospodyně páně farářova, mrzutá stará Verunka, vyhledala oknem a přečasto bručela na ty „staré blázny“, kteří se nestarají po celý den o nic než o to, jak by nejvíc lomozili a povykovali večer před farou.

„A ty, důstojný pane, se usmíváš a nezakážeš těm větroplachům to docházení a scházení se pod tvými okny. Ještě lidé řeknou, že tu trpíš a podporuješ milostné schůzky.“

Tak dorážívala na pana faráře, svého bratra, který vskutku nic nenamítal proti večerním besedám, ba častokrát oknem, spoustami květin, mezi nimiž nechyběly ani zelená myrta a bílá nevěsta, hledíval, hovoru naslouchal a mladistvým vtipům se upřímně smával.

Také Verunce se po takové řeči zasmál: „Verunko, Verunko, tys už zapomněla, žes také bývala mladá, že i ty ses ráda smávala a scházela se s Vojtěchem.“

„A mám něco z toho?“ bručívala Verunka po svém, ale už panu faráři neodmlouvala. Odšourala se raději po práci.

Dobrý stařeček se tiše zasmál, za Verunkou dobrácky zakýval hlavou a znovu se vyložil do okna. „Je ta Verunka už mrzutá a divná,“ povídal sám sobě.

„Což není mladým lépe sejít se zde, před očima mýma a celé vsi, než hledat dostaveníčka někde v úkrytu? A scházet se oni budou. Mládí žádá své.“

Však to nebyli samí cizí, co sedali na lavičce. Byla mezi nimi i jeho schovanka, jeho miláček, útěcha jeho života, osmnáctiletá Gusta. Pro tu pan farář všechno strpěl, usmíval se na hlučnou omladinu.

Měl svoji Gustičku k smrti rád; k té pružné dívčí postavičce se připjalo všechno, co kdysi bušilo pod ošumělou, stářím teď sešlou jeho klerikou, co tam zpívalo hledajíc, koho by opředlo svým zlatým tkanivem.

Miloval sice dobrý ten kněz horoucně a vřele svoje farníky – všichni byli jeho velikou rodinou, s nimi a v nich žil, s nimi cítil, s nimi rostl; miloval i své vznešené povolání, svoji vesničku a kostelík s nízkou, baňatou vížkou, v níž jeho srdce zaujaly zvučící zvony; ale ještě někoho potřebovalo to zlaté farářovo srdce, někoho, kdo by byl závislý jenom na něm, kdo by byl jen a jenom jeho. Snad mu nebe poslalo malou sirotu Gustičku, aby jeho stáří ozlatila, jak často sobě i Verunce říkával. Vskutku si zasloužil radost, která plnila jeho hruď od doby, co děvčátko do fary přijal. Byl to dobrý stařeček ten pan farář Skřivan, kněz vpravdě podle slova Božího, lidumil a vroucí, skutečný vlastenec, podobný těm kněžím, kteří v zapadlých vesnicích národ z hrobu budili, na jeho rakev klepali a jeho vzkříšení slavili. Byl to drobný, suchý stařeček, ale v jeho hrudi bylo mnoho místa pro teplý cit, pro žhavý oheň lásky. Tam planul požár, který zahříval celé jeho okolí, celou farnost, celý kraj. Srostl s horami, s věnci lesů a doškovými střechami chudých vesniček, vždyť pětačtyřicet let je dlouhá doba.

Za tolik let obalují se stromy mechem a mohutní velikáni v horských lesích. Tak i lidská srdce přirůstají k místu a zvyk se stává více než životem. Pětačtyřicátý rok působil už pan farář Skřivan v Polankách. Jaký div, že zvykl lidem a lidé jemu, že patřili k sobě? Nikdo si nedovedl představit kostel bez pana faráře, školu bez pana faráře, faru, náves, nu krátce Polanky bez něho.

Lidé jej milovali, viděli v něm přímluvce u Boha, prostředníka mezi nebem a sebou, pomocníka, rádce. Každý, každý měl pana faráře rád a nikdo v celém širém okolí mu nebyl nepřítelem, každý mu jen přál zdraví a dlouhý věk.

Nikdo si ani nedovedl představit, jaké by to bylo, kdyby pana faráře jednou nebylo. A stařeček věděl, jak jej milují a čím je ve své farnosti, věděl to dobře, a proto byl tak blažen mezi svými.

Ale nebývalo odjakživa tak. Když tenkrát před pětačtyřiceti roky dostal místo osobního kaplana v Polankách, nesl přetěžce, že jej z kraje přeložili do hor, kde je prý lenora hlad a bída domovem, kam o životě ve městě nedojde skoro ani zprávička, kde se lid jenom lopotí a kde „vlci dávají dobrou noc“.

Lidé mu připadali hrubí, uzavření a nedůvěřiví, přimáčknutí jen k té horské, neúrodné hroudě.

Smutně věšel hlavu, když jej dlouhé zimy a deštivé jeseně uzavíraly v nízké kaplance a tak dlouho, dlouho jej nechávaly čekat na sluneční svit. Vždyť až do dubna ležel všude sníh a pak bezedné bláto nedovolovalo vyjít.

Své povolání miloval a uznával jeho vznešené cíle; ale byl člověkem, a i v jeho prsou to vřelo touhou po životě. Jako student se zamiloval a nemuselo to být naplano, nebylo proto divu, že ho občas zabolelo srdce. Ale slíbil matce, když umírala, že se stane knězem, a sám po tom stavu toužil, cítil k němu vážné povolání. A tak obětoval svou mladou lásku a jako muž pevné vůle se přemohl, i když trpěl.

Jeho předchůdce byl mrzutý, nemocný – a mladý kaplan často zakoušel jeho rozmar. Jaký div, že tesknil, a byl občas i nespokojen. Tak se mu v Polankách nelíbilo, že by byl v noci a pěšky odtud běžel, kdyby byl mohl.

Uplynulo několik let a nemocný pan farář zemřel. Místo bylo uprázdněné. Páter Skřivan čekal, kam se nyní z Polanek dostane. Však i on měl už léta, aby se mohl stát farářem, a zamýšlel sám hlásit se o nějakou faru. Ale jak byl překvapen, když celá farnost jednohlasně projevila přání, aby se farářem stal v Polankách on, aby se o místo ucházel tam.

Zasadili se všemi pákami u patrona a stalo se jim podle přání. Kaplan Skřivan byl jmenován v Polankách a lidé mu uspořádali malou oslavu. Večer v den jmenování mu zahráli zastaveníčko pod okny a děti mu donesly velikou kytici.

Tehdy byl páter Skřivan v hloubi duše dojat, zaplakal si ve své kaplance a upřímně vesničanům poděkoval. Celé jeho nitro se rozehřálo neočekávanou radostí a útěcha jak balzám mu zavlažila duši. Nevěděl, že je tak milován. Poznal, že horský lid je sice uzavřený a svou lásku slovy neprojevuje, že to ani neumí, ale že v těch prsou pod chatrnými kabáty bijí zlatá srdce.

Přesvědčil se o tom jako farář v několika dnech a celou duší přilnul k chudému zákoutí. Už nebylo v jeho prsou prázdno – miloval svoje svěřence. Už jej netížily sněhové spousty v úvozech a nestudily rozblácené cesty. Zvykl a přirostl ke své farnosti.

A tak míjela léta. Jeho sestra Verunka, které krátce předtím, než se stal on farářem, zemřel ženich, mu vedla domácnost a pečovala o něho.

Pan farář Skřivan našel sám sebe, nalezl pokoj, mír, spokojenost a konečně štěstí. Svůj život zasvětil a obětoval do posledního dechu svým farníkům. Miloval horoucně a vřele bělovlasé stařečky a stařenky v květovaných plenách, kteří s takovou vírou upírali na něho hasnoucí zraky, když jim z kazatelny hlásal svým zvučným hlasem slovo Boží, miloval mládež, i když tak ráda přeslechla jeho napomínání.

Otcovskou láskou lnul k dětem, které ve škole vyučoval a krotil jejich přehnanou bujnost. S největší něžností bral malá robátka na ruce, když je při úvodě obětoval, nebo opatrně lil vodu na jejich holá ramínka, když je křtil. Ochotně spěchal k nemocnému i v nejhorší nepohodě a opravdově se radoval, když přišli příbuzní s vyřízením, že se nemocnému ulevilo.

Splácel lidu lásku láskou. K pláči pohnut, vzkázal-li smrtelně nemocný o poslední potěchu, ale zároveň dal prosit, aby přišel s Pánem Bohem starý důstojný pán, když páter Skřivan později dostal i kaplana. Často jej Verunka plísnila, byla-li přílišná nepohoda nebo on silně nastuzený, aby také pamatoval na své zdraví a nechal jít mladého a zdravého kaplana. Se zlou se však potázala, i když byl jinak farář dobrák od kosti.

Lidé svého faráře milovali stále víc, a páter Skřivan si tu lásku plně zasloužil. O nic jiného se nestaral, nic jiného neměl na paměti než blaho a spokojenost svých věřících i nevěřících, o dobré i zlé se staral stejně pečlivě.

Však zlých, v pravém slova smyslu, mezi lidem v našich horách se nalezne málo, a zlými rozuměl pan farář u sebe ty, kteří příliš holdovali světským požitkům, a takovým požitkem byla v Polankách kořalka.

Té bylo oddáno mnoho oveček, když se páter Skřivan dostal do farnosti. Však jeho prvý zájem byl, aby tohoto ďábla co možná spoutal a zdolal. Dobře věděl, že opilství bývá počátkem všeho zlého, rozvratu v rodinách, bídy, nešváru a neřesti.

Zpozoroval-li, že někde bují opilství a nestřídmosti, v neděli z kazatelny burácel jeho jasný, zvučný hlas a rozebíral hříšníka, jak náleží.

A díky jemu se skutečně mnozí vzpamatovali, nebo nemajíce k tomu síly, alespoň se mírnili tak dalece, aby netropili veřejné pohoršení.

I karbanu byl páter Skřivan zapřísáhlým nepřítelem a mocně proti němu brojil.

V neděli sám vyšel do hostince mezi sousedy, začínal s nimi rozhovory, jenom aby je zdržel od karet a od opilství.

Stal se ovšem i takový případ, že zarytý opilec se na něho rozhněval, ba i pod farskými okny večer bouřil, proč se farář plete do jeho záležitostí.

Ale pan farář si podobných výstupů nevšímal. A takový zarytec se později zastyděl a panu faráři se omluvil a odprosil jej.

Na faře byly vždycky dveře otevřeny dokořán ubohým a nešťastným. Týral-li muž ženu a ona neměla kam se utéci před surovcem, nehledala útočiště jinde než na faře.

Tam ji pan farář ukryl třeba na několik dnů. Až se divous umoudřil, tu si pro něho pan farář vzkázal, řádně mu domluvil, a teprve když slíbil polepšení, vydal mu ženu.

Přišla-li svobodná dívka do hanby a bála se rozhněvaných rodičů, jen na faře hledala ochranu.

Pan farář navštívil jejího otce, přimlouval se, orodoval, pak pozval i svůdce, a šlo-li to jenom trochu, zprostředkoval ohlášky a svatbu a oddavky odbyl třeba v adventě nebo v postě.

Když rodiče nevěděli, kam se synkem po odbytí školy, obrátili se na pana faráře; ten už poradil, řemeslo vymyslil a dobrého mistra vynašel, nebo se, chudák starý, sám chlapci postaral o službu.

Býval přísný za nepravosti, a přece shovívavý, rád odpouštěl a přimhouřil oko, když tancechtivá omladina o Silvestru zakřepčila, anebo, nemohouc se dočkat provodní neděle, jak > úkradkem otáčela se už na Velikonoční pondělí.

Káral je sice, ale myslíval si, že mládí nemá rozumu, a nehřeší-li jinak, že veselost ani ten dobrý Pán Bůh nezakazuje. Míval s lidem trpělivost velikou: často přišli lidé ke křtu žádajíce jméno, které ani nebylo v kalendáři.

Tu pan farář snesl všechny své latinské knihy, hledal, přikládal, až se mu podařilo tajemného patrona vynést na světlo. Pak pověděl rodičům jeho životopis, dal jim napomenutí, jak podle světcova příkladu dítě vést, a malého světoobčánka pokřtil, jak si přáli.

Jak by ho neměli lidé milovat, neměli ctít jeho stříbrovlasou hlavu? Však byla úctyhodná a v celém širém okolí neměli pana faráře, který by tak velebně vypadal jako právě polanský pan farář. Pohled na něho, stařičkého a stříbrovlasého, unášel každého, kdo jej viděl o Vzkříšení nebo Božím těle kráčet pod baldachýnem, zahaleného v mračnu kadidla.

Jeho nebesky modré oči plály nadšením, neboť miloval vířivé zvuky hudby, a co teprve slavnostní hlahol zvonů!

Ty polanské zvony! Ty mluvily z jeho duše, s nimi zvučelo jeho srdce, na jejich hlaholu si zakládal, a co v Polankách byl, nikdy neopomenul se zvláštní pozorností naslouchat klekání.

Šťastný život vedl pan farář ve své malé, skrovné a útulné faře, spokojený vždy, ale ještě větší radostí se rozzářil tehdy, když přijal do fary sirotka, tříletou Gustičku. Pan farář měl synovce, syna svého bratra, který byl jako důlní inženýr těžce zraněn v dolech při výbuchu a následkem zranění zemřel.

Jeho mladá žena zemřela hned při porodu prvního dítěte. Když umíral, poslal vdovec úpěnlivý vzkaz strýci faráři, aby jako jediný příbuzný neopouštěl děvčátko. I bez toho by se však pan farář ujal osiřelého dítěte. Ihned se vydal na cestu a přivezl s sebou do Polanek hezké, kučeravé děcko – Gustičku.

Panna Verunka nebyla sice nadšena přírůstkem, nebyla dětem zvyklá a na stará léta si těžko zvykala na dětský dupot, na žvatlavé štěbetání a zvědavé dotazy, ale nesměla se bratrovi ani zmínit, že by jí bylo dítě na obtíž. Pan farář si rázem holčičku zamiloval a jeho láska k ní denně vzrůstala. Děvčátko bylo milé a líbezné, přítulné jako kočička.

K panu faráři se tulilo, na kolenou mu sedávalo a dobře vyciťujíc, kdo je má nejvíc rád, stejnou měrou lásku oplácelo. Jen kolem „pana strýčka“ se děcko otáčelo, a sotva mu bylo pět let, už drobnými službičkami se mu hledělo zalichotit. Malá Gustička čile hledala domácí trepky, jakmile pan strýček přišel zvenčí, nahřívala mu je s roztomilou horlivostí ú kamen, stoličku mu snesla k nohám, při obědě jej pobízela do jídla, podávala mu sůl nebo cukřenku a nikdy neopomenula popřát mu dobrou chuť. Trpělivě čekala se snídaní, až se vrátí kostela; řekl jí jednou, že mu lépe chutná, když snídají spolu, a proto Gustička nechtěla nikdy pana strýčka o ten požitek připravit.

Velikou radost měl pan farář z čiperné dívčinky a skoro nebi děkoval, že mu malou sirotu do náruče přivedlo. Děvče bylo vskutku čilé a nadané, záhy se chápalo práce; sotva dosáhlo na plotnu, už se míchalo panně Verunce do vaření, chtělo vařit, šít, žehlit a při všem bylo obratné až kupodivu.

Ve škole se malá Gusta učila výborně a zvláštní nadání jevila ke zpěvu. Měla krásný a zvučný soprán, takže ji brzy pan učitel cvičil, aby mohla zpívat na kůru.

Když prvně o vánočních svátcích při „jitřní“ zazpívala sólo, takovou sladkou a prostou koledu, panu faráři u oltáře slzy vyhrkly z očí, že ani na své latinské čtení neviděl – prvně byl při mši roztržitý, ba myslil si, že snad Pán Bůh ho ani neposlouchá, ale jen a jenom krásný hlásek a zpěv jeho miláčka.

Byl všecek zamilován do své roztomilé schovanky a tak nesmírně ji měl rád, že jí ani nedovedl nic odepřít. To byla jediná slabost pana faráře.

Často jej Verunka plísnívala: ‚„Svou velikou shovívavostí to děvče jenom kazíš! Je tvrdohlavá a vzdorovitá, někdy by jí metla neškodila!“

Ale to se pan farář rozhněval: „Rozumu v hlavu nevliješ, ctnosti ke kůži nepřišiješ!“ říkával rozhorleně. „Až doroste a zmoudří, i všecky nezpůsoby odloží – a konečně, kdo jsme na tom světě bez chyby? Kdyby jí každý tak rozuměl a vyhověl jako já, nevěděla by ani, co je vzdor. Proč spolu vždycky dobře vycházíme?“ Tak pan farář pokaždé sestru usadil a na Gustu nedal dopustit.

Ale ve skutečnosti, v nejtajnějším koutku své duše, se přece někdy bál o štěstí svého miláčka, neboť Gustička,

ač byla vděčným, pilným a hodným děvčetem, měla přece jednu velkou chybu. O té chybě věděl pan farář předobře, mluvila o ní Verunka, a uznala ji sama Gusta, znala ji a bála se jí, ale přemoci, udusit a zdolat ji nemohla.

Zápasila s ní ve svých myšlenkách a v celém nitru, ale chyba byla silnější a mocnější než slabé děvčátko. Nikdy se nedala přemoci, vždycky zvítězila. A ta chyba se nazývala „vzdor“. Ano, ten to byl, který dovedl děvčeti otrávit dny i noci, slzami zalévat její oči, zahánět sen z mladých víček a třeba na několik dní vyštvat z celé fary spokojenost.

Přečasto si Gustička pevně a svatě umiňovala a nejednou se panu strýčkovi zaručila ctí, že svého vzdoru zanechá, přemůže jej, že se mu vzepře, ale nikdy se jí to nepovedlo.

Mnohdy celé neděle, ba měsíce v ní spal a zdálo se, že je navždy zaplašen, ale pak náhle stačila nepatrná jiskřička, aby vznítila požár a černý vzdor probudila.

Potom dívčina nejedla a nepracovala, pobledlá se plížila domem a nepromluvila s nikým, až záchvat pominul a vyjasnilo se. Tu si všichni oddechli, nejhlouběji pan farář. A načas byl opět pokoj. Jednou takový případ pokazil ve faře celou krásně uchystanou slavnost.

Bylo to v létě a v Polankách se chystali k biřmování. Všude už stály slavobrány a na faře měli plné ruce práce. Husy, kuřata i kachny měly zlý den.

Jindy dobrá a laskavá Verunka dnes jen krvelačně vraždila a brodila se krví nevinné drůbeže. Všude se mylo, drhlo, smýčilo a čistilo; panna Verunka, služka i zjednaná

to nádenice měly plné ruce práce, paní učitelová se zabývala pečením cukrovinek a koláčů, a pradlena škrobila a žehlila pracné vyšívání na rochetkách a kostelním prádle, aby bylo všechno čisté, krásné, skvoucí.

Dvanáctiletá Gusta, jako kapka rtuti, se rozptylovala a pobíhala na všechny strany. Těšila se nevýslovně na tu slávu, které se i ona měla zúčastnit, třásla se radostí, veselostí a touhou být všude platnou, užitečnou a důležitou.

Hned paní učitelové pomáhala strouhat mandle, šlehat sníh a třít těsto na práškovou bábovku, hned posluhovačce přidržovala židli, aby se mohla natáhnout až na strop pro pavučinu, a než by kdo očima jenom mžikl, už stála na stolici a v misníku čistila mosazné nádobí, otírala parádní mísy a stavěla na stůl Bětce k umývání.

Pan farář, vcházeje chvílemi do kuchyně, blaženě děvče pochvaloval a hladil po vlasech. Těšil se, že vše dobře dopadne, bez nehody. Dětinsky se těšil i na svého miláčka, jak krásně panu biskupovi přednese uvítací řeč. Znal Gustu a věděl, že se nedá zahanbit.

Už dopoledne donesla švadlena z města dívence nově ušité šaty. Verunka sice hubovala, to že je krajek našitých, kdo že má potom takové šaty žehlit, ale pan farář všemu jinak rozuměl a Gusta jej dusila polibky, slibujíc, jak bude hodná za to, že jí pan strýček připravil tolik radosti.

I ona měla jít k biřmování a za kmotru měla slíbenou paní učitelovou a od pana strýčka dostala hned včera ráno, když přijel z města, Třebízského Pomněnky.

Chtěla dnes strýčkovi dokázat, že si jeho dobroty váží a že mu chce být vděčná, a otáčela se v kuchyni, jak dovedla.

Ale když se ve své horlivosti natahovala po hrnečcích v nejvyšší řadě misníku, vzepjala se a stoupla si na stolici až na špičky, aby na ně dosáhla – běda. Židle, jak šlápla na její okraj, se zvážila a Gustička střemhlav, zapotácejíc se, sletěla na zem a strhla s sebou vše, co stálo na okraji kuchyňského stolu.

Rána, třeskot a řinčení a potom zděšené výkřiky dívčiny i Verunčiny nasvědčovaly tomu, že neštěstí bylo hotovo.

Děvče se zdvihlo bez úrazu, ale tetinčina parádní polévková mísa se válela v ubohém stavu, v podobě sta střepů pod stolem, o talířích a sklenicích ani nemluvě.

Gusta ihned pochopila, co učinila, že způsobila velikou škodu a velikou nesnáz; v čem tetička předloží panu biskupovi polévku? Na její líčko hned vytryskly slzy jako hráchy – ani necítila, že se hodně uhodila – spěchala jen co nejrychleji vrhnout se k tetičce, prosit ji za odpuštění a pospíšit k panu strýčkovi s naléhavou prosbou, aby mohla otevřít svou pokladničku, vysypat z ní svoje úspory a ještě teď před večerem běžet do města pro novou polévkovou mísu na zítřejší slavnost.

Ale slzy a prosby rázem zkameněly a jako strašlivý balvan se svalily na dětské srdce, když Verunka, od rána mrzutá na několikadenní lopotu, únavu a průvan, z čehož jí v kloubech lámalo a v hlavě píchalo, co mohla nejrychleji k ní přiskočila a dala jí do zad dva pádné štulce.

V celé výšce své pružné postavy se Gusta vztyčila, zdvihla ruce proti tetičce a zvolala spíše výhružně než prosebně: „Nebijte mě, och, nebijte mě, já to povím panu strýčkovi!“ Ale panna Verunka ve svém hněvu neznala žertu a dívčino vystoupení ji popudilo tím více. „I ty jedna,“ rozkřikla se, „málo na tom, žes udělala takovou škodu, ještě se mi chceš postavit?“ A sahala do zásuvky pro vařečku, aby děvče potrestala. Leč Gusta nečekala, jako lasička proklouzla vedle tetičky ke dveřím a divoce se řítila přes dvůr do zahrady.

Pan farář uslyšel v pokoji ránu, třeskot a výkřiky a přiběhl všecek ulekaný do kuchyně. „Ale, ale, Verunko,“ káral rozhněvanou hospodyni, zvědav, co se stalo, „copak musíš být hnedle tak hr? Vždyť děvče za nic nemůže! Škoda už se nenapraví, jen jsi dítě vzbouřila a rozplakala. Jistě chudáček někde sedí a naříká.“

A pan farář pospíchal, aby svého miláčka vyhledal a uchlácholil, nedbaje ani Verunčiny rady a slibů, že Gustě za její zpupnost a vzdorovitost dnes nedá večeři; nad kuchyní že je paní ona a v tom si poroučet nedá.

Však ani nebylo večeře pro Gustičku zapotřebí. Padl na ni vzdor a vmžiku svíral kleštěmi celou bytost. Tatam byla dobrá a pevná předsevzetí, která si včera po svaté zpovědi činila. Všecko v ní vzkypělo a krev bouřila v cévách jako láva. Tetička ji bila, ji, Gustu, na kterou nikdy nikdo nepoložil ani prst, kterou vždy pan strýček jenom hladíval po hlavě a na niž nedal dopustit.

Pan farář se mýlil, když se domníval, že jeho schovanka někde v koutečku pláče. Tvrdě svírala rty, i pěsti tiskla křečovitě, oči ji pálily, ale zaplakat nemohla. Kdyby mohla plakat, snad by jí bylo opět dobře, ale tak? Bez večeře i bez modlitby lezla do své postele se žebříčkem; na večeři chuť neměla a modlit se neodvažovala, byla si vědoma, že jedná zle, a nechtěla Pánu Bohu na oči.

Ale pomoci si nemohla, třebaže stokrát věděla, že předobrého pana strýčka trápí.

Pan farář doufal, že se děvčátko ze všeho vyspí, ale mýlil se. V noci dostala Gusta prudkou horečku, křičela ze spaní, žalovala na svou sirobu a chtěla utéct z postele. Ráno kvapem ujížděl kočí do města pro lékaře a na faře bylo smutno, úzko.

V takové náladě vítali před polednem pana biskupa a na pokažené biřmování dlouho pamatovali. I Gusta, když se uzdravila, trpce želela, že se jí vytoužená slavnost tak pokazila. Uvědomovala si, že si tím vším byla sama vinna, a od té doby se svého vzdoru nesmírně bála.

Nebýt někdy toho zlého mračna, bývali by na faře žili jako v ráji, a mladá dívka by měla zlaté mládí. Pan strýček jí nic i neodepřel, měla v něm důvěrníka a nejlepšího přítele a jemu se nebála svěřit se žádnou svou dětskou starostí. To k panně Verunce už takovou důvěru nechovala. Tetička bývala někdy mrzutá a neměla pro dětské zájmy pochopení. Nepamatovala se, jaký rozum mívala, když sama dorůstala. I ona měla schovanku ráda, ale byla z těch povah, které nikdy neumí svou lásku slovy a očividnými skutky dokazovat.

Gusta se také s tetičkou nikdy tak nemazlívala a ((nevydávala)) jí lásku jako strýčkovi. Och pan strýček! Jakou měl dobrou, vlídnou a veselou povahu, jak uměl s Gustičkou jednat, jak ji upoutat svým příjemným vyprávěním, jaká ponaučení podat v zábavném obalu, že se mladé Gustě ani nezdála být napomenutím, a přece padala přímo do srdce.

Tak se měli rádi, tak si rozuměli, bělovlasý stařeček s dorůstajícím dítětem, že ani nepozorovali, jak léta ubíhají a čas rychle kvapí.

A kvapil čas vskutku rychle. Než se pan farář nadál, bylo Gustičce osmnáct let a ona byla dospělou dívkou. A to dívkou opravdu velice půvabnou, hezkou a milou. Však pan farář pozoroval, jak se všichni mladíci po ní ohlížejí, viděl, že se všem líbí, a skoro se obával; čekal, že i její srdce promluví, ba zdálo se mu, jako by už nebylo volné. Toho se právě lekal, zda volilo dobře.

Znal Gustinu vznětlivou povahu a bál se i jejího vzdoru; věděl, že by se jí těžce bránilo, kdyby si vzala do hlavy něco, co by bylo třeba i k jejímu neštěstí. Strachoval se o svého miláčka, cítil, jakou ranou by pro něho bylo, kdyby Gusta neměla být šťastná, cítil to dobře a denně se za svou schovanku vroucně modlil, aby jenom šťastně volila.

Bylo to v předvečer noci filipojakubské. Celá společnost jako každodenně i dnes se sešla před farou, ale dívky měly šátky přes ramena a neusedaly jako jindy na lavičku. Zůstaly stát, porozprávěly s Gustou, a ta už vrazila k panu faráři do pokoje.

„Pane strýčku, prosím vás, dovolte mi jít trochu s děvčaty do polí. Chlapci dnes pálí na kopcích čarodějnice, chceme se podívat. Přijdeme brzy, slibuji vám.“ Hned se hnala k strýčkovi, bílé vlasy mu hladíc a lichotíc se k němu. „Pěkně vás prosím, strýčku, dovolte mi jít!“

Pan farář se rozpačitě zbavoval jejích rukou, které ho jako kleštěmi svíraly, a po malém váhání se zeptal: „A copak tam bude za tak velké vyražení, vždyť čarodějnice jsi viděla už tolikrát.“

„Ach, pane strýčku, což sám neříkáte, jaký požitek je procházka v jarní noci, a zvláště v první májové noci?“

„Jistě,“ pokyvoval pan farář bílou hlavou, „to já všechno uznávám, ale že jdou také mládenci, to se mi valně nelíbí. Co tomu řeknou lidé, že jdeš tak pozdě bez dohledu do polí.“

„Pane strýčku, jde i Anička poštmistrová, a paní poštmistrová jí přijde naproti. Nebojte se o mě, dovolte mi, za hodinku jsme zde.“ Gusta cítila, že pan strýček roztává, proto horlivě slibovala. „A nepůjdeme daleko, jenom kousíček za ves a zase zpět. Na všech kopcích hoří světla, a mladý Potocký dal dva sudy od petroleje a ty bude učedník zapalovat.“ Čelo páně farářovo se lehce zachmuřilo. Měl chuť děvče nepustit nikam, ale nechtěl jí kazit radost‚ a zbytečně pokoušet její vzdor; proto když i Anička přišla za družku prosit, dal své svolení s připomenutím, že jim přijde naproti. Gusta mu všechna rozradostněná vroucně políbila ruku a slíbila: „To nás brzy potkáte!“

A už se všecky ubíraly kolem kostelíka po silnici ven do polí. Pan farář, vykloniv se z okna, hleděl za nimi, dokud nezašly. Byly samá záře, samý úsměv, jaro samo. A jeho Gustička, och opravdu, ze všech nejhezčí, nejpůvabnější, nejpružnější. Jejich hovor a smích hlaholil celou návsí, zvonil a třásal se jako skřivánkova píseň. Ba, zahlédl pan farář i hlouček chlapců, kteří za kostelem čekali, a teď se k dívkám přidali. Usmál se shovívavě svou úzkou, dobráckou tváří a zašeptal: „Jsou to děti,“ a jako vždy i dnes uznával: „Bývali jsme také takoví.“ Vyklonil se hlouběji oknem, aby je ještě zahlédl, ale brzy se zachmuřil. „Zase jde s tím větroplachem. Proč právě s ním?“ lekal se dobrý stařeček. „Bože, nedej, aby z toho pošlo něco zlého.“

Gustiným průvodcem byl mladý Potocký, velmi hezký mladík, jediný synek zámožného obchodníka. Jej a Gustu pan farář sledoval očima a zachycoval jejich úkradkem vyměňované pohledy a něžné úsměvy. Vyciťoval, že ti dva mladí lidé si nejsou lhostejní, a strachoval se z toho. Miloš se mu příliš nezamlouval; zdál se mu rozmazlený, lehkomyslný a nehospodařily, též příliš mladý, vždyť ani neměl za sebou vojnu a známost by proto měla dlouhé trvání. Leč bál se děvčeti něco rozmlouvat. Co kdyby se mýlil a Gustu pobouřil a upozornil na to, o čem snad ani nevěděla? Utěšoval se jenom tím, že má schovanka k němu důvěru a že mu snad poví, až se jí někdo zalíbí. Ostatně i on bude bdít na stráži a včas mladou hlavičku napomene a upozorní. Bával se vždycky toho, že se mu Gustička provdá, jak smutno bude na faře, ale přece toužil dočkat se, aby věděl, jak se jí půjde bez něho po životní dráze. Bude mít dobrého a zdatného průvodce? Chtěl se dočkat její svatby, jejího štěstí a jejích dětí. Jen, Bože, dej, aby to bylo dobré.

Mládeži se šlo vesele. Sotva vyšla za vesnici, hned se mladé dvojice rozptýlily. Anička poštmistrová šla s mysliveckým mládencem Klimešem, k Máni nadučitelové připojil se Dvořáček, účetní z lihovaru, a Milka, dcera ze statku, ráda přijala za průvodce hezkého hodináře Klímu. Samé hezké mladé páry. A ze všech nejhezčí byl ctitel Gustin, Potocký, mladík jako jedle, černooký, černovlasý, bezvadně ustrojený. Kdo by se divil, že se Gustičce líbil? Ti dva zůstali poslední, a Miloš zachytil ruku půvabné Gusty.

„Že alespoň chvilku jsme našli k důvěrné rozmluvě,“ těšil se rozradován. „Nevíte, jak na vás vzpomínám, jak po vás toužím, vás miluji, a vy jste stále doma a pod dozorem jako zakletá princezna.“

„Však i já bych někdy ráda vámi promluvila o samotě, ale znáte naši tetičku, a i pan strýček stále hledí oknem, abychom nemohli trochu poodejít,“ vysvětlovala, hořícíma očima na něho hledíc a nebráníc mu, aby její ruku tiskl.

„A já vím dobře, že pan farář i panna Verunka naší známosti nepřejí a nevrazí na mě. Vím i, že by raději viděli, kdybyste si udělala známost s tím kantorem, třeba je to jenom samá bída.“

Mladík mluvil pohrdavě a Gusta na něho udiveně pohlédla. „Proč si to myslíte? Ani strýček ani tetička mi nikdy nic takového neříkali, ba ani učitel mi nikdy nedal najevo, že by o mě stál. Že se spolu trochu bavíme?“ Gusta se zasmála.

„A vidíte, přece se ho bojím. Vidím, jak jinak se pan farář dívá na něho než na mě, jak se panna Verunka naň usmívala. Cítím v něm soka a nenávidím ho. A kdybyste věděla, jak trpím, žertujete-li s ním a on na vás hledí tak – tak všecek v obdivu a vzrušení. Gusto, kdyby se mělo stát a vy si jej vzala, pak věřte, zle by to se mnou dopadlo. Utopil nebo oběsil bych se – anebo si koupím browning a –“

„Ale, Miloši,“ zakryla mu Gusta rukou ústa, „co si myslíte? Vezmu si vás a jenom vás, a budou-li nám zabraňovat přesmoc, uprchneme spolu.“

„Jste tak silná, abyste je kvůli mně opustila?“ ptal se rozčileně.

„Já mám síly,“ horovala romantická dívka, „to ani nevíte. Mně neporučí na celém světě nikdo. A co se učitele týče, buďte úplně klidný. Já se s ním sice ráda bavím, on je takový zábavný a duchaplný, ale vzít si ho? Nikdy! I kdyby pro všechno, tedy nikoli pro jeho jméno. Takové má hrozně směšné, ohyzdné jméno – Chudáček! Ne, ne, paní Chudáčkovou bych nebyla, ani kdyby měl zlaté doly. A k tomu se jmenuje Čeněk!“ Oba se hlasitě a bujně rozesmáli.

„Tedy nebudete jinou než paní Potockou?“ řekl, když se dosyta vysmáli, a kradmo ji políbil na sametovou tvář.

Na všech kopcích plály čarodějnice, vysoko létaly a obloukem dopadaly. Milošovy sudy hořely nejlépe, zrovna jako jeho srdce a nerozumná hlava.

Brzy po odchodu těch „velikých dětí“, jak je pan farář nazýval, vydal se dobrý stařeček také za nimi. Vždyť vpravdě byli všichni jeho dětmi. Mimo myslivce Klimeše, který sem přišel kdoví odkud, držel je všecky na rukou, když je jejich matky při úvodě obětovaly. Všecky ve škole učil a všecky ze školy propouštěl. Byly tedy jeho.

Sel tiše jarním večerem, krásným večerem, kdy se člověku zdá, že nebe je zemi bližší, že se k ní sklání, níží a líbá ji. Jarní země hluboce oddychovala ze spaní a voněla svou vlhkostí, mladičké obilí se lehce vlnilo a šikmým letem se nad samou hlavou mihl netopýr. Od nedalekého rybníka se nesla žabí píseň, a halekání mládeže ze všech stran budilo noc ze spaní. Pan farář, na jehož hlavě už dávno zima ustlala své jíní, šel probuzeným jarem a bezděčně jej zachvacovalo nadšení. Zdálo se mu, že i on je dosud mlád, že i on jde s kamarády podívat se na „čarodějnice“, že i v jeho prsou je oheň a v hlavě mladá odvaha. Usmál se svému snění. Och, kdy už všechno usnulo, a oheň zhasl, co let už všechno klidně dříme v prsou! A jsou zase jiní, mladí, zase jim hlava plane a srdce hoří. On půjde brzy spát a ti mladí budou stárnout, aby na jejich místo přišli zase další. Ti mladí, co teď pijí z číše radosti. Mezi nimi je i jeho Gustička. Stařeček vzhlédl k nebi, na němž se v hasnoucím temnu nádherně vinula mléčná dráha.

„Bože, který jsi mládím ozdobil život a láskou mládí a který dáváš do srdce touhu po srdci, dej, aby to dítě volilo

šťastně.“ Stanul, sepjal ruce a pohleděl vzhůru. V Polankách zvonili klekání. Velebně a vznešeně bila srdce v hlaholících zvonech, zvuk se nesl do daleka, nad lesy, až kdesi hasnul. Pan farář miloval své zvony, jejich hlahol jej dojímal, s nimi zvučelo i jeho srdce. V zanícení naslouchal, nevěděl ani, zda se modlil ústy „Anděl Páně“, cítil jen, že byl Bohu blízko. Snad by tak byl stál dlouho, ale z nadoblačných výšin jej náhle strhl mužský hlas, přející uctivě dobrého večera.

Obrátil se a poznal učitele Chudáčka, který se ptal, kam má pan farář tak pozdě namířeno. „Ale hledám Gustičku. Vyprosila si dovolení jít s děvčaty a zdá se mi, že šla trochu daleko.“ Dali se do hovoru, jdouce místy vedle sebe, místy za sebou po mezi, aby se vyhnuli hustému blátu. Jejich hovor se točil hlavně kolem páně farářovy Schovánky. Pan farář, jako vždy, mluvil o ní s největší něžností a učitel nadšeně poslouchal.

Učitel Chudáček byl štíhlý, velký muž, žádný mladík, už zralý muž na ženění se svými třiceti roky. Nebyl nijak zvlášť krásný, ale mužný zjev celé postavy i tváře budil bezděčně sympatii. Příjemný byl též zvuk jeho hlasu a hlavně měkkého srdečného smíchu. V Polankách byl velmi oblíbený a všecky děti ho zbožňovaly. Dospělým byl milý, že jednal vždy srdečně a pravdivě a pro každého míval vlídný úsměv a přívětivé slovo. I pan farář mu byl vřele nakloněn, a někdy v koutečku jeho duše kmitlo se nesmělé přání: „Kdyby tak Gustička, kdyby tak učitel –“ Ale ústa je nikdy nevyslovila.

Gustička byla posud děcko a učitel vážný muž. Ale neumíralo nikdy to načaté „kdyby“, vždy se znovu vracelo a znovu se ozývalo.

Dnes si s Chudáčkem vyprávěli, jak čas letí, jak stromy u cesty a děti ve škole rychle rostou, a pan farář se opět vrátil k svému miláčkovi.

„Jako ta moje křepelka. Nedávno chodila do školy, vidím ji před sebou, když jsem ji tam prvně vedl. Koupil jsem jí pěkné pouzdro se zámečkem, které trochu zaplašilo strach z neznámé školy. Ten má snad každé dítě, i když je doma nikdo nestraší. Zato domů se vrátila plná radosti, jak to je ve škole pěkné a jak je pan nadučitel hodný.“

Pan farář se lehce zasmál. „Tak mi to připadá jako před měsícem, a zatím už je z ní děvče skoro na vdávání.“

„Snad se vám i brzy provdá,“ prohodil učitel.

„Nerad bych, nerad. Zdá se mi, že bude na faře jako v hrobě, až tam ona nebude. Ale zdržovat ji také nehodlám, rád bych se dočkal jejích oddavků.“

Chvilinku bylo ticho, jen jejich kroky na kluzké mezi a vzdálený hlahol chlapců a děvčat rušily ticho nádherného večera.

Náhle si učitel odkašlal, a jako by se rozhodl, řekl kvapně: „Už dávno jsem chtěl s vámi mluvit, důstojný pane, vážně. Mám k vám prosbu. Snad mi nezazlíte, že jsem tak smělý.“

Pan farář, překvapen, zdvihl hlavu a pohleděv na učiteli‘ tázavě, vybídl jej: „Jenom mluvte, příteli.“

„Důstojný pane, mluvíme tak o slečně Gustičce, jsme spolu sami, kdy se nám zase taková příležitost naskytne? Už dávno jsem do slečny zamilován a dávno se chystám, především vám, se ze své lásky vyznat. Nemohu vám povědět, jak neodolatelně mě to k ní táhne. Zdá se mi tak okouzlující, dráždivá a přitom čistá, že by mi připadalo nejvyšším štěstím nazývat ji svou.“ Pan farář se radostně zasmál a rázem byl všecek potěšen. „To ale promluvte s ní, nikoli se mnou,“ zažertoval a mladému muži poklepal na rameno.

Ale učitel odporoval: „Slečna mě k vyznání nepřipustí, pouze žertuje a vtipkuje. Tím si nenaříkám, je mladá a veselá, právě proto ji miluji. Větší starost mi působí, že 1 slečna více než o mě zajímá o mladého Potockého. Lekám se, že své srdce zadala jemu.“

„Ale, ale, to snad ještě ne,“ lekal se i pan farář, i když mu už dávno takové myšlenky přicházely.

„Obávám se, že ano,“ stál učitel na svém, „ale láska přece nemůže vše a nemůže být jeho láska větší než moje, což se mi snad někdy podaří slečně dokázat. Jenom chci mít vaše svolení, že se smím o slečnu ucházet.“

Pan farář mu podával ruku. „Vaše nabídka, pane učiteli, je mi nadmíru milá a nemohu ani říci, jak rád bych vám a Gustě svázal ruce. Vím, že jste řádný a čestný muž, že by byla dobře zaopatřena. Ale nutit ji do ničeho nechci, a také se bojím, abych u ní nevzbudil vzdor. Musíte vyčkat, až se naskytne příležitost.“

„Budu trpělivý,“ slíbil učitel a ukázav před sebe, doložil: „Musíme skončit, zdá se mi, že se výprava vrací.“

Vskutku se ze skalnatého kopce, na němž dohasínaly Milošovy sudy, po mezi, druh za druhem, všichni vraceli. V čele všech spěchala Gusta. Bylo patrno, že pospíchá, vážíc si napomenutí pana strýčka, aby se brzy vrátila. Však už pana faráře poznala a úprkem se k němu pustila.

„Že jsme se nezdržely dlouho?“ ptala se, líbajíc strýčkovi ruku.

„Jsi hodná,“ pochvaloval pan farář a hladil po hlavě Aničku, která mu také pospíšila políbit ruku.

Gusta se smála na učitele a řekla mu vesele: „Měl jste být s námi, zblízka byly ty čarodějnice mnohem zajímavější. Nebo jste se jich bál?“

„Těch starých se nebojím,“ zasmál se Chudáček, „spíš nějaké mladé, krásné čarodějky; dnes je přece kouzelná noc.“

Gustě se odpověď líbila, ale mladý Potocký se škaredil, měře nevraživě toho, který se nepovolaně vetřel do jejich kruhu. Ale Gusta si toho nevšimla, zavěsila se do Aničky a předběhla s ní celou společnost.

Anička snivě opřela hlavu o družčino rameno a svěřovala jí, co radostně svítilo v jejích modrých očích: „Gustičko, jsem tak šťastná, Klimeš mi dnes vyznal lásku.“

Téhož večera usnul pan farář pozdě. Přemýšlel, jak by Gustě vše dobře a rozumně pověděl a jak by vše zařídil, aby nezranil žádné z těch mladých srdcí.

II

Bylo před Božím Tělem. Na faře plno práce. Žehlilo se pro kostel a vázaly se kytice na oltář. To byla práce Gustina, ona roztřiďovala barvy a skládala k sobě; měla vrozený vkus a od ní uvité kytice vypadaly jako od zahradníka, Anička jí při tom pomáhala a nějak smutně vzdychala.

„Proč jsi tak smutná, Aničko?“ ptala se Gusta, držíc v prstech kousek bílého bezu a voníc k němu. „Stále na tebe hledím, že jsi nějak zamlklá.“

„Jak bych nebyla,“ smutně vzdychla Anička, „když mám takové soužení. Tatínek se dozvěděl o mé známosti s Klimešem a zakázal mi s ním mluvit. Taková známost prý by nikam nevedla; ani za deset let že se nebude moci Klimeš oženit. Proto jsem smutná, vím, že mě čeká velké soužení, tatínek je přísný, a co si umíní, v tom nepovolí, a já zase na Klimeše nezapomenu.“

Gusta útrpně pokyvovala kučeravou hlavou. „To tě lituji a věřím tvému trápení; vím, co je láska a jak by bylo mně, kdybych se musela rozejít s Potockým.“

Děvčata si povídala, a kytice pod jemnými prstíky jen rostly. Práce ubývalo až radost. Však jí bylo do večera ještě dost.

Pan farář měl na louce plno lidí, sklízeli seno, a při lom pobíhání myslil na své zítřejší kázání. Věděl už dávno, co lidem poví, býval vždy dobrým kazatelem, ale přece nechtěl zůstat nepřipraven. Však se také lidé na jeho kázání těšívali. Stařeček uměl své posluchače vpravdě rozebírat a zaklepat jim na srdce.

Díky Bohu, ač měl už sedmdesátku hodně překročenou, paměť i hlas mu dosud sloužily, vadilo jenom to, že mu vpředu vypadaly tři zuby. Těch velmi litoval a někdy si naříkal, že už má špatnou výřečnost a že už jeho kázání nejsou taková, jako bývala. Ale sám tomu docela nevěřil. Viděl na tvářích svých posluchačů, že právě opak je pravdou.

Panna Verunka měla největší pilno. Na ní spočívala celá domácnost, ona musila dbát o pořádek i o vaření, a že se dnes v poli pracovalo na senách, musila vařit i pro dělníky. K tomu chytila nějaký „průvan“, takže ji píchalo v kloubech a sotva chodila.

Zatím byly kytice uvity. Anička odešla a Gusta čile a pilně zastávala tetičku. Už bylo všechno hotovo a pan farář z louky doma; jen večeři ještě upravit, sekáče vyplatit, půdu uzamknout – nu, stále práce dost, ale hlavní bylo odbyto.

A tu se Gusta kamsi ztratila. Sháněli se po ní, čekali s večeří, ale Gustička nepřicházela. Až když Verunka vešla do sadu, aby se tam po ní poohlédla, nalezla ztracenou.

Zaslechla totiž tlumený hovor a hned spatřila svou neteř, jak stojí na zahradním sedátku, nahýbá se přes zahradní zeď a s někým na druhé straně hovoří. Podle hlasu Verunka poznala, že je to Potocký.

„Jdeš hned domů, Gusto!“ zavolala rozhněvaně.

Jak by blesk sjel, tak se mladý párek rozprchl. Gusta seskočila jako veverka a kvapně utíkala před tetičkou do domu.

„Nestydíš se, Gusto,“ vadila se Verunka, chvátajíc za dívkou, „tak pozdě se zde scházíš za našimi zády, a to si pan strýček ani já nezasluhujeme. Co si lidé pomyslí, když tě takhle pozdě vidí ve společnosti takového větroplacha, a co si pomyslí o mně i o panu faráři, že tě necháme?“

„Copak jsem udělala zlého?“ řeklo děvče a v očích mu zlověstně zablesklo.

„Nu jen nemysli, že je to něco pěkného scházet se večer na milostné schůze,“ rozhorlovala se Verunka.

Pan farář, slyše v pokoji vádu a sestřin křik, kvapně vyšel ven a sháněl se po příčině hněvu. Verunka, rozezlená, mu hned celou věc žalovala. „Tak pozdě večer si ona udělá dostaveníčko a v nejpilnější chvíli – hned bych tě, ty –!“

Ale pan farář rázem všechno ukončil. „Verunko, jdi si do kuchyně, a ty, dítě,“ řekl mírně, ale určitě, „mi pojď vysvětlit, co se vlastně stalo.“ Proti tak určitému vybídnutí nemohlo být námitek. Panna Verunka, bručíc a hubujíc, odcházela. Gusta pak vklouzla za strýčkem do pokoje.

„Opravdu jsi, Gustičko, měla s Potockým dostaveníčko na zahradě?“ zeptal se vlídně a usedaje, kývl děvčeti na židli u stolu.

„Ano,“ řekla pevně a chmuříc čelo, pohlédla na strýčka tmavýma očima, polovzdorně, polopolekaně.

„Musím s tebou, dítě, vážně promluvit o známosti,“ řekl pan farář a těžce odkašlal. Cítil, že to bude nesnadné a bouřlivé.

Skoro se bál. A přece to jenom muselo být – a čím dříve, tím lépe.

„Pověz mi, Gustičko,“ počal vlídně, aby děvče povzbudil, „jaké má s tebou Potocký úmysly? Víš dobře, když člověk něco počíná, že musí vědět, proč tak činí a za jakým cílem. Mluvili jste o tom?“

„Mluvili,“ odpověděla Gusta a hrdě dodala, „Chce si mě vzít.“

„Tedy má vážné úmysly,“ usmál se pan farář, ale hned se znovu tázal: „Souhlasí s tím jeho rodiče?“

„Jistě, mají jenom jeho a nic mu neodepřou.“

„Jsi o tom přesvědčena, dítě?“ znovu se usmál, a skoro bolestně pokračoval: „Potockých obchod je sice dobrý a jejich poměry také, ale neznám kupce, který by nepotřeboval peníze, nu, a těch ty mnoho mít nebudeš.“

Dívka široce otevřela oči, jako by hned nechápala význam slov, ale pak se hlasitě rozesmála.

„Pane strýčku,“ zvolala a spráskla ruce. „Jakpak jste na takové myšlenky přišel? My se máme rádi a na nic jiného nemyslíme, my se vezmeme pro sebe samotné, pro žádný obchod, pro žádné peníze. Miloš mě má rád a žádnou jinou si nevezme než mě, a já jej také miluji, a kdyby neměl nic, neměl obchod a neměl peníze a nebyl ničím – vzala bych si ho!“

Jak byla hezká v tom svém nadšení! Tváře jí zaplály ruměncem, jak se rozohnila, a oči se leskly jako hvězdy.

Pan farář se na ni díval a na jeho zlaté srdce padl stesk. „Dítě, dítě,“ zvolal bolestně, „jak jsou tvoje ideály velké! Jen aby tě nezavedly a nezklamaly! Ty nevíš, co je život, ty nevíš, že v něm peníze často hrají skoro hlavní úlohu, že před nimi ustupuje láska, krása a všechno.“

„Pane strýčku!“ Gusta byla hluboce dotčena, a proto její výčitka vyzněla trpce a hořce: „Čím jsou potom vaše nadšená kázání o lásce, čím vaše volání ‚Kdo lásky nemá, nic nemá‘, čím vaše vynášení oběti?“

Pan farář povzdychl. „Nemluvím jen o lásce ženy k muži a muže k ženě, vynáším lásku k bližnímu, tu, která sebe obětuje, vše dává a nic nežádá zpět. Ale tvoje láska není tou božskou rosou, kterou já mám na zřeteli ve svých kázáních. Sobectvím by byla, kdyby sis přála, aby se Miloš s rodiči ve zlém snad kvůli tobě rozešel za každou cenu. A od něho by bylo nanejvýš sobecké, kdyby, jak jsi říkala, nic neměl, ničím nebyl, a přece tě chtěl k sobě upoutat. Nechci ti brát tvé ideály, ale tolik ti musím říci, že oba bloudíte.“

Gusta mlčela. Nevěděla, jak odporovat krásné řeči strýčkově, proto až po chvilce řekla tiše: „Vždyť o nějaké neposlušnosti nebo vzdorování rodičům není ani zmínky. Jeho rodiče nám jistě nebudou bránit a existenci má přece Miloš slušnou.“

„Nu, ovšem, ovšem,“ přikyvoval pan farář, ale upokojený dosud nebyl, „existence je to slušná, starý navedený závod, to by nebylo k zahození. Ale Miloš snad ani neví, že do obchodu je třeba peněz a že jeho rodiče nepřijmou nemajetnou nevěstu. A že velké věno mít nebudeš, to přece uznáš; po rodičích ti skoro nic nezbylo a já jsem také málo nahospodařil, víš přece, že jsem nikdy nemíval v úmyslu zbohatnout z mozolů a víry svých věřících.“ To Gusta všechno chápala a uznávala. Znala skoro nazpaměť Verunčiny domluvy, v nichž panu strýčkovi vytýkal a až přílišnou a bláhovou lidumilnost: tetička je zahajovala skoro pokaždé, když po pohřbu nějakého chudáka a křtu nemanželského robátka, jemuž do vínku sudičky jen bídu a lopotu darovaly, pan farář se spokojoval vřelým „zaplať Pán Bůh“ a peníze naprosto odmítl, ba mnohdy i přidal.

Tehdy tetička hubovala: „Na sebe máš taky trochu pamatovat; podívej se na svou otřepanou kleriku a umaštěný, odřený klobouk, ani ošatit se nemůžeš. O sebe se nestaráš, jen a jen o lidi, a přece se na nějakou zvláštní vděčnost nemůžeš spoléhat.“

Ale pan strýček ji brzy a řádně usadil. „Verunko, Verunko,“ říkával pokaždé, „jak jsi malicherná a pošetilá! Nevíš, že Syn Boží chodil bos a klobouk vůbec nenosil? Jen když mám v sobě světlo a čisto, když mám dobré svědomí, a to, díky Bohu, mám, a kdybych měl dnes umřít, nic se nebojím.“

Na to vše Gusta vzpomněla a zabolela ji strýčkova připomínka. Proto jej spěchala ubezpečit: „Pane strýčku, nenapadlo mi nikdy ani ve snu, že byste měl pro mě shánět věno, vím dobře, čím jsem povinna a co by bylo ze mě bez vás. Ráda bych vám vypověděla svoji vděčnost, kdybych to jenom dovedla, jak bych si přála.“

Pan farář byl pohnut vřelými a vděčnými slovy své schovanky. Pohladil ji láskyplně po tváři a setřel hřbetem ruky slzu, která mu vyklouzla na bílé řasy.

„Já bych ti, dítě, rád všechno dal, věno, štěstí, a to hlavně, být to jenom v mé moci. Ale protože štěstím nevládnu, varuji tě alespoň před tím, co by vedlo k jeho opaku, a proto, duše moje, bud‘ moudrá, bud opatrná a zdrženlivá, neboť vím: co teď nazýváš láskou a štěstím, není tím, zač to považuješ. Umoudři se, tohle není šťastná volba.“

Ač byla prve Gusta krásnými slovy prodchnuta, po této poslední strýčkově domluvě hned na vše zapomněla a rázem všecka pobouřena zvolala: „Ale strýčku, proč mi trochu té lásky nepřejete, proč mi všechno vymlouváte a berete?“

„Gustičko, podívej se,“ nabíral pan farář dechu a myšlenek, „poslechni mě, buď moudrá. Rozum sídlí výše než srdce, proto jej spíš sluší poslouchat. A tvůj ti jistě řekl, že se Potocký dosud ženit nemůže, že nemá ještě ani vojnu za sebou.“

„Nemusí čekat; je jediný syn, otec si jej vyžádá.“

„A kdyby i tak bylo. Bude vaše známost trvat dva, tři, čtyři roky i více, a kam vede taková dlouhá známost? Druh druha často omrzí, zevšední si a vezmou se pak jenom jako z donucení, nepovstane-li z toho ještě více zlého, o čem ty snad nemáš ani tušení. A mimo to je mladý Potocký lehkomyslný a nerozumný.“

„Jak to můžete říci, strýčku?“ zvolala dívka popuzeně a slzy se jí třásly v hlase. Ale pan farář stál na svém, věděl, že musí celou věc projednat do krajnosti,

„Ano, je lehkomyslný, slyším, jak často plýtvá penězi, a mnohdy se i hodně napije. Nechci tě strašit a něco ti brát, ale myslím si, kdožví bude-li jeho láska tak pevná, jak slibuje a sám se snad domnívá.“

„Jste všichni proti němu,“ vybuchla Gusta podrážděně a propukla v pláč. „Jenom chyby na něm vidíte a vymýšlíte, jenom jej haníte a jeho dobré vlastnosti popíráte. Jenom mi kazíte všecku radost a vnucujete: k lámání. Proč by mě nikdo nesměl mít rád, což jsem tak ošklivá a zlá, že by jeho láska nemohla být opravdová? Že by mě jenom musel klamat? Proč bych jenom já nesměla být milována, když každá jiná dívka smí? Proč jenom já ne?“

Tisknouc dlaně na oči, vzlykala dívka náruživě a chtěla vyběhnout ven, ale pan strýček jí zastoupil cestu.

Bolela jej schovančina slova, ale věděl, že mládí bývá tvrdé i bezohledné, sahá-li někdo, třeba jen zdánlivě, na jeho práva.

Proto se ve svaté trpělivosti snažil dívku uchlácholit, ba odhodlal se říci jí vše, co už kolik týdnů nosil na srdci.

„Jak můžeš, milé dítě, mluvit o nelásce? Však vím, (mirv1) že takové rouhání ti jen tvoje prchlivost vehnala na jazyk. Což tě já a tetička nemáme rádi? Ale vím, ty myslíš jenom tu lásku, po které, uznávám, žízní každé mladé srdce. Však i té by se ti dostalo z jiné strany, ne jenom od Potockého. Hleď, povím ti o jednom věrném srdci, které tu v blízkosti pro tebe bije a na jehož pevnost bych více spoléhal než na city Milošovy. Nedávno jsem se setkal s naším učitelem a ten se mi vyznal z tajné lásky k tobě.“ Gusta zapomněla plakat a udiveně pohlédla na pana strýčka.

„Ano, dovolil mně, abych ti příležitostně o jeho lásce pověděl. A vidíš,“ domlouval dále pan farář, „to bych viděl rád. Je to pořádný člověk a nikdo proti němu nemůže říct křivého slova. S ním kdyby sis učinila známost, byl bych bez starosti, není žádný větroplach, nepije, nehraje v karty a dává si záležet na své pověsti. To bych věděl, že budeš dobře zaopatřena, ale tohle nepovede k ničemu dobrému.“

Gusta zůstala tichá jako pěna. Učitelovo nabídnutí ji překvapilo a trochu jí i zalichotilo. Chudáček býval středem ve společnosti, býval zábavný a uměl se pohybovat s vybranou roztomilostí, k tomu míval humor, že bavil všecky dívky sám. Trochu shovívavě hleděl na dětinská děvčata, ale rád se s nimi bavíval, zvláště Gustu vyznamenával a jí k vůli uspořádal mnohou zábavu a vycházku. Věděla to – a blaženě se smál, škádlila-li jej někdy i dost nemilosrdně. Ale že by to tak vážně myslil, to ji přece nikdy nenapadlo… Přece tedy Miloš viděl dobře?

Jako sirka přiblížená k láhvi benzínu, tak vzpomínka na Miloše podpálila její vzdor a ten, nemaje kam se obrátit, šlehl svým plamenem proti učiteli. Jak to, že se o ni uchází bez jejího vědomí, úskočně sobě pana strýčka podmaniv, na úkor její lásky s Milošem?

Aha, Gusta už ví, odkud vítr věje, pan strýček přeje jemu, a proto chce překazit její známost s Potockým. „Toho si vzít, toho?“ zvolala a líce jí vzplály prudkým ruměncem. „Nežli si vzít Chudáčka, to raději do vody skočím nebo uteču až na konec světa. Nevím, jak byste mě mohli přinutit k sňatku s takovým, který má tak ohyzdné jméno a který není nic, ale pranic hezký ani příjemný, který jen samou ctností se vynáší a zatím –“

„Ale, ale, Gusto, jak to mluvíš?“ zastavil pan farář proud její hany. „Je to možné, abys byla tak pošetilá a povrchní, aby jméno nebo zevnějšek dovedly hrát ve tvé volbě takovou úlohu? Srdce moje, co krása v manželství znamená? Jen pozlátko, které časem opadá. A věř mi, že příliš krásný muž bývá ješitný, a ta chyba jej často zavádí žena ustárne dříve, a muž krasavec, vida velký rozdíl mezi ní a sebou, často ubohou pohrdá. Neohlížej se na krásu, ale raději na dobrou, upřímnou povahu, která jediná je S to, připravit a založit rodinné štěstí. A učitel, byť neoplýval krásou, o jaké ty blouzníš, je jinak krásný, znám ho. Mimo to ani jeho zevnějšek si nezadá, jen ho posud spravedlivě; jeho postávaje souměrná, ba, hodně vysoká, a tvář docela příjemná, hlavně jeho dobré, šedé oči.“

„Pane strýčku,“ zasmála se zlostně Gusta, „vy jste se do toho Chudáčka zamiloval a chcete i mě nakazit, ale to se vám nepodaří. Nikdy a nikdy si jej nevemu, a budete-li mi zabraňovat, abych mluvila s Potockým, uhlídáte, co udělám: vylezu na skálu a srazím hlavu!“ S tím Gusta skončila, obrátila se a vyběhla ze dveří. Pan farář ještě dlouho hleděl ke dveřím, kde zmizela pružná, bujná jeho schovanka, hleděl, hleděl a na duši mu ulehla těžká, přetěžká starost.

III

Po rozmluvě s panem strýčkem chodila Gusta sice pobledlejší a zamlklá, ale v jejích hnědých očích svítil zvláštní ohníček. Trpí pro lásku, pro něho, pro Miloše! To vědomí ji naplňovalo divnou slastí. Vždyť ve všech románech, které až posud četla, trpěly hrdinky pro lásku různá příkoří – ale pak jejich láska přece zvítězila. Vyšla z přetěžké zkoušky velká a zářící jako hvězda.

Ovšem, moudře a spravedlivě jí pan strýček domlouval, to Gusta v koutečku svého nitra uznávala, ale přiznat si hlasitě takovou pravdu nechtěla. Pan strýček se mýlí, nerozumí lásce, je už starý a nikdy lásku nepoznal, aspoň takovou lásku ne, jakou prožívají oni dva, Gusta a Miloš. Mají se rádi a nikdy se nepřestanou milovat, nikdy, nikdy, nikdy.

Při té myšlence Gustička vždy zadupala, aby to nikdy bylo důraznější. Jak měla teď ráda Aničku! Společným osudem se teprve náležitě utužilo jejich přátelství.

Denně přibíhala odpoledne Anička na faru, aby se s Gustou pobavila. Měla dovoleno se s družkou scházet, ale večer k lavičce už chodit přestala. Nesměla.

Tatínek přísně zakázal schůzky s Klimešem a ostražitě dcerku střežil. Domníval se, že přísným zákazem donutí dívčí srdce k zapomenutí.

Mýlil se. Čím tužší byl jeho odpor proti mladé známosti, tím toužebněji po sobě mladí prahli. Paní poštmistrová viděla, jak dcerušce tvářičky pobledly a jak její ruce, jindy pracovité, teď často nečinně spočívaly v klíně a modré oči bloudily kdesi daleko, v myšlenkách až za obzorem.

Litovala Aničku, vždyť každé matce se tetelí srdce, když vidí, že její dítě trpí, ale uznávala otcovy obavy a cítila, že jeho přísnost je na místě. Co dobrého by vzešlo z takové deseti – dvanáctileté známosti?

A slyšel jaktěživ někdo, že by se myslivecký příručí mohl ženit?

I Anička věděla, že to s ní rodiče myslí dobře, a chtěla být vděčnou a poslušnou dcerou. Ale šlo to ztěžka. Dušička ji bolela převelice. Každý ví, čím je děvčeti jeho první láska.

Pan farář už několik dní hleděl na Aničku. Připadala mu smutná, pobledlá. „Copak je to dítě nemocné?“ ptal se sám sebe. Míval tichou a jemnou Gustinu družku rád; křtil ji a ve škole vyučoval. Bývala vždycky pozorná a jeho biblické výklady mu zrovna ze rtů hltala moudrýma modrýma očima.

A od té doby, co ve škole seděla vedle jeho Gustičky, bývala na faře denním hostem a žádný večer nechyběla venku na lavičce, až teď, už kolik dní ji tam pohřešoval, ba ani hezkého chlapce se zelenou vestou a tetřevím pérem za kloboukem tam nebývalo.

„Copak, dítě, k nám už navečer nechodíváš? Nebo ses rozhněvala na společnost?“ Tak oslovil pan farář Aničku, když vešel jednou odpoledne do besídky, kde obě dívky seděly a vyšívaly, a Anička vyskočila, aby mu políbila ruku.

Přitom vzal do obou dlaní její drobnou hlavu a obrátil obličejem ke své tváři. Na okraji víček spatřil stopy slz.

„Důstojný pane, já – já nesmím,“ řekla rozpačitě a odvracela tvář stranou.

„Proč?“ podivoval se dobrý stařeček. „Vždyť sem chodíte všichni tak dlouho a žádné z vás dosud nezakazovali, jste tu přece pod mou ochranou, to mohou být rodiče bez starosti.“

„To naši vědí,“ smutně povídalo děvče a náhle, jako by se rozhodlo, důvěrně na pana faráře vzhlédlo a řeklo: „Ach, důstojný pane, když naši nechtějí, abych mluvila s Klimešem.

„Ach, tudy na to,“ klepl se pan farář do čela. Nemýlil se tedy, bylo to v souvislosti s myslivcem. „A z jakého důvodu brání vaší známosti?“ ptal se s účastí.

Příručí mu připadal jako spořádaný mladík, neslyšel na něj žádnou hanu, o Klimešovi se vůbec málo ve vesnici mluvilo a to byl taky důkaz, že nikdy neprováděl nic výstředního. To se o mladém Potockém mluvilo častěji!

„Tatínek hubuje, že by taková známost trvala mnoho let, že se žádný myslivec nemůže ženit mladý, zvláště na zdejším panství, kde jsou lesníci ještě poměrně mladí, takže ani za dvacet let nepůjdou do výslužby. A říká, že si při dlouhé známosti oba zevšední, a často že on zapomene, a nakonec se ožení s jinou. Maminka k tomu dokládá, že se děvče přitom ustará a pak zůstane doma, nevdá se – a já že mám ještě mladší sestry a malé věno, že si nesmím stavět hlavu.“

Anička pověděla všechno upřímně a ke konci se dala do pláče.

Panu faráři jí bylo líto a soucitně se ptal: „A tys ho měla ráda, viď?“

Anička kývala a vytahovala kapesník, aby osušila slzy. „Ano, ale vím, že tatínek má pravdu.“

Gusta se obdivovala: „Ty máš ale povolnou povahu…“

„Anička ví, že to s ní rodiče dobře myslí,“ usmál se pan farář a pohladil znovu dívku po tvářích. „A co on tomu říká?“ ptal se znovu.

„Také to uznává,“ vzdychla Anička, „a snáší to mužně. Řekl jen, že nebude víckrát milovat. Však ani já. Chci právě prosit tatínka, aby mě vzal v kanceláři do praxe. Udělám zkoušky a stanu se samostatnou, abych se nemusela vdávat. Přišla jsem to Gustičce povědět, že sem už budu chodit jenom v neděli.“

Pan farář byl pohnut nad rozumností mladého děvčete. Významně pohleděl na Gustu. Porozuměla mu, zapálila se a rozpačitě utrhla rozvitou kopretinu a otrhávala její lístky. Cítila, že pan strýček vynáší družčinu poslušnost, a skoro se zastyděla za svůj vzdor. Ale hned si vymlouvala: „To je něco jiného. Miloš nebude tak dlouho čekat. Jakmile mu otec předá obchod, hned si mě vezme.“

„Ty jsi rozumné dítě,“ pochválil pan farář Aničku, „za to, že jsi tak poslušná, tě štěstí nemine.“ Rozkvetlou zahradou se od dívek ubíral ke svému včelími, ale myslil na ně stále. Třetí generace pronáší před ním své tužby, své vzdechy, své naděje. Kolik takových párků už oddal, kolika k oltáři dopomáhal. Hned první léta oddával zamilované párky, po letech snoubil jejich děti a dnes s týmiž tužbami vzhlížejí k němu i vnuci.

Všem tak rád přímluvou, radou a útěchou byl nápomocen a radoval se, když některý z těch párů dospěl až k oltáři. Někdy to bylo ke štěstí, ovšem, někdy také ne; ale na něho nenaříkal nikdo, všichni bývali spokojeni. Kéž by i těmto dětem, které tak přirostly k jeho srdci, mohl dopomoci ke štěstí.

Byl nádherný červencový večer, jeden z teplých, opojných večerů, kdy obloha i země, měsíc i hvězdy, stromy, trávníky, zrající klasy, spící rybníky a tiché bílé cesty, všechno si to rozumí, k sobě se přibližuje, šeptá a dýchá a pláče radostí ze života, jásá věčným mládím a nehynoucí láskou.

Za takových večerů lidské srdce v hrudi roste, rozpíná křídla a touží se vznést pod krásnou hvězdnatou oblohou, která se zdá tak blízko se svými miliony světel. A člověk by plakal i plesal zároveň, zpíval i štkal, i když neví o příčině svých bouřlivých pocitů. Ví jenom jedno – že svět je krásný a nádherný a že je v něm milo, sladko žít.

V polanském okolí bylo zvlášť mile a krásně. Jako nevinné a bezstarostné děcko spala vesnička v útulné dolince, svinutá a schoulená v sebe. Kolem dokola jako teplá postýlka stály kopce na obzoru a peřiny byly temné, chvojnaté lesy. Ticho a klidno všude, jen na zahrádkách tu a tam hovor a tikot vyrušeného ptáčete nebo na návsi hulákání mladé chasy a rozprávka sousedek, odpočívajících na lavičkách pod okny, ruší chvílemi mír.

I na farské zahradě je slyšet tichý hovor. Přes zahradní zeď se naklání světlá dívčí postava a venku na pěšině stojí mladý Potocký. Miloš roztouženě hledí na Gustu, na svou lásku, hvězdu a bohyni, jak dívku nazýval. „Tedy tak daleko jsme dospěli, že vás do jiného nutí a naší lásce zabraňují? Obávám se, že vás donutí, že vás přemluví a vy zapomenete na všechny naše sliby, na všecky krásné chvíle a vdáte se za něho.“

„Jak vás mám ubezpečit, co mám říct, abyste mi uvěřil?“ ptala se dívka nespokojeně. „Ovšem, bude to těžký boj, který budeme muset podstoupit, boj proti všem, proti dobrému strýčkovi, ale já, já ho vybojuji. – Strýček stále tvrdí, že jste příliš mladý, nezkušený a neznaly světa, že jste ještě neučinil nic pozoruhodného. A taky tetička, a to mě týrá nejvíc. Strýček aspoň řekne něco jenom jednou za čas, ale tetička vede svou denně i zarazit se nedá.“

Gusta si stěžovala a svou krásnou hlavu si podpírala rukou, loktem opřena o zídku.

„Co bych měl udělat pozoruhodného? Poručte, abych šel daleko a daleko, a já se bez reptání pustím na cestu. Řekněte, abych přeplul moře, a já poplavu; chtějte, abych chodil ohněm, a já to podstoupím‘, anebo, ať si třeba – nu třeba ruku utnu, já ani okamžik nebudu váhat.“

Gusta byla nadšena mladíkovou smělou řečí. „Víte,“ pravila oživená a v očích jí blesklo, „kdybyste takhle udělal pro mě nějaké hrdinství, jak by rázem strýček pro vás zahořel a hned by na vás hleděl jinak? Zamiloval by si vás.“

„Hrdinství? Já bych všecko podnikl, všecko podstoupil, třeba i s nasazením vlastního života. Ale řekněte co, a jak a já to hned podniknu, už dnes, v tuto chvíli.“

Obě velké děti se zamyslily a byly tiché. Gusta však byla vždycky bystřejší než její trochu váhavý a zdlouhavý ctitel. Bylo ve škole známo, že Miloš Potocký trochu těžce chápe, pozvolna jedná a ne právě nejlépe se učí. Tak ani dnes nemohl přijít na nějaký dobrý nápad. Zato Gustička ho měla hned.

„Takhle kdybych já byla v nějakém velikém nebezpečí života, kdybych se třeba ocitla v hořícím domě nebo na voze se splašenými koňmi, a vy mě vynesl nebo koně zastavil, to by bylo něco, co by z vás naráz učinilo hrdinu. To by vám strýček musel vděčit za můj život a naší lásce by už nebránil.“

Mladíkovi se rázem rozjasnila tvář nad tímto geniálním nápadem.

„Gustičko, kdybyste takhle spadla do rybníka a já vás vynesl!“

„A já bych byla bez sebe a vy mě nesl zrovna na faru –panu faráři k nohám.“

Ještě drahnou chvíli hovořili blouzniví hrdinové chystaného románku o svém plánu. Konečně si řekli, že o tom musí ještě oba mnoho přemýšlet, aby všechno dopadlo skvěle.

Už se rozcházeli, ale Gusta se ještě vrátila a Miloše poučovala: „Hleďte se co možná strýčkovi zavděčit. Víte, on je velký vlastenec; každý čtvrtek sbírá v hostinci na naši Matici školskou. Hleďte ji i vy hodně podporovat, strýček se to dozví, a hned budete mít u něho dobré oko.“

Mladík zajásal: „To je to nejmenší, peněz mívám stále dost. Teď okamžitě půjdu a všechny své peníze vsypu do pokladničky.“

„Snad byste už teď nechodil do hostince,“ mínila Gusta, „zítra je také na ten skutek času dost.“

Ale Miloš byl horlivý.

Rozešli se tedy a Gusta spěchala domů s novou nadějí.

Gustička usínala s nejrůžovějšími myšlenkami, obdivujíc i ve snu svého čackého hrdinu, ale ráno chystalo pro ni nepříjemné, ba zdrcující zprávy.

Když zasedala se strýčkem ke snídani, musela několikrát pohlédnout na jeho zachmuřenou a starostlivou tvář. Snad se dověděl cestou z kostela něco nemilého, nebo mu něco chybí?

Plna účasti se chtěla právě vyptávat po příčině mraku na jindy jasném a vlídném čele pana strýčka, když služka Kačka, vracející se z nákupu, hlučně vpadla do kuchyně a hned začala vyprávět:

„Celá vesnice se dnes směje, co prý se včera dělo v horní hospodě. Kdekdo to povídá.“

Gustičce náhle bylo, jako by na ni sahala smrt. Stalo se něco Milošovi? Letmo zavadila okem o pana strýčka.

„Nu, nu,“ zahuhlala Verunka šukající okolo sporáku, „jenom se mírni, Kačko. Vidíš, že důstojný pán právě přišel z kostela a není naladěn na tvoje povídačky.“

„Nemají mi to za zlé,“ omlouvala se Kačka, „když já se nemohu zdržet, je to tak směšné. Lidé si povídají, jaká byla včera v horní hospodě veselá společnost. Páni tam slavili jakýsi svátek, pili a zpívali, až prý se hospoda otřásala, a mladý Potocký, který přišel nejpozději, ale nejdříve byl opilý, prý zpíval nejvíc, až se z toho s hodinářem pohádali, začali se strkat, povalili stůl, co na něm mají sestavené sklenice, a tu začala pravá švanda. Potocký se válel ve střepech a živou mocí se nemohl vzpamatovat, aby se postavil na nohy. Museli jej rychle vynést na náves, celého poškrábaného a potlučeného. To měl asi starý Potocký radost.“

Kačka se chtěla znovu rozesmát, ale pan farář ji krátce odbyl: „To není k smíchu, Kačko, ale dřív k pláči, a je smutné, že hostinský trpí tak mladým lidem dlouhé vysedávání a nalévá tolik, kolik by vypili. Tomu se musí učinit přítrž, to by v obci počínalo nanovo, co bylo už skoro potlačeno. Jdi si po své práci a neposmívej se, abys sama někdy nestržila posměchu.“

Kačka, jakoby zchlazená, se chopila druhé zástěry a vyběhla z kuchyně.

Pan farář úkradkem pohleděl na Gustičku a jeho pohled byl skoro soustrastný. Měla brvy hluboko sklopené a lovila něco ve svém hrníčku – schoulená, tichá jako pěna. Věděl, že by měl něco říci, ale co jenom, co? Co říci, aby ještě víc nezranil srdce svého miláčka, které utrpělo těžkou ránu. Vždyť nic tak nebolí jako hana o milovaném člověku.

Panna Verunka však nebyla tak jemnocitná – naopak ráda uvítala tuto novinku. Teď se alespoň schovanka přesvědčí, že ten, do kterého se zakoukala, nestojí pra, ale pra zanic! Proto se raději hned za tepla obrátila k děvčeti a řekla přidušeně, aby to Kačka pobíhající v síni neslyšela: „Nu, to máš, Gusto, pěkného šohaje! Teď snad uvěříš, že jsme ti s panem strýčkem dobře radili, abys té pošetilé známosti zanechala, že je to větroplach, ze kterého nikdy nic kloudného nebude.“

Pan farář se nepokojně pohnul a přesedl ve své lenošce, postavil šálek s nedopitou kávou. Měl už po snídani, věděl, že to dobře neskončí, a mrzel se na Kačku i Verunku. Také on slyšel novinku cestou z kostela, a přece ji hned děvčeti nepovídal.

Gusta po Verunčině řeči odstrčila hlučně šálek a temnýma očima se jako postřelená laň podívala na tetičku a hned na pana strýčka. Cítila bolest, ale i hněv proti Milošovi, hostinskému, celé té společnost i, ale nejvíc proti Kačce a tetičce, že jí tak škodolibě povídají to, co ji tolik zraňuje.

Vyskočila ze židle a všecka se vzepjala jako k zápasu. „Proč mi to povídáte?“ zvolala vášnivě. „Proč mě dráždíte, když jsem vám nic neudělala? Myslíte, že mě s ním rozvedete? Ne – a stokrát ne – a kdyby byl ještě tisíckrát horší, neupustím od něho, jako že se Gusta jmenuji a tu před vámi stojím.“ A zajikajíc se lítostí, hněvem a pláčem, utíkala ven, div že nepovalila přicházející Kačku.

„Tak vidíš, Verunko,“ káral pan farář sestru, „nejsi-li také tak nemoudrá jako to děcko. Nemohla jsi aspoň chvilku mlčet a nechat jednat mě? Byl bych děvčeti pomalu a v dobrotě všechno pověděl a vyložil a mohlo se touto příhodou vše skončit. Děvče by vše uznalo a Miloš by nemohl naříkat, že se s ním jednalo nespravedlivě, musel by uznat, že si to zavinil sám. Takto jsi jen vzbouřila její nitro a roznítila vzdor. S takovou se úspěchu nikdy nedoděláme!“

Gustě téměř pukalo srdce. „Ach, co já mám za soužení,“ vzlykala v besídce a zuřivě zatínala pěstě, „to nemá žádná jiná. Aniččin Klimeš je alespoň rozumný a nevyvádí ztřeštěné hlouposti jako ten můj hlupák. Takhle těžko strýčka obměkčí.“

Gusta usedavě plakala a hněvala se na celý svět. A zdálo se jí, že by byla úleva, kdyby se s Milošem rozešla a nikdy, nikdy už jej nevzala na milost. Měla by pokoj, pan strýček by byl také bez starosti a tetička by přestala hubovat. Ale podvolit, poddat se? Nikdy! To by nebyla Gustou. Nepovolí, neustoupí, prosadí svou, ale Miloše vytrestá, nechá jej mnoho prosit, než se smíří.

Nebyla však tak zarputilá ve svém hněvu, jak si umínila. Když jí odpoledne donesla Anička od něho kající dopis, nemohla jinak, než smířit se a zapomenout. Mezi mnohými prosbami psal: „Nevím, co jsem to učinil, že jsem se tak zapomněl! Vím jenom tolik, že jsem už z té lásky a z toho soužení celý zpitomělý, myslím, že se docela jistě zblázním. Neodpustíte-li mi, vezmu otcův browning a pod vašimi okny se zastřelím.“

Takové pohrůžky se ovšem Gustička zalekla a nemohla jinak, než vzít zbloudilce na milost – s podotknutím, že se musí stůj co stůj nějak proslavit, aby se mu veřejné mínění a hlavně mínění pana strýčka opět příznivě naklonilo.

IV

Po několika dnech se na faře opět vyjasnilo; o Milošově hloupém kousku se přestalo mluvit a pomalu se na něj zapomínalo jako na jiné všední příhody. Gusta už zase pobíhala a zpívala a v romantické mysli vymýšlela krásný, jak alespoň jí se zdálo, a vychytralý plán.

Každý den pak sdělovala v zahradě Milošovi přes zeď, jak všechno zosnují a navléknou. Vskutku – bylo to něco velkolepého. Gusta spadne do rybníka a Miloš ji zdánlivě vysvobodí z náručí jisté smrti. Ovšem, Gusta si vybere místo, kde není tuze hluboko, neboť opatrnosti nikdy nezbývá.

Zatímco se chystali k provedení svého plánu, uběhlo léto a nastala krásná a toho roku teplá jeseň. Ve farské zahradě bylo očesáno ovoce a konaly se přípravy na posvícení. Panna Verunka opět zabíjela kuřata a kachny a Kačka na slaměnkách snášela z půdy běloučkou a sypkou mouku na koláče.

Na polanské faře měli každoročně o posvícení hosty; z okolí scházívalo se tu pokaždé několik farářů a letos pozval pan strýček i svého bývalého žáka, později kaplana na faře, pátera Hradila, nyní vychovatele u jisté vrchnosti v Horních Rakousích.

Pan farář míval hodného Hradila rád a letos se na něho neobyčejně těšil. Posvícení bývalo vůbec oblíbenou slavností pana faráře – míval občas rád i společnost sobě rovných, ale i když byl už stár, přece se rád zasmál a pobavil. Úroda byla pěkná, pan farář sklidil hodně žita i ječmene, který vyměnil za pšenici – nemuselo se tedy moukou šetřit a panna Verunka pekla koláče, až se srdce nad nimi smálo. Pečivo pekla pečlivá hospodyně dvojí. Jedno pro hosty a druhé „na rozdávky“, neboť pan farář mnoho o každých svátcích rozdal chudině.

Říkával, že by sám nemohl jíst, kdyby nepodělil chudé umouněné děti, které denně za ním v houfech běhaly a líbaly mu o překot ruce. Měla tedy Verunka práce k nezastání, a nebýt Gustičky a jejích obratných rukou, nebyla by všechno stačila. Však se děvče vskutku umělo otáčet, až bylo milo pohledět, a čeho se dotklo, samo téměř rostlo. Práce šla hravě a panna Verunka si pochvalovala, že těsto ještě nikdy tak krásně nekynulo, z husy se tolik sádla nevypeklo a práce nebyla hotova tak brzy jako dnes – v sobotu před posvícením.

Také že bylo teplé a suché počasí, neloupalo Verunku v kloubech a byla proto v dobré náladě.

I Gustička byla v růžové náladě a veselém rozmaru. Na zítřek bylo určeno provedení jejího chytráckého plánu. Zítra, zítra se Miloš vyznamená, zítra ukáže panu strýčkovi i tetičce a celým Polankám i širému okolí, že není ledajakým zbabělcem, který se ulekne nebezpečí a kterému se může ledakdo posmívat.

Zítra, zítra už uzná pan strýček i tetička Verunka, že Milošovi křivdili, když ho nazývali zhýčkaným chlapcem a nerozumným větroplachem. Zítra zachrání Miloš jejich Gustě život, kterého si pan strýček tak vysoce cení.

Gusta určila k události polanské posvícení, a to z několika důvodů. Za jedno: na faře měli mnoho koláčů a láhve dobrého vína, takže nepřijde tetička do rozpaků, až Miloš bezduchou Gustu donese a složí panu strýčkovi k nohám, čím by šlechetného zachránce uctila. Za druhé: na faře bude plno hostí, kteří budou veliký Milošův skutek vynášet a tím pana strýčka nabádat k vděčnosti. A za třetí: všude bude plno lidí, a ti všichni se seběhnou a Miloš se s omdlelou Gustou bude prodírat zástupem k faře. Lidé se budou kupit a rokovat o jeho statečnosti. A nikdo si už ani nevzpomene na jeho hloupý kousek, o něm“: se tolik mluvilo.

Konečně, konečně vyšlo slunce osudného dne nad polanskou farou, v níž první na nohou byla dnes Gustička. A jak byla do růžová vyspaná, její oči se leskly jako vzešlé slunéčko a tváře úsměvem jen kvetly jako ranní červánky na východě.

Pan farář byl všecek potěšen nad svěžestí svého miláčka a radostně políbil její čílko, když mu přiběhla přát dobrého jitra. Jasné trylky jejího hlasu se nesly nad farou a její záhadný úsměv napovídal, že má dnes cosi veselého za lubem.

Byla dnes tak pilná a čilá, že se Verunka až podivila, když se vrátila z ranní vše a nalezla vše bezvadně uklizeno a na oběd všechno připraveno. Musela schovanku pochválit, ač bývala na chválu skoupá. Děvče ji náhle prudce chopilo do náruče a zatočilo se s ní po kuchyni.

„Dost – dost, ty potřeštěná!“ hubovala tetička, ale musela se smát. Však už tu byl povoz, přivážející pátera Hradila, a obě musely pospíšit, aby jej uvítaly.

Na velké a slavné mši svaté zpívala Gusta své sólo s takovým citem, že kdekoho nadchla a panu faráři u oltáře srdce radostí poskočilo.

A při obědě obsluhovala čile hosty, žertujíc a záříc veselostí, až se všichni na děvče ohlíželi.

Bylo po svačině a hosté se dosud bavili vyprávěním v jídelně, když se Gusta přikradla k tetičce: „Tetičko, teď už mě tu nepotřebujete, viďte? Dovolte mi jít s děvčaty trochu na procházku.“

„Nu, jdi si, když jsi byla dnes tak hodná, ale pamatuj, abys tu byla, než se setmí.“ Panna Verunka se divila, když viděla Gustu vycházet v loňských šatech a staré, podzimní čapce, a volala na ni, proč si nevzala nové šaty, které měla dopoledne v kostele.

Gusta se vymluvila: „Co kdyby pršelo.“

Panna Verunka vzhlédla k obloze – nebe jako by vysmýčil, nikde ani mráčku – ale nelámala si s tím hlavu. Nechala děvče jít a šla si po svém.

Gusta se skrytě usmála. „Bodejť, vezmu si nové šaty, abych je zkazila!“ Kamarádky s Potockým a Dvořáčkem na ni čekaly na návsi a hned vykročily na procházku. Gusta navrhla cestu k mlýnu, tam že nejraději chodívá.

Cestou se s Milošem opozdila a ptala se jej: „Máte odvahu?“

„Jak bych neměl: vždyť se tu jedná o moje štěstí,“ pravil nadšeně, ale na tvářích mu rozčilením vyvstávala rudá kola.

„Poslyšte,“ pohrozila mu čtveračivě, „ne abyste mne nechal opravdu utopit, to víte, chce se mi žít!“

Sáhnul si na srdce: „Raději se sám utopím.“ Vtom se ohlédli a spatřili učitele Chudáčka, jak od vesnice pomalu kráčí za nimi.

„Co ten tady dělá?“ zvolal hněvivě Potocký, ale Gusta zatleskala do dlaní.

„To se právě hodí! Uvidí, jaký jste hrdina a jaký je on chudáček!“ Zasmáli se oba a Gusta poskočila za družkami.

U rybníka bývalo za letních dnů krásně. Mohutné topoly ve výši šuměly a nad vodou poletovali motýli a sametové vážky. Na hromadě míval tam mlynář osekané klády a na těch mladí rádi sedávali.

Dnes ovšem táhl z vody chladný větřík, ale mládeži to nevadilo, a zvláště Gusta, stojíc nad samou vodou na kameni, až si botky smáčela, horovala, jak je ta hladina krásná a jak se zrcadlově leskne. Srdce jí mocně bušilo v prsou a odvážná hlava se zabývala rozhodnutím, že bud dnes, nebo nikdy.

„Jenom dej pozor, abys tam nesletěla!“ napomenula ji Anička, ale ještě to ani nedořekla, když se Gusta náhle podivně zamotala a s roztaženýma rukama spadla do vody. Všecky dívky se daly do zděšeného křiku a chtěly družce pomoci, ta ale okamžitě zmizela jejich očím.

Mýlila se Gustička, když se domnívala, že u kraje je dost mělko. Vídala sice při okraji písečné dno, ale nevěděla, že se srázně svažuje a míří do značné hloubky. Zachytila se písčité mělčiny, ale ta povolila a namočené šaty rázem táhly děvče do hlubiny.

Teď‘ bylo na Milošovi, aby se proslavil, jenže ten v rozčilení úplně ztratil hlavu. Netušil, že Gusta mu hned takhle zmizí v temné hloubce, kterou nebylo lze proniknout okem. Skočil sice za ní do vody, ale ucítiv, že mu pod nohama uhýbá půda a voda jej táhne v neurčito, zachytil se křečovitě travnatého břehu a začal úpěnlivě volat o pomoc.

Učitel Chudáček, který právě docházel k rybníku, když Gusta zmizela pod hladinu, jakoby elektrickým proudem vymrštěn učinil několik divokých skoků, a nevšímaje si nikoho, vrhl se střemhlav z hráze do vody.

Na okamžik i on zmizel, ale už se opětně vynořil a Gustu vynesl v náručí z vody a položil ji na trávník – Milošovi podal ruku, aby mu pomohl z hrozného postavení.

„Hlupáku!“ pojmenoval jej, když se Miloš postavil na nohy a všecek se třesa nabíral dechu.

Dívka se na chvilku trochu probrala, ale teď byla zase v bezvědomí a ležela tu se zmáčenými vlasy a šaty přilepenými těsně k tělu.

„Rychle s ní na faru!“ velel učitel, vzal Gustu znovu do náruče a nastoupil kolem zahrad cestu k faře, provázen na smrt polekanou Aničkou.

Ostatní děvčata zůstala stát na místě nehody a těšila zoufalého Miloše, který se ve své bezradnosti a hanbě dal do pláče.

A tak jedl na faře posvícenské koláče a koblihy učitel Chudáček na místě Miloše, on přijímal obdiv celé vesnice a nekonečné díky pana faráře.

Ubohý stařeček se k smrti poděsil, vida svého zmáčeného miláčka ve mdlobách. Ale když se v malé chvilce úsilím panny Verunky podařilo přivést dívku k plnému vědomí, roztřásla se panu faráři brada a on se slzami v očích tiskl učiteli ruce a ubezpečoval jej nehynoucí vděčností a přátelstvím.

V

Druhého dne po této příhodě byla C mim a v pramizerné náladě. I když se cítila úplně zdravou, přece ji tetička nepustila z postele; chtěla stůj co stůj doslal schovanku do potu, aby tak zaplašila možnost, že ze studené koupele či z leknutí ještě onemocní.

Hlavně z „leku“ měla panna Verunka strach, aby děvčeti nezůstal v těle, protože to bývá dle všeobecného názoru na venkově velmi nebezpečné, ba někdy až smrtelné, vrazí-li se leknutí do hlavy nebo k srdci. Verunka na to věřila a bála se toho. Hned večer musela Gusta pít slanou vodu a dnes lipové té s medem a citrónovou šťávou. Ač to vše bylo odporné a nepříjemné, byla by Gustička všechno podstoupila a nic si z toho nedělala, kdyby ji jiná věc netrápila a nesužovala k smrti.

Zdálo se jí hrozné poslouchat nadšené tetiččiny chvalozpěvy na učitele a strýčkovy pohnuté díky Bohu i Chudáčkovi, že Gustičku zachránil z takového nebezpečí. A nejenom strýček a tetička velebili učitelovo hrdinství, ale každý, kdo přišel na faru, mluvil o včerejší příhodě a zpíval stejnou.

Kačka, vrátivší se z nákupu, hned šla slečince zvěstovat, jak u řezníka, pekaře i u hokyně o jiném nemluví než o nehodě, která včera slečnu z fary potkala a při níž se pan učitel Chudáček tak bohatýrsky zachoval, že ji s nasazením vlastního života vynesl z vody – a také mladému Potockému pomohl na břeh, když i on chtěl slečince pomáhat, ale byl by se sám utopil.

„Kdepak ten,“ mávla Kačka rukou a v každém koutku úst jí seděl šotek, když dodala: „ten tak plavat pod stolem v rozbitých sklenicích, ale ve vodě –?“

Kostelník i jeho žena přišli hned po ránu slečince blahopřát k šťastnému vyváznutí z tak hrozného nebezpečenství a polovina přátel a známých poslala služky i děti s dotazy, jak se Gustičce daří, není-li nemocná. A každý jen Chudáčka vynášel a blahořečil mu.

Před polednem přiběhla Anička poštmistrova poptat se na zdraví své družky. „Gustičko, ty máš štěstí,“ spustila, sotva dosedla na okraj lůžka, „jiná na tvém místě by dnes byla nebožkou. Ale to zrovna Pán Bůh tam přivedl toho Chudáčka v osudnou chvíli.“

Gusta přesedala jako na řeřavém uhlí. „Prosím tě,“ řekla mrzutě, „to je pořád chvály na toho Chudáčka, jako by se Potocký také za mnou nevrhl do vody. O něm se nikdo ani nezmínil.“

„Inu ovšem,“ usmála se Anička, „vrhl se za tebou, ale sotva ucítil, že tam je hluboko, celý se poděsil a sám nemohl ven. Zatím by tě voda byla odnesla daleko, a než by se lidé seběhli, kde už by tvá dušička byla!“

„Však já bych sama vylezla,“ řekla Gusta rozpačitě, ale hned se začervenala, cítila, že sotva řekla něco moudrého.

„Ano, ano,“ smála se Anička, „byla jsi okamžitě bez sebe, to by se ti těžko lezlo z vody.“

Gusta se kabonila a Anička, která znala její vrtochy, ji spěchala potěšit: „On by tě byl Potocký také vynesl, ale prosím tě, pro něho to bylo hrozné leknutí, miluje tě tak velice – a když viděl, že toneš, zůstal všecek bez sebe.“

Gusta se zachytila Aniččiných slov jako tonoucí podaného lana. Vděčně na družku pohlédla a řekla: „Ty máš pravdu. Chudáček, to je takový otrlý člověk tomu je vše stejné – “

Z fary vyjížděl kočár, odvážející pátera Hradila; pan farář Skřivan jej doprovázel, děkoval za milou návštěvu a pochvaloval si: „Krásně jsme se pobavili, jen ta naše křepelka nás neměla tak poděsit. Nu, díky Bohu, že vše dobře skončilo.“

Povoz se rozjel po silnici a odjíždějící ještě na pana faráře volal: „Co se týče toho myslivce, sdělte mi brzy, toť víte, o místo bude dračka. – Jistě, jistotně ještě dnes vše zařídím.“ Drobný obličej dobrého stařečka všecek zářil, když vcházel do pokoje, kde si Gusta, sedíc na lůžku, povídala s Aničkou.

„Nu – tak, dítě,“ doptával se schovanky, „nebudeš nemocná, viď? Vidím, že ti tvářičky zase už kvetou, zaplať Pán Bůh, však jsi nám nahnala strachu. A co ty, kočičko,“ usmál se na Aničku, „stále tak bledá? Zdá se mi, že ti ta samostatnost nijak neslouží ke zdraví. Nebo tě dosud pobolívá srdce?“

Dívka mlčela, klopila oči na své malé střevíčky.

„Nu, pověz, mluvíš dosud s tím myslivcem?“

Anička pozvedla oči k panu faráři a řekla upřímně: „Málokdy, důstojný pane, jen když se náhodou setkáme. Raději si vyhýbáme. Kam by to vedlo? Darmo bych si dělala doma zle a mamince taky.“

„Ty jsi opravdu hodná dcera a zasloužíš si lepší osud,“ pochválil pan farář děvče a ptal se s neobyčejnou účastí: „Kolik je tomu myslivci roků?“

„Čtyřiadvacet.“

„A nevíš, kolikátý je tu na panství na řadě?“ znovu vyzvídal – a tak se mu mile oči smály, že dívka všecka povzbuzena vypovídala:

„Říkával mi, že je jich před ním šest, kteří se mají stát revírníky. Vím, že to bude mnoho roků, a proto uznávám tatínkův odpor. Už jsem se s tím smířila.“

V síni se ozvaly hlasy a pan farář vyšel, aby se ohlédl, kdo se tam po něm táže. I Anička se s Gustou rozloučila a spěchala domů.

Pan farář, odbyv kostelníka, který přišel s nějakým vyřízením, zavolal Kačku a nařizoval jí: „Dojdeš do lesního úřadu a vyřídíš panu příručímu Klimešovi, že jej prosím, až bude mít volno, aby mě navštívil, rozumíš?“ Kačka kývala, a chopivši se čisté zástěry, kvapně se oblékala.

„Vědět to tak slečinka z pošty,“ polohlasně se smálo děvče, „ta by hleděla, že jdu za jejím šohajem.“

„Kačko, Kačko,“ káral ji dobrácky pan farář, „ty jsi až příliš prostořeká a každému se posmíváš.“

Děvče zavázalo šátek a běželo ven; však div mezi dveřmi neporazilo učitele Chudáčka, který se přicházel poptat po slečnině zdraví.

Pan farář jej vlídně vítal, i panna Verunka, ale Gusta, jakmile zaslechla jeho hlas v síni, prudce se obrátila a skryla v poduškách, aby ho raději ani neslyšel a.

Hněvala se na sebe, na Miloše, ale nejvíc na učitele; dávala mu vinu, že on celý krásně zosnovaný a promyšlený plán zkazil, že jako naschvál přišel, aby ji i Miloše pokořil a učinil směšnými, sebe pak vynesl a dal se obdivovat.

Z toho opět dávala vinu Potockému; cítila, že je nestatečný, dětinský a zbabělý, a ač se tomu bránila, měla stále nepříjemný pocit, že v ní ochladlo něco, co dříve plálo velmi vřele.

V takovém rozpoložení mysli ji pan farář zastal, když vešel, aby jí vyřídil učitelův pozdrav.

„Pane strýčku, nepovídejte mi nic,“ zvolala prudce, „já už nechci o tom hloupém příběhu nic slyšet!“

„Ale, ale, Gustičko, zase tě šotek škádlí?“ laskavě promluvil pan farář a usedl na židli vedle postele. „Pročpak bys nechtěla vyslechnout pozdrav a uctivá poptání od muže, který ti zachránil život?“

„Já jsem jej k tomu nejednala!“ zvolala skoro plačky, neboť cítila, že učitel jednal vskutku statečně a její chování vůči němu že je dětinské a pošetilé. Ale co si má počít, co má dělat.

„Gustičko, ty jsi skutečně jako bludička,“ řekl pan strýček opětně vlídně s přímo andělskou trpělivostí, „chceš něco a nevíš co, chvátáš někam a nevíš kam. Však máš mě a tetičku, abychom tě vedli, a já bych ti radil znovu, aby ses přiklonila k Chudáčkovi. Pohled, jsme mu povinni díkem za tvůj život, jak se mu odměníme? Zachránil nám to nejdražší, co nám Pán Bůh dal, jsme mu proto velkými dlužníky. Gustičko, moje srdce, já bych si tak přál vidět tě zaopatřenou, než zavřu oči. Vím, že jsi dosud mladá a nechvátali bychom na tebe, jenom kdybys alespoň svolila, aby s tebou směl mluvit, abyste se poznali. Je to čestný muž a jemu bych důvěřoval, že budeš jednou v dobrých rukách.“

„Ach, pane strýčku,“ zanaříkalo děvče, „vám se to snadno mluví, když vy srdcím přece nerozumíte. Slíbila jsem Milošovi – a vy sám říkáte, že co se slíbí, má se splnit! Aničku litujete, že se musí odříkat, a mně odříkání vnucujete a zapomenutí doporučujete. Nemohu a nesmím na Miloše zapomenout – a mimo to učitel se mi nelíbí, nemohu ho vystát a nikdy si ho nevezmu, ani kdyby mě stokrát z vody vytáhl.“

Pan farář smutně naslouchal a konečně s povzdechem pravil: „Nebudu tě tedy už nutit, ani ti bránit. Ať Potocký ukáže, jak je jeho láska velká a stálá. Snad není ten chlapec zlý, ani tak příliš lehkomyslný. Jenom, dítě, na nás nenaříkej, kdyby to nebylo k dobrému.“ Pan farář vstal a odešel – a Gusta, nevědouc ani proč, dala se do pláče.

Byly tři hodiny odpoledne, když na pracovnu pana faráře bylo zaklepáno a mladý muž v zeleném kabátě s vestou ještě zelenější vešel.

„Ráčil jste mě objednat, důstojnosti,“ pravil a v očích měl velkou otázku. „Přišel jsem a čekám, co si ráčíte přát.“ Pan farář mu vyšel v ústrety a jediným pátravým pohledem naráz přeletěl mladého muže. Byl znalcem lidí, vyznal se v nich a měl zvláštní nadání soudit podle prvního dojmu, který ho nikdy nezklamal.

Klimeše znal jenom od vidění a z doslechu, a to ještě velmi málo.

První dojem byl však dobrý. Mladý muž vypadal příjemně, skromně, ale i mužně a jeho energická tvář měla dětské, dobré oči.

„Pozval jsem vás za zvláštní záležitostí a doufám, že vám to není nemilé, že se spolu máme blíže seznámit?“ zahovořil k němu vlídně a pokynul na židli proti své lenošce.

„Je mi nemalou ctí,“ uklonil se Klimeš.

Chvilku bylo ticho. Pan farář hledal nit a mladík čekal; konečně se pan farář beze všeho úvodu optal: „Slyšel jsem, že se rádi vídáte s Aničkou z pošty?“

Klimeš zbystřil pozornost, široce rozevřel oči.

„Podivíte se mé zvědavosti,“ usmál se stařeček, „ale není to zvědavost, jak se domníváte. Mám to dítě rád, je taková milá a tichá, hřích jí ublížit. Kamarádí se s naší Gustičkou a často nám tu pláče.“

Mladík byl zřejmě pohnut. „Mívali jsme se spolu rádi,“ přiznával se, „ale její otec to zakázal, muselo to tedy vše přestat.

„Copak má proti vám pan poštmistr?“ Klimeš smutně vypravoval: „Proti mé osobě nenamítá nic a nebránil by Aničce pro mě samého, ale mé povolání se mu nezamlouvá a právem mi vytýká, že mám do ženění příliš daleko, a tvrdí, že tak dlouhá známost nevede k dobrému konci. Co on ví o lásce,“ myslivec se trpce usmál.

„Nu – ovšem, ovšem,“ pokyvoval pan farář, „on má pan poštmistr pravdu a já říkám také, že dlouhé známosti nevedou k dobrému.“

„Vždyť my to oba uznáváme a hlavy si nestavíme,“ řekl Klimeš a vstal. Divil se asi, že kvůli těmto starým věcem jej sem pan farář zval. Ale ten nehodlal propustit hosta tak brzy a znovu mu pokynul, aby usedl.

„A což,“ ptal se, „kdybyste si nalezl místo u jiného pána, kde by byl lepší postup a brzká naděje na ženitbu?“

„To je nemožné,“ odporoval mladý muž, „o místa je veliká nouze; snad bych dlouho místo nenalezl a rodiče mě podporovat nemohou.“

Pan farář hleděl na mladíka se zalíbením. „A co – kdybych vám k takovému místu dopomohl?“ zeptal se a jeho drobný obličej se všecek rozšířil veselým úsměvem.

„Jakže, důstojnosti? Vy byste mohl, vy byste chtěl?“ zmaten a udiven zvolal Klimeš. „Jak bych si od vás zasloužil tolik laskavosti, já cizí a neznámý?“

„To bylo kvůli Aničce,“ usmíval se a vysvětloval: „Včera byl u mě na návštěvě bývalý zdejší kaplan, který je vychovatelem v Horních Rakousích u české šlechty. Za řeči vyprávěl o tamních poměrech a také se zmínil, že tam zemřel lesník, který dlouhá léta věrně sloužil – a teď se prý bude volné místo znovu obsazovat. Vzpomněl jsem si hned na vás a zmínil se páteru Hradilovi, aby vaši žádost podporoval, kdybyste ji podal.“

„Důstojnosti, nevím, jak vám děkovat!“ všecek užaslý volal mladík a oči mu zazářily. „Ještě dnes si žádost napíši, jen prosím o adresu.“

„Ale přeci Aničkou ani muk!“ nařídil pan farář, když vyprovázel mladého muže ze dveří a blažeností se mu smály jako nebe modré oči.

VI

Uběhl deštivý listopad, vládu nastoupil bílý, kouzla plný prosinec a hned zasypal svým bělostným příkrovem celé okolí, vyplnil úvozy a doliny, poprášil kopce a okrášlil zelené lesy, na rybnících nastavěl mosty a svázal proudy horských potoků. S ním přišly na faru dlouhé a útulné večery a do polanského kostelíčka světly zářící roráty.

Gusta denně zpívala při mši svaté „Rosu dejte nebesa“ a ve volných chvílích zručnými prstíky hotovila z fialového papíru astry a chryzantémy na hlavní oltář.

Pan farář se na ni usmíval a pochvaloval její dovednost.

Na faře bylo milo a útulno, když ostrý severák nesl sněhové spousty a prudce jimi bičoval okna kuchyně. Ach, ta farská kuchyně, jak sladko bylo posedět na kožené, staromódní pohovce blízko ohromného sporáku a dívat se na ohnivé pruhy na stěně, jak je oheň, probleskující dvířky, kreslil.

Pan farář sedával blízko kamen a hrával si nohy na teplých, doleních kachlích. Byl už starý a stále jej nohy studily. Večer se na faře odnepaměti po celý advent drávalo. Chodily sem babky z celé vsi a často i mladá děvčata, a tu bývalo mnoho řečí a povídání.

Pan farář sedával vedle v pokoji a chvílemi naslouchal hovoru. Býval přísný, mluvily-li babky příliš mnoho, buď na něčí účet se smějíce, nebo počínajíce hovor, který se nezdál panu faráři vhodný pro uši mladých děvčat. Však to už babky znaly a vystříhaly se něco podobného začít.

I letos bylo na faře milo a útulno, jak jenom bývá tam, kde je domovem spokojenost, láska a dobrá vůle.

Všichni byli zdraví a veselí a nikdo neměl smutnou tvář, jen služka Kačka byla nějak tišší, a dávno ji už pan farář nemusel napomínat pro její rozpustilý smích.

Ale toho si nikdo tak dalece nevšímal, jen kostelnice někdy úkosem na děvče hleděla a nějak si ji přílišně prohlížela.

I Gusta měla pokoj. Pan farář stál, jako vždy, v slově a už o její známosti s Potockým nemluvil, jen pokradmu schovanku střežil. Ale nic jej neznepokojovalo, neviděl ani, že by měla s Milošem tajné schůzky.

Někdy je ovšem zahlédl kráčet pospolu z kostela nebo s Aničkou odpoledne procházet se po návsi. Poručil všechno Pánu Bohu a čekal.

Gusta nebyla valně spokojena s nynějším klidem: nudila se. Anička byla stále tak vážná a tichá a Miloš o své horoucí lásce k ní jen ustavičně mluvil, ale nezdálo se, že by ji dovedl nějak dokázat. Učitel Gustě nenadbíhal, strýček ji k němu nepřemlouval, a tak se stalo, že celá záležitost úplně usnula. Ale děvče, nevědouc ani proč, bylo nějak nespokojeno.

Advent míjel klidně a krásně a všichni se těšili na vánoční svátky. Jak milovala Gusta Vánoce se zářivým stromečkem a tolikerými světly na jitřním kostelíčku!

Popěvovala si doma koledu, kterou měla s Máňou řídících zpívat v kostele, a potají na rámu vyšívala pro pana strýčka sametové střevíce a pro pannu Verunku na její bolící klouby vlněné nátepníčky.

Poslední odventní neděli doslal pan farář od pátera Hradila dopis nějakého veselého obsahu, neboť mu celý den jasné oči jen zářily a odpoledne, když na chvilku přiběhla Anička, nemeškal a rychle vešel za dívkami do pokoje.

„Tak, koťata, jak se těšíte na Ježíška?“ počal s nimi hovor.

„Já moc,“ volala Gustička a tleskla do dlaní, „vím, že něco pěkného dostanu,“ a šelmovsky se smějíc prozrazovala, že už má nějaké tušení. Od dětských lei bývalo její starostí ještě před svátky vypozorovat, co pro ni pan strýček chystá.

„A co ty, Aničko,“ vyzvídal pan farář, „jakpak bude k tobě Ježíšek štědrý?“

„Nevím –,“ usmálo se děvče, „myslím, že ani na mě naši nezapomenou. Tatínek mě chválí, že už jej v kanceláři hezky zastávám, a maminka uznává moji povolnost; mám slíbeno, že dostanu nějaký hezký dárek.“

„Ba, dostaneš, dítě, dostaneš také něco ode mě, že jsi tak hodná.“

„Já?“ podivilo se děvče, „a od vás, důstojný pane? Jak já bych k tomu přišla?“

„Docela snadno –,“ usmíval se stařeček, „že jsi tak ((hodné děvče.))

Sotva pan strýček vyšel ven, přiklonila se Gusta k Aničce a pošeptala jí do ucha: „Aničko, mně se zdá, že má pan strýček s tebou a Klimešem nějaký plán.“

Anička na družku pohlédla, jako by nechápala, a udiveně se zeptala: „S Klimešem? Prosím tě, co to mluvíš, jak by to mohlo být?“

„Nu, já nevím, ale mně to stále tak připadá; viděla jsem už několikrát pana strýčka s ním stát a jednou mi řekla Kačka, že si dokonce pro něho vzkázal.“

Aničce vyrazila na tvářích prudká červeň.

„Co by to mohlo být? Nám přece není pomoci!“

„Já nevím,“ mínila Gusta, „ale pan strýček je šlechetný člověk a mnoho, mnoho on pomáhá, může-li jenom trošičku.“

Anička už neříkala nic, ale její srdce klepalo hlasitěji a rychleji. „Kdyby tak…!“ Ale rozbušilo se ještě víc, když

pan farář za chvilku vyšel ve svém ošumělém kožichu, beránkem obšitých bačkorách a huňaté černé čepici ze svého pokoje někam na vycházku. Pootevřel dveře a usměvavě se zeptal: „Zastanu, Aničko, tatínka doma?“ To byla veliká záhada.

Neviděla ještě Anička pana faráře v neděli přijít na poštu. Scházíval se přece s tatínkem v hostinci, zašel-li tam; a chtěl-li něco služebního, přišel ve všední den do kanceláře. A dnes jde odpoledne do bytu.

Anička se hned nabídla, že důstojného pána doprovodí, ale její ochota byla zamítnuta, že se to prozatím spraví bez ní. Tak zůstaly obě dívky sedět, dohadujíce se, co by to bylo, co pan farář zamýšlí, a proč jde na poštu.

Sníh chrupal pod velikými bačkorami páně farářovými, když vesele vykračoval přes náves k poště. Lidé jej zdaleka pozdravovali a celé houfy dětí, které se klouzaly na dlouhé klouzačce, pustily se v běh, aby každé hodně brzo bylo u něho a dostalo se k jeho ruce. Musel se usmát a zmírnil krok.

Pan farář totiž, ač mu do pětasedmdesátky chybělo málo, chodil dosud statně a rychle. Dech i nohy mu sloužily dobře a čerstvý byl jako ryba. Děti jej obklopily, tlačily se k němu a rukávy jeho kožíšku, které hodně zakrývaly scvrklé ruce, rvaly, div mu je neutrhly. A on se jen usmíval, hladil je po rozpálených tvářích a napomínal, aby se neklouzaly příliš divoce.

Lidé sledovali drobnou postavu pana faráře a povídali si, jak rádi vidí toho dobrého kmeta. Léta letoucí už tu mezi nimi v zimě procházel v tomto ošuntělém kožichu a černé opelichané čepici, radil, pomáhal, těšil, a vždycky ochotně, ba nadšeně.

Tak i dnes chvátal na poštu. Rád, ba věru, že rád, a všecek rozradován a trochu i upachtěn zaklepal u poštmistrů na dveře bytu. Celá rodina byla mile překvapena neočekávanou návštěvou a děti se pomalu a tiše vytrácely do kuchyně, jak kázal dobrý, u poštmistrů zavedený mrav.

„Děti nemusí všechno slyšet a jenom obtěžují,“ mínila paní poštmistrová. Jenom patnáctiletá Růženka směla zůstat – a na tu matka mrkla, aby obstarala nějaké občerstvení, a podala jí klíče od spíže. Děvče odběhlo a hovor se rozproudil.

Zprvu se mluvilo o pěkném a pevném počasí, až pan farář si maličko odkašlal a rychle pravil: „Přicházím kvůli vaší Aničce.“

Manželé poštmistrovi byli překvapeni, pohlédli na sebe a paní se v očích objevil strach.

„Aby se tak to děvče s tím myslivcem scházelo a pan farář nás chtěl upozornit?“ myslila si a její mateřské srdce se úzkostlivě stáhlo.

Pan farář to zpozoroval a spěchal starostlivou paní upokojit. Vylíčil, jak si povšiml Aniččina smutku a jak se mu se svou bolestí svěřila, jak poznal rozšafnou povahu myslivcovu a předsevzal si jim pomoci.

„Anička je hodné děvče, mám ji rád a je mi jí líto. Víte, pane poštmistře, nám starým se někdy možná zdá, že ta láska je malicherností, ale vzpomeňte na své mládí a uznejte sám, že mladost bez lásky je květinou bez rosy, rozkvetlým luhem bez sluneční záře.“

„To já všechno uznávám, důstojný pane,“ řekl poštmistr vážně, „a také já Aničku lituji a nebránil bych její známosti, kdybych se jenom trochu mohl nadít, že povede k touženému cíli; ale ukazuje to na nějakých patnáct let, a kam by to tedy vedlo?“

„Ovšem, ovšem,“ pokyvoval pan farář, „vše uznávám a vaše zakročení schvaluji. Řekněte mi jenom, zda byste dovolil, aby se Klimeš o vaši dcerušku ucházel, kdyby měl lepší postavení, kdyby měl lepší podmínky k ženitbě.“

„To bych nebránil,“ řekl poštmistr po malém váhání, „on není zlý chlapec, nikdo o něm špatně nemluví, a sám jsem litoval, že jsem musel zakročit tak přísně.“

„Nuže, pane poštmistře, postaral jsem se Klimešovi o lepší místo; podívejte, právě mi došlo vyřízení, že je místo revírníka na statcích pánů ((Polžicň)) uděleno panu Klimešovi, který, jakmile se osobně představí, bude ihned jmenován a od prvního ledna může službu nastoupit.“

Manželé poštmistrovi zůstali jako omráčeni a na chvilku oněměli. Pak se paní radostí a štěstím, které se chystá pro její prvorozenou, dala do pláče. I poštmistr byl dojat a pohnu c dobrotou pana faráře a vřelými slovy mu děkoval.

„Ale jeden háček v tom vězí,“ usmíval se dobrý stařec, „hlavní podmínkou při tom všem je, že nový revírník musí být ženatý. Proto, paní poštmistrová, strojte výbavu, v nejbližších dnech přijde novopečený fořt žádat o Aniččinu ruku.“ Vcházející Růženka, která nesla na tácku čaj a zákusky,

div že všechno neupustila, když zaslechla poslední slova pana faráře.

Zatímco rodiče s milým hostem pili čaj a srdečně se bavili a mladší děti si v kuchyni hrály, Růža si přehodila šátek a vyběhla do houstnoucího šera Aničce naproti. Ona musí být první, která sestřičce tu radostnou novinu poví.

Však ji už zdaleka poznala a úprkem se k ní rozběhla.

„Aničko, Ando,“ volala, sotva dechu popadajíc, „ty budeš šťastná, Aničko, budeš se vdávat, Klimeš k nám přijde žádat o tvou ruku!“

VII

Lidé se vraceli z posledních rorátů.

„Jak ten advent letos utekl, že je příjemné počasí. Žádné velké vánice, jen v noci mrazy a ve dne krásně sluníčko svítí. Radost vyjít letos ven.“ Tak si povídaly zahalené panímámy a vesele cupaly ke svým domovům.

I Gustička vyběhla z kostela, kvapně se pokřižovala a chtěla spěchat, vždyť zítra je Štědrý den a dnes na faře plno práce. V kostele bude celý den smýčit kostelník s kostelnicí a kvečeru musí ona, Gustička, jít pomáhat s výzdobou oltáře.

Ta kostelnice nemá žádný vkus, a pan strýček přece nemůže lézt po stoličkách a schůdkách, aby sám připevňoval ozdoby a květiny. A kostelník má také nějak těžké ruce, kterou květinu upevní on, ta vypadá, jako by tam musela zůstat na věčné časy, a celé okvětí mívá umačkané. Však letos Gusta nadělala, za pomoci Aničky a řídících Máni, na oltáře krásných květin!

Kolem Jezulátka v jesličkách zdobily věnec z lilií, a povedl se jim! Pan strýček řekl, že jenom vůně těm kvítkům schází, aby byly jako živé. Na svíčky připravily bílé a jemně nadýchané růže, k svatostánku kopretiny v zeleném listí. Nu, krátce, bude to krásné.

Takovými myšlenkami se dívčina zabývala ubírajíc se ze stupňů kostelíka, když byla náhle vyrušena vroucím pozdravem. Blížil se k ní kvapně Miloš.

„Gustičko, co stále děláte? Už jsem vás tak dlouho neviděl; snad se na mě nehněváte?“ ptal se podávaje jí ruku.

„Ba, skoro bych se měla hněvat,“ řekla Gusta polo vesele, polo zamračeně, „děláte samé dětinské hlouposti.“

„Já?“ lekal se. „Co jsem zas udělal nemoudrého?“

„Nu, snad ještě neřeknete, že to bylo moudré?“

„Ale já nemám opravdu ponětí,“ hájil se. „Ano, nemáte ponětí,“ durdila se Gusta, „ale ženské si u nás při draní povídaly, že jste takový nerozumný, rozmazlený a hloupý, ano hloupý chlapec.“

„Já, chlapec?“ hrozil se Miloš.“ Kdo může o mně –“

„A ještě něco horšího povídaly. Prý jste v neděli v hostinci plýtval chloubou, kolik váš obchod tatínkovi nese, a na důkaz, že máte všeho dost, jste si zapálil desetikorunou cigaretu.“

Mladík se temně začervenal, odvrátil hlavu a rozpačitě řekl: „Nu, to přece není tak zlé, desetikoruna byla moje a já –“

„Ano, ano,“ hněvala se dívka, „a to jste nevěděl, jak s ní naložit lépe? Včera k nám přišla vdova Blažková a prosila, chudák, o košík bramborů. Že byla nemocná, nemohla pracovat, ze všeho vyšla, a tak by měly děti o svátcích hlad. Ta by věděla, co s vaší desetikorunou počít.“

„Pošlete ji k nám, dám jí kávu a cikórii, aby tatínek nevěděl.“

„Pan strýček jí vypomohl,“ řekla Gusta nakvašeně a pokračovala: „Samé hlouposti děláte a já za vás potom trpím. Myslíte, že je mi přitom volno, když slyším, jak se vám babky smějou, a panna Verunka hubuje? Včera mi celý den dělala kázání, abych s vámi nemluvila, že jste marnotratný, nerozvážný, nestřídmý a nevím jaký větroplach. Pan strýček je ke mně tak milosrdný, že mi nic neříká, ale jak si povzdechne, Když takovou novinu uslyší a jak se na mě podívá, to mi postačí, abych se dala do pláče.“ A v Gustiných tmavých očích se i teď ukázaly slzy.

Miloš byl všecek nešťastný. „Gustičko, odpusťte mi, usmiřte se, já všechno napravím. Už o mně víckrát neřeknou, že jsem větroplach.“

„To napravíte těžko,“ řekla Gusta smutně. „A pak – jste takový nerozhodný. Než vy se k něčemu velkému připravíte, trvá to vždy dlouho – a já budu hnedle celá utrápená. Než vy se odhodláte k tomu, abyste si mě vzal, budu já už dávno provdána, proti své vůli. To má Anička jiného chlapíka! Hleďte – v masopustě budou mít svatbu. A já se jenom musím kvůli vám soužit. Nevidíte, jak jsem utrápená?“ Gustě sice tváře kvetly jako růže, ale zamilovaný mladík viděl vskutku její líce usouzené.

„Gustičko, řekněte, jak vás vysvobodím, jak vám ulevím, a podniknu všechno.“

„Nejlépe byste udělal, kdybyste se se mnou oženil,“ řekla jako na zkoušku a pátravě na něho pohlédla. Vskutku si Gustička přála, aby se tak stalo brzy, tím by skončily všechny námitky strýčkovy i Verunčiny. Co by bylo potom, na to Gusta nemyslela, představovala si manželství jako rozkvetlou zahradu, kde přebývá jenom vůně a krása. Byla dětinská a netušila, že v takové zahradě roste i trní a bodláčí a bují palčivé kopřivy.

„Chcete mít svatbu ještě tento masopust?“ zeptal se rychle Miloš a pln odvahy dodal: „Ještě dnes promluvím s rodiči.“

„A co když nesvolí, abyste si mě vzal?“ ptala se. „Mně naši dovolí všechno!“ pravil sebevědomě. Tak se mladí lidé umluvili, že budou i oni v tomto masopustě slavit svatbu, a slíbili si, že na Boží hod přijde Miloš na velkou a na Gustičku před kostelem počká, aby jí pověděl, jak s rodiči vše vyjednal a kdy přijde na (aru požádat o její ruku. Dost možná, že na Štěpána.

Gusta všecka rozveselená běžela domů. Už pan strýček nebude nic namítat proti Milošově lásce a tetiččino vymlouvání taky přestane. Na dně jejího srdce sice něco šeptalo, že není vše ještě jisté, že Miloš není tak rozhodný a statečný, aby tak rychle prosadil svou, ale Gusta to rychle umlčela a těšila se, že i ona bude nevěstou, bude mít hedvábné šaty s vlečkou a bílé střevíčky.

Na Štědrý den bylo na faře tolik shonu, ruchu a šumu, jak nebývalo za celý rok, ba ani o vizitaci. Panna Verunka pekla brzy zrána vánočky; v dřevěných dlabaných necičkách zadělávala, a byla všecka upachtěná, než vypracovala tak velké množství těsta, ale pomoci si při tom nedala.

To bývala její práce a bála se, chuděra, že by bylo znát, jak stárne a ubývají jí síly, kdyby jí někdo pomáhal.

Teprve při zaplétání vánoček směla Gusta pomáhat, na to měla Verunka své od revma zchromlé prsty příliš neobratné, a Gustičce šla práce, jako by hrál.

Když ale zdobila prameny mandlemi a s mnohou zabloudila do úst, Verunka ji plísnila: „Děvče, děvče, snídani jsi odmítla, že prý se postíš, a mandle mlsáš?“

„Tetičko, já nemlsám,“ hájilo se děvče, „já jen ochutnávám, jestli nejsou hořké.“

Po vánočkách zadělala panna Verunka na koláče a medový perník pro koledníčky, pozítřku se s nimi budou dveře jen hemžit. Také mnohé cukroví se peklo na stromeček, neboť pan farář nemohl schovance odepřít jeho vystrojení, i když byla už veliká.

Panna Verunka sice pobroukávala, že ona stromeček nemívala a také vyrostla, ale nemínila to asi tak zle, protože sama Gustě radila, jak cukrovinky vykrajovat, aby se nejlépe hodily k zavěšení.

Každou chvíli posílala Kačku, aby se šla podívat, jak hoří oheň pod pekárnou a bude-li brzy vytopena, že vánočky už jsou vykynuté a koláče budou co nevidět.

Gusta se při práci několikrát ohlédla na Kačku pro její prostořekost, ale měla ji vcelku ráda a i dnes na ni pamatovala ve své připravené večerní nadílce.

„Co ti chybí, Kačko?“ zeptala se konečně. „Stále na tebe hledím, že jsi nějak nesvá, nemluvíš, ani se nesměješ, nejsi nemocná?“

Gusta byla dobrosrdečná a nerada viděla, když byl někdo smutný. Tak i s Kačkou měla účast, domnívala se, že jí buď někdo ublížil, nebo ji něco bolí.

„Já se taky na tebe dívám už delší čas, holka, že jsi nějaká darebná, ani nejíš, jak jsi jídala, a chodíš jako mátoha,“ vložila se do hovoru panna Verunka.

„To nic není,“ bránilo se polekaně děvče, „nastydla jsem se nějak při řezání řezanky, to zas přejde.“ A kvapně odběhla, snad aby dohlédla na pekárnu.

Gusta vyšla za ní s koláči na plechu, aby je společně vsadily, vítajíc ve dveřích kostelnici, která vcházela s nějakým dotazem pro pannu Verunku. Pootevřenými dveřmi zaslechla první větu, a sotvaže dala pozdravení, ještě týmž dechem spěchala Verunce povědět: „I prosím pěkně, při řezance ona Kačka nenastydla, to je nějaká jiná nemoc.“ A tlumíc hlas, důvěrně hospodyni seznamovala s tou chorobou pobledlé Kačky.

Pan farář, vraceje se z kostela, se v síni uleknuté zastavil. Co se to v kuchyni děje, že Verunčin hlas zaléhá až sem na chodbu rozhněvaný, pobouřený?

Aby to tak s Gustičkou! Polekán naslouchal. Ne, ten rozhorlený výklad jeho sestry náležel Kačce; Gustička se právě mihla pod kůlnou, nasypává drůbeži a svolává perličky. A Kačka tolik pláče! I její štkaní se k němu neslo, a do toho dobře známý hlas kostelníkovy ženy, jako by bědoval:

„To je teď mládež, já to říkám, to je svět!“

„Asi něco rozbila,“ pomyslil si a vešel do svého pokoje, aby odložil kožíšek.

Ale křik v kuchyni neustával. Panna Verunka se rozčilovala stále víc. Kačka plakala stále usedavěji a kostelnice dobrácky přilévala oleje do ohně stále důsledněji, až se ozval i Gustin hlas a pan farář rozuměl, jak se přimlouvá: „Tetičko, nebuďte na Kačku tak zlá, prosím vás pěkně, nehubujte už.“

Teď měl pan farář rámusu právě dost, vstal od stolu, aby vyšel, a vloživ se do vády, udělal nějaký pořádek. Ale vtom se dveře kuchyně rozlétly a kvapné kroky v pantoflích mířily k jeho pokoji. Než si to pan farář uvědomil, stála Kačka před ním a vrhla se rázem na kolena.

„Důstojný pane, slitujte se nade mnou!“ štkala hlasitě, a lomíc sepjatýma rukama, hlavu až k zemi nahýbala a opět se v kříži prohýbala, jako by se chtěla zvrátit nazad. „Smilujte se alespoň vy a obměkčete se nade mnou, nevyhánějte mě, nezahánějte, ach, co si počnu! Co si počnu!“

Pan farář se tím neočekávaným výstupem neobyčejně polekal. Téměř se na děvče rozkřikl:

„Zbláznila ses, že si počínáš jako beze smyslů? Co se ti přihodilo – a vstaň přece!“

Ale Kačka se nedala vyrušit ze svého štkaní, bědovala v nesouvislém nářku, z něhož si pan farář nemohl nic vybrat.

Avšak už se kvapně přibelhala panna Verunka a znovu se pustila do děvčete: „Myslíš, že u důstojného pána nalezneš útočiště, ty darebačko jedna, která jsi přivedla celou faru do hanby a do lidských řečí! Jen si seber své věci a jdi si, kam chceš, tady mi nesmíš zůstat ani minutu. Toho jsme se od tebe dočkali za všechnu dobrotu, za všechnu štědrost!“ A rozhněvaná Verunka, plačíc skorém, chvátala do komory, aby vyházela děvčeti její šatstvo.

Pan farář se zhrozil. „Děvče,“ zvolal všecek ustrnulý, „co to slyším! Rozumím dobře? Ty že ses do hanby přivedla, ty, Kačko?“

„Odpusťte mi, důstojný pane, nevyhánějte mě!“ kvílela Kačka. „Co bych si počala, kam bych šla, musela bych do vody skočit nebo se otrávit, vy jste moje jediná naděje – slitujte se!“

A znovu děvče lomilo rukama a div nebilo hlavou o zem.

„Kačko, Kačko,“ všecek nešťasten volal pan farář ve své roztrpčenosti, „copak jsi to udělala, copak jsi to myslela, kam až tě ta tvá lehkomyslnost zavedla!? A jak se to mohlo stát, vždyť tě panna Verunka na žádné toulky nepouštěla, nic takového ti netrpěla?“

„To ta nešťastná muzika o posvícení,“ přerývaně povídalo děvče, „to mě Francek vyprovázel.“

„Který Francek?“ vyzvídal pan farář a mrzutě se drbal v bělostných vlasech. „Před takovou hanbou tě schovat nemůžeme a je jisté, žes nám hanbu udělala. Lidé řeknou, že ti snad panna Verunka poskytovala velkou volnost.“

Kačka dál bezútěšně štkala, a pan farář, všecek nespokojen, procházel pokojem. Konečně se zastavil a řekl mírněji:

„Teď už se to nespraví pláčem ani vádou. Vstaň a vzchop se, Kačko, snad se dá rozumem a úvahou věc alespoň urovnat. Tak mluv, kdo je tvůj svůdce?“

Děvče těžce vstalo a s tváří ukrytou v dlaních se opřelo o dveře.

„Nu, tak,“ vybídl pan farář a usedl.

„Francek, co tady loni sloužil za pacholka,“ vyzradila plačící Kačka.

„Francek, to si považme, pamatuji-li se dobře, smávala ses mu, že nejídal vtipnou kaši?“ Kačka kývala a pan farář se musel usmát. Ale ihned zvážněl a ptal se znovu: „Nu – a zdalipak si tě chce vzít?“

To ale udeřil na to bolavé místo. Kačka začala znovu hlasitě štkát. „On by chtěl,“ vyprávěla přerývaně, „ale jeho máma nechce ani slyšet.“

„To je šlakovité,“ mrzel se pan farář. „A proč nechce?“

„Ona ho nutí do kovářovic Mařeny, ta že má padesát zlatých a dostane jalovici.“

„Hm, hm,“ pan farář zase zachmuřeně přecházel po pokoji a pak se znovu u děvčete zastavil. „Vždyť ty máš také nějaké peníze, sloužíš už od čtrnácti let a máš přece u mě schovanou spořitelní knížku.“

„To je málo,“ vzdychlo děvče, „šestadvacet zlatých mám ve spořitelně, a za tento měsíc musím dát službu ještě ševci za střevíce.“

„A také máš na půdě peřiny,“ připomenul.

„To je všechno málo, ani za pět let to na padesátku nedotáhnu, a kde je potom ještě jalovice.“

„Zpropadené peníze,“ odkašlával pan farář a znova přemýšlel.

Vtom vešla panna Verunka. Ochladla sice už ve svém hněvu, ale klidná dosud nebyla. „No tak,“ osopila se na Kačku, „jak dlouho tu budeš důstojného pána obtěžovat? Slyšela jsi, co jsem ti řekla? Dostaneš svou službu a jdi si, kam chceš!“

Kačka začala znovu kvílet, ale panu faráři se zdálo, že je toho křiku a vády přespříliš, a že je Kačka už dost potýrána. Proto jí pokynul na dveře a mírně řekl: „Jdi si do kuchyně, já tu s pannou Verunkou promluvím.“

A když děvče vyšlo, pravil sestře: „Poslyš, Verunko, co by bylo plátno, kdybys děvče vyhnala? Taková věc se spravit nedá. Jenom bys na ni upozornila ty, kteří to dosud nevědí. A ona nelže, když říká, že neví, kam by šla. Ještě by si nějak ublížila a měla bys ji na svědomí.“

„Já?“ rozhorlila se hospodyně a podepřela si boky. „Já že bych ji měla na svědomí? Sama si je vším vinna – a snad nechceš říct, že si ji tu necháme?“

„Ano, to právě chci. Kačka zůstane u nás tak dlouho, než o ni bude postaráno. Však víš, jaký je její otec prchlivý a surový člověk, že jsem musel jednou, pokud byla jeho nebožka živa, u nich dělat pořádek, aby tam všechny nepobil, když jej posedl ďábel.“

„I nevídáno,“ mínila Verunka, „ať by jí natloukl, vždyť nic jiného nazasluhuje.“

Ale pan farář byl jiného náhledu. „Děvče zůstane u nás a já sám se nějak do té věci vložím. Snad by sis, Verunko, nevzala dnes, vpředvečer narození Spasitelova, který nesl mír a odpuštění, na svědomí takový hřích?“

„Hřích, hřích?“ hájila se Verunka, ale už mírněji. „Hanbu nám udělala a sebe zkazila, taková lehkomyslníce!“

„Už se stalo, co můžeme, Verunko, dělat. Ten svět je stále stejný, takový byl a bude, to se nezlomí – a dobrý Pán Bůh odpouští, i my musíme. Zavolej holku a řekni jí, že může zůstat.“

Verunka se už nezdráhala a Kačka, jakmile uslyšela, že nemusí tak honem z fary, padla znovu na kolena a slibovala, že se do smrti bude za pana faráře modlit, a taky za pannu Verunku a za slečinku, která za ni hned v kuchyni prosila.

Pan farář byl rád, že alespoň přes svátky bude klid, ale vyšel do kuchyně, aby ještě někomu pověděl své mínění. Stála tam doposud kostelnice a napjatě naslouchala, jak to vše skončí.

Rychle se hnala, aby panu faráři políbila ruku, ale ten dobrý kněz na ni byl dnes rozhněvaný. Skrývaje ruku v kapse své úzké kleriky, přísně se na ni podíval a řekl: „Poslyšte, kostelníkova, vy jste nenapravitelná. Co už já jsem se do vás namluvil, abyste se starala vždycky jenom o své zájmy, ale kdepak! To jste musela zrovna dnes pokazit nám všem náladu? Já myslím, že vám Kačka ničím neublížila.“

„Božínku, důstojný pane, vždyť já – vždyť já – jemináčku, mě nenapadlo ani ve snu, abych na Kačku nějak, toto, já jenom tento,“ koktala kostelnice a červenala se, jako by ji opařil. Rychle se chápala putýnek, aby donesla vodu a tak se vytratila.

Ač byla touto událostí nálada na faře zkalena, přece se do večera vyjasnilo, a než byla večeře na stole, pan farář už opět zářil svým laskavým úsměvem a Gustička veselostí.

S velkým zájmem vyhlížela z okna, až se první hvězdička vyhoupne na nebeský strop, jak mívala ve zvyku za dětských let; to jí pan strýček říkával, že Ježíšek vyjde z nebe a sestupuje k zemi. Čile tetičce pomáhala při chystání večeře a těšila se, až se rozsvítí stromeček.

Jakou asi bude mít pan strýček radost z papučí? Jak se tetičce zavděčí s nátepničkami, a zda se Kačka alespoň trochu usměje nad sametovým šátkem, který jí koupila už o jarmarku?

Bylo jí Kačky líto, ačkoli docela nechápala, jak přišla do neštěstí. Gusta, i když už milovala, byla přece více dítětem než ženou a neznala všechny záhady života. Četbu pro ni pan strýček vybíral sám, nesmělo se před ním mluvit nic, co se mu zdálo závadné, a mimo Aničku, která byla stejně nevinná, žádnou další důvěrnou přítelkyni neměla. Cítila se služkou velikou soustrast, ale doufala, že pan strýček i jí pomůže, jako pomohl Aničce.

Po večeři donesla panna Verunka velikou mísu ořechů a jablek na stůl a pobídla Gustičku: „Nu, teď už můžeš chroupat po libosti.“

Ale pan strýček pohrozil prstem a řekl usměvavě: „Jenom, aby náš slavíček neochraptěl – má o jitřní zpívat krásnou koledu.“

„Och, pane strýčku,“ uklidňovala jej Gusta, „než půjdu do kostela, uvaří mi tetička jako každoročně cukrkandl se žloutkem, a to budu zpívat, že moje vysoké cé poletí až do nebe.“

Pečlivě vyhledala mezi ořechy ten nejlepší, s bílou, zdravou skořápkou, a ukazujíc jej panu faráři, pravila: „Tenhle rozloupnu panu strýčkovi, aby viděl, bude-li napřesrok tak zdráv jako letos.“ Vyloupla krásné, zdravé jádro a zajásala: „Hleďte, hleďte, jak budete zdráv!“

„Ty kotě lichotné,“ usmíval se strýček, „kdyby to mé zdraví bylo ve tvých rukách jako vybírání toho oříšku, pak bych byl rád. Ale i tak doufám, že mě tu Pán Bůh ponechá, než tebe, dítě, zaopatřím.“

Stromeček zářil mnohými světélky a na faře bylo milo, teplo a sladko.

Pan farář měl dětinskou radost z dárečku své Schovánky, vlastně hlavně z její pozornosti a píle, která byla na pracném vyšívání patrna.

Panna Verunka si pochvalovala, že už ji teď nebudou bolet ty nešťastné klouby, a Kačka, jak byla už dnes v rozplakané náladě, pustila se nad dobrotou slečinky znovu do pláče.

Když pak Gusta zhlédla, co pro ni uchystal strýček, vrhla se mu kolem krku a snad by jej láskou udusila, kdyby se dost nebránil a tetička nezakročila.

Gusta dostala rozkošný náhrdelníček z perliček a opálů, práci jemnou a cennou.

Když panna Verunka spatřila šperk poprvé, vyplísnila tehdy pana bratra: „Kdyby sis, důstojný pane, raději koupil novou kleriku! Děvče se tím zbytečně celé poblázní.“ Ale když teď viděla, jakou má schovanka radost, přestala litovat peněz, které dárek stál. A které ženské srdce neposkočí nad lesklou a třpytivou tretkou?

I Gustino srdce plesalo. Tušila sice, že dostane něco od zlata, ale takové krásy se nenadála.

Pan farář měl z její radosti také velikou radost a ke krásnému dárku připojil ještě krásnější naučení: „Hled, aby tvá duše zářila ctností jako tyto drahokamy. Perličky ať představují tvoji nevinnost, opály měj za vzor věrnosti a pravdy a ten rubínek ať je symbolem tvé lásky.“

Když bylo vše odbyto, vyprosila si Gusta dovolení, aby směla jít třást bezem k potoku za zahradu. Panna Verunka sice bručela, že to jsou hloupé pověry, že ona také chodívala třást bezem, a co z toho dnes má, ale když pan strýček dovolil, dovolila také. Gusta si s sebou vzala Kačku, vlňák přes hlavu, a už klusaly kolem zahrady k potoku.

Jak bylo venku krásně v té svaté noci! Kolem dokola ticho, ničím nerušené, větřík nezašeptal a stromy ani nedýchaly pod sněhovým obalem, jako by příroda nechtěla vyrušit Rodičku, která dnes dala život nejsladšímu Dítěti.

Tak svato bylo na bělostné zemi, drobounkým stříbrem posypané a spoustami hvězd i září úplňku ozlacené, že se obě dívky zastavily a Gusta sepjala ruce, hledíc vzhůru k nádhernému nebeskému stropu. Snad se modlila, snad snila, sama nevěděla, až ji Kačka vyrušila: „Slečinko, pojďme!“

„Kačko, to je krásné, cítíš také ten mír a tu náladu svaté noci?“

Ale Kačka zavrtěla hlavou: „Já cítím jenom svou bolest a hanbu.“

Gusta na ni útrpně pohlédla a soucitně řekla: „Ty jsi chybila, viď, Kačko? A proč?“

„Proč?“ opakovala Kačka a nevěděla, co by řekla. Teprve po chvilce pravila. „To já nevím, měla jsem Francka ráda, povolila jsem mu.“

Gustě se honily hlavou myšlenky a po chvilce se zeptala: „Jsou různé lásky, viď, Kačko, nejsou všechny stejné?“

„Nejsou,“ přisvědčilo děvče, „jsou lásky čisté a lásky hříšné.“

Zatím došly k potoku, kde se nad vodou skláněl prastarý bezový strom. Větve měl rozcuchané a dlouhé a sahal jimi téměř až do vody.

Když v létě kvetl, býval všecek bílý, právě jako dnes, a Gusta trhávala jeho velké květy, rozložené jako mísy, a nosila je domů, aby jí z nich tetička napekla „kosmatice“. To bývala její pochoutka, ba i pan farář rád kosmatice jídal, jenom tetička broukávala, že spotřebují mnoho omastku.

Na podzim a v zimě celé houfy sýkorek a strnadů napadaly starý bez a pochutnávaly si na černých bezinkách. Dnes tu stál zadumaně, ohýbaje pod promrzlým sněhem své staré, ztrouchnivělé tělo, z něhož pomalu bílá „duše“ vysychala, a roztřepená kůra se podobala otrhanému šatu tuláka.

Obě děvčata se zastavila a Gusta kvapně přistoupila k činu. Oběma rukama se chopila kmene starého stromu, zalomcovala jím, co měla síly, a hodně hlasitě zvolala: „Třesu, třesu bez, ozvi se mi pes, kde můj milý večeří dnes.“ Byla si jista, že ve vsi zaštěká Potockých Nero, ale zmýlila se, kdesi na docela opačné straně hafal jakýsi malý psíček. Nero, schovaný po dobré večeři kdesi v boudě, ani nemukal.

Chtěla svůj pokus opakovat, když tu se nedaleko na pěšině ozvalo mužským hlasem „haf, haf, haf“, a pak ve smíchu přání dobrého večera. Skoro se ulekla, když poznala učitele Chudáčka.

„Co tady děláte?“ zeptala se skoro mrzutě.

„Slečno Gustičko, náš osud se stále kříží, já vždycky přicházím v osudnou chvíli,“ žertoval a podával jí ruku. „Pokaždé jsem tam, kde se rozhoduje o vaší budoucnosti. Ale dnes naštěstí nejste v nebezpečí.“

„Naštěstí,“ opakovala po něm a trochu kousavě dodala: „Sice bych opět byla povinna novou vděčností.“

Gusta se zasmála, zasmál se i učitel, ale nějak mu ten smích nešel od srdce, když řekl: „Škoda, že vděčnost je pocit tak příliš chladný a maska, za kterou se skrývá lhostejnost. Kdybych mohl pro sebe volit, žádal bych raději nenávist, ta je žhavější.“

„Tu jste si ještě nikdy nezasloužil,“ řekla ve smíchu, ale zdálo se jí, že zalhala. Nenáviděla jej, když jí pokazil ten krásný plán zosnovaný s Milošem. Dodnes mu úplně neodpustila, a proto přišla nyní trochu do rozpaků.

„Kde jste se tak pozdě sám toulal?“ zeptala se, aby něco řekla, když oba chvilku mlčeli.

„Vyšel jsem si, abych se nadýchal svěžesti té překrásné svaté noci. Není požitek dneska si vyjít?“

„To máte pravdu,“ souhlasila, „i já jsem si vyprosila dovolení, abych směla ven. Přála bych si také jít se o půlnoci podívat do vody, ale to mi pan strýček zakázal, že není radno Pána Boha pokoušet. Mohla bych se prý něčeho polekat, i když by to třeba nebylo nic strašného.“

„Pan farář má pravdu,“ souhlasil učitel. „Jak jste šťastná, že máte tak hodného strýčka a tak hezký domov.“

„Však já si ho vážím,“ řekla vřele Gusta, „on je tak hodný, laskavý a má mě rád.“

„Je moudrý a zná život, má požehnané stáří. Máte dobrého pěstouna a rádce.“

„Já vím,“ už podruhé vřele souhlasila dívka, „a jeho rady si vážím.“

Ale poté se Gustě zdálo, že opět jaksi zalhala a prudce se zapálila, když se optal: „Vždycky?“

Neodpověděla. Předstírala, že s ní chvěje zima a omlouvala se: „Začíná být chladno a Kačka už je daleko napřed. Musím také pospíšit domů, tam je teploučko.“

„Jste šťastná, že máte krásný domov,“ opakoval znovu –snad zapomněl, že tohle už jednou říkal. „Máte se kam utéci, kde se potěšit, já jsem stále sám.“

„Měl byste se oženit,“ řekla čtveračivě, ale hned toho litovala.

Pohlédl jí do očí a odpověděl nápadně vážně: „Já bych rád, Gustičko.“

Dívce se zdálo, že ji chce vzít za ruku. Bylo jí trapno a padl na ni strach. Kvapně odbočila na stezku podél zahrady a zakrývajíc rozpaky mu rychle popřála „Dobrou noc!“ a úprkem běžela za Kačkou.

„Chudák,“ myslila si, „snad mě má rád – a já se zatím brzo stanu paní Potockou. Snad už dnes Miloš s rodiči ujednává převzetí obchodu a záležitosti kolem naší svatby.“

VIII

Boží hod býval na polanské faře vždycky dnem velmi dlouhým, protože se brzy vstávalo kvůli jitřní. Už ve tři hodiny byl pan farář vzhůru, a třebaže mu panna Verunka domlouvala, proč tak pospíchá, že se přece na jitřní třikrát zvoní, nedal si nikdy říct.

„Zdá se mi,“ říkával, „že ve svaté noci mají naše zvony zvláštní, nějak jiný hlas, zvou mě a volají, musím vstát a naslouchat – však víš, jak je mám rád. Až jednou zemřu, musejí mi dlouho vyzvánět a i v hrobě se moje srdce, třeba ztrouchnivělé, potěší vždycky, kdykoli zahlaholí.“

Panna Verunka obsluhovala pana faráře při oblékání, dávajíc mu teplé prádlo, aby se v kostele nenastudil, a rok co rok jej litovala, že nemůže vypít číšku teplého čaje, aby se zahřál. Gustě vařila cukrkandl se žloutkem pro dobrý hlas a nutila do ní kus vánočky, aby neměla v kostele hlad, nebo aby se jí neudělalo mdlo.

Jitřní míval pan farář tolik rád, že se na ni těšíval celý advent. Bylo mu radostno a volno u oltáře, když na kruchtě hlučely všechny nástroje jako vzdálená bouře, pak Chudáčkovy housle zalkaly jak slavíkova píseň, zazvonily jak hlásky mladých pěnic v červnu na zahradě a konečně zřetelně, napodobujíce křepelku u jesliček, zazpívaly „pět peněz, pět peněz“.

Za celý rok nehrály varhany pod rukama pana řídícího tak pěkně jako dnes a sbor školních dětí si dával vskutku záležet. Když pak po obětování i velký buben zahřímal a truhlář Sýkora zatroubil na křídlovku pastýřské „Vzhůru, vzhůru, vstávejte“, třepetalo se srdce pana faráře jako tehda, když byl ještě mladým mužem, měl mnoho černých kadeří a mladistvý lesk v očích.

A po pozdvihování, když se varhany ztišily, začala Gustička. Zprvu tichounce, jakoby nesměle, ale stále silněji, mocněji zpívala svou koledu „Ježíšku svatý, vítám tě z nebe“ jistým a zvučným hlasem.

Panu faráři padaly slzy na vyšívaný ornát a cítil blízkost Boží.

Dopoledne na Boží hod měly panna Verunka i Gusta plno práce. K obědu přijdou ještě tři známí kněží a tu musí být všechno v pořádku a v pravý čas, všichni budou notně hladoví. „Chudák pan strýček,“ mínila Gusta, „ten nejvíc. Je přece starý a tolik hodin musí být s prázdným žaludkem – to bych já nevydržela.“

„Ty jsi mladá,“ smál se pan farář, „a máš žaludek jako kachna, který chce jíst každou hodinu. Pamatuji se, jak jsem býval při chuti. Když jsem studoval na latinských školách, míval jsem hladu dost, a přišla-li za mnou maminka nebo tuhle Verunka a donesly pecen chleba, byl jsem s to za jediný den jej sníst, tak mi chutnalo. Kdepak mladý člověk, roste, vyběhá se, musí jíst. Kvartýrská na mě často hubovala, že jsem nenasyta, že se jí nevyplatí mě živit, a já ještě býval málokdy sytý.“

Pan farář se usmíval dětským vzpomínkám a v duši se skoro divil. Byl to opravdu on, ten kučeravý jedlík a neposedný chlapec? Jak je to vzdálené, jako pohádka, kterou slýchal v dětství od maminky. Tak se mu nějak až oči zamžily.

Vtom u domovních dveří zazněl zvonek a Kačka přiběhla do pokoje oznamujíc, že je zde slečinka poštmistrová a pan Klimeš. Co panu faráři staré nohy stačily, spěchal příchozím vstříc a Gusta vyběhla za ním, aby objala svou šťastnou družku. Anička měla nové šaty, a Gustu překvapily její dlouhé sukně.

I Klimeš byl v salonním úboru a oba zářili, děkovali panu faráři za štěstí, které jim připravil, a než tomu mohl zabránit, chopili jej každý z jedné strany za ruce a obě mu srdečně políbili.

Pak museli jít do pokoje a panna Verunka přinesla víno a zákusky, aby je uctila.

Gusta hleděla na Aničku s velikým zájmem a tisknouc jí stále ruce, šeptala: „Mám takovou radost, Aničko, že jsi šťastná!“

Mladá nevěsta mnoho nemluvila, ale její modré oči zářily jako hvězdy a svou září oblévaly hned pana faráře, hned ženicha a opět milou družku.

Přišli prosit o prohlášky. Se svatbou se muselo pospíchat, protože mladý revírník měl mít hospodářství – a k tomu bylo zapotřebí hlavně paní.

„Budeme mít pilno,“ povídala rozšafně Anička. „Výbavu nemám dosud hotovou, a maminka mě narychlo zaučuje do všech tajů hospodyňského umění.“

„Ale bude-li to trochu pokulhávat,“ pohrozil pan farář s úsměvem ženichovi, „ne abyste ženu opravoval po zlém. Pamatujte si, zlost je zlý rádce a běda, kdo zlosti povolí uzdu. Varujte se první mrzutosti, není-li první, není ani poslední.“

Klimeš vážně přijímal dobrá napomenutí a řekl: „Vynasnažím se, důstojný pane, až se zase s Aničkou setkáte, aby si ani slůvkem na mě nemohla naříkat.“ A láskyplným pohledem pohladil svou nevěstu.

„Také ty, dítě, poslyš, co ti povím,“ obrátil se pan farář na Aničku. „Zenu vždycky krášlí pokora. Jakou jsi byla dcerou, takovou bud i ženou, nikdy se nehádej, i kdyby se ti zdálo, že jsi v právu, neboť mírná odpověď kazí hněv.“

Anička se vděčně usmála a znovu mu políbila ruku. Když pak měli odejít, obrátila se Anička ke Gustě, vzala ji kolem krku a řekla: „Ještě jednu prosbu k tobě mám, Gustičko. Půjdeš mi za družičku?“

Gusta s radostí svolila, vždyť na to čekala a tolik se těšila!

Odpoledne Gusta z požehnání chvátala. Nemohla, podle úmluvy, na Potockého čekat, když šla ráno ze mše, musela moc pospíchat, a proto mu vzkázala, že jej očekává odpoledne. Ale Miloš před kostelem doposud nebyl.

Chvíli čekala pod starými lípami, než se dostavil. Byla přesvědčena, že přinese dobré zprávy, svolení od rodičů, že se ještě letos může oženit, a pro ni vzkázání, jak se těší, že ji přijmou za dceru. Vždyť se paní Potocká vždycky tak mile usmívala, dokud k nim Gustička chodívala nakupovat, a Potocký s ní tak vesele žertoval. Ovšem, už dávno tam Gusta kvůli lidským řečem nechodí.

Procházela se a mírné chvění jí probíhalo údy. Ač měla jistotu, přece se chvěla rozčilením před osudnou chvílí.

Však vtom už Miloš přicházel. Vyšla mu kvapně vstříc a nedočkavě se zeptala: „Jaké neseš noviny?“ Mladí milenci si od poslední rozmluvy tykali, jak se na snoubence, kteří mají krátce před svatbou, sluší.

Jenže Milošova tvář nezářila, jak Gusta očekávala, ani jí nenesl prstýnek, což měla téměř za jisté. „Víš, Gustičko,“ řekl a těžce si odkašlal, jako by mu něco vázlo v krku, „ono to není jenom tak lehké, jak jsme si to představovali. Mluvil jsem s tatínkem a on mi to vysvětlil. Víš, já jsem ještě nebyl u odvodu a tatínek povídá, že dřív nemůže o mě žádat. Také mi říkal, že mě dřív nemůže zplnoletit, ani mi předat obchod, pokud bych to s vojančinou neměl jisté.

„Tedy jsou proti tomu?“ vydechla Gusta otázku, všecka ohromena neočekávanou odpovědí.

„Nu, to právě ne. Maminka jenom říká, že jsme tuze mladí, že ty jsi pouhé děcko a kdoví, zda prý bys uměla už obstarávat domácnost a byla bys k obchodu, protože ona si pak už bude chtít pohovět. Tatínek řekl, že by nebyl proti tomu – ale víš – Gustičko – tatínek chce – tatínek myslí – tatínek povídal –, aby ses pana strýčka optala – abys mu řekla – jaké máš věno – víš – co ti pan strýček asi dá.“

„Jak to?“ vynutila Gusta ze sebe a všecka se třesouc na smrt zbledla.

„Nu, víš – tatínek řekl, že do obchodu musí být peníze –víš – to se říká věno.“ Gusta chvilku mlčela. Srdce, cévy, nervy – to vše se zběsile zvířilo. „Věno?“ vypravila ze sebe a všechna krev se jí teď prudce hnala do hlavy. „Tedy o věno se vám jedná?“ vybuchla s trpkostí. „Ne o dobré vlastnosti, o věrné srdce, ne o naši lásku – jenom peníze hledáte? A já bláhová myslela, že ty mě máš rád a vaši že chtějí, abys měl milovanou ženu.“

„Ale to ano – ale – náš tatínek,“ koktal Miloš, lekaje se její hořkosti. „Vždyť víš, že já od tebe neupustím a že konečně budeš přece má.“

„Tedy si mě vezmi přes vůli rodičů, utečme spolu,“ řekla Gusta, ale jenom nazdařbůh. Věděla, že na to je Miloš málo rozhodný a příliš nesamostatný.

„To se ti řekne,“ pravil sklíčeně, „ale to jsou těžké věci.“ Gusta cítila strašlivé zklamání a nevýslovné pokoření. Strýček měl pravdu. Peníze znamenají všechno, láska je to poslední. Bolest a hněv opanovaly její duši. A přepadl ji vzdor, černý a těžký jako mrak. „Miloši, buďte sbohem!“ řekla tvrdě a cize na něho pohlédla. „My se rozcházíme. Najděte si nějakou bohatší nevěstu, já peníze nemám, a kdybych je i měla, k vám bych je nedala!“

„Gusto, zbláznila ses?“ ulekl se Miloš. „Vždyť já si tě vezmu, uvidíš. Naši to dovolí, jenom řekni panu faráři – a on ti přece nějaké peníze daruje, musí je mít, kam by všechno dával.“

Ale s tím špatně pochodil. Gusta jej odstrčila, až se zapotácel, a řekla prudce: „Nic nebudu panu strýčkovi říkat! Myslíte, že je takový lichvář, aby naspořil tisíce z ubohých vesničanů?“

„Ach Gusto, měj přece rozum,“ chlácholil ji Miloš, „to všechno se dá časem spravit!“

Gusta se mu však vytrhla, jak ji chtěl zadržet, a sotva tlumíc strašné rozčilení, znovu jej odstrčila: „Nebude z toho nic! Já nemám věno, a vy je hledáte! Já chtěla lásku, a té vy nerozumíte! Nebudu u vás šlapaným, z milosti trpěným darmojedem, který přišel s prázdnýma rukama, nechci drobty vaší milosti!“

Prudce se od něho odvrátila a s tvářemi planoucími, se sršícíma očima, ubíhala na faru. A po schodech na půdu, kde se ukryla se svou pohanou a nesmírným hořem.

Na svatého Štěpána se dveře u fary opravdu ani nezavíraly a domovní zvonek drnčel bez ustání. Sotva jedni koledníci odcházeli, druzí se už hnali na schůzky a bez oddechu odříkávali nebo odzpěvovali: „Dej Bůh štěstí tomu domu…“, nebo „Koleda, koleda, Štěpáne…“

Panna Verunka, chuďas, si mohla staré nohy uběhat. I Kačka už posedala, jak ji nohy od ustavičného vynášení dárků koledníkům bolely. Kdoví kolikátou slaměnku jablek a křížal snesla už z půdy a stále ještě nebylo koledníkům konec. Jiná léta to bývala Gustina práce, ale letos, kdovíco té holce zase vlezlo do hlavy… Děvče chodilo jako zařezané, na nikoho nemluvilo, odpovídalo jednoslabičně a oči mělo opuchlé, jako by celou noc proplakalo.

Verunka na ně starostlivě pohlížela, starostlivě hleděl i pan farář, až se tetička konečně optala: „Copak ti schází, děvče, vypadáš nějak uplakaná.“

„Nic,“ řekla Gusta. Odvrátila obličej a až za chvilku pověděla: „Bolí mě nějak hlava.“

„Hlava,“ ulekla se tetička, „abys nám potom nestonala. Ale to je tak, běháš stále prostovlasá, říct si nedáš, a tak jsi chytila nějaký průvan. A žaludek tě nebolí?“

„Také,“ přikývlo děvče, jen aby mělo pokoj.

„Počkej, uvařím ti zeměžluč, hned ti bude lépe!“ A Verunka se belhala do spíže, kde měla i svou lékárnu.

Gusta ji však zadržela: „Prosím vás, tetičko, pěkně vás prosím,“ volala všecka podrážděná a nešťastná, „nic neshánějte, mně nic nepomůže, nechte mne být!“ A rychle vyběhla ze dveří.

„Zase má nějakého brouka v hlavě,“ mínila tetička, trochu uražená schovančiným odmítnutím její lékařské pomoci.

Ale pan farář sestru chlácholil: „Nech ji, Verunko, však víš, že ji vše nejlépe přejde samo – a nám její vzdor nepatří. Kdožví, co chudinku trápí.“ A aby se děvče potěšilo, v poledne nabídl, že by mohli jít dnes večer do divadla. Do obce totiž zavítala Choděrova divadelní společnost.

Ale ani tím se Gustě nezavděčil. „Pane strýčku, nechoďme nikam,“ zvolala kvapně, „nechte mě, nevšímejte si mě!“

Po chvilce jí však bylo líto, že snad pana faráře urazila, a proto se omlouvala: „Nezlobte se na mě, že jsem taková, já za sebe nemohu.“

Pan farář už měl na jazyku jemné pokárání, že každý může za své chování a povahu že si každý dělá sám, ale uznal, že teď není vhodná chvíle na domluvy a odložil je na příhodnější dobu. Jenom ustaraně hleděl za děvčetem a vzdychal, když sotva několik soust svátečního oběda okusila a odešla od stolu. Na odpoledne měl pozvanou návštěvu, proto dnes ani po obědě nepodřímal svou obvyklou půlhodinku, ale hned odešel do svého pokoje.

Objednal si svého loňského čeledína Francka a věděl, že brzy přijde a že i koledníci mu vykonají svou obvyklou návštěvu.

Skutečně se nemýlil. Sotva bylo půl jedné, už tu byla podle zvyku děvčata s věnečkem, a hned se hnala do pokoje pana faráře, kde se postavila a začala zpívat: „Spadla rosa do květu – Kriste nebeský…“ Byla to písnička prostinká, až příliš prostinká, o jejímž obsahu pan farář často přemýšlel. Co zde v Polankách byl, každoročně přišly o koledě družičky s touto písní, a on ji pokaždé rád slýchal a pokaždé se usmíval.

{„Starala se Maria, Kriste nebeský, kde by plének nabrala, aleluja, zdrávas Maria. Natrhejme z růže květ,

Kriste nebeský, budeme mít plénky hned, aleluja, zdrávas Maria. Svatý Štěpán, svatý Jan, Kriste nebeský, ten mu bude kmotrem sám, aleluja, zdrávas Maria.“}

Děvčata dozpívala, a že byla písnička hodně dlouhá, všechna uřícena. Poslední verše zpívaly už jen dvě postranní družičky:

{„Říkejme mu Otče náš,

Kriste nebeský, neboť spasil všecky nás, aleluja, zdrávas Maria.“}

Dozpívaly a prostřední začala přát svoje naučené říkání, které také přecházelo z generace na generaci:

„My vám, pane hospodáři a paní hospodyně, vinšujeme šťastné a veselé svátky a nový rok, abyste ho ve zdraví přečkali, aby se vám na polích urodilo a aby vás nikde nic nebolelo a netrápilo, abyste dlouho živi byli a po smrti tam se dostali, kam vás svatý Jan se svatým Štěpánem předešli. – Amen.“

Pan farář vlídně poděkoval, a když položil na okraj talířku dvacetník, optal se, co budou s vykoledovanými penězi dělat.

Děvčata se zapálila, podívala se na sebe a nejkurážnější z nich řekla pravdu: „Chceme je přidat chlapcům k první neděli masopustní na muziku.“

Pan farář už napřed věděl, jakou odpověď dostane, už po léta to byl účel koled těch velkých, a proto také nic nenamítal, i když se mu ten účel zdál až příliš světský. Jenom pohrozil a řekl usměvavě: „Veselte se, koťata, a veselte se v Pánu, ať mi napřesrok zase přijdete všecky s věnečkem!“ Dívky se zapýřily ještě víc a slibujíce odcházely. Za chvíli přišel kostelník a za ním zpěvák, který vodíval procesí. Ti měli také svou dávnou koledu i své staré přání. Zpěvák je přednášel s náležitým důrazem, že i teď se pan farář usmíval. Ti nic na muziku nesbírali, ale pan farář věděl, že účel jejich přání není také o nic vznešenější.

Dobře znal své stádečko a věděl, že zpěvák Mitas rád holduje kartičkám, třeba to tajil a před panem farářem zapíral, a kostelník že si potrpí zvlášť na lačný žaludek vyloupnout nějaké štamprlátko. Cítil často zápach borovičky, když mu kostelník pomáhal v sakristii do ornátu.

Ale rád zamhouřil oko nad slabostmi svých oveček, jenom když netropili pohoršení a netýrali svoje domácí.

Oba staří kostelníci odešli a pan farář si oddechl; konečně bylo po koledě a na faře zavládlo ticho. Však jej skoro unavoval ustavičný křik a zpěv. Měl starost s Gustičkou a nic jej valně netěšilo.

Cítil, že jeho miláčkovi se stalo nějaké příkoří, a litoval ji. Také se čehosi strachoval. Co už mu ta její nešťastná známost připravila starostí! Jak by mu bylo volno, kdyby věděl, že to dítě jinak volilo, že si oblíbilo třeba učitele. Stále se s tou nadějí nemohl rozloučit. Učitel se mu líbil. Byl vždycky tentýž, bez výstředností a nerozvážných výstřelků. Znal jej dobře, ve škole se spolu často setkávali, a nikdy se nesetkal s tím, že by Chudáček jednal nesprávně. Ale co je platná všechna jeho dobrota, když Gustička si umínila jinak. „Kdyby se jenom ten chlapec umoudřil, kdyby jenom zvážněl a poznal život,“ vzdychl si pan farář, vzpomínaje na různé bláhové Milošovy kousky. Už ve škole býval nesamostatný a zhýčkaný, bez rozhodnosti a vytrvalosti. „A kdoví, co jeho rodiče koneckonců o té známosti soudí. Což abych,“ uvažoval dále, „se také jednou k nim vypravil a se starým vážně o celé věci promluvil, aby se děti zbytečně netěšily a nespoléhaly na dobré výsledky. Mně se to pořád jaksi nelíbí.“

Stařeček ještě potřásal bílou hlavou, plnou starostí, když bylo zaklepáno na dveře a rozpačitý Francek, čepici mačkaje v hrsti, se šoural do dveří a poníženě přál veselé svátky a šťastné dobré odpoledne.

„Ach, tos ty, Francku, nu dobře, že přicházíš, už na tebe čekám,“ vítal příchozího pan farář. „Je to naléhavá záležitost, kterou chci s tebou projednat, a pilná k tomu. Bez dlouhých okolků mi pověz, jaké máš úmysly s Kačkou a kdy si přeješ mít první ohlášku?“

Francek zůstal po tolika přísných otázkách zaražen, až se mu ústa pootevřela, a mlčky zíral na pana faráře. „Nu tedy,“ vybízel jej kněz, „mluv, vždyť přece víš, co mezi vámi bylo.“

Francek přešlapoval, odkašlával, až konečně všecek rozpačitý a rozčilený řekl: „Prosím, důstojný pane, ono to je tak: já bych si ji vzal, třebas hned, já bych na nic nehleděl, mně se holka líbí a taky jsem jí to řekl. Ale moje máma, ta tomu zabraňuje a nechce ani slyšet. Tak co mám dělat?“

„Proč nechce?“ vyzvídal pan farář, tváře se, že to slyší poprvé.

„No víme, ona má pro mě jinou vyhlédnutou, kovářovu Mařenu, ta že by do naší chalupy nepřišla s prázdnýma rukama, má padesát zlatých a jalovici.“

„A ta Mařena by tě také chtěla?“

„Prosím, to já nevím,“ rozpačitě se usmál chasník. „Snad, když to kovářka tolik stlouká dohromady.“

„Z toho nebude nic,“ rozhodl důrazně pan farář. „Ke Kačce máš povinnosti, a taková nepravost se nesmí v mé farnosti stát. Ty si to sprav nějak s matkou, upros, přemluv ji, pověz pravdu a hleď prosadit svou! Kačka byla pořádné děvče, u mě slouží kolikátý rok, a já jí nedám tolik ublížit. Když jsi jí zkazil mladý věk, také si ji vezmeš!“ Pan farář se rozhorlil, až mu tváře zčervenaly, ale Francek se škrábal za ušima.

„O to nic,“ povídá po chvilce, „já bych všechno – tento – ale když ona máma povídala, že mi chalupu neodstoupí, nepřinese-li holka přínos, a já bych kvůli Kačce přišel o chalupu – to taky neudělám. Do smrti bych musel sloužit, se ženou i děckama se plahočit, a chalupu by dala máma sestře, která má řemeslníka a nepotřebuje pomoci.“

Pan farář vzdychl. Mám to pernou práci – a nevděčnou. Ale nepoleví, nepoleví, až věc vpraví v náležité koleje.

„Můžeš, Francku, jít,“ řekl po chvilkovém přemýšlení, „nějak se s matkou domluv, nebo ji alespoň na všecko připrav, některý den k vám přijdu.“ S tím mladíka propustil a počal se oblékat na požehnání.

Trvalo několik dnů, než Gustu alespoň trochu pustil její žal a černý vzdor. Myslela, že zhyne bolestí nad strašlivým zklamáním, které ji potkalo. Nikdy netušila, že by se tak velice mohla mýlit a přepočítat.

První dny chodila jako zmámená, nevědouc čeho se zachytit a kde nalézt útěchu. Po třech dnech začala opět přemýšlet a tu přetrhala všechno, co k Milošovi cítila.

„Ničema je, zbabělec a otrok,“ říkala si tisíckrát za ty dny a úplně na něho zanevřela, pohrdala jím.

Pan farář byl jako na řeřavém uhlí. Strachoval se o svého miláčka, ale nic neříkal, až když začala Gusta opět čileji pobíhat a pracovat, vešel za ní do kuchyně, kde žehlila prádlo.

Vida, že jsou sami, zeptal se mírným, láskyplným hlasem: „Pověz mi, Gustičko, jaké to byly příšery, co tě poslední dny týraly. Bylas tak smutná, a já jsem měl starost.“

Gusta se na něho plaše podívala a rozpačitě mávla rukou. „Však mě znáte, pane strýčku, a víte, že už mám takovou nešťastnou a protivnou hlavu.“ A jako by měla nejpilněji, horlivě žehlila vyšívanou rochetku.

„Nu, ale mohla bys mi přece povědět, co tě trápilo,“ naléhal a pohladil její malou bílou ruku, která vytahovala háčkování na prádle.

Gusta zvedla od práce oči, v nichž stály slzy; ty pana faráře nesmírně dojaly. Nebyl to tentokrát vzdor a hněv, co je vynutilo, byla to bolest a pokora.

„Nu, svěř se, dítě,“ vybízel co nejněžněji, „hleď, vždycky jsem ti byl dobrým rádcem a nejupřímnějším přítelem, i dnes mi pověz, co tě bolí a trápí.“

„Pane strýčku – já vím –,“ pravila po malém mlčení, „vy jste míval vždycky pravdu – ano, a všechno je tak, jak jste předvídal.“

„Copak, děvenko, co se přihodilo?“

„Já jsem se rozešla s Potockým,“ vyhrkla prudce a už stavěla cihličku na plotnu. Neviděla pro slzy na práci, v prsou se jí zdvihla prudká vlna pláče.

„Opravdu?“ zvolal pan farář a nemohl za to, že pocítil náhle ulehčení. Leč soustrast s dívčí bytostí, která tu před ním tiskne dlaně k očím a vzlyká, měl velkou.

„Dítě – dítě,“ konejšil ji a její hlavu tiskl ve svém náručí. I jemu bylo skoro do pláče, když cítil její náruživý vzlykot na svých prsou. Náhle zapomněl, že to rád uslyšel, cítil jenom soucit a snažil se těšit: „Nu, neplač, dítě, neplač, snad se zase udobříte.“

Ale Gusta se prudce vztyčila a rázem přestala plakat. „Nesmíme, strýčku, už ne, uhlídáte, že už nebudu s Potockým mluvit, jako že se Gusta jmenuju.“ To zvolala tak přesvědčivě, že pan farář nepochyboval – znal umíněnou hlavu svého miláčka.

„Nuže, pověz mi, co tě tak zatvrdilo?“ zvídal znovu, ale

nedověděl se nic.

„Pane strýčku, už se mě neptejte, víc vám nepovím; to přece stačí, řeknu-li, že je konec!“ pravila rozhodně a osušujíc si slzy dala se znovu do žehlení.

Copak může panu strýčkovi líčit své zahanbení, má mu vyprávět o svém nesnesitelném pokoření, o své porážce? Má povídat, jak nestatečný a nemužný se ukázal její oblíbenec, má mluvit o strašném a hanebném odmítnutí starého Potockého? Nebo se má doznat, s jakou škodolibostí se k ní předevčírem přidružila Máňa řídících, když šla Gusta z kostela, a počala jí s líčenou účastí vyprávět, jak starý Potocký v hostinci jejímu otci svěřil, že pošle syna na čas z domu, do města na zkušenou, aby přetrhl bláhovou známost s ní, Gustou z fary, která by nikam nevedla a dobré konce neslibovala, protože děvče je bez věna, a krása i láska v obchodě nemá ceny? Nebo má doznat, že Miloš jí sice znovu psal a sliboval prosadit svou – ale konečně si dal říct a chystá se na cestu do města? Cítila, že by pro stud a hanbu nemohla vše vypovědět.

Jak je to strašné pokoření pro ni, pro Gustu, která tak nerada doznává svůj omyl a jinému přiznává vítězství! Mnoho, mnoho sebezapření ji stálo, než panu strýčkovi pokorně doznala, že měl pravdu. Však za těch několik dnů její umíněnost a pýcha utrpěla děsnou porážku.

Pan farář už na ni neútočil. Stačilo mu, že nevhodná známost skončila, a těšil se, že děvče vyjde z toho zklamání moudřejší a rozumnější.

X.

Počátkem masopustu docházela denně Gustička na poštu, vyprosila si od tetičky dovolení, aby směla družce pomáhat při šití výbavy. Byly to hezké chvíle, které spolu obě přítelkyně prožívaly, a třebaže Gusta oplakávala svoji lásku a dosud cítila na dně srdce bolest, přece byla šťastná.

A Aniččiny oči zářily jako obloha a tváře se rděly dvěma poupaty. Obě dívky pilně pracovaly: vyšívaly, žehlily, šily. Paní poštmistrová, všecka usměvavá, vidouc dcerušku tak zářící, s velikou chutí stříhala bělostné prádlo a šicí stroj jenom drnčel, když k němu zasedala. Patnáctiletá Růža s úctou a obdivem hleděla na sestru nevěstu a snažila se také pomáhat. Dělala dírky a přišívala knoflíčky.

Přitom si všechny mnoho povídaly, a tak jim dny a týdny plynuly jako voda. Konečně jel pan poštmistr do města a ve skladu vybral pro dceru pěkný nábytek, který poslal přímo do jejího domova, a paní poštmistrová začala připravovat svatbu.

V neděli byla třetí ohláška, a na čtvrtek chystali svatbu. Na poště bylo od pondělka běhu a shonu, až se všem hlava točila. Uklízelo se, mylo, drhlo, čistilo. Peklo se cukroví, koláče, nakoupilo se masa, zvěřiny i drůbeže, a panna Verunka, ač měla zlé „regma“ v kloubech, přece se ve středu dobelhala na poštu, aby taky vypomohla.

Švadlena přinesla nevěstě šaty a mladším dětem nakvap došívala paní poštmistrová. Růženka bude za mladší družičku a ty ostatní půjdou v průvodu taky.

Ženich přijel ve středu a s ním jeho dva mladší bratři, kteří byli ustanoveni za mládence. A když bylo všechno tak krásně připraveno, došel pan poštmistr do horní hospody, aby zamluvil sál, ať se večer mládež proskočí.

I Gustě přinesla švadlena nové šaty. Byly sněhobílé, samá vložka, samá krajka, a kde se v pase sbíhaly volánky, byla vetknuta zelená kytička myrty. Tetička spráskla ruce, když Gusta šaty před zrcadlem prohlížela a na pana strýčka se pak vrhla, aby jej zulíbala. „To je mně teď pěkná móda, samý kanýrek a kraječka,“ hubovala, „až se to vypere, nic z toho nebude.“ Pan farář měl radost, že Gustičce šaty sluší, a těšil se: „Zvláště večer při tanci budou krásné. To se musíš i ty, Verunko, s námi jít podívat do hostince.“

„I to by mne musel Pán Bůh za takovou marnost potrestat,“ málem se rozhněvala Verunka, „abych na stáří běhala po muzikách. Dost na tom, že ty, důstojný pane, se chystáš jít s ní na bál. Měla by dost povyražení, kdyby tam užila dne a večer už přišla domů. Holka má beztoho plnou hlavu hloupostí, nemyslí na nic rozumného.“

„Ale, ale, Verunko,“ usmíval se pan farář, „ty už jsi docela zapomněla, jak ses uměla vytáčet, dokud jsi byla mladá? Že ti v bláznivé dny tři noci po sobě nestačily, a málo jsi litovala, že to na Popeleční středu nesmí být do rána?“

„A mám z toho,“ mrzutě mávla svraštělou rukou s ochromlými prsty, „bolí mě nohy a ruce, možná, že by mě tak nebolely, kdybych byla tolik netančila. A mohla jsem mít větší zásluhu v nebi, kdybych se byla odříkala.“ Pan farář se teď hlasitě zasmál. „Ale před padesáti lety jsi nechtěla o odříkání ani slyšet! – Nehubuj, Verunko,“ dodal vážněji, „a vyprav děvče, jak náleží, ať se pověšeli a jednou rádo vzpomene, že užilo mladosti.“

Verunka bručíc něco o smrti, nechala bratra i s Gustou, šla po své práci, ale přece schovance sukně škrobila a panu faráři vyčesala sváteční, lety prozelenalý sosák, který už tak mnoho, mnoho pamatoval.

Zatímco ženské měly veliké pilno, oblékl se pan farář do svého kožíšku, vzal čepici a hůl, neboť bylo náledí, a odešel za záležitostí, kterou od svátků nosil ve svých myšlenkách.

Gusta ještě odběhla na poštu, aby s Růženkou obstarala věnečky pro zítřejší manželský pár a snítky myrty pro svatebčany. Taky stužky a fábory pro mládence obstarávala, a než všechno sehnala, byla skoro tma.

Ve dveřích se setkala s panem strýčkem, který si uhřátý a znavený stíral z čela pot a oklepával sníh z bačkor.

„To jsem se zahřál,“ ulevoval si. „Zpropadená babka, ta mi dala práce.“

„Která, strýčku?“ ptala se Gusta zvědavě.

„Zavolej sem, dítě, Kačku!“ místo odpovědi žádal pan farář a vcházeje do svého pokoje, vysvlékal rychle kožich a odkládal hůl i čepici. Však už tu stála polekaná a bledá Kačka, a všetečka Gusta za ní.

A pan farář děvčeti zvěstoval: „Tak už se netrap, Kačko, v neděli tě vyhlásím s Franckem jednou za třikrát a některý den s neděle odbudeme svatbu.“

„Důstojný pane, je to možné?“ vykřikla Kačka a zachytila se dveří. „To snad nemůže být pravda!“

„Už je to tak,“ usmíval se stařeček a dodal: „Ale poslyš, za jakých podmínek jsem to zprostředkoval. Franckova matka, milá holka, nechtěla o tobě ani slyšet, že jsi chudé děvče a že tě do chalupy nepřijme. Musel jsem s ní mnoho smlouvat, ba i za tebe slibovat hory doly.“

„Aby vám to Pán Bůh vynahradil,“ zvolalo děvče a dalo se do pláče.

„Počkej a vyslechni všechno až do konce,“ napomenul ji pan farář. „Za žádnou cenu bych ji byl nepřemluvil, aby vám požehnala a chalupu Franckovi odstoupila, až jsem slíbil, že i ty budeš mít padesát zlatých.“

„Já?“ leklo se děvče. „Ale kde je vezmu?“

„Šestadvacet zlatých máš a čtyřiadvacet ti půjčím já; o tom nemusí nikdo vědět. Až budeš Franckova a Pán Bůh vám požehná, budeš mi splácet po dvou, třech zlatých, jak se ti to dá, aby stará nevěděla. Kdybych dřív umřel, doplatíš vše tuhle Gustičce – nu – a nebudeš-li moci, bez dvou desítek se na světě obejdeme.“ Pan farář se zasmál a bránil děvčeti, které mu padlo k nohám a objímalo jeho kolena.

„Přestaň přece,“ durdil se. „Jalovici ti prominula s ohledem na to, že máš na dvě postele peřin a ode mě dostaneš dubovou almaru, co si do ní dáváš na půdě šaty. Je tedy ochotna tě do chalupy přijat.“

„Ach, důstojný pane, ach, můj dobrodinečku!“ štkalo a smálo se děvče, „do smrti, do nejdelší smrti se nepřestanu za vás modlit, že jste mě z hanby vysvobodil. Co bych si byla počala!“

„Tak jenom, Kačko, vždycky hled,“ napomínal ji, „aby ani Francek ani jeho matka nemohli nikdy říct, že jsem se za nehodnou přimlouval, a bude-li stará někdy divoká a tobě snad i ukřivdí nebo vyčte, že tě z milosti za dceru přijala, hled to snést tiše a trpělivě. Však víš, že jsi chybila, oba jste chybili. Ale netrap se zbytečně a hled pilností a dobrotou upevnit Franckovu lásku, protože kde přebývá láska, tam dává požehnání Bůh.“ Kačka pokorně přijala napomenutí laskavého pana faráře a stále plačíc, políbila mu vroucně ruku.

Když odešla, klesla Gusta panu strýčkovi na prsa a líbajíc jej, nadšeně chválila: „Och, pane strýčku, jak jsem vám vděčná, že jste Kačce pomohl, děkuji vám!“

Pan farář se šťastně usmíval a hladil její kučeravou hlavu.

„Kéž bych i tobě, dítě, mohl ke štěstí pomoci!“

Ve čtvrtek vyšlo slunéčko vesele nad zasněženým krajem. Od rána, sotva se zdvihla sedavá mlha, mile svítilo z modré oblohy, která byla jasná a čistá jako v létě. Sníh se třpytil jako miliony drahokamů a ujetá silnice se zrcadlově leskla.

Byl mráz a panna Verunka schovanku strašila: „Nu počkej, tobě dnes vykřehne!“

Ale Gusta se těšila a mrazu ani necítila, když pro ni přijel hezký mládenec v kočáře a odvážel ji na poštu.

Tam už stála nevěsta připravena, v bílých šatech, něžná a bílá jako andílek, uplakaná trochu, jak se na každou nevěstu sluší, ale šťastná v jemném rozechvění.

Gusta vešla k ní a upřímné družky se vroucně políbily.

„Gustičko, jak jsem šťastná!“ zašeptala a dodala: „Kéž bys i ty došla takového štěstí.“

Vtom vešel ženich – ani by jej Gusta nepoznala, jak byl hezký a svěží v černém obleku a jak mu oči blažeností svítily.

Gustě se uklonil, pak se přiblížil ke své nevěstě, vzal ji za obě ruce a dlouze se zahleděl do jejích nevinných, dětsky modrých očí.

„Aničko,“ šeptal vřele, „viď, budeme šťastní.“

A nevěsta, tulíc se k němu, slíbila: „Vynasnažíme se.“

Svatební den uplynul jako sen. Jedlo se a pilo, povídalo i zpívalo, a než se svatebčané nadáli, byl tu večer a s ním taneční zábava.

S radostí se všechno hrnulo do hostince, kde už čekali hudebníci, prázdníce své plecháče. Mládež ale nečekala a ženich s nevěstou zahájili kolo. Pak se k nim přidali mládenci s družičkami a za nimi ostatní páry.

Hudebníci hráli, až se hospoda otřásala, a páry se točily v pestrém reji. Staří seděli za stoly, žertovali a povídali si.

Pan farář, stejně jak v domě nevěstině, i zde seděl na předním místě a byl tak veselý, že se hlasitě smál a vyprávěl mnohé ze svých žertovných příběhů a anekdot.

Byl všecek šťasten, že se mu podařilo pomoci k oltáři hezkému párku. A také se radoval ze své Gusty. Točila se jako vřetýnko a byla, to si musel pan strýček přiznat, ze všech nejpůvabnější. Byla i veselá, a proto měl radost, že se děvče povyrazí. Tančila neustále a konečně pan farář uviděl, že tančí kvapík s učitelem.

Dnes byl Chudáček v plesovém úboru nad obyčej hezký, že mu snad ani Gusta neměla co vyčítat. Jeho kníry ovšem i dnes byly rudé a vlasy stály jako hřebíky, ale zato jeho statná postava v černém šatě náležitě vynikala.

Kapela polanských muzikantů hrála divoký kvapík a oni dva létali, téměř země se nedotýkajíce, z rohu do rohu, v prudkém kvapu, až se pan farář lekal, aby z toho Gusta neonemocněla.

Ale když ustala hudba a oni se zastavili blízko, viděl, že ani nejsou unaveni, že se jenom smějí a začínají promenádu. Hudebníci večeřeli, byla půlnoční přestávka, a proto byla promenáda hodně dlouhá. Učitel se snažil, aby Gustičku dobře bavil, a to se mu dnes dařilo. Byl rád, a čím déle s dívkou chodil a cítil její ruku pod svou paží a její blízkost podle sebe, tím více se rozechvíval, až si konečně dodal odvahy a pojednou pravil: „Slečno, neřekl vám loni na jaře pan strýček, jaký jsme spolu vedli rozhovor?“ Gusta se zapálila jako pivoňka, ale všechno zapřela: „Ne, o ničem nevím.“

„Prosil jsem tehdy pana faráře, abych se o vás směl, slečno, ucházet, ale dodnes čekám na odpověď. Dnes ovšem není příhodná doba k vyznání lásky, ale kdy mám s vámi promluvit? Nikdy se spolu nesetkáme, a když se tak stane, prcháte, jako byste se mě bála. Mám vás rád, co se známe, co jsem v Polankách, a to minuly už tři léta, co jsem se přistěhoval. Nevím, co mě k vám tak mocně vábí, snad vaše nevinnost nebo krása, vaše rozmary i tvrdohlavost – nevím sám. Jen tolik vím, že vás musím, musím milovat.“

„Pane učiteli,“ vydechla Gusta, celá zmatená.

„Vy to snad ani nevíte, nemáte tušení o mé lásce, a přece je tomu tak,“ mluvil vřele, hlas se mu lehce chvěl a jeho tvář, když k ní Gusta vzhlédla, byla zruměněná návalem krve. Rty se mu chvěly a oči se v řasách leskly nadšením.

A Gustě šlehla hlavou myšlenka, jak mohla někdy soudit, že je učitel ošklivý člověk.

„A se svou láskou vám nabízím svou ruku. Zenit se mohu té chvíle a prostředky mám slušné, abyste byla po mém boku slušně živa a zaopatřena. – Slečno,“ zaprosil, „přijměte mou nabídku, je upřímná a poctivá a tryská z vřelé lásky k vám. Zůstanete nablízku panu faráři, neopustíte docela svou faru, zůstanete v Polankách. Nalezneme si útulný byt a budeme šťastni.“

„Šťastni?“ opakovala Gusta plna rozpaků a zvláštního opojení.

„Ano, šťastni –,“ mluvil jásavým hlasem, doufaje z její otázky, že dostane příznivou odpověď, „já budu blažený, když vás dostanu za ženu, a vy také budete spokojená, uvidíte, protože není ve mně nic než samá dobrá vůle a láska k vám.“

Odmlčel se a Gusta také mlčela. Byla v rozpacích, co odpovědět, co říct, jak se zachovat. Cítila, třebaže byla ještě dětinská, že tato nabídka je vážná, opravdová a čestná a že se opírá o hluboké základy – ne jako ta vzdušná láska Milošova a její větrné zámky. Miloš? Proč právě ta vzpomínka se ozvala pod bílým čelem? Co by řekl, že i ona byla věrolomná? Nezaříkala se mu tolikrát, že si učitele nikdy nevezme?

Jemu se zdálo její mlčení dlouhé, a proto zaprosil znovu: „Odpovězte, přijměte mou ruku a mé jméno.“

„Jméno!“ Gusta div nevykřikla. Čeněk Chudáček se jmenuje a ona má přijmout jeho jméno. Být paní Chudáčkovou se jí zdálo být příliš hrozné.

„Ne – ne –,“ zvolala skoro zděšeně, „to nemůže být, ne, to nemůže být!“

Ale jen to dořekla, hned se svých slov ulekla. Bylo jí pojednou úzko a zastyděla se. Což pan strýček neříkával, že je malicherné a povrchní posuzovat jméno a krásu, že největším pokladem jsou duševní statky?

Učitel zesmutněl. „Je pro vás tak nemožné stát se mou ženou?“

„Vy mě neznáte,“ řekla Gusta sklíčeně a cítila lítost sama nad sebou. „Vy nevíte, jakou já mám zlou a ohavnou povahu. Vy se domníváte, že jsem nějaká hodná a něžná dívenka, ale mýlíte se, ve mně není docela nic dobrého. Víte, já jsem bludička.“

„Jak to?“ nerozuměl a usmíval se její upřímnosti.

„Ano, já jsem bludička,“ vysvětlovala, „já nevím sama, co cítím, já nevím, co hledám, po čem toužím. Mám v sobě zlého démona, to je můj vzdor, a ten je tak silný, že ho nikdo nepřemůže, ani já sama, a každý se ho bojí. A ten mi kazí život. Nechtějte, aby ho otrávil i vám!“ Mladý muž se zasmál a stiskl její ruku. „Já se ho nebojím,“ zvolal, „ani vy se ho nebojte! Budeme ho přemáhat spolu a uvidíte, že se nám to podaří.“

„Ba ne,“ zatřepala hlavou a zasmála se. „Naše tetička říká, že ho nepřemůže nic než pořádná hůl – a povídám vám, ani ta ne!“

On se hlasitě smál. „To rád věřím, že hůl ho nepřemůže! Ale já znám prostředek, který vás uzdraví.“ A ztlumiv hlas řekl vážně: „Je to láska. A že lásku u mě naleznete, to mi věřte, a že jsem vždycky mírný a nikdy zlostný a prchlivý, to vám dosvědčí moji žáci.“

Vtom začali opět hrát a oni se vpletli mezi tančící. Když bylo po tanci a on chtěl znovu začít promenádu, žádala jej Gusta: „Zaveďte mě k strýčkovi, odpočinu si.“

„A odpověď nedostanu?“ ptal se posmutněle.

„Dnes ne, až se rozmyslím.“ A proplétala se před ním k panu faráři.

Tančilo se dlouho a bylo vpravdě veselo jako o svatbě. Nikdo si ani nepovšiml, že se novopečený manželský párek tajně vytratil, jak nevěstina maminka usoudila,

aby nebylo zbytečné loučení a různých, třeba i nepodařených vtipů.

V síni dcerušku pokřižovala, ženicha pohladila po tváři a vypravila je ze vrat hostince domů. Chvíli se za nimi dívala, jak přituleni k sobě spolu mizejí v nočním šeru. Zahlédla, jak se přesto Anička naposled po ní ohlédla, rozechvělá a nestatečná.

Nikdy s ním nesměla sama jít a teď v noci, a ještě ji maminka pošle. Ale on ji k sobě vinul – nebylo času na úvahy.

Paní poštmistrová zamáčkla v oku slzu. Také si ji tak mladičkou a nevědomou odváděl muž domů – ona přece Aničku částečně připravila na manželské povinnosti a ta je nového života, ale s ní bylo tehdy hůře..,

„Nu, zaplať Pán Bůh,“ povídala si, když se vracela do tanečního sálu, „děvče je pod čepcem, a zdá se, že to bude všechno k dobrému, nu, však mám ještě tři.“

Druhý den po svatbě odjeli mladí novomanželé do nového domova a Gustička zůstala bez důvěrné přítelkyně. Bylo jí smutno a trudno. Únor přinesl veliké vánice, zasypal údolí závějemi, zametl cesty a z celé krajiny kolem dokola učinil jedinou bílou plochu, na níž jen lesy a vesničky tvořily temné skvrny. Na faře bylo sice teplo a útulno, ale tetička postonávala, přihlásilo se její staré revma, a ještě taktak, že odbyla Kaččinu svatbu. Pan farář nedal jinak; vypravili nevěstu z fary a hostinu jí také připravili. Tak se o Kačku postarali, že měla lepší svatbu než některá selská dcera.

Panna Verunka ze svého šatníku vynesla na světlo svoje staré šaty, které nosívala, pokud bývala mladší. Byly ještě jako nové, a když je švadlena přesila trochu podle módy, nikdo by byl nevěřil, že jsou málem čtyřicet let staré.

Byla z Kačenky pěkná nevěsta, a třeba měla ve vlasech místo věnce jenom kytku, nemohl ji nikdo pohanět. Panna Verunka vybrala děvčeti trochu talířů a hrnců ze svých, takže byla Kačka vybavena, že ani Franckova matka nemohla nic namítat, ba doznala, že by toho tolik ani kovářova Mařena nedonesla.

Kačka odešla z fary a na její místo vzala panna Verunka služku novou. Ale revma se přihlásilo důrazněji a tetička byla nucena ulehnout. Pepina, nová děvečka, se vyznala jen tak v chlévě, ale v pokojích nebo při vaření? Na plotnu neuměla ani pohlédnout, a proto padla celá tíže domácnosti na Gustičku.

Musela vstávat časně ráno a na lože jít pozdě, naběhala se, až na ni pan farář hleděl starostlivě, aby si ještě neuhnala souchotiny.

Ale Gusta o to víc jedla, a práce jí byla jen ku prospěchu. Gusta kvetla jako růžička v létě v sadě. Starost však přece měla ve své devatenáctileté hlavě, a ta jí nedala pokoje. Vězela tam učitelova slova. A když se s učitelem náhodou setkala, i jeho pohledy vyjadřovaly, že čeká na její rozhodnutí.

Někdy ještě vzpomněla na Miloše, a vzpomínka dosud zabolela v srdci, ale Miloš, jako by byl do vody spadl, ani potuchy o něm nebylo, nevracel se a nepsal. Jeho podoba bledla, a jaký div? Láska potřebuje k životu látku jako oheň hořlavinu, potřebuje povzbuzení, výživu; není-li jí, uhasíná a hyne. Tak bylo i s Gustičkou. K tomu učitel stále očima prosil. Gusta se nemohla rozhodnout, až náhle rozhodlo náhodné setkání. Cestou z kostela se potkala s Máňou řídících, šly kousek spolu, povídaly o tom i onom, až Máňa družku politovala, že má mnoho práce, když panna Verunka leží, a usmála se: „Jsi přepadlá, lidé se domnívají, že se trápíš.“

„Já?“ podivila se Gusta. „To se velice mýlí, kdo tak myslí. Nemám proč se trápit.“

„Nu, onehdy,“ podávala Máňa důkaz, „jsem byla u Potockých pro kávu a pan Potocký se mě znenadání ptá, zda si nebereš příliš k srdci, že ses musela odříct Miloše. Připadala jsi mu o Andulčině svatbě nějaká smutná. Prý by je mrzelo, kdyby ses měla trápit, ale že to jinak být nemohlo. Miloš je v Písku u nějakého velkoobchodníka na praxi, a ten prý má hezkou dceru, které se Miloš tuze líbí.“

Gusta zčervenala jako mák a nevěděla, co rychle říci, aby zakryla, jak velice se jí týká pohana ze strany Potockých, usmívala se. Konečně se zmohla tak dalece, že se opanovala a lhostejně řekla: „Ať je pan Potocký jenom klidný, brzy uvidí, že neuschnu žalem.“ A kvapně se neupřímné družce poroučela.

„Och, počkejte, vy nafoukaní,“ slibovala, běžíc domů s planoucími tvářemi, „já vám hnedle ukážu, že pro mne není jenom Miloš na světě!“ Jako vichřice vpadla ke strýčkovi do pokoje a beze všeho důvodu jej žádala: „Pane strýčku, prosím vás, setkáte-li se zítra ve škole s panem učitelem, řekněte mu, že si ho vezmu, že sem může přijít.“ Pan farář zůstal tak překvapen, jako by před jeho očima osněžená hrušeň pod okny náhle vykvetla tisícerými květy. Cože to slyší? Že by jeho plány, které měl za mrtvé, tak náhle oživly a došly uskutečnění? Všecek udiven a rozradostněn sevřel děvče v náručí. Byl v té chvíli nesmírně blažený.

Březnové sluníčko čiperně počalo nahlížet do farských oken a pod jeho polibky roztály ledové květy na oknech. Myrty a nevěsty na zídce pod oknem zvědavě zdvihly hlavičky a dávaly se líbat jeho teplými rty a kanárek v kleci u okna vesele poskakoval a radostně cvrlikal.

I panna Verunka ucítila jarního poslíčka a prvně se šourala v ohromných papučích a o hůlce do kuchyně. Gusta ji podpírala a těšila: „Vidíte, tetičko, jak to zase půjde, jenom co přijde máj, budete běhat jako loni.“

„Dej to Pán Bůh,“ těšila se tetička, cítíc sama velkou úlevu. „Co já to jenom v těch kloubech mám,“ stýskala si. „Pan farář je starší a běhá jako koroptvička. Ale Pán Bůh ho také zachovej a zdraví mu popřej, já to raději snesu, než aby on nám stonal.“

Však byly denně procházky panny Verunky delší a v polovině března už běhala a vařila. Jen do kostela se ještě neodvažovala, ač litovala, že promeškala celý půst, který mívala tak ráda.

Jak byla zima suchá a nepříliš drsná, tak se i jaro záhy pěkně ukazovalo. Na Květnou neděli svítilo slunce a z hor se prudce valily bystřiny do rybníků a potoků, a na lukách, kde se sníh tratil nejdřív, nesměle vyrážela první nesmělá travička a nizounké sedmikrásky nasazovaly poupátka.

Panna Verunka pobíhala po domě čileji a pan farář se šel podívat, jak mu přezimovaly včely. Na faře bylo nějak milo a veselo. Všichni se radovali, že šťastně přečkali zimu. K tomu se pan farář i panna Verunka těšili z obratu, který se udál s Gustičkou, že je ochotna provdat se za učitele.

Však dnes o Květné neděli měl přijít, aby obřadně požádal o její ruku. Polanky byly na nohou, když služka Pepina po vsi pověděla, že na faře budou námluvy. Nikdo netušil, že by učitel s Gustou měl nějaké úmysly, a proto byl kdekdo nemálo překvapen.

Gusta se radovala z té senzace a těšila se na svou svatbu, někdy se ovšem zasmušila a připadlo jí, zda se neunáhlila, když se tak rychle rozhodla, ale pak opět vážné myšlenky zapudila a spřádala v dětinské hlavičce plány o svých svatebních šatech a svatební hostině.

I pan farář se někdy nad schovankou zamyslel a ptal se, když si měl odpoledne učitel přijít říct o její ruku: „Pověz mi, Gustičko, jak to vypadá ve tvém srdci? Budeš mít Chudáčka ráda? Činíš vážný krok, je nutné, abys byla vážná a rozumná.“

Gusta se na pana strýčka podívala opravdu vážně a řekla: „Sám jste říkal, pane strýčku, že se láska někdy dostaví později.“

„Zajisté,“ souhlasil pan farář, „teprve časem vzrůstá náklonnost, když mají oba na prahu nového života k sobě opravdovou úctu. A k té máte vy oba nejlepší důvody. Hleď jenom, abys mu vskutku byla tím, čím žena muži má být – dobrou průvodkyní a jasnou hvězdou na cestě života.“

Dopoledne byla slavná mše svatá, při níž se zpívaly pašije, a odpoledne chystala panna Verunka slavnostní svačinu. Ze skleníku vyrukoval parádní kávový soubor, ubrus, který přicházel na stůl jenom o vizitaci, byl dnes prostřen. Také čistou zástěru, bílou jako sníh, vytáhla Verunka z prádelníku a na hlavu uvázala nažehlený čistý šátek.

Pan farář pro slavnost okamžiku vzal na sebe jiný kabát, trochu méně odřený. Byl rozechvělý a každou chvíli svého miláčka objímal.

Také Gusta měla sváteční oblečení a tváře jí hořely rozčilením – uvědomovala si, že je dnes vážný a rozhodný den a – nevěděla ani, proč se chvěje a byť obličej pálí, ruce jsou chladné a tělem probíhá mrazení.

Však už zazněl zvonek a panna Verunka v síni vítala učitele v černém obleku. Gustu náhle přepadl podivný strach, mžikem se vzchopila a druhými dveřmi unikla do spíže a oknem vyskočila do dvora a utíkala do besídky. Srdce jí prudce tlouklo a ústa sotva stačila rychlému dechu. Měla náhle chuť říci, že se vdávat nebude, že si to rozmyslela. Ale věděla, že by tím panu strýčkovi i učiteli způsobila velký skandál. Proto usedla na lavičku a snažila se utišit vzbouřené srčíce.

120

121

Ale volali ji a mezi stromovím, dosud holým, se zabělal tetiččin šátek. Pomalu jí šla naproti a bylo jí divně – úzko a nevolno. Nad ní cvrlikali ptáci a usmívalo se mladinké, právě probuzené jaro. Bude i v její duši? Všecka rozpačitá se nechala tetičkou dovést do pokoje, kde seděl učitel s panem strýčkem a čekal na ni.

Nevěděla ani, co k ní oba mluvili, vzpamatovala se teprve, když Chudáček vřele políbil její ruku a pan strýček žehnal křížkem její čelo.

Tetička plakala, stírala zástěrou veliké slzy, a panu faráři se chvěla brada, když učitele také žehnal křížkem a nejistým hlasem k němu mluvil: „Odevzdávám vám svůj nejdražší poklad. Je to dobré dítě, které si vaší dobroty zasluhuje. Má jenom jednu chybu, že někdy sama sobě nerozumí, ale vím, vy jste dobrý člověk a povedete ji po pravé cestě.“

„Důstojný pane,“ sliboval učitel, „buďte ujištěn, že váš poklad budu opatrovat a nedopustím, aby mu někdo ublížil.“

I panna Verunka schovanku pokřižovala a vroucně políbila, jen Gusta tu stála dosud tichá se sklopenýma očima – i ona věděla, že má něco říct, ale co? Políbila tiše panu strýčkovi i tetičce ruku, a když ji konečně pan farář vybídl, aby také něco svému ženichu pověděla, pozvedla k učiteli své velké hnědé oči a řekla pokorně: „Prosím vás, mějte se mnou trpělivost – víte – já jsem bludička.“ Kdo by ji nemiloval, když byla tak pokorná? A ženich znovu zlíbal její ručku a panu faráři vytryskly na vrásčité tváře nové slzy.

Ale ještě více se mu hrnuly slzy, když první neděli po Velikonocích ohlašoval z kazatelny svému stádečku, shromážděnému v kostelíku, že „do stavu svatého manželství vstoupiti míní Čeněk Chudáček, učitel v Polankách, manželský, zletilý, a tak dále, a míní sobě bráti Skřivanovou Augustinu, manželskou, nezletilou, osiřelou dceru zemřelého Pavla Skřivana, důlního inženýra, a matky, rodem té a té,“ jak už se to vždy ohlašuje.

Dokončiv prohlášku, nemohl se už přemoci – hlas mu selhal, krátká brada se roztřásla a pan farář se na kazatelně rozplakal.

Ovšem v té chvíli zahrál na kruchtě pan řídící s několika žáky muzikanty svému podřízenému tak hlučnou intrádu, že celý sbor věřících se ohlédl ke kruchtě, a tak si ani nepovšiml radostných slz rozechvělého stařečka. Tu to bylo, na co se pan farář tolik těšíval a co si tak vroucně přál: ohlašuje svou Gustičku s učitelem.

Na faře se zas chystala drůbež a shánělo máslo a množství mouky – tentokrát k svatbě. Panna Verunka měla plné ruce práce, přesýpala peřiny, vynášela je na slunce, bílila prádlo, uschované po Gustině matce, a polévala na zahradě spousty domácího plátna nevěstě na prostěradla, ručníky a košile.

Poštmistrova Růženka, budoucí družička, oplácela Gustě to, co učinila ona pro Aničku, denně docházela na faru a pomáhala při šití a vyšívání výbavy, kroužkovala a dělala monogramy. I paní poštmistrova přišla radit a úkradkem zašeptala panně Verunce, že i ona bude mít podobnou práci – má šít Aničce malinkou výbavičku.

Mimo Růženku šila na faře místní švadlena Tonička, stará panna, bez které se nespravila žádná výbava; uměla dobře šít prádlo a živila se šitím po domech. Šaty nevěstě a vycházkový oblek k návštěvám šila opět švadlena ve městě a pan farář přísně nařídil, aby všechno bylo ušito co možná krásně.

Po druhé prohlášce zajel s mladou nevěstou do města ke zkoušce šatů a přitom koupili nábytek. Pan farář vybral pěkně těžké a moderní zařízení do dvou pokojů a bílý nábytek do kuchyně. Pečlivě vybíral i záclony a koberce a nešetřil, chudák, ani nesmlouval.

Panna Verunka se zhrozila, když uslyšela, kolik peněz ve městě nechal, a dala se do pláče: „Ty, důstojný pane, vydáš celou hotovost, co jsi za léta po desetníku nashromáždil. Byla to maličkost a nezbude ti nic – nepamatuješ na stará léta, na zlé časy, z čeho budeš živ?“ Pan farář se zasmál sestřině starosti. „Co myslíš, Verunko,“ zahovořil vesele, „že budu žít devět set let jako Metuzalém? Těch několik roků, co mi zbývá, snad na faře zůstanu – nu, a dají-li mě do penze, i tak spolu živi budem, a až zemřu – nu – půjdeš ke Gustě – vždyť máš kam jít.“ Gusta radostí poskakovala, tleskala do dlaní a stále panu faráři děkovala, že jí tolik krásného a drahého nakoupil. Pan farář byl také všecek blažen; sice mu připadalo, že je Gusta ještě příliš mladá a dětinská, že je pro manželství škoda její dovádivé veselosti, že je škoda mladou a kučeravou hlavičku zbavit věnce a vtěsnat ji „pod čepec“, ale řekl si pak, že partii dělá dobrou a do odkladů nikdy ničeho není.

Gusta byla veselá a vlídná ke svému ženichu – byť až příliš zdrženlivá a nepřístupná. Nesměl ji ještě ani jednou políbit – ale jinak s ním žertovala, ba i na procházku po návsi spolu vyšli. Všechno bylo na nejlepší cestě, nejlepší naděje, že se vše skončí šťastně, a nikdo nepochyboval a každý věřil ve štěstí nového páru, i sama nevěsta, vždyť ženich byl tolik pozorný.

Tak ubíhal kvapně čas a svatební den byl přede dveřmi. Na faře bylo všechno vzhůru nohama – kvap a pilno – a že nevěsta byla rozčilená a zamlklá, nešlo vše tak hravě jako jindy, vždyť pannu Verunku píchalo ve všech kloubech a Pepina se dosud v ledasčem nevyznala. Pomáhala kostelnice i švadlena Tonička a odpoledne se přišla nabízet taky Kačka, že pomůže při mytí a klepání koberců. Ženských byl plný dům a panna Verunka naříkala, že o to větší je všude zmatek.

Odpoledne přišel učitel, zářil radostí a blahou nadějí a sháněl se po nevěstě. Nesl prsteny a chtěl Gustičce její zkusit. Odkázali ho do zahrady, že odešla s nějakým dopisem, který donesl listonoš, do besídky. Vešel tedy za ní do rozzelenalého sadu. Jak tu bylo krásně! Stromy i keře nasazovaly nové lupénky a třešně pukaly do nových poupátek. Na trávnících se zelenala mladá tráva a v ní kvetla sta sedmikrásek – na záhonech, dosud neupravených, rozkvétaly žluté a pestré primulky, na stezičkách žlutal se loňský, vysychající písek a nad tím vším svítilo dubnové slunce a vysoko, ztráceje se v nedozírné výšce, trilkoval skřivánek. Všechno se těšilo z mladého jara, i šťastný učitel. Však se tam v besídce už zabělal cíl jeho tužeb.

Radostně pospíšil a popřál dobrého dne. Ale nedostalo se mu usměvavého přijetí a vlídného stisknutí ruky jako jindy. Jeho nevěsta dnes seděla tichá a vyčkávala, až do besídky vkročil – nešla mu naproti. Podíval se do její tváře a ulekl se – slzy?

A hned se sháněl po příčině. Místo odpovědi mu podala růžový lístek. Pohlédl na podpis a ulekl se. „Od Miloše?“ Začal číst: „Cos mi to udělala, Gusto, cos mi to udělala?“ Takovou zoufalou větou začínal a na čtyřech stránkách přetékal horkými výčitkami. Och a ach bylo na každém řádku a hrozeb browningem, oprátkou a jedem bylo též mnoho.

Psaní bylo opravdu zoufalé, ale učitel se těžce přemáhal, aby se neusmál. Z těch hrozeb a vzdechů bylo patrno, jak dětinský je dosud ten velký chlapec.

„Nu – co tomu říkáte?“ zeptala se netrpělivě, když dočetl.

„Nic, Gustičko,“ usmál se, „je to sice zoufalé, ale nerozumné jako všecko jednání toho zpozdilého hocha.“

„Proč nerozumné?“ ptala se nakvašeně. „Co by na tom bylo nerozumného, že mě miloval?“

„To jistě ne,“ chlácholil ji, „to bych i já byl nerozumný, ale co mu prospívá jeho vzdychání a jaký účel má takový dopis vpředvečer sňatku? Proč se nerozjel k domovu hned, jakmile zprávu o vaší svatbě obdržel, proč nepředstoupil před pana faráře a neřekl: ‚Mé právo je starší, žádám o její ruku a mám úmysly takové a takové, s nimiž souhlasí i moji rodiče?‘ Se mnou se mohl domluvit a –“

„A vy byste mu odstoupil?“ zvolala s úžasem, v němž bylo i zklamání a uražená pýcha.

Zasmál se. „Nebyl bych odstoupil, ale vždyť mě mohl vyzvat na souboj, zajisté umí dobře střílet, když se na každé stránce ohání browningem.“

Gusta poznala, že se posmívá, a její vznětlivá povaha rázem vzkypěla. „Abyste věděl, já bych si vás nejraději vůbec nevzala,“ vybuchla náhle, „kdyby nebylo všechno tak daleko, vyvlékla bych se ze všeho – jenom se posmíváte tomu, co je svaté. Jestli se zastřelí Potocký, budu ho mít na svědomí.“ A Gusta propukla v pláč.

„Nezastřelí, miláčku –,“ chlácholil ji, „kdo tím takhle hrozí, nikdy to neudělá, to jsou jenom samé fráze. Já uznávám, že tě měl Miloš snad rád a že ho bolí tvé vdavky, ale on se zotaví a zapomene. Víš přece sama, že je jako těkavé a výstřední dítě. Netrap se proto a netrap i mě, mám bolest, když vidím, že jsi smutná.“ Mluvil k ní vřele a chytiv její ručku, navlékl jí snubní prstýnek.

„Vy jste takový zlý,“ povídala, utírajíc slzy, ale lesk zlatého kroužku ji trochu upoutal, že na okamžik zapomněla, jaký měla prve žal.

DRUHÝ DÍL

Co polanský kostelíček stojí, neviděl tak uplakanou nevěstu, jakou byla Gustička při svých oddavkách. Po celý obřad štkala do vyšívaného kapesníčku, až si lidé šeptali.

To do rána se jí teprve v hlavě rozleželo, že se vdává, že se zbavuje svobody, že si bere jí lhostejného člověka, a hlavně že opouští zlatého pana strýčka a útulnou faru, kde zažila tolik blažených a šťastných chvilek.

Tak se jí zelený věneček na závoji třásl, jak usedavě plakala, a když odříkávala za panem strýčkem manželský slib, mluvila tak nezřetelně, že jí ani ženich nerozuměl.

Zato učitel mluvil hlasitě a důrazně za rozechvělým panem farářem, ba vypadal jako vítěz. A jaký div, vždyť ta roztomilá Gustička, kterou si tak usilovně přál, je jeho. „A že dnes pláče? To snad musí každá nevěsta,“ myslil si, „a ona přestane, až jen se přesvědčí, jak ji mám rád a jak budeme spolu neskonale šťastni.“ Pln nadšení a jásavé radosti doprovázel nevěstu kolem oltáře – svou, svou ženu.

Ale kostelník Gustičku zadržel, postrčil ženicha dopředu a zašeptal: „Napřed musejí oni – teď už jsou pán – mají přednost.“ Ženich se usměvavě ohlédl na Gustičku, ale ta se tvářila, že nerozuměla. Ona že má mít nad sebou pána, ona, Gusta? Všecka se nějak otřásla a polekaně šla za svým – pánem.

Družička s mládencem, řídících manželé, panna Verunka ve svém božíhodovém černém hedvábu, manželé starostovi, poštmistrovi a několik ještě svatebčanů, to vše se táhlo jako řetěz za nevěstou, každý v kapse lovil, políbil křížek, na tácek vhodil peníz a šel si zase sednout do lavice.

I Gusta usedla vedle družičky a začala se modlit, ale co se modlí, nevěděla. Byla nějak roztržitá a nesvá a nevěděla ani, proč je celý ten zmatek. Stále si jenom v duchu říkala: „Tohle je moje svatba – to já se vdávám, já – a beru si Chudáčka.“

Ale při mši svaté si uvědomila, že by se měla mnoho modlit za sílu k sebeovládání, a spínajíc ruce upírala oči na oltář a slibovala: „Tělo – svět – ďábla přemáhám –“

I ženich se modlil, i ženich sliboval. Ale on nebyl roztržitý, on i dnes, jako vždy, věděl, kam spěje, kam touží a jak si lze zařídit život, prosil jenom o zdraví, domnívaje se, že vlastního štěstí je každý člověk sám strůjcem.

Nejvroucnější a nejkrásnější modlitby vysílal k nebesům pan farář. Po celou mši svatou mu bylo do pláče radostí a pohnutím, že mu Bůh popřál té milosti a dal mu dočkat se Gustiččiny svatby.

Vdává svou Gustičku a odevzdává ji do ochrany a moci nejlepšímu z mužů, které znal, čestnému a moudrému člověku. Vroucně Bohu děkoval a prosil, aby manželství bylo skutečně šťastné a Bohu milé a aby, je-li to vůle Nejvyššího, ještě mu dopřál tu radost a nechal jej křtít jejich děti. Za to se modlil a to si přál. Sluneční paprsek, proskočiv náhle pestrým sklem malovaného okna vedle oltáře, zahrál duhovými barvami a políbil stříbrnou hlavu úctyhodného stařečka.

Bylo po kostele a svatební průvod se ubíral na faru, aby začalo hodování. Ženich si vedl nevěstu hrdě a radostně a Gustička konečně také přestala plakat. Cítila, že na ni hledí mnoho lidí a obdivuje její krásné šaty.

Na faře měli vysazené dveře ve dvou pokojích, aby se mohlo v obou sedět a naslouchat společnému hovoru.

Panna Verunka ze sebe kvapně stáhla sváteční šaty, opásala se širokou bílou zástěrou, a už pobízela hosty, aby usedli a přijali jejich „skrovné sice, ale upřímné pohoštění“.

A potom začala hostina, při níž panna Verunka plně ukázala svoje kuchařské umění. Polévka s játrovými knedlíčky, která na faře zahajovala každý parádní oběd, byla i dnes patřičně oceněna. Potom přišly rosolované ryby, po nich vepřová a telecí pečené s příslušnými saláty a kompoty, po ní nastoupila smažená kuřata, kapouni, nadívaný krocan, játrová paštika a selátko.

Celá řada jídel tratila se na stolech, a i když byli hodovníci syti, nemohli umění dobré hospodyně odolat. Všichni byli veselí, ze všech stran sršela nejlepší nálada a tu ještě zlepšovalo dobré pivo a víno. Konečně došla řada na pečivo, koblihy, koláče, bábovky, dorty a cukrovinky, a jak se všechny ty moučné a cukrové výtvory ženské dovednosti jmenují.

Panna Verunka zářila nad pochvalou, kterou neskrblila ani paní poštmistrová ani starostová, ba ani páni, kteří přece kuchyni tak nerozumí. I na loupání a píchání chuděra stará dnes zapomněla, jen se usmívala a plná kvapu pobíhala kolem.

Pan farář byl blažený a radostnýma očima stíhal manželský párek v čele stolu. Měl z nich nemalou radost, zvláště když viděl, že i nevěsta ukazuje veselejší tvář. K rozveselení a zábavě hostů vyprávěl anekdoty a směšné příhody; znal jich tolik ze svého života i z vyprávění jiných, že stačil dlouho bavit společnost a všichni hosté se shodovali v úsudku, že pan farář je nejenom výborným kazatelem, ale že dovede i bavit.

Tak se vše šťastně a vesele skončilo a hosté se začínali rozcházet. I manželé měli odejít do svého bytu.

„Poslouchej, Verunko,“ poklepal pan farář sestře na rameno, když za ní vešel do kuchyně, „zdalipak jsi pověděla tomu dítěti všechno, co se manželství týká, aby nezůstalo nepřipraveno?“

„Co bych jí povídala? Ta zajisté už dávno všechno ví, vždyť je velká a mezi děvčaty se dozví všecko.“

„Já nevím, já nevím, jestlis nechybila –,“ vrtěl rozpačitě a nespokojeně hlavou pan farář, „mně stále připadá, že je až příliš dětská a nevinná.“

S pohnutím kreslil potom křížek na bělostném čele nevěsty, na němž dosud trůnil zelený věneček, a odevzdával ji ženichu. „Jenom s ní mějte trpělivost,“ přimlouval mu, „a buďte shovívavý, je to dosud děcko. A ty, kočičko moje, buď trpělivou a pokornou družkou –“ Byl by ještě víc napomínal, ale pro pohnutí nemohl. Novomanželé mu políbili ruce a odcházeli.

Také poslední hosté se poroučeli a pan farář, přesvědčiv se, jako každodenně, že Pepina zhasla a dobře zamkla, přál sestře dobrou noc a odcházel do svého pokoje. Šeptaje modlitbu, svlékal se a pomalu uléhal, chystaje se spokojeně usnout. Měl trochu po starosti.

Gusta je dobře provdána, má hodného muže, zajištěnou budoucnost. Dobře ji vypravil, nakoupil vše pěkné – bude mít památku – a všechno hotově zaplatil. Že mu téměř nic nezbylo? Co na tom, na co potřebuje? I Syn Boží byl chudý, neměl nic, a on je přece jeho sluhou na zemi, ničeho nepotřebuje, jen klidné svědomí – a to má – věru, že má – bát se – nemusí. Zvolna po rozčilení předešlých dnů usínal.

Ale sotvaže jeho myšlenky zmátl první sen, ozvalo se na domovní dveře první zabouchání, a hned na jeho okno a opět zvonění, znovu a znovu. Ulekl se. Snad má jít někam s Pánem Bohem. Nečekal, až vyjde služka, sám kvapně vyběhl a šel se světlem otevřít. Ale jaké bylo jeho zděšení, když spatřil mezi dveřmi v šátku zahalenou Gustičku, bledou a polekanou.

„Pane strýčku, nechte mě tu!“ zděšeně a zoufale volala a hned se hnala do bytu. „Nevyhánějte mě, nechte mě zde, já s ním nebudu, já s ním nebudu.“

Pan farář se všecek polekal. „Co se stalo, proč s ním nebudeš, co se přihodilo?“

„Nebudu a nebudu,“ stála nevěsta na svém a s tváří velmi bledou a důležitou zároveň panu strýčkovi svěřila: „Ta jeho láska je jiná než vaše a tetiččina, och, já s ním nebudu!“

Pan farář spráskl ruce a zpola se smíchem, zpola plačky zakýval hlavou: „Verunko, Verunko, tys špatně svou Schovánku vypravila do života!“

Co zbývalo stařečkovi jiného než místo spaní učinit Gustě přednášku – zasvětit nezkušenou do všech tajů manželského soužití. Gusta všechno vyslechla, ale o návratu nechtěla ani slyšet. Musel jí tedy pan farář dovolit, aby spala ve svém panenském pokojíčku.

Tak nocovala nevěsta pod farskou střechou a chudák ženich v krásném a útulném hnízdečku sám.

Ráno si ovšem, sotva na faře vstali, přišel opuštěný novomanžel pro svou paní.

„Nehoršete se na ni,“ omlouval pan farář Gustičku, „To tak bývá, nemá-li děvče matku, ta přece umí dceru poučit.“

Učitel se však nehoršil, usmíval se jen a byl panu faráři vděčen, že jeho ženě napravil hlavu. Měl ji pro ten útěk ještě raději a vzal si ji, všecek zamilován, domů. Leč večer mamy byly jeho prosby a domluvy, marná jeho vyznání lásky. Gusta se nedala zdržovat a odešla znovu spát pod střechu pana strýčka. Tak se dělo i třetí a čtvrtý den, po celý týden, ba skoro čtrnáct dní. Ubohý pan farář měl s tvrdohlavou neteří kříž a panna Verunka nestačila na ztřeštěnou, umíněnou a nerozumnou holku hubovat.

Jenom učitel se shovívavě usmíval. „Je to dítě,“ říkal panu faráři, „a jako s dítětem se s ní musí jednat.“ Domníval se, že svou dobrotou a trpělivostí zlomí její vzdor a získá si úplně její lásku, ale Gusta se nezměnila. Zapomněla, že ve svůj svatební den slibovala přemáhat ďábla a dávat pozor na dobrá vnuknutí. Naopak, dobrých vnuknutí si nevšímala, třebaže její dobrý duch denně volal a napomínal: „Nevzdoruj, poddej se, hleď, miliony žen tak žijí, a jsou i šťastné, mezi nimi taky Anička.“

Ale Gusta ten hlas v sobě umlčela a naslouchala raději pokušiteli, který křičel a čepýřil se: „Přelstili tě, nic ti nepověděli, nechali tě nevědomou jen proto, abys do toho jha vešla, věděli, že bys to neučinila, kdybys všechno znala.“ Trpkost a hněv se v ní vznítil a zatvrdil ji. Nepoleví, ne a ne, i kdyby se všechno zpřetrhalo.

Manželova dobrota ji dráždila, jeho klid a trpělivost ji rozčilovaly. „Nemá tě rád,“ říkal pokušitel, „kdyby tě opravdu miloval, zlíbal by tě přes moc, zatarasil dveře, nesměla bys utéci!“ Ale přitom věděla, že by se se zlou potázal, kdyby tak učinil. Jistě by vyskočila oknem, určitě!

Sama nevěděla, co chce svým vzdorem dokázat, cítila se jenom rozervaná a nešťastná. Musela uznávat, že muž stojí morálně vysoko nad ní, že je pravým mužem, a to ji rozčilovalo, zahanbovalo, cítila se před ním nemoudrou a dětinskou.

Kdyby se alespoň přenáhlil, kdyby se s ní pohádal, dupl na ni, pak by měla aspoň příčinu být uražená a svéhlavá, mohla by mu dělat všechno navzdory. Ale on jí všechno povoloval, o všecko, i na co měl právo, jako o zašití prádla a úklid i vaření, slušně žádal, ba prosil a obracel se na ni s největší laskavostí.

Pan farář byl nad zpozdilostí své Schovánky všecek nešťastný a její večerní návštěvy jej konečně nadobro omrzely, zvláště když Verunka stále bručela a hubovala, že se tomu lidé smějí a služky se vyptávají, ba Gustiny výlety zle pomlouvají. Pan farář to uznával a jednoho dne, když Gustička opět přišla na faru jako domů, jí šetrně naznačil, že její místo je nyní u jejího manžela, na faru že víc nepatří. A oblékl svůj nazelenalý ošumělý sosák a zakaboněnou neteř zavedl zpět do jejího domova.

Gusta hněvem a zahanbením jen hořela a v duchu vymýšlela, jak by přece své postavení a nepřátelské stanovisko proti Chudáčkovi uhájila, aby vítězství bylo na její straně.

Pan farář s novomanžely poseděl, porozprávěl s učitelem a konečně odcházel, s nadějí, že se snad Gustička umoudří.

Učitel po odchodu pana faráře přecházel pokojem. Gusta zamlkle seděla u stolu – srdce jí bušilo jako polapenému ptáku – nevěděla, co počít a jak se chovat. Věděla pouze jedno, že nepovolí.

Konečně se muž zastavil, usedl proti ní a vzal ji za ruku. „Proč proti mně bojuješ, dušinko?“ zeptal se něžně a snažil se jí pohlédnout do očí. Ale Gusta viděla v jeho očích smutek, a proto něco hledala na opačné straně na koberci.

„Podívej se, jak bychom byli šťastni, máme všechno tak pěkně a útulně zařízeno. Jak by u nás bylo blaze a milo, že by se i pan farář s námi těšil a rád by k nám chodíval. A já, Gustičko, jak já jsem snil o tom našem životě, kdybys jen věděla, co je ve mně lásky a něžnosti, a to všechno pro tebe. Vidíš,“ dodával, když stále mlčela, domnívaje se, že v ní led ta je, že mlčení má být úvodem k něčemu lepšímu, novému, že nalezne opět sama sebe, „vidíš, a ty nechceš být mou ženou. A přece, tvá i moje maminka a sta i tisíce žen přijímaly a vracely lásku a jsou a byly šťastny.“

„Ale já nechci,“ pohodila hlavou, „vy jste mě všichni ošálili, vedli jste mě do nového života se zavázanýma očima. Kdybych to byla věděla, nikdy bych si tě nevzala!“

„Gustičko, dítě drahé,“ usmál se, ale nešlo mu to nějak od srdce, když pravil, „to není možné, abys byla tak nerozumná, ty se mnou jenom žertuješ.“

Gusta mlčela a dobrý duch jí radil: „Zasměj se a připusť, že to vše byl jen žert, je právě dost tvých vzdorů, staň se opět milou a příjemnou dívkou, kterou umíš být. Teď se ti nejlépe hodí, abys přestala se svou hrou a obstála se ctí.“ Ale pokušitel v ní seděl hluboko a našeptával: „Nepovol, dráždi jej víc, ať touží a souží se!“ A Gusta jako často i teď poslechla.

„Nežertuji,“ řekla chladně. „Znovu ti opakuji, že bych si tě nevzala, kdybych nebyla tak nevědomá.“

„Proč?“ ptal se a Gusta v jeho hlasu cítila přemáhání. I jeho oči byly jiné, než bývaly.

Jejími údy proběhlo chvění: teď jí řekne něco, co už nebude něžné, to cítila, ale povolit? Ne, ne, raději požene vše do krajnosti, a proto znovu vzdorně pohodila kučeravou hlavou a řekla: „Protože jsem tě neměla tak ráda!“ A rudá kola jí vyskočila na tváře.

Vstal a bledý jako křída ptal se náhle přísně a vážně: „Tedy řekni, proč sis mě brala?“ Uchopil její ruku a sevřel jí zápěstí, až prudce zabolelo.

To ji popudilo a podráždilo. Vyškubla se mu a řekla bez rozmyslu: „Chtěla jsem se pomstít Potockým.“ Sotva vyřkla ta slova, ucítila, že řekla něco, co říct neměla. Ulekla se a plaše pohlédla na muže. Stál tu bledý a v jeho tváři se třásl každý sval, každý nerv a jeho zuby se zaťaly do zbledlých rtů. Bylo na okamžik ticho, jen hodiny na ozdobném stojánku a bzukot mušky na okně je rušily.

„Zranila jsi mě strašlivě,“ řekl konečně přerývaným hlasem, ale pevně, „na to nikdy nezapomenu. Domníval jsem se, že tvůj odpor proti mně je částečně dívčí ostýchavostí a částečně nevinnou koketerií, ale nyní jsem poznal, žes jednala vypočítavě a nanejvýš zlomyslně. – Ale buďsi, nikdo se to nedozví, ani pan farář, ani panna Verunka, nikdo; to neštěstí poneseme spolu sami. Budeme si cizí i nadále, to si pamatuj,“ řekl důrazněji a oči mu zahořely, když slíbil: „A kdybys někdy o mou lásku i stála, kdyby ses sama nabízela a kdybys i na kolenou přede mnou klečela, jsme si cizí. Dobrou noc!“ Nato se obrátil, vešel do druhého pokoje a zavřel za sebou dveře.

Gusta zůstala tichá a zaražená. Vzdorná slova jí na rtech odumřela. Takový obrat neočekávala. Domnívala se, že bude dále prosit, že bude o její lásku žebrat, doprošovat se, a on zatím takhle. Přepadl ji náhlý strach a úzkost, už udělala několik kroků, aby za ním pospíšila, aby mu řekla, že to vše byl žert, že uznává jeho dobrotu, ale zastavila se, nemohla z místa – ne – nemohla sáhnout na kliku. Její vzdor, její černý vzdor ji držel spoutanou přepevnými řetězy a posmíval se: „Ty by ses pokořila – ty, Gusta? Ty bys sama za ním šla a snad i prosila?“

Kvapně se obrátila ke druhým dveřím – půjde na faru? Copak ji pan strýček před hodinou nepřivedl? Má si jít znovu pro domluvy a tetiččino hubování? Což se může přiznat, jaký hovor sama zapředla a co z něho povstalo? Bezradná stála v ložnici, nevědouc, kam se vrhnout. Náhle cítila, že je sama, že nemá nikoho, a stesk, strach, úzkost a žal, to vše spadlo do její dětské duše. Zpola ustrojená schoulila se do jedné ze dvou vedle sebe postavených postelí, přikryla se až po vlasy a snažila se na nic nemyslit, jen usnout a všechno zaspat.

Ráno ji budil muž z tvrdého spánku. „Prosím tě, uvař mi laskavě snídani, musím do školy.“ Plaše se na něho podívala, jestli měla jen zlý sen, nebo se opravdu včera ta příhoda udála? Muž byl oblečen a tvářil se docela klidně, jenom byl přepadlý, jako by se nevyspal, a kolem očí měl temné kruhy. Nasnídal se, vzal knihy, řekl „sbohem“ a odešel do školy.

Gusta zůstala v útulném bytě plna rozpaků. Jak se má dnes chovat, co počít, aby nevypadala jako poražená? Má zavřít byt a utéci na faru – nebo setrvat a tvářit se lhostejně jako on? Rozhodla se pro druhé a zůstala. Dokáže mu, že ona dovede být klidná a chladná. Když se v poledne vrátil, předkládala mu oběd a čekala, že začne o včerejším výstupu, ale on jedl a mluvil lhostejné věci o škole a panu faráři a brzy se sbíral opět do školy.

Gusta byla jako na trní. „Co tím zamýšlí?“ tázala se sama sebe a netrpělivě čekala, až se opět vrátí. Přišel ve čtyři hodiny a vyzval ji, že půjdou na návštěvu na faru.

Pan strýček měl nemalou radost, že je vidí pospolu, a těšil se, že už nastala shoda; připadali mu sice oba příliš vážní na manžele v líbánkách, ale pomyslil si, že každý má jinou povahu a jinak své štěstí vyjadřuje, tak i učitel. A Gusta že se dosud ostýchá.

Však ta s nimi dlouho v pokoji nemeškala, odběhla za tetičkou do kuchyně a odtud na zahradu, kde Pepina s kostelnicí plely zeleninu. Nemohla vydržet v pokoji, kde její muž docela klidně a vážně hovořil se strýčkem a jí, Gusty, si skoro ani valně nevšímal. Však večer, až se spolu vrátí do bytu, se jistě napětí uvolní, ale ona mu oplatí, jak se k ní celý den chová, ano, oplatí mu to, aby věděl.

Jenže jaké bylo její ohromení, když po večeři se dal chudáček do čtení novin, nevšímaje si, že ona zívá a nudí se. Dlouho četl, konečně noviny položil a začal jí vyprávět, čeho se v nich dočetl. Gusta byla všecka nešťastná a chmuřila obočí stále víc; on jí vypráví o politice a takových „hloupostech“, ač vidí, že ji to ani dost málo nebaví. Vždyť ona čeká na jeho prosby, na jeho omluvy.

„Vidím, že jsi ospalá,“ pravil a odkládaje kabát, límec a i kravatu, hotovil se ke spaní. „Dobrou noc, Gustičko,“ řekl vlídně, „prosím tě, hled ráno dříve vstát, je středa a já mám při mši svaté hrát na varhany, tedy abych měl snídani.

Políbil ji letmo na tvář, a než se Gusta vzpamatovala, zmizel ve druhém pokoji, zavíraje za sebou dveře. Gusta byla všecka ohromena. Tedy to včera myslil vážně? Nemohla se ani vzpamatovat, až teprve, když se schoulila pod peřinu, propukla v pláč.

A tak to chodilo denně. Muž byl po celý den vlídný, špatného pohledu ani zlého slova od něho nezakusila; jídlo, které uvařila, mu chutnalo a chválil je, s úklidem byl spokojen, za její posloužení zdvořile poděkoval, a když si něco přál, vždy slušně poprosil. Nemohla, ne, nemohla si naříkat. Do hostince vůbec nešel, sedal doma, četl nebo něco pracoval, vodu a uhlí jí donášel ze dvora, aby nemusela konat těžkou práci, ba tázal se, zda by si nepřála služku nebo posluhovačku. Ani jedné chyby, ani nejmenší nepozornosti se dosud vůči ní nedopustil, ale večer odcházel do druhého pokoje, políbil ji jen kvapně a jakoby nesměle na tvář.

Gusta naproti tomu byla málomluvná a zachmuřená. Nespokojenost, hrozná nespokojenost se usadila v jejím nitru. „Jsem mu hospodyní,“ říkala si trpce, „vařím, peru a uklízím mu, za to mě živí a šatí – a to mi musí postačit. Nikdy mě nemiloval, nikdy, sice by tak dlouho nevydržel chladně chodit kolem mě, tak cize, ledově mě každý večer políbit – och, je to kruté!“ Gusta chodila stále sklíčenější a pan farář na ni hledíval starostlivě. I když si mu nikdo z novomanželů ani slůvkem nestěžoval, sám cítil, že není vše v mladé domácnosti v pořádku a strachoval se neznámého zla.

Zatím rychle míjel čas a byl smavý červen se svými květy a krásnými slunnými dny. Hned na počátku měsíce zavládla veliká parna a tmavé chladné lesy vábily svým stínem k sobě. I manželé Chudáčkovi chodili skoro denně do lesa – učitel si rád lehl do stínu a Gusta sbírala jahody.

Jak krásně a sladce bylo pod mohutnými borovicemi a ztepilými jedlemi, jak líbezně tu hvízdal kos a přizvukoval drozd. Z kůry stromů čišela smolná vůně a kdesi z houští sem zaváněly konvalinky. Gusta cítila okolní krásu, ale její duše letos nevnímala přírodu jako jiná léta, letos ji netěšil zpěv drozda ani nevábily tisíce konvalinek. Gustino nitro bylo rozervané, rozhárané. Gusta byla nešťastná. Ano, nešťastná, to si už upřímně doznala a často se v ní ozývalo poznání, že svou vlastní vinou.

Ale hněvivě zaháněla takové myšlenky – její pýcha seděla pevně. Ale byť sebevíc tu pravdu odháněla, ona se jí stále dotěrněji tlačila do hlavy. A nejvíc, když byla Gustička sama doma, vaříc oběd a rozhlížejíc se po kuchyni, v níž čistotou a bělostí všechno jen zářilo.

Tu jí její dobrý duch často vyčítal: „Nevážila sis krásné domácnosti a milujícího muže, to máš za to, musíš těžce pykat. A to není ještě konec, uvidíš, co vytrpíš, život sis otrávila svým hloupým a protivným vzdorem!“ Gusta se bránila a zacpávala si uši. „Nemiloval a nemiluje mě,“ namítala, „vzal si mě jenom proto, aby měl hospodyni a kuchařku!“

A někdy se jí zmocňoval hněv a vzdor znovu a přála si své jho odhodit, utéct pryč, někam daleko, kde by neviděla mužovu vážnou, přísnou tvář a jeho dokonalé chování, kde by na ní pátravě nespočívaly zpytavé a starostlivé oči pana strýčka a kde by neslyšela tetiččin hlas, který ji denně napomínal: „Jenom si hleď své domácnosti a važ si předobrého a laskavého muže. Dobrých mužů se dnes ve světě málo nalezne, i kdyby je se svíčkou člověk hledal.“

Ach, jak ráda by se Gusta někomu svěřila, s někým poradila. Ale komu a s kým? Což může přijít k panu strýčkovi a povědět mu, jak to u nich smutně chodí? Jak by mu to vše řekla a komu by dala vinu? A co by odpověděl pan farář? „Jdi k němu, pokoř se, a všechno bude, jak má být.“

Pokoř se! To bylo pro Gustu strašné slovo. Ne, ne, to nemohla! A pak – což jí neřekl: „A kdybys i na kolenou přede mnou klečela, jsme si cizí!“ Tak se semknutými rty mlčky snášela svůj nešťastný osud. A muž byl stále stejný, shovívavý, klidný, nikdy jí nic nevytýkal, i když chybu viděl, a že je úmyslná.

Někdy vjel do Gusty zlý duch a ten našeptával, aby jej vyprovokovala ke hněvu, že tím se snad snáze střetnou a konečně domluví. V takových dnech Gusta schválně špatně vařila, málo uklízela, čekajíc, že se on rozhněvá a něco jí řekne. Leč muž jako by nepořádek neviděl, ničeho si nevšímal a zůstal klidný. Nedal se vyrušit, jen chuti k jídlu mu ubývalo, to Gusta viděla, a byl stále bledší a vážnější. Ten tam byl jeho humor a veselá mysl, která ji u něho za svobodna zajímala. Snad se přece trápil a snad ji přece měl ještě trochu rád? Gusta vždy oživla po takovém pozorování – snad, snad – a nevěděla ani, proč jí při té myšlence srdce rychleji tepe a naděje se vlévá do všech žil. Pan farář by byl rád vyzvěděl, jaký stín tíží mladou domácnost, ale učitel vždy obratně zamluvil každý hovor, který směřoval k odkrytí jeho myšlenek, a Gusta – ta se ještě úzkostlivěji vyhýbala všemu, co se dotýkalo jejich spolužití.

Koncem června náhle Gusta uslyšela od služky Pepiny, že je doma mladý Potocký. Přijel se včera podívat na domov, a snad už si jej rodiče nechají doma. Gusta se zarazila – vzpomněla na doby své první lásky a ozvala se v ní bolest.

„Tehdy jsi byla milovaná, tehdy jsi byla šťastná, dnes nemáš nic, jsi chudá a opuštěná, jsi služka – hospodyně.“ Vzpomínky ji bolely, ale pouze vzpomínky na lásku, nikoli na Milošovu osobu, ta zůstávala srdci nějak lhostejná.

A tu jí jednoho dne před polednem přinesl listonoš dopis – byl opět od něho, od Potockého. Držela dopis v ruce a prožívala krutý boj. Do jednoho jejího ucha šeptal nějaký dobrý hlas, aby dopis vůbec neotvírala, aby jej hned hodila do sporáku, na němž se vařil manželův oběd, že se pro vdanou ženu nesluší číst listy od bývalého ctitele, že je to nečestné. Už otevřela dvířka sporáku, aby tam dopis vhodila, ale pojednou se zarazila.

Na síni se ozvaly kroky – její muž, Čeněk. A hned duch pokušitel zavíral dvířka sporáku a našeptával druhému oušku: „Otevři dopis, poškádli Čeňka, ať má zlost!“ Váhala – stále nerozhodnuta, ale pokušitel její ručkou trhal obálku a nutkal: „Čti, jen čti!“

Učitel vešel do kuchyně, pozdravil ženu jako obyčejně, a vida dopis, ptal se: „Od kohopak jsme dostali psaníčko?“

„Pouze já jsem ho dostala,“ řekla hrdě a chtěla psaní schovat, ale on položertem, polovážně chtěl dopis číst. Zdráhala se, ale jenom naoko, ať vidí, jak Miloš stále ještě touží!

Chudáček vzal dopis, postavil se k oknu a začal číst, leč v polovině čtení zanechal a rozesmál se: „Já před svatbou myslel, že druhý den bude zastřelený, a on se zatím dnes, po tolika týdnech, živ a zdráv nalézá v Polankách a žebroní, abys mu odepsala.“

„Odepíši mu odpoledne,“ řekla, jakoby lhostejně, ale po očku se podívala, jaký to na něho dělá dojem.

Vážně k ní vzhlédl: „Musím tě žádat, abys to nedělala. Víš, že z pošty se mnohé vynese, a já nechci před lidmi hrát podváděného manžela.“

„Přece mi nezakážeš, abych mu odepsala, on slušně žádá o odpověď,“ řekla, protože ho chtěla dráždit, a pohlédla na něho, jako by mu házela rukavici.

„Posud jsem ti nezakazoval ani neporoučel, vždy jsem jenom prosil, ale dnes tě důrazně žádám, abys od toho upustila. Kompromitovalo by to mě i rodinu Potockých a nejvíc ze všech tebe.“ Gusta věděla, že muž má pravdu a nedovedla si také vůbec představit, co by Potockému psala. Ale dát manželu za pravdu a povolit mu? Což by měla být ona ustupující stranou? „Proč by mě to kompromitovalo?“ stála na svém, ale chvěla se rozčilením. Musel by být ze dřeva, aby se nerozhněval, teď se jistě na ni rozkřikne, myslila a dodala: „Chodili jsme spolu do školy, naše přátelství mohlo tedy potrvat.“

„Nu, to ovšem,“ přikývl lhostejně, „v tom ohledu máš pravdu.“ A usedaje za stůl klidně žádal: „Prosím, dávej polévku, mám už hlad.“

Gusta zůstala zahanbená a zaražená: nevyjel si na ni, povolil, ač stokrát ví, že je v právu. Jak vypadá proti němu dětinská a nemoudrá. A on nežárlí, nemá ji už rád, jednalo se mu jenom o lidské řeči. Stěží zadržujíc pláč, nesla na stůl polévku a po ní třešňové knedlíky, které dřív tak ráda jídala. Dnes jí nechutnaly, ba sotva je mohla polykat, tak měla hrdlo stažené hořkostí a trpkostí.

Gusta se cítila velmi nešťastná a často mnoho plakávala, když byla samotná, a trpce si naříkala na zlý osud. Jak bude dál – copak celý dlouhý život mají projít vedle sebe bez srdečnosti, bez lásky, tak sobě navzájem cizí? Co má počít, aby nanovo získala jeho lásku? Prosit ho o ni, pokořit se? Proti tomu se vzpíralo celé její nitro, jenom srdce toužilo být milováno a často vybízelo: „Jdi k panu strýčkovi a svěř se mu, on vše zprostředkuje a spraví.“ Ale, ač mnoho trpěla, nemohla se k tomu odhodlat – a jen se vší silou přemáhala, aby neviděli, jak je smutná.

Často ji přepadal nepřekonatelný stesk, že ani nemohla vydržet doma. Ale ani na faru nemohla jít, tam by hned poznali, že ji něco trápí. Proto vycházela do polí a sama se toulala po mezích a trhala máky a chrpy do kytice. Kolem ní všude poletovali motýli a bzučely včelky, sajíce svými dlouhými sosáčky z květin med, cvrčeli cvrček a koník a kdesi v ječmeni volala křepelka: „Pojď pod mez, pojď pod mez!“

Žhavé slunce pražilo ze sytě modré oblohy a líbalo při cestě krvavé slzičky. Gusta je trhala ke svým mákům a vzpomínala, jak bezstarostná byla loni, když nosila kytice máků, chrp a slziček do svého pokojíčku na faře.

Letos už nemá svůj pokojíček, letos už nemá zlaté, nevinné sny, nemá nic.

Proti ní šla opálená žena, nesoucí na ruce maličké dítě.

„Dej Pán Bůh dobré odpoledne, paní učitelová!“ volala zdaleka a usmívala se rudými rty i celým osmahlým, až sloupaným obličejem.

„Ach, to je Kačka,“ řekla Gusta, také se usmála a hned si opatrně brala její děťátko do náruče. Dívalo se na ni tmavýma vykulenýma očkama a žmoulalo v pusince drobounké prstíky.

„Kde jsi s ním byla?“ ptala se Gusta, vracejíc robátko matce.

„Francek támhle u lesa seče trávu,“ ukazovala mladá žena, „ale kluk už má hlad, musím s ním domů.“

„Proč jsi ho nenechala babičce?“ ptala se Gusta se zájmem. Měla Kačku vždycky ráda.

„Pere dnes, a já myslila, že bude kluk venku hodný, ale už mi křičí. Nu, nic nevadí, nechám ho teď bábě a brzy dohoním, co jsem zameškala.“

„A jak se máš?“ zvídala Gusta, „jsi s mužem spokojená?“

„Ba jsem,“ usmála se Kačka, „není zlý, vycházíme spolu dobře, a že je máma divná – nu, musím se pokořit, co plátno; však mi to pan farář dobře na srdce kladl a já si jeho napomenutí vážím. To víte, ono je časem všude něco. Není, jak se říká, kostelíčka, aby v něm nebylo kázáníčka. Tak i u nás. Francek se někdy rád nachmelí a potom řádí.“

„A co v takovém případě děláš a říkáš?“ lekala se Gusta.

„Já, paní učitelová, neříkám nic,“ moudře povídala Kačka a dále svěřovala. „Neodmlouvám mu, jen ho s mámou hledíme dostat do postele, boty mu zuji a hledím se mu zavděčit, aby jenom nekřičel a lehl si. Pak ho necháme dosyta vyspat a ráno teprve mu s mámou obě domlouváme. Mrzí ho to pak a hledí se kolik týdnů napravit a ušetřit, co se dá.

„A nejsi při tom nešťastná?“ vyzvídala s velkým zájmem Gustička.

„A to nejsem,“ vesele povídala Kačka, „to bych měla proč se trudit. Takových je na světě, a ne-li horších! Žádný není bez chyby, každý je někdy nějaký. No, s Pánem Bohem, mějte se dobře!“ A Kačka uháněla, aby nahradila, co zameškala, až se malému klučinovi hlavička v červené karkulce třásla.

Gusta hleděla za mladou ženou tichá jako pěna, ani se z místa nehýbala. A co k ní ten dobrý hlas mluvil? Že každý je nějaký, jenom její Čeněk je vždycky stejný, mírný, bez chyby, střízlivý a dobrý. A že ona si nevážila jeho lásky, že po ní šlapala, dokud ji měla u nohou. Gusta nechtěla dál poslouchat, rozběhla se, jako by ji honil roj sršňů, a utíkala do polí, aby uprchla bolavým myšlenkám. Nedaly jí však pokoje, chtěly uštvat její duši, že se domů vracela všecka zmalátnělá. Šla s hlavou sklopenou a neveselými myšlenkami, takže si ani nepovšimla, že někdo kráčí proti ní. Až teprve jeho pozdrav ji vzpamatoval. Zalekla se a celá rozpačitá nevěděla, kam pohlédnout – proti ní kráčel Miloš Potocký. Byl uhřátý chůzí a jeho hezký obličej zdravím jenom kypěl. Na sobě měl bílé šaty a v ruce slaměný klobouk.

„Milostivá,“ pravil, „zdá se mi, že je vám naše setkání nemilé? Proč jste se mě tolik lekla?“

„Já?“ rozpačitě koktala mladá paní, „proč bych se vás lekla? Jenom jste mě překvapil, byla jsem zamyšlená.“ Rychle se uklidňovala a podala mu ruku. Ulekla se prve, že snad její srdce šíleně rozbouří, že se rozechvějí všechny její nervy. Ano, tak si představovala své setkání s první láskou, a zatím se nic takového nestalo. Cítila, že je to všechno zašlé, vzdálené a pohaslé, co v ní kdysi pro Miloše svítilo.

„Bylo mi líto, že jste mi ani neodepsala,“ zahovořil po chvilkovém mlčení. „Co jsem vám měla psát?“ zeptala se už klidně. „Že jste přece ještě tak úplně nezapomněla na to, co bylo, tak jako já jsem nezapomněl. Milostivá, nemyslil jsem, že jste to naše rozloučení tehdy mínila tak vážně.“

„Neznal jste Gustu,“ usmála se, „která, co si umínila, vždy dodržela? A já jsem se provdala za toho, který o mě stál, který si mě bral bez peněz.“

Miloš hryzl rty a chvilku mlčel – na mezi bzučely včely a kolem hlav mladých lidí poletovali motýli – konečně se vzpamatoval a ptal se: „Jenom jste-li šťastná. Mně váš manžel připadal vždycky příliš chladný.“

„To jste se mýlil,“ zvolala živě, „i já jsem dřív o něm špatně soudila; a ujišťuji vás, že jsem šťastná!“ Za živý svět by se před Milošem nepřiznala, že se souží.

„Tedy buďte šťastna i nadále!“ řekl trochu trpce a podali si spolu ruce. „I vy buďte zdráv a šťasten,“ přála mu a usmála se na něho. Rozešli se a Gusta žasla sama nad sebou, že tak úplně klidně mohla s ním mluvit. Kam se podělo všechno, co k němu cítila? Spěchala po polní cestě, ale náhle se zastavila.

Proti ní kráčel její muž a hleděl na ni. Asi ji zpozoroval už dříve.

„Přišel jsem časně ze školy,“ pravil, „a když jsi nebyla doma, domyslel jsem se, žes vyšla k lesu, a jdu ti naproti. Ale promiň, přišel jsem nevhod.“ Poslední větu pronesl hořce – a jak k němu vzhlédla, viděla, že se celý třese.

„Co tím chceš říct?“ ptala se kvapně. Jestli ji viděl s Milošem, jak se ospravedlní? Jak dokáže, že to byla jenom náhoda? Před několika dny jej škádlila, že bude Milošovi psát, ale tak daleko jít nehodlala, aby se domníval, že se s bývalým ctitelem schází, tolik dbala své pověsti i jeho úsudku.

„Viděl jsem, žes měla schůzku s Potockým,“ pravil přísně, „a žádám tě znovu, abys od takové hry upustila, lidé tě vidí také a přivedou nás do ohavných řečí.“

Gusta se chtěla bránit a ospravedlňovat, zapřísahat se, že vskutku to setkání bylo náhodné, měla dnes dobrou vůli, snad by se byla i pokořila, snad by mu byla naznačila, jak trpí jeho chladem, ale mužova poslední slova v ní rázem vzbouřila hněv a vzdor, když pravil:

„Nezáleží mi na tom, ale nerad bych se stal u lidí směšným.

Tedy na ní, Gustě, a na její nevěře mu nezáleží, jenom na lidských řečech? Och, škoda dobré vůle, škoda smířlivých myšlenek, škoda prolitých slz. Gustino srdce prudce zabolelo a tvrdá, vzdorná a zlá slova poskvrnila její nevinné rty: „Když tobě na ničem nezáleží, mně už teprve ne, ani na těch lidských řečech, abys to věděl!“

Mlčky, každý zahloubán ve své neveselé myšlenky, ubírali se k domovu, nevšímajíce si krásného slunečního jasu ani písně skřivánkovy, ba ani rudých slziček kolem cesty, zatímco by si měli vážit pokojných a krásných dnů svého mládí.

Kdyby byli věděli, jaká příšera visí ve vzduchu!

II

Poslední dny měsíce července rychle kvapily a těžko a úzko bylo v Polankách, hrozně těžko – tak, jako bývá v domě, v němž leží smrtelně nemocný. Lidé chodili celí nesví a báli se příštích dnů. Jako těžké, olověné mračno, nesoucí blesky a kroupy, tak visela ve vzduchu příšera války – a každou chvilku hrozilo protrhnout se a zasypat olovem všecku zemi.

Nadarmo pan farář v kostelíčku denně volal: „Od moru, hladu a války vysvoboď nás, Pane,“ nadarmo se modlil k nebi, aby zadrželo hroznou příšeru – věděl, co znamená válka, byl pamětníkem roku 1866 a dobře si vzpomínal.

Bál se drahoty, nemocí, strachu, všech těch metel, které válka vleče s sebou. Bál se o své děti – jak nazýval všechny ve své farnosti – bál se i o milovaného učitele, muže své Gustičky.

Osudný srpen přinesl rozhodnutí, druhého rukovali povolanci z celého Rakouska. To bylo v Polankách pláče a bědování. Mladé ženy a staré matičky hlasitě plakaly, vyprovázejíce své muže a syny. A skoro všichni muži plakali také.

Na faře bylo smutno a dusno. Pan farář chodil všecek uděšený. Proto ty hochy vychoval, proto je křtil a oddával, proto si tolik dával na všech záležet, aby je teď vyprovázel na smrt? Čeho se ještě měly jeho stříbrné šediny dočkat? Verunce se celé to leknutí vrazilo do nohou. Seděla v kuchyni u kamen s nohama obalenýma vlňákem a rozumovala: „Já jsem to už dávno čekala, nějaká zkáza přijít musela. Což to bylo jinak možné? Vždyť ti lidé už nevěděli, co by pýchou dělali. V povětří lítají, pod vodou plavou, bez koní a páry jezdí, hnedle by milému Pánu Bohu do nebe vlezli. A ta mládež se jenom veselí, parádu vymýšlí a Boha se nedrží.“

U Chudáčků bylo jako o pohřbu. Oba manželé chodili jako duchové. Gusta chystala do truhličky manželovo prádlo a on dával do pořádku veškeré záležitosti, které byly důležité pro něho venku a pro Gustičku doma, a chvílemi ji poučoval, jak si má všechno zařídit a všechno v pravý čas přihlásit, kdyby se snad nevrátil a musela žádat o penzi.

Gusta chodila všecka zmámená a podobala se bledému stínu. Co se to s ní stalo? Něco jako ohromný balvan padlo na její prsa, nemohla ani vydechnout, nemohla promluvit, chtělo se jí nekonečně plakat, ale slzy vězely v hrdle, tam škrtily a pálily, ale do očí nemohly. Chtěla se několikrát vrhnout muži na prsa a říci mu, že neví, jak bude bez něho, ale nemohla se odhodlat. Ruce jí jen malátně visely podle těla, nohy vypovídaly každou chvíli službu, posedala, kudy chodila, a před očima se jí dělala i rudá kola. Na nádraží bylo plno, že se lidé tísnili jeden vedle druhé ho, a křiku i pláče, že nebylo vlastního slova slyšet. Každá žena i matka svou bolest projevovala jinak. Některá křičela a na muže se věšela, jiná tiše štkala a něžně jej objímala – kde po celý rok něžnosti nebylo, tam se dnes k sobě tulili, kde muž jenom ženu týral a ona jej i nenáviděla, tam se dnes na vše zapomínalo, tam se vše odpouštělo, jako když jednoho nesou na hřbitov a druhý, co zůstává živ, všechno promíjí.

I pan farář s Gustou vyprovázeli učitele. Jak se těžko panu faráři šlo! To si nemyslil, že ještě bude takovou cestu podnikat. A Gusta – šla nějak nejisté po boku svého muže a nemyslila na nic. V hlavě jí hučelo jako v prázdném sudě a na prsou ležel balvan. Do poslední chvíle čekala, že dojde mezi ní a mužem k nějaké něžnosti, do poslední chvíle se snažila odhodlat, vzít jej kolem krku a říci mu, jak smutný bude její život bez něho, ale do poslední chvíle se k tomu nedostala. Kdyby jí byl jenom slovem vyšel vstříc! Snad na to čekal, snad i on toužil. Viděla, jak mu do očí stoupají slzy a jak na ni hledí, jako by chtěl navždy vzít její obraz s sebou, ale byl mužem a nechtěl brát zpět slovo, které jednou dal. I příhoda s Milošem utvrdila hráz mezi manžely.

„Navždy je konec,“ pomyslila si Gusta, když oba překračovali práh svého bytu, a upadla v tupou bezmyšlenkovitost. Teď stáli vedle sebe na nádraží, nevěděli, co by si řekli, a přece toho oba měli tolik, tolik na srdci.

Pan farář se loučil se všemi „svými“ dětmi, žádný kolem něho nepřešel, aby mu nedal „s Pánem Bohem“ a nepolíbil mu ruku, a pan farář žádného nepustil, aby jej nepožehnal křížkem. Však jej každý prosil: „Neopouštějte mou rodinu, poraďte, pomozte jim!“

Konečně přisupěl vlak nacpaný mužstvem, plný hulákání a křiku. Pan farář žehnal křížkem učitelovo čelo a slzy se mu hrnuly, prodírajíce se vráskami stařičkého obličeje.

I Chudáček plakal, celý obličej měl změněný, samou rudou skvrnu, a rty se mu chvěly, když panu faráři dával „s Bohem“ a svou ženu mu poroučel do ochrany.

Pak se obrátil k ní – a náhle vybuchlo, co dlouho tlumil v srdci: „Gusto – Gusto moje,“ zvolal hlasem, který se zlomil a divně přeskočil. „Gusto moje,“ zašeptal zase a prudce ji objal, přivinul na sebe, až zasténala, „pamatuj na mě, pamatuj, že jsem tě měl tak k smrti rád.“

Gusta zůstala tím žhavým výbuchem ohromena, neočekávala teď už nic takového – nechala se líbat a vinout k prsům, ale nebyla schopna pozdvihnout ruce, aby jej objala, nebyla stavu zaplakat a říct mu, co pro něho dnes chystala, jaká vroucí a ohnivá slova mu ještě doma v srdci připravila.

On ji pustil a zahleděl se do její bledé, ztrhané tváře. „Což pro mne nemáš slova?“ zeptal se s bolestnou výčitkou – a v jeho očích bylo tolik žalu, že to Gusta už nikdy nemohla zapomenout, že ty oči viděla dnem i nocí. Otvírala ústa, aby něco řekla, ale hlas se jí dusil v hrdle. Chtěla odkašlat, nemohla, jenom se zachytila ruky pana faráře a vytřeštěně hleděla, jak její muž naskočil do vozu a s truhličkou v ruce zmizel v přeplněném vlaku. Trubka zavřeštěla a bezútěšné volání „s Bohem“ se ozvalo z mnoha hrdel. Nikdo neměl hlas, a přece chtěli zpívat, pokusili se o píseň „Kde domov můj?“ – ale byl to jenom řev, co mizelo s ujíždějícím vlakem.

Gusta se zděšeně dívala na odjíždějící vlak, muže už nespatřila, jen jako poslední jí utkvěl v paměti Kaččin Francek, mávající kloboukem, a úpěnlivé kvílení jeho ženy. Množství šátků vlálo z oken i můstků vlaku, než zmizel v průseku strání. Gustě se konečně podařilo vyrazit z hrdla hlas: „Bože –Čeňku!“ vykřikla a tiše klesla mezi zástupem k zemi.

Vlak zmizel, jen bílý kouř se pomalu rozptyloval, a do čekárny odnášeli omdlelou paní učitelovou a sháněli vodu.

III

Ubíhaly dny a týdny – smutno bylo v Polankách, smutno na faře, ve škole, na poště. Skoro v každém domku, v každé chaloupce scházel někdo drahý, někdo, po němž zůstala mezera. Zeny a matičky chodily uplakané, strachujíce se toho horšího, co třeba přijde. Dokud byli jejich drazí vojáci v městech, kde ležel jejich pluk, nebyla ta úzkost tak smrtelná, jako když odjížděli do pole.

Všichni ještě doufali, že se to nějak urovná bez krve, ale když vojáci začali psát z pole a docházely zvěsti o prvních raněných, ba i padlých, trnuly ženy úzkostí.

Polanský kostelíček nemohl ani pojmout ty zástupy, které každou neděli pospíchaly pro útěchu, a pan farář míval práci, aby nastudoval kázání, které by potěšilo, posílilo a zkonejšilo.

Však i ve všeobecném neštěstí byli Polanští šťastni, že měli tak dobrého přítele a pastýře, který těšil a pomáhal. Nebyly přece tak bezradné ty ubohé ženy, měly se s kým poradit. Denně docházely na faru zástupy žen – a všecky tam přinášely svůj bol a svou úzkost a vracely se klidnější. A tak jako všechno zevšední, i ony zvykaly na strašlivé napětí, musely pracovat, starat se o děti, jíst a spát, aby byly živy, a nesměly se bezvýhradně oddávat jen žalu.

Pan farář těšil všechny, i svou Gustičku, která chodila jako tělo bez duše, i jí sliboval, že se její muž vrátí, že tam nepadnou všichni a že snad válka nebude mít dlouhé trvání, že se všechno brzy ukončí bez velkých ztrát. „Do Vánoc ho třeba budeš mít zase doma!“ sliboval a sám doufal, že za tři měsíce bude po válce. Ale Gusta mnoho nevěřila a měla za jisté, že už muže nespatří– trest musí přijít na její hlavu, jak pohrdala jeho láskou, a ten trest bude zasloužený. Teprve co neměla muže doma, cítila, jak jí všude schází, jak po něm touží a jak velice mu za ten čas, co spolu byli, uvykla. Zase byla doma na faře, zase pomáhala tetičce, ale ten tam byl její smích. Už neposkakovala tanečními kroky po chodbách, nesmála se rozpustile a nedusila pana strýčka svými polibky jako za svobodna, byla vážná a smutná a často mívala uplakané oči. Učitel málo psával, směl jenom na otevřených lístcích, a ona mu směla též jen krátce odpovídat. Jak ráda by mu byla napsala dlouze a vypověděla všechno, co cítila.

Zatím nadešel deštivý a chladný podzimek s mlhavými a studenými větry. Panna Verunka opět ulehla se svým revma – a pan farář míval plno práce, aby všem vyhověl.

Psal ženám adresy a celé dopisy na Červený kříž, žádosti o podpory a dotazy do denních listů po nezvěstných.

Dělal to všechno ochotně a rád, ale kupodivu – náhle cítil na bedrech tíži tří čtvrtin století svého věku, dech mu často vypovídal službu a oči nějak slábly. Dokud byl šťasten, neuvědomoval si, jak stárne; ale teď, když viděl utrpení ve všech tvářích, které miloval a o které se vždycky staral, bylo jinak.

První smutná zvěst přišla do Polanek o Všech svatých. Pošta donesla zprávu o prvním padlém – byl to Kaččin Francek. Jeho kamarád jí oznamoval Franckovu smrt a zároveň poslal jeho peníze, hodinky i prstýnek a zakrvácený lístek, na nějž Francek v posledním tažení napsal pozdrav ženě, matce i malému Františkovi.

Celou vesnicí zachvěla ta zpráva a kdekdo zaplakal. Utrpením se stali všichni jednou rodinou.

A Kačka první výbuch své bolesti zanesla na faru – k panu faráři. Ubohý stařeček musel vyslechnout nářky temperamentní mladé ženy, která všechno, ať radost či žal, dávala najevo křikem. Těšil ji a chlácholil a dal ubohému Franckovi zvonit hodinku.

„Proč tohle na mě Pán Bůh dopustil! Nikomu jsem neublížila, vždycky jsem se modlila!“ křičela a lomila rukama.

„Kačko, Kačko,“ snažil se pan farář nešťastnou překřičet, aby jí mohl povědět útěchu, „nemůžeš na Boha svádět, že se lidé mezi sebou zabíjejí.“ Když konečně zazněl umíráček, vybrala se i Kačka z fary a šla hořekovat ke kostelu, kde rokoval zástup žen a litoval ubohou Kačku.

„Bože, Bože,“ modlil se pan farář na svém klekátku před malým černým krucifixem, „dopřej mi síly, abych našel vždy vhodná slova, kterými bych těšil ten těžce zkoušený lid.“

IV

Ke konci listopadu přišla na faru Růženka poštmistrová s vyřízením, že zítra přijede Anička. „Válka se nekončí, Fanouš se nevrací a jí je v cizině smutno. Odevzdala celou myslivnu hajnému a pojede domů.“ Gusta se zaradovala. Bude mít s kým promluvit a kam vyjít. Jak se těšila na milovanou družku! Sotvaže byla Anička dva dny doma, už Gusta přichvátala na poštu.

„Nemohla jsem se dočkat, musím jít, abych pozdravila Aničku,“ omlouvala se paní poštmistrové v síni.

„To jste hodná, paní učitelová, to nás těší,“ zaradovala se poštmistrová, „pojďte jenom dále, Anička bude mít radost. Byla by už přišla, ale nikam nevychází, ostýchá se, nedivte se jí!“ A otvírala dveře do pokoje.

Anička, sedící u stroje a šijící cosi malounkého, kvapně vstala a vyšla družce vstříc. Ale oči sklopila, když ji vítala, a trochu se zapálila. I Gusta byla trochu zaražena vzhledem své družky. Její změněná postava ji překvapila. Tak si nikdy Aničku nepředstavovala.

„Ty jsi stále ještě jako slečinka,“ usmála se Anička a učinila pohyb, jako by chtěla zmenšit svůj objem. Ale nedařilo se jí to, a proto rychle pobízela družku, aby usedla, a sama ráda rychle sedala. První rozpaky pominuly a dávné přítelkyně spolu upřímně a srdečně hovořily. Paní poštmistrová přinesla kávu a pobízela hosta do jídla.

„Tedy máš také muže na vojně?“ doptávala se Anička. „To jsme si o svatbě nemyslily, viď, Gustičko.“

Zatím bylo po svačině a paní poštmistrová, odnášejíc s Růženkou nádobí, pobídla mladší děti: „Pojďte za mnou do kuchyně, nechrne mladé paničky samotný, mají si co povídat, dávno se neviděly.“

„Ach, milá Gustičko,“ povzdechla Anička, „tolik jsem si přála a modlila se, aby bylo po válce, než k nám ta vrána přiletí, aby můj Fanouš byl v tu chvíli u mě, ale to už se sotva stane. Bojím se o něho a mám velký strach, abych ho neztratila. Byli jsme spolu tak šťastně živi. – A co ty, Gusto? Jsi šťastná, viď? Chudáček tě měl tak rád a býval takový pořádný člověk.“ Gusta při té řeči smutně a zamyšleně hleděla na Aničku. Má jí povědět, že její štěstí dávno uletělo, dříve, než poznala, že štěstím je, dříve, než po něm vztáhla ruku? Má se jí přiznat, že si jsou s mužem cizí, že ona, provdaná, dosud svůj věneček neodložila, a doznat, že jí na čele skoro tlačí, neboť ví, že je to proti všemu zavedenému řádu? Její zpola dětské srdce zatoužilo po důvěrnosti – a Gustička, jata náhlou sdílností, všechno Aničce pověděla, se vším se jí svěřila a trpce na svůj zlý vzdor a protivnou povahu žalovala.

Anička pozorně naslouchala, a pak pověděla: „Ubohá Gustičko, pustila ses za bludičkou a ta tě zaváděla. Což jsi neslyšela, jak tě při oddavkách pan farář poučoval, že máš všecko, všecko opustit a jenom svého muže následovat?

Proč se bránit zákonům přírody, zákonu Božímu? Víš, Gustičko, je to krásné, když děvče jde k oltáři a má zelený vínek na čele, který jí opravdu patří. To jsem já tehdy ani tak nedocenila, protože jsem byla dětinská, až teprve dnes, kdy vím, jakou úctu jsem si tím zajistila u muže na celý život. A mám z toho radost, že jsem byla taková nevěsta. Ale větší, mnohem větší radost jsem poznala, když se ve mně probudilo to malinké srdce a prvně jsem ucítila jeho údery. Proto jsem šťastná a klidná a trpělivě nesu velikou starost a strach, které na mě přišly.“ Gusta naslouchala se skloněnou hlavou. Teprve po chvíli řekla smutně: „Vidíš, takové štěstí už ke mně nepřijde, toho já už neokusím.“

„Okusíš, Gustičko,“ těšila ji družka. „Až jenom bude po válce a tvůj muž se vrátí.“

„Nevrátí se,“ vzdychla Gusta, „a kdyby se i vrátil, nebude mě už nikdy milovat, neodpustí mi, budeme si nadále cizí.

„Nebudete, uvidíš,“ těšila ji znovu Anička. „Tam na všechno zapomene a ty, ty se musíš poddat, musíš mu říct, že ho máš ráda, a být pokorná.“

„Jen jestli to dovedu!“ upřímně pochybovala Gusta.

„Všechno dovedeš, jenom vůle je k tomu zapotřebí. Žena, milá Gustičko, musí umět ustupovat. I já tak musím jednat – i maminka – všechny ženy.“

„Ty také – a v čem se musíš pokořovat, v čem ustupovat?“ divila se nezkušená mladá paní.

„Inu, to máš tak,“ poučovala ji Anička, „můj Fanouš je sice velmi hodný, laskavý a dobrý, ale někdy přijde z lesa,

kde často mívá nepříjemnosti s pytláky, mrzutý a unavený. Někdy lidé dělají škodu, někdy jej rozhněvají dřevaři, a tu je podrážděný a stačí malá příhoda, aby se ještě víc rozčílil, aby se rozkřikl.“

„A také někdy na tebe?“ lekala se Gusta.

„Na koho jiného,“ usmála se Anička, „jsme spolu sami, a neodnese-li to náhodou hajný nebo pes Hektor, bývám to obyčejně já.“

„A co tomu říkáš?“ děsila se Gusta.

„Dokud je mrzutý, neříkám nic. Dříve jsem plakala, ale tím jsem ho podráždila ještě víc. Proto jsem takových citlivostí zanechala, vzpomněla si na maminku, která také bývala trpělivá. Pak mu hledím vyhovět; přinesu mu domácí střevíce a kabát, pověsím mu pušku a čekám, až se utiší. Však on za chvíli uzná, že byl nehodný a že mi způsobil bolest. Pak přijde za mnou do kuchyně – a vidí-li, že jsem smutná, omlouvá se, objímá mě a líbá a obdivuje mou povahu, takže mi zas hned vynahradí, čím mi ublížil.“

Gusta seděla zamyšlená a tichá jako pěna. „Každý má nějaké chyby,“ myslela si, „jenom Čeněk neměl žádné, a já jsem si ho nevážila.“

Vešla paní poštmistrová. „To se vám to povídá, když jste obě vdané, alespoň si dobře rozumíte. Jenže paní učitelová je na tom lépe než Anička, klidněji snáší to odloučení, Aničce to jde hůř. Ale Pán Bůh dá, že všechno dobře skončí.“

Gusta se smutně usmívala a myslela si, že by se šťastnou družkou ráda své postavení vyměnila, kdyby to šlo…

Při všem soužení a veškeré úzkosti míjel rychle čas a pan farář přestal doufat, že by byl do Vánoc pokoj. Smutno mu bylo v duši, ale tajil stesk a těšil a domlouval všem – i Gustičce, která chodila ztrápená a poplakávala.

Růžové lístky od Chudáčka přestaly nadobro docházet. Marně ona i pan farář vyhlíželi listonoše.

„Ach, můj Bože,“ říkal si pan farář v duchu, „už mi nebude dopřáno té radosti, abych křtil jejich děti, už asi ne.“ Ale před Gustou dělal veselejší tvář a snažil se jí dokázat, že se snad lístky někde pozdí a přijdou pak všecky najednou.

Gusta nevěřila a s dychtivostí se denně chápala novin, v nichž vycházel seznam ztrát, a s bušícím srdcem a blednouc ve tváři hledala písmeno Ch. Oddechla si, když nenalezla jeho jméno, a přece se neuspokojovala.

Ani Franckovo jméno tu dosud nebylo, a přece už Kačka ví, že je mrtev. Přicházejí tedy jména padlých a raněných do novin pozdě.

V krutých obavách uplynul listopad a prosinec se silnými mrazy a sněhem přinesl alespoň veselejší vzhled pro krajinu. Bylo jasněji a někdy i sluníčko nahlédlo do oken fary, políbilo stříbrné šediny pana faráře a kučeravou skráň jeho smutné schovanky.

Jednou odpoledne pan farář, sedě v kuchyni, hřál si nohy u sporáku a panna Verunka se o hůlce belhala sem a tam. Gusta něco háčkovala a obě naslouchaly, jak pan farář z novin předčítá válečné zprávy.

„Bože, Bože,“ vzdychla Verunka, „k tomu jsi dal lidem rozum, aby ho zneužívali k hotovení takových pekelných nástrojů – kanónů, hmoždířů, strojních pušek a jak se to všechno jmenuje?“

„Pane strýčku,“ žádala Gusta, „podívejte se do seznamu ztrát, je tam písmeno Ch?“

Pan farář svému miláčkovi vyhověl, ale odpověděl uspokojivě: „Ne, Chudáček tam není.“

„A teď se podívejte na K, není-li tam Klimeš. Anička už nemá přes tři týdny také žádné zprávy a pan poštmistr psal na Červený kříž.“

Pan farář hledal a hledal a konečně řekl: „Klimešů je zde několik, ale František žádný, jen Jan-Josef-Vojtěch. Klimeš je běžné jméno, denně se nalezne nějaký, ale Chudáček – to jsem ještě neslyšel.“ Gusta se malounko usmála, vzpomněla, jak Čeňka nechtěla pro ohyzdné jméno. Jak byla pošetilá!

Vtom zazněl u domovních dveří zvonek. Pepina otvírala do kuchyně se přihnala nejmladší poštmistrova dceruška, devítiletá Mařenka. „Pochválen bud‘ Ježíš Kristus,“ volala ještě za dveřmi a vpadla k panu faráři, aby mu políbila ruku.

„Vítám tě, dítě,“ usmíval se a hladil její červené tvářičky. „Copak nám neseš?“

„Maminka se nechá pěkně poroučet,“ vyřizovala maličká i ke Gustě a panně Verunce se obracejíc, „a vzkazuje vám, že nám, naší Aničce, donesla dnes vrána maličkou holčičku.“

Gusta vyskočila. „Opravdu?“ zvolala všecka vzrušena a farář se radostně usmál. „To máte radost, viď?“

„A co Anička, je zdravá?“ ptala se panna Verunka s účastí.

Děvče kroutilo hlavou: „Není. Včera byly navečer s maminkou na procházce, ale brzy se vrátily. Anička plakala a moc naříkala, že ji bolí v kříži. Šli honem pro babičku Matouškovou, ta že je půl doktora, aby ji namastila, a ta zůstala u nás do rána.“

„Vy jste spaly?“ ptal se pan farář, usmívaje se.

Děvčátko kývalo: „Spaly. Ale ta náhoda, že zrovna dnes ta vrána přiletěla, když Anička leží, všecka práce zbyla na maminku a Růženku. Ještě je u nás ta babička Matoušková, malinkou koupá a zavinuje, dobře to umí.“ Mařenka všecko vypověděla a měla se k odchodu. „Musím běžet,“ povídala, „musím umývat nádobí, dnes to zbylo na mě.“

Gusta, pan strýček i Verunka vzkázali pozdravení, a blahopřát že přijde Gustička zítra.

„To jim to štěstí přeji,“ usmíval se pan farář. „Anička bývala vždycky takové milé a dobré děcko. Jenom dej Pán Bůh, aby i s ním to dobře dopadlo, aby se i Klimeš vrátil zdráv.“

„Zaříznu večer některou ze starších slepic,“ chystala se Verunka, „přijde jim vhod a mladou maminku posilní slepičí polévka. Až tam zítra, Gustičko, půjdeš, vezmeš jim ji.“ Ráno přišla babička Matoušková. Políbila panu faráři ruku, přála dobrého jitra panně Verunce i paní učitelové a s uctivou otázkou se obracela na důstojného pána, kdy by mohli přijít ke křtu.

„Kdykoli,“ byl pan farář ochoten. „Třeba hned, to víte, že mám nerad dlouhé odklady.“

„To, prosím, není pilno. Já myslím, jestli by to mohlo být zítra? Děvčátko je jako pucinka, není žádný strach.“

„A co mladá maminka?“ vyzvídal pan farář. „Šťastně vše odbyla?“

„Šťastně, prosím, šťastně. Děvčátko je silné a hezoučké a maminka se hlásí o jídlo, je zdravá a veselá. Jenom kdyby toho strachu o pána nebylo, pořád na něho vzpomíná. Jo, jo – to jsme se dočkali zlých časů. A co jejich pán?“ obracela se na Gustu. „Také mi nic nepíše,“ smutně pověděla Gusta. „To je teď život! No, jaká pomoc. – Tak, prosím, důstojný pane, zítra po mši svaté – tak, tak. S Pánem Bohem!“ Povídavá babka spěchala ze dveří a pelášila k poště.

Ale ještě jednu návštěvu toho dne na faře dostali. Bednář Dušek přijel po přestálé úplavici na dovolenou a přišel navštívit pana faráře, který jeho ženě dobře poradil, když si žádala o podporu. Pan farář svého bývalého žáka rád uvítal a dal si od něho vyprávět o* životě v poli.

Ale Gusta se nesmírně ulekla, když ho spatřila. Rukoval s jejím mužem ke stejnému pluku a měli stejné polní číslo. „Nesete dopis, vzkaz, pozdrav?“ ptala se kvapně a její obličej polévala bělost. „Co o něm víte, povězte!“

„Pozdrav vás Pán Bůh, paní učitelová,“ podával jí ruku. „Víte něco o mém muži?“ naléhala místo uvítání a rychle si sedala. Zdálo se jí, že pod ní klesají nohy.

„Ba – nevím teď nic určitého,“ povídal, „byli jsme spolu hodně dlouho, ale pak po nočním útoku jsme byli od sebe odloučeni a –“

„ – a on padl, viďte?“ doléhala zděšeně. „Ale ne, to snad ne –,“ mínil a vypravoval: „Stáli jsme spolu stále, i při tom krvavém bodákovém útoku jsme se

drželi blízko sebe a pan učitel mi povídal: ‚Kdyby jeden z nás padl, druhý o tom napíše jeho rodině…‘ Podali jsme si ještě ruce a víc už jsme se neviděli, neboť byla taková mela a taková hrůza, že se každý staral jenom o sebe. Mrtvých a raněných leželo naseto. Potom nastal trochu klid a já jsem hledal pana učitele, ale nalézt jsem ho nemohl, i když jsem se každé mrtvole díval do tváře.“

„O Bože,“ zaúpěla Gusta. „Jistě jste ho nepoznal.“

„Ale jakpak bych ho nepoznal,“ bránil se, „poznal bych ho, ale mezi padlými nebyl. Snad je raněný, jiného říct nemohu.“

„Myslíte?“ chytala se Gusta naděje. „Ale proč by nepsal?“

„Asi nemůže, má třeba poraněnou ruku nebo je pošta zaražená, to také bývá.“ Gusta se trochu upokojila. Ale i tak byla přesvědčena, že se Čeněk už nevrátí, že je to trest na její tvrdou a vzdornou hlavu. Démon jejího vzdoru v ní nadobro umíral. Utrpení bylo pro Gustu vychovatelem, její povaha se prohlubovala a dětská duše rychle dospívala.

Bednář dlouho poseděl s panem farářem, rozprávěl o vojně a líčil průběh každé bitvy. Pan farář naslouchal a stále hlouběji klonil bílou hlavu. K černému krucifixu na stěně vzlétl jeho vzdech: „Bože, Bože, co to z tvých přikázání učinili, kam se podělo tvé Nezabiješ!“

Odpoledne se Gustička vypravila, aby navštívila šťastnou Aničku. Skoro jí záviděla. Anička má na manžela památku, má se čím těšit, zabývat, a ona, Gusta, nemá nic. Ale přece to štěstí Aničce upřímně přála. Anička byla hodná kamarádka, mírná, tichá, a třebaže měly různou povahu, s Gustou si vždycky dobře rozuměly.

Těšila se, co Aničce řekne, jak jí bude blahopřát, a okřála v tom těšení na štěstí své družky. Pochová si malinkou, polaská, potěší se s ní. Sníh už chrupal pod nohama a mrazivý vítr jí ožehoval líce. Vesele šla přes náves a zamířila do vrat pošty. Jaká radost a rodinné štěstí jí zavane do tváře, až otevře dveře útulného bytu! Zaklepala a vešla do kuchyně, kde paní poštmistrová zatápěla ve sporáku. Ale co to? Těšila se na radost a štěstí a hle, paní poštmistrová má oči opuchlé od pláče a ještě jí slzy tekou po tvářích.

„Ach, paní učitelová,“ zvolala, vstávajíc těžce od sporáku a podávajíc ruku hostu, „vy jdete blahopřát a zatím musíte kondolovat.“ A paní poštmistrová znovu propukla v pláč.

„Co se stalo?“ zděsila se Gusta.

„Ach, Bože můj,“ vzlykala paní poštmistrová, „už máme po radosti, po štěstí, po všem…“

„Co tak najednou?“ Gusta se domnívala, že novorozeňátko zemřelo.

Ale na to ubohá paní poštmistrová vrtěla hlavou.

„Naše Anička je vdova –“ A paní se bezútěšně rozeštkala.

Gusta nebyla mocna slova. Jako by byla zkameněla, tak zůstala stát, a dlouho trvalo, než ze sebe vypravila otázku: „Kdo to psal – jak jste se to dověděli?“

„Přišla dnes odpověď od Červeného kříže, že František Klimeš padl 18. listopadu –.“

„Snad je to mýlka?“ chtěla Gusta těšit.

„Není. Všecka data se shodují, jméno, pluk i setnina není pochyby. Ta naše Anička jistě zešílí nebo zemře žalem. Jděte k ní, ať vidíte, jak si počíná. Je to děsné.“

„Neměli jste jí ještě dnes povídat, jaké neštěstí ji potkalo,“ mínila Gusta.

„Růženka otvírala poštu a nevěděla, co dopis znamená. Přinesla jej do pokoje a před ní otevřela. Zabránit se tomu už nedalo.“

Gusta vstoupila do pokoje, kde se prve těšila, že tam uvidí obrázek blaha. Ale tohle byl smutný obrázek. Anička ležela na lůžku, bledá a vyděšená, její oči se horečně leskly a bloudily v neurčitu. Poštmistr chodil pokojem a tiše slzel, děti se krčily v koutku. Matoušková hýčkala nepokojné robátko.

Nikdo si ani nepovšiml, že Gusta vešla. Tiše se přiblížila k lůžku a sklonila se nad Aničkou.

„Aničko,“ povídala měkce, „to jsem já. Ráda bych ti pověděla, že s tebou cítím.“ A dala se do pláče.

Anička sebou trhla a rozkřikla se: „Gusto – ach Gusto, Gustičko, slyšelas, co mě potkalo? Proč jsem já musela být tak zasažena!“

„Aničko, nerozčiluj se,“ mírně ji vzala Gusta za ruku, „pamatuj na své zdraví, bud trpělivá.“

„To mi radíš,“ odstrčila ji Anička, „to mi radíš ty? Nevíš, jaká mě potkala ztráta, nevíš, že mi zabili, co mi bylo na světě nejdražšího – prostřelili jeho srdce, které patřilo mně – mučili, trápili ho!“ A Anička si rvala vlasy.

„Milostpaní si ublíží,“ děsila se babička Matoušková. „Ach, to je trápení, to je neštěstí. Tak pěkně to všecko dopadlo, a teď taková rána, z toho už nic dobrého nevzejde.“ Marně se Gusta snažila Aničku jenom trochu uchlácholit, nepovedlo se to. A nedivila se. Cítila družčinu nesmírnou bolest a zoufalství a dovedla si všechno představit. Smutně odcházela domů, nesla panu strýčkovi špatnou novinu. Och, potká-li ji taková rána? Dostane ona taky podobnou zprávu? – Gusta přirovnávala. Je sama, bez dítěte, má dobrého pana strýčka, který umí potěšit; snad by to přece snesla lépe? Krásné struny se náhle rozezvučely v její duši.

Nešla Gusta rovnou domů, nýbrž se na skok zastavila v kostele. Byl otevřen a temný, jen věčné světlo mžikalo, osvětlujíc slabě hlavní oltář. Gusta vešla a kráčela až k němu, tam poklekla a dívala se na tmavý obraz Bohorodičky, patronky chrámu. Kolem bylo nikým nerušené ticho a slabá vůně kadidla. Sepjala ruce a polohlasně prosila: „Panno Maria, potěš ubohou dobrou duši, potěš ji a posilni. Ach, kéž bys mohla vzít zpět, co se událo, vrátit Aničce muže zdravého, jak býval – své štěstí bych obětovala, přijmi ho a potěš Aničku!“

Krásná to byla zajisté modlitba, čistá a nesobecká, která vyvřela z rozechvělé duše. V té chvíli byl navždy poražen zlý démon, co v ní odmalička vězel, a Gusta vzhlédla zaníceně na oltář. Věčné světélko osvětlovalo tvář svaté Panny a jí se zdálo, že se usmívá. Klidnější vyšla z kostela a chvátala, aby na faře pověděla neveselou novinu…

Zarmoutil se pan farář i panna Verunka, když uslyšeli, jak krutá rána postihla poštmistrovu rodinu a hlavně hodnou, tichou a poslušnou Aničku. Pan farář zůstal všecek ohromený, ani se nemohl vzpamatovat. „Bože, můj Bože,“ povídal po chvíli sám pro sebe, „jak těžkých chvil jsem se dočkal na sklonku svých dnů. Všechno, co jsem zbudoval, se bortí před mýma očima. Dej mi jen sílu, abych to všechno dokázal unést!“

Ale zarmoutil se ještě víc, když ráno přinesla Gusta novinu ještě smutnější. „Anička se do rána roznemohla, dostala prudkou horečku, blouzní a stále volá muže a na sebe smrt. Všichni jsou zděšení, jeli pro lékaře.“ Gustička byla na poště hned ráno, běžela tam, sotva vstala. Vždyť ani v noci nemohla spát úzkostí o ubohou přítelkyni.

„Zítra za ni obětuji mši svatou,“ chystal se pan farář, „a za šťastný Čeňkův návrat. Ten mi také stále leží na mysli.“

„Pane strýčku, už tak dávno nepsal. Není už asi živ,“ mínila smutná Gusta.

„Nestraš se nejhoršího,“ těšil ji, „snad dá Pán Bůh, že bude zase dobře.“ Gusta si utírala oči. „Ba sotva,“ řekla, ale po chvilce odhodlaně dodala: „Když už by měl Čeněk padnout, kdyby alespoň Aničce muž zůstal, byli tak šťastní, a ona je hodnější toho štěstí než já. Já jsem o ně nestála, dokud bylo blízko, a nezasluhuji nic jiného, než co mě potkalo.“

Pan farář se vlídně na schovanku podíval. Tak pokornou řeč od ní slyšel málokdy.

Druhý den ráno přišel pan farář z kostela trochu potěšený.

Obětoval rorátní mši svatou za Aničku, aby se uzdravila, aby se utišila a smířila s osudem. Zbožně se modlil a s Bohem v duši upřímně rozprávěl. Doufal, že dojde vyslyšení, a proto přišel z kostela veselejší.

I Kačku tam viděl a byl rád, že i ona už spoutala svůj vášnivý žal.

Sedl s Gustičkou k snídani. Byl prostydlý, nebol: mráz silně přituhl a ostrý vítr předpovídal horskou vánici. „Napadne nám asi hodně sněhu,“ povídal při jídle, „fouká západní vítr, a ten vždycky za sebou táhne mraky a chumelenici.

„Pán Bůh pomoz ubohým vojákům,“ spínala ruce panna Verunka, „ti vystojí a zkusí!“

„Oni tam zimy a my zde strachu,“ pokyvoval pan farář a Gusta vzdychla: „Kde on asi Čeněk je? V jámě pod zemí jako Klimeš?“ Pan farář kroutil hlavou: „Nejde mi ani na rozum, že ten statný, zdravý a hezký myslivec už nežije. Když tu loni u mě byl, kde bych si byl pomyslil, že tak nakratičko pomáhám budovat to mladé štěstí. Ale je pravdivé rčení, že nevíme dne ani hodiny.“

„To jsme se dočkali zlých časů,“ naříkala Verunka. „ A co všechno na nás ještě čeká!“

„Zase budou odvody,“ povídala Gusta, „včera to bylo v novinách, prý začnou koncem tohoto měsíce.“

Pan farář mlčky srkal kávu, hlavou se mu honily neveselé myšlenky, a poslední dobou mu pro samé starosti a strasti ani valně nechutnalo jíst. I vrásek přibývalo na stařeckém obličeji. Ještě dopíjel kávu, když se v síni ozval zvonek a Pepina, vpouštějíc někoho, odpovídala: „Právě přišel z kostela a snídá, jdou dál.“

Gustička chvátala otevřít dveře, protože v síni byla dosud tma – a v kuchyni se svítilo, aby tedy osvětlila i chodbu. Ale příchozí se lekla. Byla to poštmistrova Růženka, všecka uplakaná a ustrojená nakvap. „Důstojný pane,“ vyřizovala, „maminka nechá prosit, abyste –,“ pro pláč nemohla hned dopovědět, jen vzlykala „– abyste přišel naši Aničku zaopatřit.“

„Tedy je tak zle?“ lekl se pan farář.

Růženka přikývla. „Má hroznou horečku, nikoho nezná a lékař řekl, že z toho asi nevyvážné, ledaže by se utišila a horečka klesla.“

I Gusta s Verunkou se rozplakaly. „A co děťátko?“ ptala se plačky stařena.

„Ani to asi neobstojí, nechce pít, a to je také zlé, babička povídala, že se Aničce vrazilo mléko do hlavy a leknutí k srdci, a to že bývá k smrti.“ Růženka bezútěšně plakala a pospíchala domů. Pan farář pak, stíraje slzy, kvapně se oblékal a spěchal do kostela. Pepina běžela pro kostelníka a Gusta se vrhla na pohovku a skrývaje tvář do podušky, dlouho plakala.

Za chvíli už smutně cinkal zvonek, lidé vybíhali, klekali a povídali si: „Jdou na poštu. Taková mladá, hodná paní.“

„Nevím, bude-li s ní jaká řeč,“ pravil poštmistr, uváděje pana faráře do pokoje, kde šestinedělka ležela. „Stále jenom blouzní a nikoho skoro nepoznává. Je to velmi zlé.“

„Není opravdu žádná naděje?“ ptal se pan farář lékaře, který zde dosud meškal.

Lékař pokrčil rameny: „Kdyby se dala uchlácholit, snad by nebylo vše marné, ale jakmile podám lék, aby klesla horečka, a ten začne účinkovat, takže nemocná přijde k plnému vědomí, okamžitě vzpomene na svůj žal, počne bědovat, ba i zuřit, a horečka se dostaví znovu. Je také tělesně vysílená a horečka po porodu je vždycky nebezpečná. Bojím se v tomto případě toho nejhoršího.“

Pan farář vešel do pokoje. Anička ležela na loži a zdálo se, že spí. Jenom rty se jí pohybovaly a ruce ustavičně chytaly něco po pokrývce. Tváře měla červené a vlasy rozcuchané. Smutný byl pohled na tu bývalou něžnou růži. Babička Matoušková krmila nepokojné děťátko sladkou vodou a plakala. Jakmile uviděla pana faráře, pokřižovala se a odešla do kuchyně a kněz s nemocnou osaměl. I kostelníka poslal ven.

„Aničko,“ pravil měkce, přistoupiv k loži, a kladl ruku na horké čelo mladé ženy. Měl ruce chladné – neboť venku byl velký mráz – a jeho dotek Aničce lahodil.

„Ach,“ oddechla si, „to krásně chladí.“ Otevřela oči a upřela je na dobráckou tvář pana faráře. Škublo to v nich – poznávala jej.

Pan farář viděl, že má jasnou chvilku, a chtěl jí rychle využít. „Aničko, milé dítě,“ pravil laskavě, „přišel jsem tě navštívit a přinesl jsem ti útěchu, hled, chceš se vyzpovídat?“

„Já?“ podivila se. „Proč? Vždyť jsem nic neudělala, nikomu jsem neublížila – ale – ale –“ rozpomínala se a náhle vykřikla, „ale mně ublížili, strašně mi ublížili, vy to nevíte! Vy nevíte, že zabili mého muže! Zabili ho, mučili a trápili, nechali umřít, a dali do jámy a na něho vápno!“ Rozkřičela se a vášnivě plačíc, chtěla usednout.

„Já vím, dítě, já vím,“ tiše mluvil pan farář a příjemný zvuk jeho hlasu i na nemocnou působil konejšivě. Trochu se utišila – takže pan farář k ní mohl alespoň mluvit, těšit ji. „Hleď, Aničko, tys byla šťastná a blažená se svým mužem, děťátko ti zůstalo, a už proto musíš trpělivě snášet svůj kříž.“

„Ale ten je k neunesení,“ hořekovala.

„To nemůžeš říci, Aničko,“ napomenul ji, „nikdo nedostane větší tíži, než jakou unese, a ty jsi byla vždycky silná a trpělivá, což bys dnes reptala?“

„Nic mi nezůstalo, s mým Fanoušem odešlo mi všechno, všechno štěstí, všechna radost, nic, nic nemám!“ Anička znovu propukla v šílený křik a pláč.

Pan farář čekal, až se trochu utišila, a potom pokračoval: „Že nic nemáš, Aničko? Necítíš, že se rouháš? Což nemáš dobré a laskavé rodiče, kteří tě zasypávají láskou, nemáš sourozence, kteří ti s pláčem pomáhají nést tvůj kříž, a nemáš to hlavní, co je nyní smyslem tvého života, nemáš své dítě?“ Anička se zarazila a udiveně pohlédla na pana faráře. „Ano, pro útěchu ti nebe seslalo malinkého andílka, bezmocného, který jen čeká, až se utišíš, až se uzdravíš, aby z tvého těla bral život, aby ti mohl růst pro radost a pro potěchu a pro památku na svého otce.“

„Já bych ráda umřela,“ řekla Anička, „a toho drobečka bych si vzala s sebou. Stále se mi zdá, že mě Fanouš volá, kývá na mě a je všecek zkrvavený.“ Anička si zastřela tvář rukama.

„To se ti všechno jenom zdá, dítě,“ chlácholil ji, „on spí a jeho duše, která je jistě v nebi, by tě nelákala, protože ví, že ty musíš žít, že musíš vychovávat jeho dítě.“

„Myslíte?“ ptala se nemocná. Mírná slova a sladký hlas měly očividný účinek.

„Jistě,“ vážně přisvědčoval stařeček, „nepochválil by tě, kdyby viděl, že zoufáš, reptáš a o děťátko se nestaráš. Roz

važ si, Aničko, jak jsi nevděčná a netrpělivá. Celý rok jste s mužem blaženě žili a i teď, když jsi ho ztratila, víš, že umíraje na tebe myslel, po tobě toužil a tebe miloval. Co by měla tak mnohá žena říkat, která od muže užila jen ústrky a bití, a ještě se snad přesvědčila, že ji nikdy nemiloval, ba že ji klamal? Co taková by měla počít?“

„Ale proč Bůh dopouští tolik bolesti na lidi?“ ptala se a nespouštěla z pana faráře oči.

„Proč? Víš přece, že pozemský život je jenom poutí, jenom zkouškou k životu lepšímu a že cesta životem je nepatrným okamžikem proti věčnosti, proto každý může své neštěstí zde vytrpět. Jednou se mu bude zdát tak kratičké a malicherné, jako například tobě se bude zdát, že bolesti při porodu byly malé proti dlouhé radosti, kterou budeš mít ze své dcerušky.“

Anička dlouho mlčela a pan farář se domníval, že opět usnula, až náhle otevřela oči, krotce se na něho podívala a velmi pokorně řekla: „Důstojný pane, já se vyzpovídám.“

Potěšiv několika vlídnými slovy rodinu, odcházel pan farář z pošty klidnější. Anička přijala svátosti a zdála se pokojnější. Proto doufal, že se snad přece lékaři podaří udržet ji při životě.

VI

Nadešly vánoční svátky. Smutné to byly svátky! V každém domečku, v každé chaloupce chyběl někdo drahý, a nechyběl-li dosud, chystal se na brzký odvod. Všude bylo víc slz než úsměvu, víc strádání než nadílky. Děti plakaly, vidouce plakat dospělé, vzpomínaly na tatínka nebo bratra a modlily se za ně.

Ani na faře letos nebylo, jako bývalo. Ovšem, opět se pekly vánočky, koláče i cukroví, ale nebylo to to pravé, nebylo to kořeněno veselým rozmarem čiperné Gustičky ani vtipem pana faráře. Panna Verunka byla stále mrzutější, nohy jí sloužily stále hůř. Byla netrpělivá a často reptala proti celému světu.

Gusta o Štědrém dnu poplakávala a ani nemlsala mandle. Kam se poděly její dětské nápady? I ona ztrácela trpělivost a pan farář ji musel mnoho chlácholit. Jen tento dobrý stařeček byl stále stejně trpělivý a klidný, vždy ochotný k útěše a oběti a připravený pomoci všude, kde se pomoci dalo. A rád, tak rád by každému pomohl, jen kdyby to vždycky šlo.

Ve své dobrotě byl pan farář stále týž a neochvějný ve své víře, ale jeho veselá mysl přece utrpěla a cítil, že schází také tělesně. Divé bouře zachvívaly kmenem starého pevného stromu a olamovaly z něho květ za květem.

A zvlášť bolestně na něho působilo, že učitel už dlouhé týdny nepsal, že je asi mrtev. A jeho miláček Gustička se trápí, že nenalezla štěstí, po kterém on pro ni tolik toužil, které by rád byl vykoupil i svým životem.

V posledních dnech mu bylo jedinou útěchou, že svými slovy a svou domluvou vytrhl Aničku ze zoufalství a smrti, která po ní už už sahala. S nesmírnou radostí vítal druhého dne po své návštěvě na poště Růženku, která přiběhla a ani neměla slov, aby vypověděla panu faráři všech

nu vděčnost, již k němu celá rodina cítí. Aničce se ulevilo, jeho vlídná a moudrá slova na ni učinila tak hluboký dojem, že uznala jejich pravdivost, a co se nepodařilo ani lékaři a jeho umění, to dokázala prostá, ale opravdová slova. Horečka následkem duševního uklidnění značně klesla, tep se zmírnil a lékař dává novou naději.

Gustička všecka ožila, vděčně se tulila k panu faráři a hladila jeho scvrklé ruce. Pan farář se blaženě usmíval a po několika dnech opět Aničku navštívil. Byla sice velmi přepadlá a vysílená, ale její smutné oči už hleděly pokojně – nebezpečí pominulo. Dceruška byla přisáta k jejímu prsu, spokojeně přijímala z matčina těla život. Všechno bylo na dobré cestě, jen smutek visel v rodině jak těžká mlha.

Dnes, na Štědrý den, Anička poprvé vstala, jak vyřizovala Mařenka, a pan farář se z toho těšil. Co může dělat? Musí zvykat skutečnosti, že je vdovou, a žít, jako žije Kačka a mnohé jiné ženy.

„A jak budu žít já,“ myslila si Gusta. „Budu žit?“ ptala se sama sebe. „Ale vždyť dosud žiji – a už přece vím, že on je mrtev. Jinak by psal.“

Štědrý večer minul smutně. Takový Štědrý večer lidé snad nepamatovali, tolik slzí při jitřní dosud neteklo. V kostele se tísnily spousty lidu a každý plakal, každý prosil. Když zpívali „Narodil se Kristus Pán,“ znělo to „radujme se a veselme se“ nejisté a zdušené, jako by vycházelo přes slzy. I Gustiččino sólo se tlumilo v slzách. Loni hrál za ní její Čeněk na housle, loni napodobil křepelku a různé ptáčky u jesliček, letos snad v zemi trouchniví a neslyší její sólo, které tolik chválil.

S námahou ho dozpívala. Měla zadrhnuté hrdlo a oči plné slz. Ani zpěv pana faráře nebyl jako jindy. Zmalátnělý se vrátil z kostela a třásl se zimou, až se panna Verunka strachovala, aby neonemocněl.

„Musíš požádat, aby ti sem dali kaplana,“ povídala bratrovi, „co je to platné, jsi už starý.“ Od té doby totiž, co v Habrech, vesnici vzdálené asi hodinu od Polanek, postavili kostelík a faru, nebyl v Polankách kaplan, protože ubylo přifařených obcí.

„To by tak scházelo,“ usmíval se stařeček, „ještě by mě dali do penze a na stará kolena bych musel z fary. Ne, ne, Verunko, mě z fary vynesou. Jen to ti říkám – nechte mnoho zvonit, mám ty zvony tolik rád.“

„Pane strýčku,“ zděsila se Gusta, „nemluvte o smrti, beztoho se mi zdá, že na mě sahá ze všech koutů, a kdybyste vy nebyl, koho bych měla?“ Poklekla vedle něho a políbila jeho žílovité ruce.

„Ty, ty, kočičko,“ hladil její hlavu, „vždyť já ještě neumírám.“ Usmíval se, ale do očí se mu tlačila vláha. „Nevrátí-li se učitel, komu bych tě tu zanechal?“

Smutná byla letos i koleda, i když panna Verunka jako jiná léta napekla pečivo a perník, i jablek a ořechů snesla Pepina z půdy plné ošatky. Každý z malých koledníčků měl někoho ve válce a každý panu faráři sděloval neveselé noviny. Jednoho tatínek už dlouho nepsal, druhého byl nemocný, třetího raněný a čvrtého tatínek přijel na ((orláb)), ale je celé svátky podnapilý, protože se to tam venku naučil.

Pan farář spínal ruce: „Stačím to pak všecko zase napravit?“

„Dnes se mi zdálo o Čeňkovi,“ povídal Gustičce, když odcházel do kostela a ona mu pomáhala do kožichu.

„Něco pěkného?“

„Nu, nebylo to nic zlého,“ vyprávěl pan strýček, „seděli jsme spolu v zahradě a tys nám přinášela kávu.“ Gusta vzdychla: „To se už nestane.“ Pozdě se vracel pan farář z kostela, mnoho žen se mu nahrnulo do sakristie, všecky chtěly, aby sloužil mše svaté za šťastný návrat, za raněné a nemocné, takže trvalo dlouho, než si na několik týdnů roztřídil jejich požadavky a každé pověděl pár slov pro potěchu. Právě zvonili poledne, když vcházel do síně a mířil do svého pokoje, aby tam odložil vrchní šat. A ulekl se, když se náhle dveře od kuchyně prudce rozlétly a Gusta div jej nepovalila, jak mu vyběhla v ústrety a vrhla se mu kolem krku.

„Pane strýčku, pane strýčku,“ po dlouhém čase zněl její hlas opět jásavě, „Čeněk není mrtev, on žije, čtěte, co nám píše!“ A podávala panu faráři růžový lístek polní pošty.

Pan farář se roztřásl a jeho hlavu zamotala jakási závrať.

Musel kvapně usednout a teprve pak začal číst lístek, psaný cizí rukou písmem rozmazaným a těžce čitelným.

„Moji předrazí! Jistě se divíte, proč nepíši. Jistě mě už máte za mrtvého, ale já, díky Bohu, dosud žiji – ale divím se tomu. Leželi jsme dlouho v zákopech, odkud jsem psával, ale jestli jsi, Gustičko, mé lístky dostávala, nevím. Pak jsme přišli do několika bitev, v nichž jsem byl stále pohromadě s bednářem z Polanek. Leč v jedné jsme byli při bodákovém útoku od sebe odtrženi a já byl střepinou šrapnelu raněn do pravé ruky a ještě kulkou do boku. Vzpamatoval jsem se až v lazaretě. Dostal jsem krutou horečku, a tak jsem ani nikoho kolem sebe nepoznával. Už pátý týden ležím v Debrecíně v nemocnici a lékař mě ujistil, že jsem mimo nebezpečí a dovolil mi přecházet volně po místnosti. K psaní se dostávám teprve dnes, kdy náhodou přišla nová ošetřovatelka, Češka. Sám psát nemohu a kolem mě byli samí Uhři a Chorvati. Gustičko drahá, jak na Tebe, pana faráře a tetičku vzpomínám! Vzpomeneš si také někdy na mě? Jak lituji těch krásných chvilek, které jsme si kazili, a sobě, jenom sobě dávám vinu, že jsem byl nerozumný a neuznával Tvoje mládí. Kdybys věděla, jak mi při vzpomínce na Tebe buší srdce! Jestli na mě vzpomeneš, tak mi alespoň piš. Horoucně Tě líbá, pana faráře a tetičku zdraví Váš Čeněk.“

Písmo bylo drobounké a husté, že dlouho trvalo, než pan farář dočetl, neboť mu slábl zrak a k tomu stoupaly do očí slzy. Byla to velká radost, která zachvátila pana faráře, Verunku a nejvíce Gustičku. Ta všecky objímala, i Pepinu a kostelnici, která vpadla na faru. Potom však zvážněla a spěchala Čeňkovi psát.

Ale co mu napíše, aby věděl, jak na něho stále myslí, vzpomíná, jak ho miluje? Copak se to dá?

Zamyslila se, a náhle rozhodnuta, přikvapila za panem strýčkem, který se ve svém pokoji modlil, děkoval Bohu, že je přece učitel živ. „Pane strýčku,“ zvolala, „zdržujte si mě, vymlouvejte, zakazujte, nic vám to nebude plátno, já

178

179

za ním pojedu, i kdyby to bylo až na kraji světa. Pojedu za ním, aby viděl, že je mi drahý.“

„Dítě, dítě,“ zhrozil se pan farář, „na takovou dalekou cestu se chceš vydat – a sama? Co když se ti cestou stane neštěstí? Jsou teď tak zlé časy – a ty nezkušená, neznalá světa.“

„Vyznám se všude, když mě povede radost a touha. Nezdržujte mě, pane strýčku, prosím vás!“

Pan farář chvilku přemýšlel a pak odhodlaně řekl: „Nezdržuji tě, dítě, ne. Tvé místo je u tvého muže, ať se děje cokoli a ať je kdekoli, však tě bude opatrovat Anděl strážný. Jel bych s tebou, ale co by tu dělaly moje ovečky – to není možné.“

A zase byl na faře shon a šum. Panna Verunka smažila Gustě na cestu a Čeňkovi na posilněnou řízky, zadělávala na vánočku a starala se, zda bude mít Gustička na cestu dost teplé prádlo a šatstvo. Gusta hledala na mapě a v jízdním řádu a každou chvíli padla panu faráři kolem krku. Neměla ani dost málo strachu z té daleké cesty a těšila pana strýčka, který se strachoval, aby se jeho miláček cestou neztratil nebo nepřišel do nějakého neštěstí.

„Ve vlaku dej pozor, abys neuklouzla, nevystupuj, dokud je vlak v pohybu, a dej si pozor na peníze, abys je neztratila,“ napomínal a panna Verunka přizvukovala. „Se žádným neveď velké řeči a peníze měj v kapse nebo za ňadry, lidé jsou všelijací, někdo by ti je mohl vytrhnout z ruky a utéct s nimi, a co by sis bez peněz v cizině počala.“

„Ale tetičko, vždyť už jsem jela po dráze!“

„A než začneš jíst,“ napomínal teď zase pan farář, „otři si ruce, ve vlaku jezdí i lidé nemocní a nečistí.“

„Dám ti s sebou nůž a ubrousek,“ vzpomínala tetička a spěchala, aby tak učinila, než na to pro jiné starosti zapomene. Všechno skládala do vaku, který byl už hodně těžký.

Kostelnice se lekala: „Taková mladinká paní a pustí se sama daleko, to je na pováženou, já bych tam nejela, ani kdyby tam starý byl desetkrát. Vždyť po té mašině je to k hrůze, jede to jako ďábel, očima svítí, supá a funí až strach. Jako malá holka jsem jednou jela s tetou do Hradce, ale myslela jsem, že to bude má smrt.“

„Tolik jste se bála,“ usmála se Gusta.

„Ba, bála a zle mi bylo, z okna jsem se nemohla kouknout, myslela jsem, že mi to vyrve žaludek. Ještě dnes je mi špatně, když na to vzpomenu.“

„Jenom dojedeš-li šťastně na místo a tu nemocnici nalezneš!“ strachoval se pan farář, když vyprovázel Schovánku na nádraží. Žehnal ji křížkem a ruce se mu třásly. Prvně ji posílá samotnou do světa – prvně.

Vlak s Gustičkou odsupěl, a pan farář ještě stále stál na stejném místě. Bílý kouř se tratil, uléhaje na zasněžené pole a mezi tmavou zeleň lesů – pryč byla jeho Gustička.

Cestou z nádraží myslel jenom na ni a jejího muže, ale přes veliký strach o svého miláčka cítil přece spokojenost v duši. „Jede za ním, má ho ráda, a on se potěší, přesvědčí o její lásce. Umoudřila se, dostala lepší rozum, snad půjde všechno k dobrému. Snad – snad přece mi nebe dopřeje té radosti, že budu křtít její děti.“

Sníh mu chrupal pod velkýma bačkorama a hůl, kterou nosil, když bylo kluzko, skřípala železným bodákem na náledí. Kraj byl všecek bílý, jakoby ustrojený do slavnostního hávu, a jeho vzhled byl veselejší, nebo snad stařečkovy oči viděly jasněji, že měl v sobě sluneční zář? „Jenom aby nezabloudila, aby ho našla!“ toužil.

A jeho prosba byla vyslyšena. Nezabloudila Gustička, třebaže na dlouhé cestě zakusila mnoho nepohodlí, úmorné dorozumívání se cizím jazykem ji vysilovalo a nezvyklá únava a nevyspání na ni působily.

Po mnohých obtížích a svízelích stála konečně na prahu vytopeného nemocničního sálu, provázená ošetřovatelkou. S očima široce rozevřenýma a srdcem divoce bušícím kráčela za ní dlouhou řadou lůžek, kde těžké utrpení, bolest, trpělivost i reptání, zoufalství i naděje se střídaly, a pátrala v každé tváři, který je ten, jehož hledá, který je její Čeněk.

A snad by jej ani nepoznala, kdyby se ošetřovatelka nezastavila a neukázala na muže, sedícího na okraji lože a ponořeného do čtení novin. Byl zestárlý, vyhublý a spodní část obličeje pokrýval tvrdý, nepěstěný vous. Lhostejně zdvihl hlavu a podíval se na příchozí. Věděl, že tu přichází nějaká návštěva, ale jistě nikoli k němu. Ale najednou se jeho oči široce rozevřely a zdravá levice se zachytila postele. Sáhl si na čelo a obraceje se blízko stojící jeptišce, řekl třesoucím se hlasem: „Sestro Hedviko, zdá se mi, že se o mě zase pokouší nová horečka.“ Ale než jeptiška odpověděla, už mu Gusta ležela na prsou a líbajíc jej, plakala i smála se zároveň.

Zůstal jako ohromený, poddávaje se tiše jejím polibkům. Ale pak ji zdravou rukou prudce objal, přitiskl k sobě a zvolal hlasem, který se lámal radostí a pohnutím: „Gusto – Gusto moje – tys přišla?! Jak zbytečně jsem tesknil, že nikoho nemám!“

„Čeňku, odpusť mi, prosím tě, odpusť mi,“ štkala na jeho prsou, „že jsem byla tak zlá a vzdorovitá, že jsem tě trápila a sužovala, ty nevíš, co jsem za tu krutou dobu, cos mi nepsal, vytrpěla. Prosím tě, zapomeň na všechno a dej mi opět svou lásku, jak jsi mi ji nabízel na začátku. Uvidíš, že teď si toho budu jinak vážit!“

Gusta slavila vítězství sama nad sebou.

A Čeněk rozuměl a pochopil, co se muselo odehrávat v její duši, než byla připravena na tolik pokory. Zajásal nad štěstím, které se mu vrhlo do náruče, vášnivě svou ženu líbal a horoucně sliboval: „Budeme zase šťastní, budeme blažení, vrátím se k tobě, až bude po válce, a pak teprve naše štěstí rozkvete.“

VII

Ubíhaly dny a s nimi měsíce, jaro se rozjásalo ptačí písní a květy znovu ve vší kráse zpestřily luhy a stráně, skřivánek plesal nad zelenajícím se polem a v háji zpíval drozd. V přírodě se všechno radovalo jako jiná léta, ale lidé příchod jara vítali smutně. Válka se nekončila, jejich drazí se nevraceli a stále opravdověji hrozila bída a drahota.

A jaro odkvapilo, odevzdávajíc své žezlo létu a pouštějíc ho na trůn, skoro rok už zuřila válka – a žádná naděje na brzký mír.

V Polankách se za ten čas mnoho změnilo. Málo mužů zbylo ve vesničce, ženy pracovaly na polích samy a pomalu zvykaly těžké práci a lopotě i svému osamocení. Někteří muži byli už za ten čas na dovolené a opět odešli, o některých přišla zpráva, že jsou zajati, raněni, ba i mrtvých bylo už několik.

Lidé pomalu přivykali na hrůzu a děs. Člověk všemu zvykne a všechno vydrží. Však měli i dobrou útěchu ve svém stařičkém panu faráři, který neděli jako neděli těšil z kazatelny své stádečko a povzbuzoval k trpělivosti. Jeho slova kanula jako balzám na zjitřená nitra a vskutku hojila.

Byl stále týž, ten bělovlasý stařeček, stále vlídný, trpělivý, a kdo jej viděli denně, nepozorovali na něm změnu, jenom kdo přišel na dovolenou po delším čase, každý svým doma říkával vraceje se z kostela: „Ale pan farář nám schází – stárne rychle, záda se mu kulatí, a ani ten jeho hlas už není jako dříve.“

„Jenom aby nám ho Pán Bůh zachoval,“ říkali si domácí. Pana faráře trápilo utrpení jeho oveček, litoval každého a cítil s ním, když jej potkalo neštěstí, proto scházel. A stárnut starostmi druhých. Doma však byl nyní spokojenější a jeho slabé srdce plnila blahá naděje, že se dočká radosti, po které tolik toužil, že bude křtít Gustino dítě. U učitelů totiž ohlásila vrána svou návštěvu a pan farář s toužebností čekal na podzimek, až přiletí pod jeho střechu. Doufal a těšil se, že všechno dopadne šťastně, jeho schovanka byla veselá, zdravá, a jíst jí chutnalo jako za svobodna. Učitel byl po svém uzdravení uznán jenom k lehčí službě, jeho pravá ruka zůstala v zápěstí neohebná a on uvázl v Brně v kanceláři. Často se podíval domů, a tu býval na faře svátek. Pan farář měl tak otcovsky rád muže svého miláčka, že se na každou jeho návštěvu velice těšil. Tu vždy okříval na výsluní lásky a štěstí, jež zářilo z očí obou těch šťastných manželů. A oba závodili v pozornostech k němu, panu strýčkovi, oba mu dávali najevo, jak velice jej milují.

„Přece jsem nežil nadarmo,“ říkal si, „přece jsem si vydobyl lásku a vděčnost svých dětí, snad mi ještě i tolik síly nebe dopřeje, abych napravil, co ta zlá válka pokazila na povahách duší mně svěřených, dřív, než mi nadejde noc a já se uložím na hřbitově.“

Srpen se chýlil ke konci a chladný vítr fičel ze strnisek, když na faře trhali letní jablka, už notně zralá a sladká.

Kostelníkův nejstarší syn seděl ve vršku jabloně a trhal krásné plody do zástěry panny Verunky, která mu ji půjčila, že byla hodně široká. Gustička trhala, jenom co ze země dosáhla, na žebřík se letos neodvažovala. To už nebyla ta svižná, skotačivá Gustička, štíhlá jako lasička, která se všude protáhla a proklouzla. Stala se z ní klidná a mírná paní, opatrná na sebe v předtuše nových, velkých životních úkolů.

Právě se obrátila k besídce, kde chtěla vysypat do proutěné nůše jablka z klína, když vrzla zahradní branka a radostný hlas panny Verunky vpouštěl někoho do sadu.

„Jenom jděte k besídce, tam jsou – nu, to bude radost.“

Gusta zvědavě pospíšila, aby rozhrnula keře bohatého jasmínu, který zacláněl pohled na vchod do zahrady, a zůstala stát v úžasu. Po pěšince mezi vinoucí se zelení běžela, ne, letěla Anička, na ruce nesouc svou buclatou, roztomilou dcerušku v bělostných šatečkách a vyšívaném čepečku, nastrojenou jako panenku, jak ji vždycky šňořila, co svou „jedinou radost“.

Ale co to? Kam se poděly Aniččiny černé šaty, bez nichž nevycházela ani na krok? Gusta nevěřila svým očím. Anička v bílé halence, ozdobené červenou vázankou, kterou nosila ještě za svobodna, se podobala mladému děvčátku, jak byla zrůžovělá spěchem, usměvavá. A oči, ty její dobré, dětsky modré oči, zářily jako hvězdy.

Však dřív než Gusta mohla pronést slova uvítání a zeptat se na tu nápadnou změnu, už Anička, sotva dechu popadající, volala jásavým hlasem: „Gusto, Gustičko, považ, jaké štěstí, považ, co mě potkalo! Můj Fanouš není mrtev, to byla mýlka, on je živ, on nám píše, tady čti!“ Klesla na lavičku, radostí málem plakala a líbala malinkou dcerušku.

Pan farář uslyšel za včelínem, kde prohlížel včely, také Aniččin radostí se tetelící hlas a kvapně, co mu nohy stačily, spěchal k ní. „Co to, dítě, povídáš?“ ptal se všecek oživlý.

„Och, důstojný pane,“ Anička v slzách vyskočila, posadila dítě na trávník a chvátala mu políbit ruku. „Můj muž mi píše po tak dlouhé době, že je živ a zdráv. Jak jsem blažená a jak jenom vám vděčím, že jste mě zachránil před smrtí. Co by teď říkal, kdyby mu naši museli psát, že jsem zemřela žalem?“ Pan farář byl radostí všecek u vytržení. „Vidíš, kotě, vidíš,“ povídal jí a utřel si hřbetem ruky slzu. „Ale ukaž mi dopis, nebo čti ty, Gustičko!“

„Má dobrá Aničko,“ četla Gusta pohnutým hlasem. „Psal jsem ti tolikrát, ale odpovědi se dočkat nemohu. Asi nedostáváš mé lístky, neboť jsme tak nesmírně daleko. Anebo co se s tebou děje? Mám úzkost, jak dopadl tvůj porod, a napadají mě strašné obavy. Jen se utěšuji, že jsi v dobrých rukách svých rodičů. Kladu si nesčetné otázky – vzpomínáš na mě, miluješ mě dosud, žije naše dítě? Nevím o tobě nic. Piš mi nebo telegrafuj, uzná-li tatínek, že by to bylo možné. Také se bojím, zda mě nemáte za mrtvého, u mé setniny byl ještě jeden František Klimeš, který byl, myslím, nezvěstný. Ta obava mě napadá stále. Pozdravuj rodiče a sestřičky a také všecky na faře. Naše dítě, žije-li, zlíbej a ty vzpomínej a modli se za svého žhavě toužícího Frantu. – Psáno 21. května 1915.“

Z adresy bylo patrno, že je zajat a ubytován až daleko na Sibiři.

Pan farář stíral slzy a Gusta Aničku radostně objala. „Jak jsem šťastná, že ani tobě tvé štěstí neumřelo!“

„Důstojný pane,“ prosila Anička, „obětujte mši svatou za toho druhého Klimeše, chudáka, on musel zemřít – aby mé štěstí zůstalo celé.“

VIII

Bylo už hodně pozdě na podzim a ve farských komínech kvílela studená meluzína, lomcovala dveřmi a rvala listí ze stromů kolem kostela a před farskými dveřmi, když nad farskou střechou začala poletovat vrána. Bylo jí asi neobvyklé a podivné, že má zaletět právě do fary, tam přece nikdy její let nesměřuje, ale dnes tomu tak bylo a ona, všecka udivená a poplašená, nějak nemohla nalézt cestu do okna. Mladá paní stonala už druhý den, vzdychala a den se jí zdál nekonečný, minuty hodinami, hodiny celými týdny. Babička Matoušková vlídně těšila a dokazovala, že to napoprvé bývá vždycky horší.

Panna Verunka pobíhala, pokolikáté ohřívala vodu na koupání a pomáhala ubohé Gustičce naříkat a vzdychat. Pan farář chodil po svém pokoji, modlil se a toužil, aby byly ty těžké chvíle už pryč.

Ale Gusta byla trpělivá a snášela své utrpení jako záruku na velkou radost. Už včera poslal pan farář telegram, dnes Čeňka čekali a Gusta se těšila, až jenom on zde bude, že se jí uleví. I Anička přišla družku navštívit a potěšit. „Jenom buď trpělivá, Gustičko,“ těšila ji, „čím víc vytrpíš, tím větší bude tvá radost, až uvidíš své robátko – ta radost se nedá vypovědět.“

Odpoledne přijel Chudáček. Celý udýchaný zvonil u farských dveří, a sotvaže mu Verunka otevřela, kvapně vrazil dovnitř a ptal se, jak je. A než mu dopověděla, už stál na prahu pokoje, kde trpěla jeho mladá žena. Zápach lizolu jej na okamžik zarazil – ale pak stál skokem u postele. „Čeňku –,“ zaplakala a vztáhla po něm ruce. Zlíbal je a těšil: „Počkej, mé srdce, všecko má svůj konec.“ Ale toto utrpení, zdálo se, má být bez konce. I druhý den minul, nadešla noc, a konec se neblížil. Gusta doufala, že se jí uleví, až přijde Čeněk, a zatím bylo pořád hůř. Ale ona si říkala: „Musím úplně smýt všecky své viny, aby pak mé štěstí bylo úplné.“

Ale její muž neklidně probíhal pokoje, Gustin nářek mu rozrýval srdce, trpěl snad víc než ona, reptal proti přírodě, že je to nemoudře zařízeno – proč manželé nemají zkoušet oba?

Ač babička Matoušková stále těšila a vždycky se snažila odbýt všechno bez lékaře, konečně svolila, aby se jelo do města. Pan farář, všecek roztřesený, budil čeledína Vaška, aby zapřahal a jel pro doktora.

„Ale jeďte, Vašku, co můžete, co koně stačí,“ nařizoval učitel, „doktora zburcujte, ať hned jede – dám mu, co bude chtít. I vám, Vašku, na pivo – jenom rychle.“ Právě švihl Vašek do koní a vyjížděl ze vrat, která mu přidržoval otevřená dokořán Chudáček, když panna Verunka vyběhla, jak mohla nejrychleji, ze síně a volala, co hlasu měla, aby překřičela rachot vozu a fičení větru: „Vašku – hej, Vašku – nejezdi nikam!“ A panu faráři i učiteli, radostí celá bez sebe, oznamovala: „Zrovna teď jsme dostali chlapečka!“

Chudáček vběhl do světnice, kde se jeho žena, bledá a slabá, usmívala na lůžku, a podávajíc mu ruku, objímala jeho hlavu, všecka blažená: „Zaplať Pán Bůh, už je to odbyte.

Učitel radostí, pohnutím a náhlým ulehčením se dal do pláče, jako když se po bouři spustí déšť. I pan farář slzel a líbal mladou maminku.

„Bylo to zlé,“ vzpomínala tetička, „ale díky Bohu, dobře to dopadlo.“

„Však on je to taky kluk,“ mínila babička Matoušková, „ten má dobře půl páta kila.“ A rozbalila bílý raneček, který se jí třepetal v rukou a vydával divné zvuky, aby podala učiteli syna – červeného kloučka se scvrklou tvářičkou a dlouhou šišatou hlavou.

Pan farář žehnal novorozeňátko křížem a chvěl se nesmírnou radostí. Tu je to, oč tolik prosil a po čem toužil – bude, bude křtít jejich dítě – och – teď už by spokojeně zemřel.

A zase letěl a prchal čas – od počátku války druhý rok se už schyloval ke konci a tolik toužený mír se neblížil. Ale shon o živobytí nedal oddávat se nečinně žalu – ženy měly plno práce, než sehnaly mouku, krupici, uhlí, petrolej a všecko to, co potřebovaly, aby byly živy a jak tak při síle. Muži se těšili na dovolenou a občas ten či onen přijel do vesničky, aby se potěšil, a opět odjížděl, zanechav načas svým vyprávěním látku k hovoru. Mnozí lidé, staří a nemocní, se nedočkali konce. Pan farář strojil pohřeb a přál jim klidu.

Trápilo jej to peklo, které se na světě rozpoutalo, a vzdor domácímu štěstí, které mu jeho rodina připravovala, zvláště pak roztomilý Gustiččin synáček, jehož roztomilého houkání bylo všude plno, nápadně scházel, až se konečně odhodlal žádat o kaplana.

V noci trpěl nespavostí, nemohl usnout pro spoustu neutěšených myšlenek, cítil, že nestačí na to, aby napravil, co zavinily rozhárané poměry.

Viděl, že jeho odchovanci v poli hrubnou a suroví a zvykají si pití a mnohé ženy doma už nevedou tak mravný a čistý život, jak by si bylo přát, všechno to viděl a někdy poklesal na mysli nad svou zborcenou prací. A přece se na ty lidi nehněval, nezatracoval je. Byl stále stejně vlídný – laskavě křtil a zaopatřoval, ba i některé oddavky měl za ten rok.

Mezi prvními oddával Kačku. Podivil se, když se ševcem Čížkem, válečným invalidou, jemuž chybělo chodidlo levé nohy, přišla na faru žádat o prohlášky.

„Pro pána krále, Kačko, to už jsi na Francka zapomněla?“

„Nezapomněla,“ odpověděla statná žena a omlouvala se, „když ono je to, důstojný pane, tak. Chalupa bez hospodáře, to jenom ke škodě ukazuje, a tuhle Matys má pár zlatých, nepřijde s prázdnem a máma nemá nic proti tomu. Francek je jednou mrtev, a i kdybych si oči vyplakala, nevzbudím ho – já jsem mladá – což bych se už od nynějška všeho odříkala? Nu a potom – Matys je švec, a když jsou ty škráby teď tak drahé, neprohloupím, když si ho vezmu.“

Pan farář už nic nenamítal. Když pak odcházela, myslil si: „Je pravdou, že ten hlasitý pláč a křiklavý bol nemívá dlouhé trvání.“ Usmíval se, a nad penězi, které Kačce půjčil, dělal v duchu kříž, věděl, že je už nedostane, ale neželel jich – byl na podobné případy zvyklý.

Gustin synáček rostl jako z vody a brzy se počínal stavět na nožky, všeho se zachycoval rukama a na pana faráře se jen třepal. Při tom dítěti dobrý stařeček okříval a říkával, že mládne. Klučina nesl jeho jméno a měl jej ze všech domácích nejraději, znal už jeho kroky a sápal se na dveře, jakmile uslyšel, že pan farář přichází.

Z Gustičky se stala rozumná a klidná paní, takže panu strýčkovi působila nemalou radost.

Učitel byl stále v Brně a často dojížděl, aby se potěšil se svou rodinou, která mu byla vším na světě, mimo svou ženu a dítě nedbal o nic a o nic se nezajímal, než jak by jim způsobil radost.

Pan farář nejednou říkával Verunce: „Dočkal jsem se všeho, po čem jsem toužil – šťastného a krásného stáří –teď už bych se smrti nic nebránil, jenom nebýt té zlé války. Tu bych rád přežil, abych ještě alespoň částečně napravil, co zavinily kruté poměry – ale nevím – cítím, že rychle stárnu a slábnu. Hlas i oči mi už vypovídají službu, ani paměť mi už tak neslouží.“

Skutečně, pozorovali to všichni, že panu faráři paměti ubývá. Často se ptával na stáří malého Jiříčka a za několik dnů opět zapomněl, kolik měsíců že mu je, a ptal se znova. Jindy si opět nedokázal vzpomenout, kdy začala válka, a někdy se dokonce panny Verunky ptal na své vlastní stáří.

Ba často se mu v poslední době přihodilo, že na kazatelně při evangeliu, které uměl vždycky nazpaměť, knížku držel v ruce, jen aby vyhověl pravidlu, zahleděl se na nějakou známou a smutnou či uplakanou tvář, a nevěda, kde přestal, musel začít evangelium číst znovu. Za takovou roztržitost se pak zastyděl a bylo mu do pláče, když Verunce vyprávěl svou nehodu. „Nestojím už za nic,“ říkával smutně, „nepatřím jinam než na hřbitov.“

Jednou v neděli, předčítaje noviny, zůstal všecek zaražen a ruce se mu roztřásly. „Víš, Verunko, co tady píší? Prý se budou brát z věží zvony k válečným účelům. I toho bych se měl dočkat, aby mé zvony, mé drahé, milované zvony přišly pryč?

„To se snad nestane,“ těšila jej Gustička, „o tom se jenom píše, a než k tomu dojde, bude po válce.“

„Čímpak by zvonili, až bude mír?“ mínila Verunka šourající se pomalu po kuchyni.

I na Verunce bylo patrno stáří. Nohy jí vypovídaly službu nadobro, zdálo se, že asi zůstane nadlouho ležet a pan farář se strachoval, aby mnoho netrpěla. Gusta má dost práce s dítětem, a pozoroval, že i druhé je na cestě – jak by mohla tetičku opatrovat? Zpráva o zvonech vyvedla pana faráře úplně z nálady, a třebaže jej těšil i učitel, který v neděli přijel, stále se strachoval. „Tolik jsem musel oželet,“ stěžoval si, „svou dlouholetou práci vidím v troskách, mládež, kterou jsem vychovával, jsem vypravil na smrt – a ještě ty zvony –?“

Učitel jej chtěl uklidnit. „Když se obětovalo tolik, životy i majetky, i ty zvony by se oželely – vždyť nemají duši –je to jenom kov.“

„Kov?“ stařeček se zachmuřil. „Myslíš? Mně se zase zdá, že v nich bije živé srdce, že je s nimi moje duše srostlá – ty zvony mně rozumí a cítí se mnou. Vyzvánějí-li k slavnosti, mají jásavý a radostný hlas, když volají k modlitbě, mluví velebně a napomínají, když hoří a zvoní na poplach, jako by volaly o pomoc, zděšeně a úzkostně zní ty údery, a umíráček zase pláče, div že slzy ze zvonu nekanou. V nich je živé srdce, věř mi, celá moje mladost, celý život, který jsem tu strávil, s nimi souvisí.“

IX

V nejparnějším létě ulehla náhle panna Verunka. Nohy nechtěly dál sloužit a trápilo ji srdce. Dech vypovídal službu. Musela na lůžku jenom sedět a za několik dní své nemoci vyslovila přání, aby ji pan farář zaopatřil.

„Verunko, Verunko,“ domlouval jí pan farář měkce a do očí mu vstoupila mlha, „ne, abys mi odešla – celý život jsme byli spolu, snad bys mi tohle neudělala?“

Chtěla se na něho usmívat, ale šlo to těžce – namáhavý dech jí pískal na prsou a nutil ke kašli.

Toho dne psala Gusta muži lístek:;,Tetička nám dělá špatnou, přijeď, je tu úzko a těžko, a zaslechla jsem, že brzy budou brát zvony – bojím se i o pana strýčka.“

Když učitel za několik dnů vcházel na faru, přenášeli právě do komory Verunku mrtvou.

„Vzala to, chudinka, krátce,“ povídal mu uplakaný pan farář, „ani jsem se nenadál, že by už bylo tak zle. Skonala tichounce.“

Gusta velmi plakala, když mrtvou oblékali – měla zlé tušení, že ta zubatá se na faru naučí chodit.

„Ty, ty, Verunko,“ domlouval pan farář mrtvé, „cos mi to udělala, žes mě předešla? A všecku starost jsi svalila na ubohé dítě – Gustičku.“ Potom si utřel oči a řekl statečně: „Spí už v pokoji, přejme jí klidu, naběhala a nastarala se, chuďas, dost.“

Kupodivu, pevně nesl stařeček tuto ránu, která jej zasáhla. Uznával, že sestra už byla stará a churavá a muselo to tak být, a ač mu všude nesmírně scházela, snažil se, aby svým smutkem netrudil Gustičku, která přece ve svém stavu nadevše potřebovala klid.

Gusta pak se snažila pana strýčka co možná obveselovat a těšit, a tak spolu žili, stuleni k sobě a navzájem se milujíce.

Učitel se snažil přijíždět každou neděli, i když ho to stálo mnoho nepohodlí, protože tu dlouhou cestu musel konat v noci. Však tu náhle bylo, čeho se oba manželé lekali. V říjnu budou brát zvony! Tajili tu novinu před strýčkem, pokud se dala, ale záhy dostal vyrozumění, že dva zvony se mají vydat. Zůstal všecek zaražen a od té doby byl nesmírně sklíčen. Při každém zvonění schovance říkal: „Slyšíš, jak smutně znějí, vědí, že jejich dny jsou sečteny.“

Kvapem se tratil, nechutnalo mu jíst, nemohl spát, hlas mu nesloužil.

V předvečer dne, kdy se měly z Polanek odvézt zvony, přijel Chudáček na třídenní dovolenou, kterou si vyprosil. Gusta jej snažně žádala, aby přijel, že bude panu faráři veseleji, když i on zde bude, že se jim ve dvou snáze podaří upoutat jeho mysl na jiné věci.

Panu faráři stále vlhly jeho jasné, dobré oči, když večer seděl s rodinou Chudáčkovou v teplém pokoji. Snažíce se jej zabavit, povídali oba manželé o všem, co je právě napadlo. O Aničce, jak její dceruška roste a jak časem Klimeš píše horoucí dopisy, jak se Anička těší, až se po válce shledají, a celou zásluhu na svém štěstí že přičítá pouze jemu, panu faráři. Růženka že si udělala známost s učitelem v okresním městě, kde se učila šít, a po válce že bude ihned svatba. Účetní Dvořáček prý se stal na vojně štábním šikovatelem, dal se aktivovat a vážně se uchází o Máňu řídících, patrně bude také svatba. Oba Potočtí jsou ve válce; starý někde v kanceláři a mladý se zasnoubil s dcerou obchodníka, u něhož dělal praxi, je prý velmi bohatá. Nevěděli, co by ještě povídali, a pan farář se znovu vracel k tomu, co dnes naplňovalo celou jeho mysl.

„Toho jsem se neměl dočkat,“ povídal smutně. „Já vím, že to musí být – ale já jsem měl dříve zemřít – vždycky jsem si přál, aby při mém pohřbu zvonily všecky zvony – aby mě jejich hlahol doprovázel ke hrobu. Zdálo se mi, že by mé srdce i v rakvi poskočilo při těch zvucích – a teď takhle – nu – jaká pomoc – jméno Páně budiž pochváleno.“

„Po válce ulijí nové zvony,“ řekla Gusta, aby pana faráře potěšila.

„Toho už se já, dítě, nedočkám,“ povídal a malounko se usmál. „Tak dlouho já tu nezůstanu. Však i to, co se mnou žilo, mi odchází, Verunka i zvony, a na sobě cítím, že už nenapravím, co se pokazilo. Hlas mně neslouží, dech se mi krátí, oči vypovídají službu – nemohl bych už lidem kázat. Snad mně nebe odpustí, že jsem nedovedl své dílo do konce, vůli jsem měl dobrou. A po čem jsem toužil, toho se mi přece dostalo: vidím tebe, Gustičko, šťastnou, zaopatřenou a rozumnou a tvé dítě jsem křtil – snad ještě i druhé ti okřtím – ale dlouho už bych tu nerad byl.“

Gusta se k němu s pohnutím přitulila. „Nevím, jak bych byla bez vás,“ pravila a nemohla přemoci pláč. „Čeněk je na vojně, co bych si počala steskem:“‚

„Máš své dítě, svou domácnost – vychoval jsem tě, abys žila beze mě, věčně tu nebudu. Ale jděte spát, děti,“ pobídl je a sám vstal. „Jiříček je ospalý a mě dnes nějak hlava tíží –ta zlá novina mě tolik rozrušila, že jsem jako zmámený. Dobrou noc, moje děti!“ nachýlil se k Jiříčkovi, políbil ho a udělal mu na čílku křížek. Pak políbil Gustičku a usmál se na ni, i Čeňka políbil, když se ten skláněl k jeho ruce, a pohladil jej po hlavě. Doprovázen Gustou odešel do svého pokoje.

„Chudák pan farář,“ povídal učitel, když se žena vrátila. „Má velkou lítost – na starého člověka mnohdy malá příčina moc působí.“

„Bojím se skoro o něho,“ odpověděla Gusta, „aby se nám zítra nerozstonal.“ Než ulehli, šla ještě jednou nahlédnout do jeho pokoje. Stařeček však spal a pokojně oddychoval. Uklidněna se vrátila a uspávajíc synáčka ukolébavkou, usmívala se na muže, který seděl vedle ní.

Ráno už Gustička vařila snídani a pan farář dosud nepřicházel, aby se v kuchyni v teple umyl jako vždycky.

„Pan strýček dnes dlouho spí,“ povídal učitel, který se dosud bavil s Jiříčkem v posteli. Nahlédla z kuchyně k němu do pokoje a řekla: „Nevím, mám-li jej vzbudit, aby se nevadil, že dlouho spal a omeškal se s kostelem.“

„Jenom jej ještě nech,“ mínil muž, „ať se chudák dobrý vyspí, čeká dnes na něj smutný den.“ Snídali a v strýčkově

pokoji dosud ticho. Gusta se plížila ke dveřím – naslouchala – ale po špičkách se vracela. „Tichounce spí, nechám jej, ve všední dny je v kostele málo lidí, ať počkají.“

Za chvilku přišel kostelník. „Už jsem odzvonil a stále čekám, až důstojný pán přijde,“ povídal udiveně, „je tam úvod a nemůžeme se dočkat.“

„Ani chvilku nedáte pokoje,“ vadila se Gusta, „už aby tu byl ten kaplan. Nevíte, že je pan strýček starý a potřebuje si pohovět? Nu, počkejte – vzbudím ho tedy.“ A po špičkách vešla do pokoje, kde strýček spal. „Ani neví, že jsem vešla,“ myslila si a kradla se k lůžku. Pan farář ležel naznak, ruce měl zkřížené a oči malounko pootevřené. „Je škoda jej budit,“ povídala si, „ale když to musí být, vadil by se, že jsem ho nechala zaspat.“

Něžně a lehce se dotkla jeho ruky a zašeptala: „Pane strýčku –“ leč vtom uškubla a dech se jí zarazil. Znovu sáhla na jeho ruce. „Ježíši, Maria!“ Kvapně sáhla na jeho čelo. Byl studený a tuhý jako mramor. „Pane strýčku!“ volala znovu. Neslyšel. Vyběhla do síně a do kuchyně. „Čeňku – Čeňku – pro milosrdenství – slyšíš – pan strýček nám umřel!“

Ten výkřik byl zděšený a žalostný zároveň. Učitel vyskočil a chvátal i s kostelníkem a Pepinou do pokoje. Pláč a nářek zazněl farou, všichni bolestně zaplakali – zavyl pes na zápraží i vrabci na střeše smutně zacvrlikali a slípky žalostně skřehotaly. Všichni ho milovali a on jim odešel tak náhle.

Manželé Chudáčkovi byli zdrceni žalem – ani nevěděli, v kterou hodinu skonal. Gusta bolestně hořekovala a líbala studené ruce i mramorové čelo – dnes se neusmíval pod jejím laskáním, ale ani bolest nejevil ten klidný a krásný stařecký obličej – spočinul v něm klid – klid, který dává jenom smrt.

Smutná novina se rázem rozlétla rychlostí blesku a celá vesnička zalkala. Ztratili nejlepšího přítele, rádce a orodovníka – och – kdo bude tišit jejich vzdechy? Ani se s ním nerozloučili, ani nevěděli, kdy umíral. Velký byl žal Polanských – nebylo domečku ani chaloupky, kde by neplakali nad náhlou smrtí pana faráře. Nikdy ještě umíráček nelkal jako dnes a Gusta k nepoznání uplakaná volala na kostelníka, aby jenom dlouho zvonil, jak si to pan strýček přál.

Toho dne zvony z polanské věže nesundali. Polanští si vyžádali tři dny prodlení, až bude pan farář v zemi. Bylo jim vyhověno.

Při pohřbu pana faráře bylo odzvoněno poslední zvonění na rozloučenou. Lidé přišli z celého okolí, aby dobrého stařečka doprovodili k poslednímu lůžku, tam na malém hřbitově, pod opadajícími lípami.

Vlasta Javořická

NA FAŘE

© Vlasta Javořická (dědicové), 1920, 1996, 2005 Illustrations © Irena Šmalcová ISBN 80-86868-06-0

Ilustrovala Irena Šmalcová. 2005 vydalo VYDAVATELSTVÍ BLOK, Bedřicha Václavka 74/20, 674 01 Třebíč, jako svou 122. (1162.) publikaci Redakce (mirv1) Štěpánská 2, 602 00 Brno; Vytiskl Akcent, spol. s r. o., B. Václavka 20/74, 674 01 Třebíč V Bloku třetí vydání