VLASTA JAVOŘICKÁ

Nebeská krůpěj

„Žena je krůpěj nebeská, která ukápla do kalichu života lidskýho, aby ho vosladila.“

… „Bohabojná žena, to je vzácnej poklad, to je jako perla!“

„Inu, jaká pomoc, že se ti do toho ženění nechce, já vím, že není přes tu zlatou svoboděnku, ale sám musíš nahlídnout, že to taklec pořádem nepůjde - koukni se jen na mě, jak jsem stará, sedřená a jest to všecko na mě moc - takovej dům, takový hospodářství.“ Tak domlouvala selka Kudrnová svému synovi, sedíc s ním večer na sadě. „Myslela jsem, že přece se voženíš, jak budeš mět tu vojnu za sebou, a ty zatím už jsi léta doma, pomalu máš třicítku a eště se ti pořádem do toho nechce. Nač čekáš - či myslíš to udělat až po mej smrti a mně ani ten krátký čas před smrtí nepolevit? Šak vidíš, že tu dlouho nebudu.“

Panímáma mluvila rozhorleně a důtklivě, vždyť to nebylo poprvé, co takto synovi domlouvala, ale vždy nadarmo.

Mladý hospodář zdvihl hlavu, kterou o dlaň opíral, a podíval se na matku, jako by nevěřil, že to ona tak přísně k němu mluví. „To já všecko uznávám, milá maminko,“ povídal, aby ji trochu usmířil, „ale dyž vy nevíte, jak se mi do toho nechce, jak je mi líto tý zlatý svobody. Dyť je mi s váma dočista dobře! Kouknite se jen, nikdá si nedáme křivýho slova, ani špatně na sebe nekoukneme a až přijde mladá, kdo ví, jaký to bude - nebo to víte, vám bych křivdit nedal a byly by třebas křiky a rajdy a…“

„Bodejť - to jsou samý tvý vejmluvy,“ nechtěla dnes matka povolit, „šak si nemusíš vybrat žádnou hubařku

5$

a jak znáš mě, já mrzutost neudělám - však se pamatuješ, bejvaly-li jaký křiky s nebožtíkem tatínkem, víš, že on, odpusť mu Pámbu, bejval hrr - jako ty.“

„Inu, to jste byla vy, ale ty nynější ženský…“ namítal syn.

„I mezi nynějšíma jsou hodný a řádný holky, jen si vyber. Šak víš, že nejen u nás ve vsi, ale v celým vůkolí se po tobě fantějí,“ a matka s mateřskou pýchou přeměřila pěkného syna radostnýma očima.

„Ale šak to je to, to vybrání, to je nejhorší - vám se to snadno řekne,“ měl zase novou výmluvu.

„No, no,“ smála se selka, „šak by sis vybral, jenom chuť,“ a hned zas vážně podávala své důvody, o nichž se domnívala, že budou pádné: „A vostatně víš, že už ani Pámbu nechcel, aby byl člověk samotnej, proto Adamovi stvořil Evu.“

Ale syn se rozesmál bujně matčinu důvodu: „Šak s ní taky pochodil, za nedlouho vylít z ráje i s Evou.“ „Ty víš, že nemám ráda takové řeči,“ rozhorlila se selka, „to přeci všecko tak muselo bejt a Eva přeci byla Adamovi dycky družkou a přítelkyní nejlepší, šak víš, a…“

„Ale maminko,“ přerušil ji syn se smíchem, „to jsou samé báchorky pro děcka, vy víte, že tomu nevěřím.“

Teď se ale panímáma rozhněvala doopravdy. „Bože, dítě, čeho jsem se to na tobě dochovala - dyť jsem si dala záležet, abys byl hodnej a zbožnej, a zatím je z tebe nevěrec, to mne tůze trápí a sužuje!“ a dala se do pláče. V hezkém obličeji mladého Kudrny se zachvěly svaly - ne, tak daleko dojít nechtěl ve svém odporu, až by matku rozplakal. To mu bylo líto a hledal rychle nějakou pěšinku, kterou by vše obešel a k jejímu srdci se znovu dostal. „Maminko, nezlobte se na mě, dyť já za to nemůžu, že jste mě dali do škol, že jsem přišel na vojnu, mezi lidi, že jsem četl a myslel a že jsem došel k tomu náhledu, že nejni

6$

nic než příroda - to je taky Bůh a tomu já věřím.“

„Ale nevěříš v život po smrti, nemodlíš se - seš neznaboh,“ nedala se panímáma utišit a plakala usedavě.

„To nevěřím,“ přiznával, „to je pravda, proto chci si tu ten život udělat co nejlepší a vám taky, proto užívám světa a mladosti, proto nechci jenom dřít a lopotit, ale taky něco dobrýho sníst a vypít, poveselit se a dopřát taky vám.“

„To, můj synáčku, je všecko málo a to všecko jednou vezme konec a nezbude ti ke konci života z toho nic a nic než pustota; a já, věř, se jenom modlím, aby ses obrátil, abys poznal ruku Boží nad sebou, abys zase uvěřil.“ Panímáma vroucně pohlédla na syna a pak k hvězdami posetému nebi.

Nechtěl jí více odporovat, ale myslel si: „To se vám asi sotva podaří.“

„Viď, že budeš hlídat po ňákej tej nevěstě, dyť nechceš snad, aby statek přišel jednou v cizí ruce - už ho mají léta Kudrnové.“

„To nechci,“ rychle souhlasil, „ale myslím si pořád, že je eště času, nechce se mi do toho ženění, protože nemůžu najít holku, kerá by byla podle mýho gusta.“ Teď mluvil upřímně a vážně matce svěřoval. „Voženil bych se tý chvíle, dyby byla taková nevěsta nasnadě, jakou bych si přál. Mladá, hezká, ne hloupá, nevinná a taky bohatá, dyť náš dům vyžaduje, aby přinesla hezkejch pár tisíc. Ale ty všecky známý holky? Hezký by eště byly, ale málokerá nejni hloupá. A vo tej nevinnosti? Kerá je na vdaní, skoro každá má už ledajakou minulost - to vím podle sebe, že můžu pomilovat kerou chci. No a patnáctiletou si přeci nevezmu!“

Kudrna se roztrpčil a odhodil cigaretu, kterou si byl prve zapálil.

7$

„Nesmíš bejt tak přísnej k nim a kouknout taky na sebe,“ napomenula ho matka. „Dyť ani ty nejseš bez chyby, taky už jsi všelicos prodělal!“ a slabě povzdechla.

„Copak u mužskýho se to tak nebere, naopak, ten musí bejt vybouřenej, než se žení, ale u ženský je to jináč. Proto chci, aby stála za to, když už ji musím celej život živit a při sobě trpět - aby byla alespoň hezká a čistá, ináč to bude zbytečný břemeno.“

„Panenko milá, to jsou náhledy,“ hrozila se matka, „kdes je v tom světě jenom nasbíral! Ale víš, já byla jednou na Křemečníku na pouti a tam bylo takový pěkný kázání vo ženě, že si ještě dnesky pamatuju, jak ten velebníček povídal: „Žena je krůpěj nebeská, která ukápla do kalichu života lidskýho, aby ho vosladila.“ A vidíš, na to si kolikrát myslívám, to je svatá pravda! Bohabojná žena, to je vzácnej poklad, to je jako perla!“

Nedůvěřivý, zpola shovívavý úsměv pohrával rty synovými, ale aby matku nedráždil, řekl odhodlaně: „No, teda mi takovou najdite!“

„Jenom říct, jenom říct,“ rozradovaně byla hned při tom, „já mám jednu na mysli, a ta by byla!“

„No, to jsem zvědav!“ usmíval se.

„Chceš vědít, kerá to je? V Lískovej Hlasivcova Andulka, ta by byla pro tebe!“

„To je dcera tý vaší kamarádky? Eště jsem to děvče neviděl,“ řekl syn bez velkého zájmu.

„Snadno, snadno, dyť je to daleko a holka není žádná běhulice, aby vytloukala muziky a posvícení ale já ji znám, to povídám už dávno, že by byla pro tebe!“

„Hezká?“ zeptal se znalecky.

„Krev a mlíko.“

„Mladá?“

„No, ale (místo „asi“ říká se v některých končinách Moravy „ale“) jednadvacet.“

8$

„To už vona měla ňákou známost,“ mínil, matka horlivě odporovala: „I ba sotva, je jako holubička, jen očka klopí.

„No ale - peněz vona moc mět nebude…“ zase pochyboval.

„Inu, nač potřebuješ moc? Máš dům čistej a nese ti - nač nesmyslnejch peněz? No, ale šest sedm tisíc vona mět bude. A tak si myslím, že bychme mohli některou neděli zapřáhnout a zajet tam.“

„Zrovna na námluvy?“ lekl se.

„To ne, jenom tak jako na návštěvu, dyť víš, že tu a tam, tak jednou do roka, se navštěvujeme. Rostly jsme spolu s Rozárkou, to jako matkou Andulčinou, jako sestry a zároveň jsme se taky vdávaly. No a tenkrát jsme im prokázali tu přátelskou službičku a vod tý doby se naše přátelství teprvá utvrdilo.“

„To jak jste im ty peníze půjčili?“

„Jo, jo, tenkrát. Po tom vyhoření v tom byli špatně, ale našima penězma se zasejc zmohli, do desíti let všecko zaplatili a eště si na to pamatujou.“

„No, tak teda se tam některou neděli koukneme,“ rozhodl syn, „třebas po těch svátcích.“

Panímáma všecka rozradovaná souhlasila a očividně rozveselená pobídla syna do světnice. „No, abychme šli s Pánem Bohem ležet,“ a drobně cupala po zápraží do jizby.

„Hele, hele, kampak Kudrnovi?“ povídali si lidé, když v jednu letní neděli, která byla plná jasu a slunce, vyletěla lehká bryčka Kudrnova ze vrat statku a s tlumeným rachotem, neboť byla na pérách, řítila se vesnicí. Husy a slepice s křikem zděšeně utíkaly, psi z celé vsi zuřivě letěli za povozem a kotouče prachu zdvihaly se po silnici za ním. „Jako baron,“ ušklíbali se někteří a děvčata, která šla na velkou mši, žádostivě se dívala za vozem a hlavně jeho maji-9$

telem, který sám koně řídil. To byla Kudrnova libůstka, již si vzít nedal, a pacholka s sebou vozil jen proto, aby měl kdo koně držet, vypřáhnout a do maštale zavést.

Tak i dnes seděl Kuba vedle a hospodář sám pevnou rukou řídil bujné spřežení. Koně byli oba stejní, světlí hnědáci, sotva pětiletí, lesklí a dobře krmení, takže se každý ohlédl po nich a nikdo neodolal poznámce: „To jsou koně!“ Však i Kudrna věděl, že „to jsou koně“, a byl na ně pyšný.

Dnes pak skutečně vypadal jako baron; měl bezvadný oblek, byl oholen, měl bělostné manžety a límec nu, maminka vzadu povozu byla pyšná na něho a byla jistá, že se jistě nejen Andulce, ale i jejím rodičům zalíbí. Však ani syn se za matku stydět nemusel. Panímáma měla úctyhodné, těžké tmavé šaty, které byly sice po starodávnu ušité, ale Zachovalé, opravdu pěkné. Přes ramena přehodila si starodávnou malovanou plínu, ještě po své babičce, kterou syn vždy chválíval, jak je starožitná a těžká, a říkával, co teď dámy v městech za takové plíny platějí. Na hlavě jí šustěl hedvábný, tuhý šátek, jenž střízlivými barvami důstojně doplňoval celek.

Slunce přímo jásalo toho dne a obloha se modrala takovou skvělostí, že by si žádný malíř nedovolil na svůj obraz tolik modře nanést, aby se neřeklo, že přehání.

Obilí bylo vykvetlé a mírný větérek roznášel zúrodňující jeho pel, klasy se líbaly a snoubily tím vánkem; motýli, včelky a miliony mušek - to vše bzučelo, jásalo, létalo, a ptactvo jako by dostihy pořádalo.

Panímáma si to vše vykládala jako dobré znamení, zvláště když včera i v pátek celý den pršelo. Byla jista, že všechno dobře dopadne, a modlila se v duchu, aby to Pán Bůh dal, aby se nehněval na toho jejího neznaboha, ale dal mu dobrou a bohabojnou ženu.

10$

Těšila se, jaký dojem na sebe mladí lidé udělají, a snila o šťastném konci. Ohlášeni byli, napsali před nedělí Hlasivcovům, že tam přijedou, ale za jakým účelem, to si nechali pro sebe, ač jednou už obě matky ten plán spolu osnovaly. Možná, že se dovtípí, že se už domyslili, dohadovala a těšila se na Andulku. To děvče se jí nesmírně líbilo a znala pevnou ruku matčinu, která je držela. „Pane, to by byla hospodyně!“ říkávala si pokaždé a přála si jen, „aby se to povedlo“.

Opravdu, u Hlasivců je čekali; až na náves voněly koblihy a nějaká pečínka - snad kuřata. Ač bylo už ke třetí hodině, čekali je s obědem a panímáma Hlasivcová vyběhla z kuchyně všecka uřícená; byla obtloustlá a ve tvářích se všecka jenom leskla. Měla bělostnou zástěru kolem boků, a do té si kvapně ruce utírala, aby pak vřele objala starou kamarádku a potřásla rukou jejímu synovi. „To jsou hosti, to jsou hosti, no, pozdrav tě Pámbu, Marjánko, to je hezký, to je krásný, že jste se k nám taky zasejc jednou vypravili - to je teda tvůj syn - no, pěkně vítám, pane Kudrno - pane Jaroušku, jak vám dycky maminka říká - a máš to syna jako z másla - to máš radost, chlapec jako panna,“ tak křičela jedním dechem; dávnou kamarádku zobjímala a mladému rukou potřásla a po rukávě ho popleskala, neb výš mu nedosáhla. Bylať malá a Kudrna jako topol.

Zpola útrpný, zpola ironický úsměv zacukal mu rty; myslel si: „Pane, ti mají radost - tady by to šlo taky snadno,“ a byl skoro mrzutý. Odvrátil se od hospodyně, aby nařídil Kubovi, co a jak s koňmi, ale už vyšel i hospodář; byl vysoký a suchý, ale měl dobráckou, otevřenou tvář, která celá zářila potěšením nad milou návštěvou.

„To je vopravdu hezký, že jste nás s maminkou navštívil! Já tak rád vidím ty mladý chasníky - dycky

11$

si vzpomenu na mý mladý leta; škoda jen, že mi Pámbu nenadělil syna - samý jen holky.“ Tak povídal Kudrnovi, potřásaje mu pravicí, a pobízel do světnice.

„Teda pojte do sednice, musíme obědvat, my na vás čekáme a už mám skoro tento…“ smál se a potahoval řemen kolem břicha.

„Ale, ale, pročpak čekáte, co jsme se k vám přijeli naíst?“ naoko se durdila panímáma Kudrnová. „Přijeli jsme jenom pohovořit, podívat se na vás a potěšit se s váma - ne vás vyjídat.“

„No, to by bylo,“ zase na to Hlasivcovi, „abychme vás, takový vzácný hosty, ani neuctili - no, to bychme byli—“

„A kdy vám to oplatíme, dyž vy jste u nás taky eště ani nebyli,“ upejpala se nanovo panímáma. „No, teda pojďme, Jarouši, ať nezdržujem zbytečně a darebně netrpějí kvůli nám hlad.“

Ale Jarouš neposlouchal, jej zaujala dvě děvčata, jež z domovních dveří vykoukla; mladší, asi patnáctiletá, se honem zase schovala, ale starší, podle všeho ta očekávaná Andulka, vyšla na zápraží a pokročila hostům v ústrety.

„No - tady je,“ upozornil na ni otec a matka křičela podle svého zvyku: „No, kde vězíš, že nejdeš přivítat - panímámu už znáš a tu je pan Jaroslav - no a to je naše Anda!“

Kudrna pokročil děvčeti vstříc, dvorně srazil paty a podal jí ruku s výbojným úsměvem - byl jist, že neodolá prvému dojmu, jako dosud žádná. Jistě se zapálí, sklopí oči a bude pokukovat jenom po očku, oh - znal ženské i svou moc nad nimi.

Ale Andulka oči nesklopila. Přímo se na něho podívala, usmála se a podala mu ruku docela přátelsky. „To jsem ráda, pane Kudrno,“ řekla mu bez ostychu, „že jste přijel s pajímámou. Pěkně nám ujde neděle a alespoň vás taky poznáme.“

12$

Kudrna byl skoro v rozpacích - nevěděl honem co mluvit a musel si přiznat, že je překvapen. Představoval si Andulku jako její matku - zatloustlou, povídavou, řehotavou, s červenými, kypícími tvářemi a houpavými boky - zatím tuto stála proti němu taková velká, štíhlá slečna s jemnou, přibledlou tvářičkou a vážným úsměvem kolem malých úst. Oblečena byla skoro po městsku, v úzkých tmavých šatech, opásaných vyšívanou bílou zástěrkou.

Jak sjel očima po její postavě, povšimnul si nejvíce malinkých střevíčků, v nichž vězely její dlouhé, štíhlé nohy. Obličej měla úzký, oválný, s pletí sice trochu opálenou a kolem očí pihami pohozenou, ale přece jemný, s vysokým čelem pod čelenkou hnědých, těžkých vlasů a s modrýma, tmavýma očima. Podobná byla otci, čehož si Jaroslav všiml na prvý pohled.

Nevěděl teď honem, co by mluvil, a připadal si najednou neohrabaný a těžkopádný.

Z nesnází ho vysvobodila sama, kynula mu do světnice za rodiči a pobízela: „Pojďte do sednice, je tam pěknej chládek, istě jste celej uvařenej z toho sluníčka.“

„No, ale jelo se to pěkně,“ řekl už nenuceně, „venku je trošku větříček a pak - já jsem se těšil k vám - až vás uvidím,“ zalichotil a usměvavě se na děvče podíval.

„To mě těší, že jste k nám jel rád - šak už jste mohl dávno s pajímámou přijít, naši známí k nám všicí rádi chodějí,“ opětovala úsměv už na prahu světnice.

„To věřím, když mají vaši tak hezkou dcéru,“ lichotil už směle, ale Anda mávla rukou, aniž by se začervenala, a bez upejpání řekla: „Proto ne, ale kvůli našim. Maminka je taková povídavá a tatínek tolika upřímnej, počkejte, až ho poznáte!“

Ve světnici hosty přivítala stydlavá Tonička, celá

13$

podobná matce, jen méně hovorná, nesmělá ještě. Andulčinu krásu neměla, jenom těžké hnědé copy upomínaly, že jsou sestry.

Panímáma Hlasivcová pobízela k odložení a ke stolu; Andulka nechala Kudrnu Kudrnou a běžela hbitě do kuchyně, aby obsluhovala. Za chvilku už voněla na stole silná hovězí polévka s kuřecími drůbky a játrovými knedlíčky a lžíce zvonily v hlučném hovoru.

Kudrnovi uznávali v duchu, že ty Hlasivcovy ženské jsou kuchařky, které by mohly vařit o „visitaci“, a matka co chvíli pokukovala na syna, jak se tváří a jaký asi dojem dělá naň Andulka. Na tu se ustavičně usmívala a jak jen mohla, po tváři ji pohladila.

Když bylo po obědě, sklidila obě děvčata ze stolu a Andulka chtěla umývat nádobí, ale matka jí dnes nedala: „Umeje to Tonička s paskou - ty vostaň tu s hostama.“

Dcera se podívala překvapeně na matku. Bože, co se to s tou maminkou stalo, že ji dnes šetří, vždyť ji jindy od tmy do tmy pohání.

Tak seděli kolem stolu, povídali o hospodářství, o prasatech, jak se komu daří plemenice, jak jdou letos telata na odstav, až to mladého Kudrnu omrzelo. Začal povídat o stromech, jak bude asi mnoho ovoce a nakonec projevil přání podívat se do sadu, který se za stavením dodaleka prostíral.

Pantáta chtěl jít s ním, ale panímáma ho zatáhla za rukáv a řekla: „E, poseď a zapal si, Anda tam pana Jaroslava zavede a ukáže mu, kde jaký druhy máme.“ A dceru pobídla: „Hele, vem si šátek a projdite se.“

Tak vyšli spolu na zahradu, kde hlučely kolem úlů roje včeliček, voněl boží dřevec na záhůncích, s ním závodil panenský list a levandule, rozkvetlá růžová srdéčka a fialové kosatce, žlutaly se měsíčky a rděly na keřích měsíční růže vedle cudných, bělostných stolistek.

14$

Andulka mu vysvětlovala, které stromy ještě nebožtík dědoušek sázel a které tatínek, které štěpoval švagr, muž nejstarší sestry, a které mají nejlepší ovoce; ale Jaroslava, ač si také na zahradě dával záležet, to valně nebavilo, až začal hovor, jak že je asi v Lískové veselo, jsou-li tu časté muziky, hrají-li také divadlo a jak si Andulka na ty zábavy potrpí.

„I já moc ne,“ povídala a v její odpovědi jako by se tajil nějaký stesk, „naše maminka nás tůze nepouští a já ani o to nestojím - nejlepší je doma posedět a chvilku si číst nebo něco pěknýho háčkovat.“

„Taková byste byla samotářka? Tomu ani nevěřím,“ zkoumavě se na ni díval, „ste přeci mladá a taková hezká děvčice, istě se vo vás u muziky jen rvou a chasníka už istě taky máte.“

Mluvil to vědomým tónem, ale přece bylo znát, že ji zkoumá, ona naproti tomu pohlédla na něho opravdově a řekla úplně vážně: „I ba nemám - a ono je to nejlepší sama bejt, aspoň jest pokoj doma i venku a…“

„No, snad nechcete říct, že se ani nebudete vdávat, že byste vostala tak,“ zvídal a nějak byl zneklidněn.

„To ne,“ zavrtěla hlavou, „ale udělám to kdy a jak naši budou chtít.“

„Teda taková jste vy poslušná dcera,“ podivil se, „a nechcete sama lásky okusit a zažít jí podle svýho?“

„Já už vím, jaká je láska,“ řekla a málo se usmála, „dyť istě už naše maminka to vaší mamince povídala, že jsem měla známost, kerá se im nelíbila, z kerý nemohlo nic bejt, a proto se musela zkazit.“

Kudrnovi bylo nepříjemně a měl pocit skoro bolestného zklamání; tedy ani tato není bezúhonná!

„A vy jste tak klidně poslechla?“ zeptal se zachmuřeně.

„Co mi zbejvalo,“ usmála se, „já vím, že von nestál za mou lásku a za mý slzy - byl to lehkomyslnej člo—

15$

věk, pil a hrál karty - já to nahlídla a udělala jsem tatínkovi k vůli - rozešli jsme se.“

„Ale bolí vás eště srdce?“ zeptal se a díval se na ni úkosem, jak měla víčka sklopená a malá ústa se jí chvěla.

„No, to jenom někdy,“ mávla rukou, „to jen dyž na to příde řeč.“

Bylo mu jí najednou líto, cítil s ní soucit a dojala ho její upřímnost. Jiná, třeba měla kolik známostí, zapírala vždy a ona to povídá otevřeně - jistě nebylo v té známosti nic zlého. Díval se na ni stále úkosem, jak šli vedle sebe. Vypadala tak panensky a upřímně, že, třeba si říkal „měla už milého“, přece nemohl nevěřit v její nevinnost.

Zatím ve světnici staří pekli, co obě matky měly za lubem. Starý Hlasivec byl překvapen návrhem panímámy Kudrnovy, ale obě selky byly nadmíru nadšeny a těšily se, jak by to bylo pěkné, kdyby se jejich děti staly jim oběma společné.

Pantáta nebyl od toho, ale upozornil Kudrnovou, že děvče mělo nešťastnou lásku, na které sice celkem nic nebylo, ale která přece ještě nepřebolela.

„Kdo ví, bude-li se chtít už vdávat,“ strachoval se, ale žena byla hned hotova: „Nebudeme se jí ptát. Řeknu musíš a vona poslechne, tak jak své dcéry znám.“

„No víš, nerad bych ji tejral,“ odporoval Hlasivec, „je to dobrý dítě a nechci, aby měla zasejc novou bolest.“

„No tak ji nech, ať si vezme koho chce,“ utrhla se na muže rázná panímáma a těšila kamarádku: „Nic se neboj, bude to, bude - já už to zavonačím.“

Když Kudrnovi odjížděli, vyžádal si Jarouš od Anny kytičku růží a ptal se přitlumeně: „A směl bych přijet zasejc brzy k vám se podívat?“

Pozvala ho: „Jo, dycky vás rádi přivítáme.“

16$

Kotouče prachu zdvihaly se za povozem a Anna šla klidně po své práci, zato Kudrna se na Lískovou ohlížel a řekl matce za vsí: „Dobře, že jsme sem jeli, to byla dneska příjemná neděle!“

Tužba panímámy Kudrnovy se vyplnila. Konečně chystala svému synovi svatbu, a k tomu s Andulkou Hlasivcovou.

Všechno šlo hladce, ani si nemyslila, že by se tak její plán zdařil. Jaroušovi se Anna opravdu líbila, a to proto, že byla jiná než ostatní děvčata - že o něho valně nestála. Proto ji chtěl on.

Ráda ho neměla, to viděl a také mu to řekla, ale slíbila snažit se, aby mu zvykla. Byla poslušnou dcerou, a když si to rodiče přáli, poslechla je, sestřičce pak řekla ve své komůrce: „Mně je to jedno, vzít si Kudrnu nebo inýho, dyž jsem si vzít nemohla, co se mi líbilo; svobodná vostat nemůžu, a tak co. Konečně, Kudrna mi nejni protivnej a jeho panímáma musí bejt učiněnej dobrák.“

Po žních se tedy strojila svatba a že byly obě strany zámožné, strojila se svatba veliká. Týden před svatbou přijely tři fůry s nábytkem a vysoko vystlanými bělostnými peřinami, až se celá vesnice seběhla a zevlovala, jak Kudrnovi snášeli to bohatství do statku. Panímáma byla celá šťastná, natřásala ohromné prachové peřiny a velikánské polštáře; vesničané se ušklíbali a měli zlost, že si Kudrna vybral nevěstu až z tak daleka, jako by ve vsi nebylo holky pro něj; bylať tu také hezká a bohatá děvčata.

A což o samotné svatbě! Oddavky a hostina se ovšem odbývaly u nevěsty, ale „přátelský oběd“ byl v domě ženichově a půl vsi bylo pozváno. To zas si panímáma vzít nedala, aby se nenechala vidět, a tak bylo povídání teprve plno; jenže to už byli sousedé trochu smířeni tím pozváním.

17$

Ženich dělal kavalíra; když mu báby zatáhly, jak s nevěstou do vsi vjížděl, cestu barevnými šátky a plínami a nevěstě podaly s „vinšem“ pomeranč na balíčku s třemi proutky rozmarýny, hodil jim desítku, nu, a to tehda už něco znamenalo, před válkou desítka byla velký peníz. Nevěsta byla bledá sice a vážná, ale jak jí slušely bílé šaty a závoj! Bylať jako nevěsta z města a lidé na ní mohli oči nechat.

Že pak byla vlídná a zdvořilá, uctivá k starším sousedkám, smířily se s tím, že si Kudrna nevzal jejich dcery, a začaly na mladou selku také vlídněji pohlížet.

Tak přišla Andulka s dobrou vůlí do nového domova a vše slibovalo jít po nejlepších cestách.

Než večer po odchodu hostů odešla panímáma poprvé spát na výměnek, postoupivši mladým velkou světnici, vzala si syna stranou a povídala mu přísně: „Dostals věru ženu dobrou a zbožně vychovanou - já myslím, že si jí budeš vážit a necháš všeho, co jsem ti za svobodna kladla za vinu. Nic na mě nekoukej, jako bys nevěděl, co myslím; rád sis zaflámoval a z kopejtka vyhodil - vona si jednoho nevzala, že byl lehkej, ukaž se, kdo je lepší! A začni taky s Pánem Bohem, aby vám požehnal!“

Kudrna se zasmál a objal matku. „Ale toť víte, maminko, že to všecko bude dobrý. Že jsem někdy rád veselej, inu, to přeci nejni nic zlýho, a s tím Božím požehnáním, inu víte, hlavní vono je, že mám hodně peněz - tak to půjde všecko.“

A opravdu, šlo to všechno dobře. Mladá hospodyně byla hospodyní v pravém slova smyslu; vstávala se sluníčkem a na vše dohlížela, všude měla oči, byla pilná jako včelička. K tomu měla pro muže, tchyni i čeládku vždy vlídný úsměv a třebas nenadělala moc řečí, byla veselá a každý ji musel mít rád.

Stará měla teď úlevu. Anda jí nedala pracovat, ba

18$

i snídani jí nosila ještě do postele a děvečka musela panímámě denně čistě uklízet. Jaroslav měl ze ženy opravdovou radost. Nebyla hádavá ani fintivá, jak se vždy u ženy obával, a o její nevinnosti se také přesvědčil, dostal tedy takovou, jakou si přál. Skutečně, měla všech sedm „p“, jenom to mu trochu vadilo, že nebyla náruživá a ohnivá. Jeho vášnivá objetí mu splácela jen tiše a jakoby bázlivě a políbila-li ho, bylo to políbení spíše sesterské. To ho někdy zamrzelo; objímal už mnoho žen a všechny se k němu měly více než Andulka, a tak ho někdy napadlo, nemyslí-li ona ještě na svou bývalou lásku, a přitom ho přepadaly žárlivé myšlenky.

Pak si ale zase říkal, že asi už má takovou „náturu“, a že třeba teprve během času ho bude mít více ráda. Ba, snad teprve až bude matkou, až přijde dítě, které se už dalo tušit.

A Andulka byla teď teprve opravdu hezká. Svědčilo jí, chutnalo jí jíst a že si mohla dopřát - bylo z čeho - vypadala nadmíru dobře.

„Jen aby Pámbu dal a dobře to dopadlo,“ toužila panímáma, ale Jarouš se usmíval.

„Co by ne - je zdravá, dobře vypadá, doktora nemáme daleko, tak to dopadne dobře.“

Andulka jenom kvetla a on z ní měl radost; bývalí kamarádi po ní pokukovali a říkali mu: „Pane, ty jsi chlapík, dlouhos vybíral, ale vybral sis ženskou jako lusk, na tu je radost se podívat.“ Byl pyšný a kupoval jí šaty, aby byla ještě hezčí.

I Aninka byla spokojená a když ji navštívila na jaře sestra, říkala jí: „Víš, mně se u Kudrnů líbí. Všici mě mají rádi a nikdo mi nedá špatný slovo. Doma maminka mě honila z práce do práce a křičela v jednom kuse, tady si dělám jak chci a nikdo nehubuje. Jen to mě mrzí, že je Jarouš neznaboh, nic nevěří a nemodlí se. Mám strach, že ho bude Pámbu těžce

19$

zkoušet, aby ho vobrátil - no ale jaká pomoc, slíbila jsem mu zlý i dobrý s ním snášet, budu teda při ňom, a voč se modlí míň, vo to já se musím modlit víc.“

„Rudolf byl doma,“ svěřovala jí Tonička, „potkal mě a ptal se na tebe.“ Mladá selka zbledla a zčervenala prudce, ale pak řekla rozhodně: „Nepovídej mi to, Toničko, to se nepatří pro vdanou ženskou, aby poslouchala vo svej bejvalej lásce. Já mu už řekla, že mu přeju štěstí, ať mi ho taky přeje.“

Do statku Kudrnova přiletěla vrána a přinesla veliký náklad, sotva s ním do okna trefila. Dostaliť mladí manželé dvojčátka, hošíčka a holčičku, děti zdravé, jako dvě cibulinky. Mladá selka sice zeslábla, ale celkem to odbyla dobře a ke křtu už chystala svůj páreček sama.

Parádní karkulku a povijan měla jenom jeden, modře provlíkaný, takže pro holčičku neměla nic. Naštěstí se v městě dala koupit taková garniturka hotová a šťastný otec se uvolil zajet tam pro ni. Nic se nestyděl, že by se snad pro mužského nehodilo takovou věc kupovat; byl plný pýchy a radosti nad tím nadělením.

Toho dne přijel z města trochu napilý; na radost zašel do hostince, sešel se tam se známými a něco poplatil - inu, kdož by mu zazlíval v takové chvíli. Měl plno veselých řečí a Anna byla potěšena, že má takovou radost.

Kmotrem synáčka byl dědoušek z Lískové a kmotrou dcerušky zdejší babička Kudrnová. Křtiny byly slavné; Kudrna byl by rád pozval celou ves, a ti, co nebyli u stolu, dostali alespoň důkladnou výslužku. Piva bylo dost a dost a řečí po něm ještě více; sousedé rozvázali a povídali a lichotili šťastným rodičům. Kudrnovi vytýkali, že málo mezi ně přichází a že svou hezoučkou ženušku ukrývá jen pro sebe.

20$

Tak se všecko dobře skončilo a Kudrna tvrdě spal po přestálé radosti a požitém pivu a víně, ani neslyšel, že žena bůhvíkolikrát vstává k synáčkovi. Děvčátko celou noc pěkně spalo, ale klučík se budil ustavičně; nemohl vždy dlouho vzít prs, křičel, zlobil se, ba, snad měl nějaké bolení. A tak to bylo noc jako noc i celé dny.

Kudrna přestal mít radost. V noci bručel, že se nevyspí, a ve dne šlo též všecko na ruby. Mladá matka i babička nemohly dělat téměř nic jiného, než obírat se dětmi. Spala-li Mařenka, vřískal Vašíček, až ji vzbudil, pak křičely obě a Aninka, chudák nevyspalá a utahaná, nevěděla, se kterým dříve sednout a napojit ho.

Měla sice dosti mléka, ale že byly děti dvě, přece jim nestačovalo; babička vařila kaši a přikrmovala je. Mařence šla k duhu, ale Vašíček míval bolení, ať byla kaše řídká nebo hustá, krupičná nebo housková, či moučná a nevím jaká.

Už i moučku mu koupili, ale i po té vřískal, nožkama hrabal, svíjel se a celou noc ani očka nezamhouřil. Kvůli němu nesměla mladá maminka jíst chleba ani pečivo s kvasnicemi, nic kyselého ani luštěniny, ani ovoce; byla tudíž většinou hladová a jen s křiklounem v náručí.

„Já už rukou necejtím a mezi lopatkami mě zrovna pálí,“ stěžovala si často a stará říkávala: „Esli to nemá bejt zdravý, dyby si to radši Pámbu vzal spíš tolec je velikej kříž.“

A byl!

Kdo neměl nikdy takového křiklouna, neví, co dá práce, než se vypiplá. Mařenka rostla a jen kynula, ale Vašíček se zhubl, byl menší, než když se narodil, a ať se přišlo do statku v kteroukoli chvíli denní či noční, neozývalo se domem nic než jeho křik a vřískot.

Jelo se do města k lékaři; konstatoval katar střev.

21$

Dal medicínku, kapky, předepsal výživu - nic platno, Vašíček křičel, jako by ho na nože bral, dále. Dověděl se Kudrna, že v Řečici u Dačic jakýsi sedlák vaří přímo zázračnou medicínu dětem pro psotníky a větry, zdejší starostovi tam byli s dítětem, které chtěl psotník ztrhat, a po první medicíně mu psotník přešel. Kudrna dal zapřáhnout a zavezl ženu s děckem do Řečic; plni důvěry dávali medicínku, ale darmo, Váša už nekřičel, ale řval, zůstával bez sebe a modral, psotník jím kroutil a babička ho každou noc obnášela hromničkou v domnění, že rána nedočká.

„Co to je s tím klukem,“ zoufale i vztekle ptal se hospodář, nevyspalý a rozladěný. „Což to není k živobytí ani k smrti?“

Panímáma, sama také všecka utahaná a rozmrzelá, nemohla si odpustit, aby neřekla synovi káravě: „Vidíš, myslels, že to bude všecko dobrý, jen když máš peníze a doktora blízko. A vono to přeci dobrý nejni!“ Kudrna měl zlost a večer se rozhodl: „Já nebudu spát s váma v sednici, pudu spát do sedničky - kdo by to pořáde poslouchal?“ a odešel opravdu na druhou stranu stavení, kde měli parádní pokojík polo pansky zařízený.

Od té doby osaměla Andulka ve světnici s křiklounkem a dceruškou; tchyně nemohla také vydržet celé noci nespat, a tak zbyla péče o děti na ni samotnou.

Přestalo jí chutnat jíst, chodila jako mátoha a konečně se odhodlala napsat si domů pro Toničku, aby jí přišla pomoci. Tak spala teď ve světnici se sestrou a Kudrna rozmrzelý a nespokojený jako poustevník na druhé straně.

Už neměl žádnou radost z toho nadělení, ba vzpomínal pěkných časů, dokud byli sami. Tehdá byla žena jeho a teď s ní sotva promluví; jen chová a hýčká a jej si skoro nevšímá. Žárlil skoro a měl zlost i na ženu, ač věděl předobře, že za nic nemůže.

22$

Zkušené kmotry a sousedky říkaly, že se to zlepší po šestinedělí, pak zase jistě do třetího měsíce, ale Vašíček dělal stále svou; plakal a neprospíval, a přece neumíral. „Vypadá chudinka jako umrleček,“ plakávala nad ním Andulka a modlila se vroucně, aby „mu to vyšlo“, aby jí ho Pán Bůh uzdravil.

Tak míjely zimní dlouhé noci, Mařenka už chtěla sedět a jak ji vzali za ručinky, stavěla se zrovna na nožky, koukala a smála se, ale Vašíček jenom plakal a plakal.

Och, ty dlouhé zimní noci, v nichž se Andulka modlila, plakávala, zpívala a hýčkala, synáčka kořalkou obkládala, bříško mu obklady hřála a zase vzpomínala, jak to bylo hezké, dokud tu Jarouš spával s ní a nechodil do hospody.

Teď byl málokterý večer doma. Co by tu dělal, když se ženou nelze ani mluvit a jen řev dítěte nutno poslouchat!

Uznávala jeho důvody, a přece ji bolelo, že on s ní nechce to zlé snášet; že smlsal jen dobré a od zlého utíká, ba, že se na ni i mračí. Leč ve své dobrotě mu odpouštěla, omlouvala ho a modlila se, aby Pán Bůh to vše zase obrátil k dobrému.

Ke konci masopustu pořádali ve vsi občanský ples a Jaroslav si umínil, aby s ním žena také šla.

„Kerak bych se mohla vydat?“ řekla mu mírně. „Dyť by to nebožátko tady vzalo skončení.“

„E,“ zlostně mávnul rukou, „aspoň by bylo dřív pryč a zase u nás pokoj!“

„Nemluv tak,“ smutně zavyčítala, „dyť je to tvý děcko a nemůže za to, že je tak darebný.“

Jaroslav byl ale tentokrát umíněný, Bůh milý ví, co to do něho vjelo. Stál na svém a hněval se na ženu, i na matku, že s ní souhlasila: „Kerak by tam mohla tancovat, dyž je děcko na zhasnutí - dyť by se to ani neslušelo.“

23$

Anda posílala Toničku, ale ta nechtěla ani slyšet: „Dyť tu nemám žádný šaty a eště jsem nikde nebyla, nebudu začínat tu, v cizině.“

A tak se vypravil Kudrna do plesu sám. Vystrojil se jako ženich a odcházeje, ani se na ženu nepodíval; ať ví, že se mu nezachovala!

Matka za ním vyšla na síň. „Poslouchej, Jarouši, nebuď tam do rána,“ napomenula ho, ale nepochodila.

„Vy pořád nevíte, že nejsem už malej, dyť vím, co mám dělat.“

Ale nevěděl! Na plese bylo veselo; pivo jako křen, muzika, až srdce plesalo, a což těch nafintěných ženských! Jarouš mohl zlostí puknout, vida, jakou „pani“ tam dělá starostová a selka Vyhlídalka, a zatím se žádná krásou jeho Anince ani přiblížit nesměla. A ona sedí doma a hýčká křiklouna. Tak myslil a v nitru se „užíral“, dokud neměl svůj počet těch řízných džbánků v sobě.

Pak si ale řekl, že se může bavit i bez ženy, ba, jí na truc ještě víc, a začal tančit a křepčit jako posedlý. A měl radost, jak si ho tu všichni váží, jakou čest mu prokazují; hostinský jen „pane Kudrno sem a pane Kudrno tam“ a paní hostinská „jen pijte a jezte, co vám libo…“ A což její sestra, která prý kdesi ve Vídni slouží a sem na ten „bál“ přijela! Kudrna už viděl mnoho ženských a honosil se svými zkušenostmi, ale takovou ještě nepoznal, jako byla Evka.

Pane, ta uměla tančit, očima blýskat a k člověku se v tanci tisknout! Jaroslav zapomněl, že je ženatý, že má doma dvojčata, že jeho tichá, dobrá Aninka se modlí nad kolébkou nemocného křiklouna. Pivo, víno, slivovice, borovička, koňak a to všechno, co od večera až do tří hodin už smíchal, a žhavé tělo svůdné Evky, to vše mu říkalo, že je dosud svobodný chasník, který si může dělat, co a jak chce.

Držel se Evky, tančil, hýřil a dupal, muzikantům zla—

24$

ťáky házel a zpíval, až ochraptěl a hlas mu přeskakoval. A když bylo už hodně k ránu, vedl Evku i na čerstvý vzduch a dokonce se jí doptával, pustila-li by ho do své komůrky. Proč ne - na to Evka zrovna čekala!

A tak s ranním zásvitem potácel se Kudrna ke svému statku, v hlavě měl pusto a v žaludku kyselo, šlo se mu těžce a než se dostal do světnice, byl by třikrát upadl přes prahy.

Na ženu nepromluvil, přihlouple se na ni podíval, jako by se divil, kde se tu bere a co je zač; jenom nohu jí milostivě podal, když ho do postele ukládala, aby mu rozvázala tkaničku. Pak usnul jako dřevo, ani pláč Vašíčkův ho nevyrušil.

Stará panímáma se brzy dozvěděla, jak hýřil její syn na plese, a rozhněvala se na něho tentokrát doopravdy.

„Že se nestydíš,“ povídala mu v ústraní, „vyváděls prej hůř jakli každej svobodnej a eště tý běhulice ses chytil, nejni ti hamba?“

Ač se Jarouš po vyspání s hrůzou rozpomínal na prohýřenou noc a jen s odporem myslil na drzou Evku, přece se nechtěl přiznat a vzpurně teď matce odpověděl: „Co by! Žena se mě straní, jen děcka chová, proč bych se nepobavil, šak jsem mladej!“ A aby dokázal ženským, že on je pánem, šel zase večer do hospody a zůstal tam do rána, a druhý den zas a třetí zase.

Třetího rána žena k němu přišla uplakaná, položila mu ruku na rameno a zaprosila ho tak tklivě a jemně, že se začervenal a hlavu na druhou stranu obrátit musil: „Jarouši, pro Boha tě prosím, buď zase jako jsi bejval, vzpomeň si, jak to bejvalo hezký, a nejčkom jen lidi si vo nás povídají a já se stydím taky před tou Toničkou.“

„Proč?“ zeptal se, aby zakryl své rozpaky, ale hned cítil, jak se zeptal hloupě, a začervenal se ještě víc.

25$

„Dyť já za to nemůžu, že je to děcko tak marný, že ho musím pořáde vopatrovat. Dyť až to Pámbu ňák vobrátí, zasejc pude všecko, jak chodívalo. Jen ty zase buď hodnej jako dřív!“

Pohladila ho po hlavě a byla by se ráda k němu přitulila. Třeba si ho nebrala z horoucí lásky, zvykla mu a byl otcem jejích dětí, které jí byly tím nejdražším pokladem; cítila se unavenou, vyčerpanou, osamělou, a v takové chvíli žena potřebuje něžného slova, vroucího objetí, prsou, na nichž by mohla oddechnout.

I Jaroslav cítil něco měkkého v srdci a vlahého v oku, také jemu se zdálo, že by mu bylo milo, kdyby ji mohl vzít do náruče, ale vzpomínka na minulé dny zapudila to vše. Viděl v duchu Evku, takovou divokou, vášnivou, smyslnou, cítil její horké rty a palčivé líce, vzpomněl na chvíli, kterou s ní prožil, jež byla sladká a hnusná zároveň, a zachvěl se.

Ne, nebylo možno, aby po takové chvíli zas objímal ženu - svou čistou ženu, která byla nevinnější než děcko. Zdálo se mu, že má poskvrněné rty, že by ji nesměl políbit!

„Nikdo to neví,“ těšil se, a přece mu tajný jakýs hlas šeptal: „Ba ví!“ „Neví,“ odporoval, „není vševědoucnosti, není, protože kdyby Boha bylo, byl by mne zabil v té chvíli, kdy jsem šel k té…“ Ale přece se nemohl podívat ženě do očí a odvrátiv se, nechal ji smutnou a odešel ze světnice.

Jaroslav cítil, že mravně upadá, ba, byly chvíle, kdy měl nejlepší vůli, cítil se i silný, aby se vzchopil, ale to byly jenom zákmity, které okamžitě mizely a on upadal stále hlouběji.

Za svobodna si také rád zaflámoval, ale to bývalo jenom někdy a hned zase se z toho vyprostil; ale teď nebyl s to. Snad mu v hospodě učarovali nebo co se mu to stalo, táhlo jej to tam. Doma ho všechno píchalo

26$

a pálilo, křik dítěte ho vyháněl a bledá tvář ženina rozčilovala, matčiny výčitky nemohl ani slyšet.

Namlouval si, že mu křivdí, že přece nedělá nic zlého. Nu Bože, že si vypije, na co má chuť? Však si zaslouží, vždyť se na otcovském statku nadřel už dost a jsou to peníze jeho.

Něco až na dně duše mu sice odporovalo, že to nejsou jeho peníze, že má děti, má syna, jemuž je povinen statek uchovat nezadlužený, a dcerušce věno, a že je to také věno jeho ženy, které je vloženo do statku, a že je jí za něj zodpovědný.

Ale takové šepty on ze svého nitra vypuzoval, okřikoval a sluchu jim nepřál. „Nedělám nic zlého!“ ubezpečoval se a ještě-li vzpomínka na Evku se v něm příčila, i tu umlčoval: „E, copak, to bylo jen jednou. Žádnej vo tom neví a teď je Eva zase ve světě a jistě se sem ani vícekrát nevrátí!“

A aby se stal úplně klidný, šel do hospody a tam si dopřál nanovo.

Přišlo jaro - orání, setí, ale Jaroslava letos nic ta práce nebavila. Tak mu nějak nešla od ruky a tolik se mu zdála těžkou - čím to jenom bylo? Z pole rád utekl. Nechal všechno čeledínovi a dal mu celou důvěru. Od čeho jej má, než aby pracoval za něho?

Jak býval pošetilý, myslil si teď, že také sám dřel a lopotil! Není-li lépe zasednout chvilku v hospodě, popít, pojíst a jenom dohlédnout? Nu, a to zastane přece žena s matkou, jej k tomu není třeba. Bůh nebeský ví, kde najednou nabral ty podivné názory přece býval veselý sice, ale přec rozumný hospodář. Asi byl jejich zdrojem hřích, který jej ovládnul a jeho rozum zatemnil.

Všechno jeho pošetilé počínání pozorovala Andulka, jako dobrá, mírumilovná žena, a nemálo se nad ním sužovala. „Pro Krista umučenýho, kam to u nás povede?“ ptávala se sama sebe, když za dlouhých večerů

27$

na něho čekávala, u kolébky nemocného synáčka sedávala a zoufale se modlívala.

„Bože, třebas v Tebe nevěří, přece se smiluj nad ním a dej mu ňáký lepší vnuknutí - ne-li kvůli mně, teda kvůli těm malým červíčkům.“

Přišel domů pozdě, páchnul pivem a lihem a měl matné oči, když mu šla otvírat. Klopýtal do světnice.

„Proč nespíš?“ chraptěl a zastavil se nad kolébkou:

„Eště je to živo?“ blábolil. „Takový děcko mět, to je ostuda,“ a vrtěl hlavou.

Plna bolesti zvedla bídného synáčka a vinula jej horoucně k srdci. „Mlč, šak Pámbu dá, že se sebere, uvidíš. A všecko bude dobře, jen ty buď zas jakos bejval,“ obrátila k němu prosebně krásné oči.

Zasmál se drsně: „E - Pámbu dá - nejni žádnej dyby byl, proč by tejral nevinný děcko?“ Nechtěla se s ním hádat, vědouc dobře, že pro opilého člověka je škoda každého slova. Povzdechla jen a byla ráda, když ulehl ke spaní.

Však nebylo dost na tom, že Kudrna pil a hýřil, on začal také hrát karty. To jednou ho kamarádi zlákali, aby si hodil mariáš, že ho umíval za svobodna, jen ať to zkusí, že budou hrát krejcarový.

Zahrál si a prohrál; nechtěl se dát odstrašit a hrál dále, až prohrál pár korun. Pak měl zlost a hrál, aby je dostal zpět, a když vyhrál, zase nechtěl odejít, aby neřekli, že je špína, že utíká, když má výhru v kapse.

Tak se naučil i hrát, a že neměl v kartách štěstí, obyčejně prohrál. Zlobilo ho to a hrál podruhé zas, aby dostal prohrané zpět. Když se o tom dozvěděla Aninka, zalomila rukama. „To bude naše zkáza,“ řekla a hořce plakala, muže prosila, ale vyvolala tím jen domácí mrzutost. Jaroslav se na ni utrhl, udeřil pěstí do stolu a rozkřikl se urputně: „Mlč a dej mi pokoj starej se vo svý hospodářství, já si můžu dělat, co chci a jak chci, ty mi nebudeš poroučet!“

28$

S hrůzou pozorovala Andulka i panímáma, že hospodářství hyne, že čeládka nedbá, a ať dělala Anda, co chtěla, nemohla dohonit, co zameškával hospodář. Děti jí daly mnoho opatrování; k tomu měla plno drůbeže a domácnost vyžadovala všechen její čas. V poli se dělala práce ledajak a čeledín hospodařil pro sebe, o tom se přesvědčila Aninka sama, když jej přistihla, jak kradl pytel ovsa.

Hospodářství šlo teď bídně a panímáma to těžce nesla. Čím to jenom bylo, že hospodář z domova utíkal? Vždyť měl tak hezkou a milou ženu - což ho nedovedla k sobě a k domovu připoutat?

Tak se divili i rodiče Andulčini, když se doslechli, jak teď dělá Kudrna. Matka přijela schválně k mladým, a ne aby snad byla domlouvala zeti. Po svém zvyku napadala dceru a pustila se do ní. „No, co je to za způsob, tos ho nechala tak se spustit? To s ním musíš ňáko špatně zacházet! Koukni se na pořádek u nás! Eslipaks viděla, že by tatínek někdy do hospody koukal nebo se vopil? Nikdá né, a to je moje zásluha. Já jsem si to uměla zavonačit. A taky tatík za mlada rád si z kopejtka vyhodil, taky se rád napil a karty hrál, ale já, pane, jsem se tomu vopřela, šla jsem pěkně pro něj, mezi společnost jsem stoupla, dupla, pěstí na stůl práskla a karty jsem mu vyškubla a rozházela. No, a bylo po hraní, tatík se styděl a radši domů se mnou šel, než by připustil, abych eště jednou tak vystoupila. Eslipak taky pro něj chodíš?“ udeřila na dceru.

„Ba ne, maminko, já se stydím,“ přiznala se dcera, „bojím se, abych neudělala hanbu jemu a sobě taky.“

„No víš,“ posměšně si vzkřikla panímáma, „to se hanby bojíš, ale zato se nestydíš, když přijde domů vopilej, a až vám přijde statek na buben, to se nebudeš stydět? Jenom se pěkně seber, na nic nedbej a jdi pro něj. Neboj se nic, postav se a chcej,

29$

aby šel s tebou domů. Uhlídáš, že ho tak napravíš!“ Doma muži vypravovala o tom, co zvěděla. „Nezdál se bejt lehkej, když se brali, a přeci je. A holka jako puťka - jen trpí a nevozve se. No, ale snad se von zasejc vobrátí, dyž to za svobodna nedělal. Toho je vinna Andula, že ho neumí k rozumu přivést a doma udržet!“ Tatík však nesouhlasil se ženou a zasmušil se. „Chudák Anda,“ řekl po chvíli, „má už takovej osud. Jednoho jsme jí nedovolili vzít, protože se rád napil a hrál, a do druhého jsme ji skoro přinutili, kterej nejni lepší.“

„Ale má pěknej grunt,“ mínila matka, „a co měl Ruda Rychtaříků? Nic, než pěknou personu a šikovnou hubu, každou holku vomámil; sám byl tkalcův syn a ani chalupu nemají.“

„Inu mládí. Nehledí na statek, ani na peníze. Líbil se jí, že byl světem prošlej, na vojně se naučil pěknejm způsobům a řeči umí víst, jak voda plyne; to se Andě líbilo. Ale je to hodný děcko, nestavěla se nám, žádný truc nevedla, podvolila se, jak jsme chtěli, a za to zaslouží lepší osud - ne bejt tejrána. Měl bych chuť sám se tam podívat a Kudrnovi domluvit; ale nemám na to takovou vejřečnost.“

„E - byť doma,“ rozhodla rázná panímáma, „já tě znám, ty se zdaleka na někoho strojíš a zblízka mu neřekneš nic. Jen je nech, jsou svojí, ať si poradějí sami, jako jsem si já s tebou poradila.“

A panímáma si tím více hlavu nelámala a dceru zůstavila samu sobě.

Však Anda neměla ani k matce moc důvěry. Bývala vždy až příliš přísná a rázná a dcery nepolitovala, ani dokud byly malé a přišly k nějakému úrazu.

„Patří ti to,“ říkala. „Nemuselas tam lízt.“ Nebo: „Mohlas ho nechat na pokoji!“

Stěžovaly-li si děti, že jim někdo z cizích dětí nadává, ptávala se matka: „A jak tys mu řekla?“

30$

„Vinco. Nebo Franto,“ odpovídala dceruška.

„Řekni mu podruhý Vincíčku, Františku a von ti řekne Aninko a Toničko,“ dala jim naučení a víc nemluvila.

Ani teď si Anda nežalovala, nesla sama svůj kříž, jen matka mužova byla její důvěrnicí a milý Pán Bůh na nebi. Děti byly jí vším a jen toužila, aby se Vašíček polepšil, a prosila, aby jí zůstaly obě ty děti naživu.

Na pouť přišla sestru navštívit Tonička. Matka ji vypravila, aby u Kudrnů přezvěděla, jak to tam teď chodí, a otec jí pošeptal: „Pozdravuj Andu a řekni, že si na ni pořád myslím.“ Před ženou se skoro styděl za takovou slabost, ale v duchu se opravdu dcerou stále zabýval.

O pouti byla muzika a Tonička si tentokrát vzala s sebou „bálové“ šaty, aby je u sestry provedla, a proto se chystala Aninka jít také k muzice. Ač jí nebylo valně do tance, myslila si, že se snad muži zavděčí, půjde-li s ním do zábavy, a chystala si šaty.

„Vy tu, maminko, Vašíčka ňák zavopatříte, viďte,“ doptávala se tchyně, když žehlila své vyšívané škrobínky.

„I toť víš, děvečko, co budu moci, udělám, aby neplakal,“ ochotně slibovala stará, těšíc se, že snad mezi synem a snachou nastane narovnání, že bude Jarouš rád, když s ním půjde. Tonička byla plná veselosti, až se jí Anda usmívala, jak se těšila a švagra si zamlouvala: „Ale kdyby se mnou žádnej netancoval, nenecháš mě sedět, viď, provedeš mě aspoň ty?“

I Jaroslav byl v dobré míře, zase jednou se žena chystá s ním, zase půjdou spolu, jak chodívali, zase se budou sousedé obdivovat, jak to té jeho ženě sluší, že vypadá štíhlá a jemná jako paní z města.

Celý den uběhl v přípravách; Tonička se bavila s malou Mařenkou, která se začínala kupodivu na

31$

nožinky stavět, výskat a ukazovat prstíčkem po všem, co se jí líbilo; věděla, který že je táta a která máma, kde je bába a teta, pejsek a kočička; tvářičky měla buclaté a červené nožičky jako „podstavníky“, jak babička říkala; dítě, až radost se na ně podívat.

Vašíčka chovala paska; ten byl smutný a žlutavou tvářičku měl stařecky vážnou, nožičky slabounké a ohromné bříško nápadně nadmuté. Ale byl celý den dosti pokojný, takže si všichni slibovali příjemně strávit večer.

Ale nebylo souzeno Anince, aby se dnes pobavila s mužem a se sestrou u muziky. Když přišlo k večeru, začal Vašíček být nepokojný, dal se do křiku a kvílel tak úpěnlivě, až se srdce svíralo všem, kdo ho slyšeli. A začalo zase stejné mučení jako obyčejně. Vařil se heřmánek a dávaly se obkládky, matka i babička hýčkaly, až byly zpocené; otec utekl ze světnice a Tonička se dala do pláče nad malým mučedníčkem.

Bylo po muzice, neboť dítě nebylo k utišení a Anda prohlásila, že nemůže odejít, že by jí srdce puklo, kdyby měla tančit a vzpomněla na děťátko, co asi doma vyvádí.

Jaroslav, ač zpočátku byl také pln soustrasti a starosti, teď dostal zlost a zasypal ženu výčitkami, proč se nemůže také jemu trochu věnovat, proč pořád jen dítěti.

K muzice šel přece, to kvůli Toničce, jak řekl, aby se jí radost nepokazila; ve skutečnosti ale rád utekl z toho křiku z domova a uchýlil se do hospody.

U muziky byla celá vesnice, ba i z okolí se sešlo hostí, že byl sál natlačený a v tanci jedna motanice. Chasa si naříkala, jak se to darebně tančí, že necítí lokty a boky od samého šťouchání, ale přesto tančili všichni jako divocí, až z nich pot jenom kapal.

Jaroslav prvně vzal švagrovou na kolečko, ale více toho nebylo třeba. Dnes tu bylo chasy dost a dost

32$

a z Toničky se začínalo dělat hezké děvče, proto nepotřebovala více švagra, ale tančila kousek za kouskem bez oddechu, až jí tváře hořely jako růže a bílá halenka na zádech od upocených rukou už nebyla bílá, ale přišedlá.

Když to děvčata Toničce říkala, měla z toho radost. Copak je do toho, přinést čisté šaty od muziky! To je důkaz, že děvče mnoho netančilo. Ale přijít umačkané, ušpiněné, pak je vidět, že bylo jako „na dračku“.

Kudrna dnes moc netančil. Měl ještě v paměti poslední zábavu, při níž tolik bouřil a Evky se chytil. Při té vzpomínce se mu krev studem nahrnula do tváře, a proto se nechtěl zase tak rozkřepčit; raději sedl mezi sousedy, usedlíky, a počínal si také umírněně.

Jenže nevěděl, že to bude jeho zkáza. Strejcové se dali k jedenácté do karet a vybídli Kudrnu, aby si hodil s nimi. Zdráhal se, nechtěl hrát, ale nutili ho, pobízeli, až si dal říci, nu a - „jednou do kola“. Rozumí se, že to jednou nebylo.

Už bylo po půlnoci, už ke druhé hodině a Jaroslav hrál stále. Ruce se mu třásly, na tvářích měl rudá kola, obličej zbledl, chřípě nosu se mu chvěly a svaly na tvářích poškubávaly.

Štěstí, jako vždy i dnes, se obrátilo k němu zády a on prohrával. Měl už prohráno nejen co měl u sebe, ale kolik stovek už mimo to a pořád prohrával.

Teď už nehrál se zdejšími sousedy, usedlíky, neboť ti, vidouce, že hra se stává stále hazardnější, jeden za druhým jí nechávali a od stolu vstávali. Zbyl tu jen koňský handlíř Linka, který se k muzice také natrefil a před půlnocí k hráčům přisedl. Měl v opasku Kudrnovy peníze a dosud tu s nimi seděl a podpaloval jeho vášeň. Pak krejčovský pomocník Novák a zedník Zelený, ti vzali po sousedech karty a mrkali na sebe radostně, jak dnes toho sedláka „vezmou“.

33$

„Jen plať, sedláče nacucanej,“ povídali si prve venku a že Kudrna rychle pil na své rozčilení, hráli si do ruky i s Linkou, který byl vyhlášený karbaník.

Jemu karty nesly více než obchod s koňmi, téměř byl jimi živ a dnes měl přímo žně - hoj, do rána ještě dlouho, to ještě Kudrna hodně peněz pustí. Tonička, která tančila jako divá, zapomněla, co jí matka doma kladla na srdce, aby si švagra všímala, jak se chová, a že snad i Anna ji proto s ním, vypravila.

Zapomněla na něho i na celý svět; tak moc dobře se bavila, že si nevšímala ničeho.

Teprve když se šla k švagrovi asi ke třetí hodině napít, všimla si, že je opilý a že hraje karty, a napadlo ji, že by bylo nejlepší, aby už šli domů. Začala tedy na něho naléhat, že ji bolí nohy a taky hlava a že by se patřilo podívat, jak se daří Vašíčkovi.

Rozumí se, že Jaroslav nesouhlasil. „I šak si eště zatancuj,“ povídal těžce, „ať víš, žes byla u muziky. A děcko vony ženský doma vobsloužejí.“

Tonča chvilku postála nerozhodně u něho, ale když uviděla v banku stovky, dostala strach; vytratila se z hospody a upalovala domů. Stará panímáma spala, vzala si Vašíčka k sobě a on teď k ránu konečně usnul, ale Anda oblečená chodila po světnici.

Bála se usnout, že by snad neslyšela, až muž s Toničkou přijdou a budou klepat, a měla také starost, co tam dělají tak dlouho, neopil-li se Jarouš, nebo nechytil-li se zas nějaké ženské jako tehdá Evy.

Přecházela po světnici a neveselé myšlenky jí kolovaly mladou hlavou. Trápilo ji nesmírně, že muž se tak spustil, že pije a hraje v karty. Vždyť ona se vdávala s tolikerými dobrými úmysly být mu dobrou ženou, udělat mu příjemným domácí krb, a byla si jista, že se mu bude doma líbit. Nebrala si ho z lásky, byl jí celkem lhostejný, srdce tehdy ještě nepřestalo

34$

krvácet pro bývalou lásku, ale během toho roku, co spolu šťastně žili, zvykla si na Jaroslava a začala ho mít opravdově ráda.

Jednal tehdy vždy jako rozumný muž a to se jí u něho líbilo. Žel Bohu, teď často nejednal mužně poddával se své vášni, a tím ztrácel před Aninkou na ceně. A protože ho milovala, bolelo ji nevýslovně, že se jí tak odcizil, a epizoda s Evkou, ač ani Anda netušila, že byla tak intimní, trápila ji do dneška.

Ó, cožpak to není bolest a ponížení, že sotva půldruhého roku spolu žili, když ona už ho nedovedla upoutat, když se k jiné přiklonil? A co toho bylo příčinou? Děti! Že se věnovala s celou duší a vším snažením dětem, hlavně tomu nemocnému, odpudila si muže, nechala si ho uniknout. Oh, což byla vinna?

Zkoumala sebe, ale vinu na sobě nenacházela; ne, ona plnila jen svou mateřskou povinnost. Cožpak není mateřství tím nejsvatějším úkolem ženy, což nemá před ním ustoupit každý jiný zájem, což nemá pro něho být obětováno všechno? Zdárný vývoj dítěte má být oběma manželům tím nejhlavnějším, pro péči o dítě mají obětovat vše. Žel Bohu, že jsou muži sobci a žárlívají i na malého křiklouna, že se matka jemu věnuje, že je mu více matkou, než manželovi ženou.

„Mý drahý děti,“ šeptala, hledíc brzy na zdravím kypící Mařenku na kolébce, jejíž buclaté nožičky byly odkopané a tvářinky se jí rděly pod zdravým potem, brzy na neduživého Vašíčka, těžce oddychujícího vedle babičky. Sepjala ruce nad nimi a klekla před starým černým krucifixem v čele světnice mezi okny.

„Oh, Bože,“ modlila se, „zachovej mi ty děti vobě pro potěšení i starání, pro vyplnění mýho života. Uzdrav Vašíčka a vrať mi muže, dej, aby se poznal, aby nechal špatného života, dej mu ňáký dobrý vnuknutí dyť tys moje síla a moje naděje. To je všecko vinno

35$

jen tím, že Jarouš v Tebe nevěří - dej mu znát, že jím vládneš, aby se vobrátil!“

Aninka daleko tížeji než na počátku manželství nesla, že muž v nic nevěří. Bolelo ji, když se jí posmíval, šla-li do kostela: „Kdyby sis sedla radši na zahradě a byla ráda, že máš chvilku pokoj, co z toho máš, že jdeš do kostela? Nic ti tam nedají.“

„Ba dají,“ říkala ona přesvědčivě, „přinesu si sílu a potěchu na celej tejden, je mi snáž a veseleji.“

„No vidíš,“ smával se, „a pak mi závidíš, že jdu do hospody, já se zas posilňuju a vobveseluju tam.“

Jeho smích ji bolel, ale nehádala se s ním, vědouc, že by ho nenapravila. Byla hluboce zarmoucena, ale nikoliv beznadějně; její víra byla příliš pevná, ona byla přesvědčena, že vše to jsou jen zkoušky, které pominou, a její nebe že se opět vyjasní.

V takových myšlenkách ji zastala Tonička, která přiběhla upachtěná a klepala na okno. Když jí Anda otevřela a dovnitř ji vpustila, ulekla se: „Ty jdeš sama? Kdepak vostal Jarouš?“

„Nechce eště jít,“ skoro žalovala sestra a šeptala: „Hraje karty a je trošku napilej.“

„Pane na nebi,“ lekla se mladá žena, „zase karty! Bože, že nemá trochu rozumu - dycky prohraje.“

„Jde to vo ňáký velký peníze,“ svěřovala Tonička už ve světnici, „viděla jsem, že mají v banku samé papírové desítky a i stovky.“

Anda mlčela, zato ale stará probudivší se příchodem děvčete sedla na posteli a začala lamentovat: „Kriste Ježíši, von se do záhuby připraví. Já nevím, co je to za nešťastný dítě, proč mi teď ke konci života jen soužení připravuje. Čím jsem si to zasloužila, to mám za mý šediny?“

Aninka, ač sama byla dosti sklíčená, chtěla tchyni těšit: „Neplačte, dyť von se pozná a zase se vrátí na pravou cestu.“

36$

Tonička odešla do světničky spát, ale panímáma i mladá hospodyně měly po spaní. Čekaly a čekaly, brzo-li Jaroslav přijde, ale když s prvním zásvitem ranním ještě tu nebyl, odhodlala se Anda, k čemu se dosud neodvážila - že půjde pro něho.

Byla to cesta jako na Kalvárii, stud a strach ji provázely jako smutní druhové; zahalena v plínu bála se, aby ji nepoznali ti, co se vraceli od muziky.

Tam ještě hrála hudba a zpěv podnapilé chasy mísil se v její vřískot; Andě se zdálo, že se tam otevírá peklo, a srdce jí bušilo rozčilením, když přestupovala práh hospody, a nohy ji sotva nesly ke stolu, za nímž Jarouš seděl a už sotva karty v rukou držel. Oči neměl skoro žádné, ty se mu ztrácely za opuchlými víčky, na tvářích měl podivné skvrny a nos mu svítil zdaleka, vlasy měl rozcuchané, špičky kníru mdle mu uvízly z obou stran úst.

Anda se zachvěla ošklivostí. Bože, je tohle její muž, ten hezký Jaroslav, který se dovedl postavit, promluvit a vystoupit jako studovaný pán?

Bolest jí projela, zachvěla jejím nitrem a trpkost jako pelyněk vstoupila jí do hrdla. Plna žalu přistoupila ke stolu, položila mu ruku na rameno a více zavyčítala než zaprosila: „Jarouši, prosím tě, proč nejdeš domů? Tady hraješ, peníze marníš a svý zdraví, mně i mamince bolest děláš a sobě hanbu!“

Hrdlo se jí svíralo, do očí stoupaly slzy. Obrátil se překvapeně a přihlouple se na ni zadíval. Byl už tak opilý, že stěží poznával svou ženu. „No, no,“ blábolil a nějak mu nešlo na rozum, že má taky ženu a matku, „dyť já přijdu, jen co - tento…“

„Ne, ne, pojď se mnou, pojď hnedky,“ naléhala a chtěla jej podepřít, aby mohl vstát. Přitom Kudrnovi karty vyklouzly, rozsypaly se po stole mezi odložené karty, i po zemi.

„Ale, paní Kudrnová,“ rozčiloval se Linka, také už

37$

napilý, ale dosud vědomý dobře, co dělá a mluví, „teď jste nám pokazila hru - copak to myslíte, vytrhovat nás!“

„Já myslím, že vod večírka už byste toho měli mět dost,“ trpce povídala Anda a tahala muže: „Nech to a pojď!“

Těžce sbíral Kudrna karty po zemi a když se chtěl postavit, vrazil do stolu, až by byl upadl. „Koukni se,“ vrčel na ženu, „tys toho vinna - nejčkom nevím, jak jsem to měl,“ a nemotorně karty skládal.

„Prosím tě,“ pobízela ho, „pojď!“ A už měla pláč na krajíčku. Oh, tak rázně nedovedla zahrozit jako maminka a snad to bylo k její škodě, ale ona byla celá sklíčená a bála se těch opilců.

„Ale, pane Kudrno, to bych já si nedal líbit, aby pro mě žena chodila, já bych jí pověděl - ta pěkně sedí doma a mlčí jak putička, jak se to patří,“ podpíchnul Kudrnu Linka, jemuž se jednalo o to, aby dobrou kořist oškubal do posledka.

„Bažeť, to já si taky ináč zavedu, až se vožením,“ souhlasil nakurážený krejčík, „já budu pánem, a žena bude poslouchat!“

Andou zachvěl hněv, nenávist proti těmto společníkům mužovým se v ní vzbouřila.

„Vy si to zaveďte, jak chcete,“ řekla ostře, „když myslíte, že je to hezký, vysedávat v hospodě a hrát no s Pánem Bohem. A jak to má zavedený můj muž, do toho vám nic nejni!“

Sama sobě se divila, kde té odvahy nabrala, ale nepořídila tím; neusadila hráče a muže popudila. Ve zmateném mozku rodila se mu obava, že nevypadá vedle své ženy dosti mužně, že snad se domnívají, že je pod pantoflem. Musí rychle dokázat, že on je ve své domácnosti pánem, a proto bouchnuv pěstí do stolu, až džbánky poskočily, křikl na ženu: „Jdi dóm, povídám ti - a hned!“

38$

„Ne, bez tebe nepůjdu, Jarouši, prosím tě,“ stavěla se k odporu, „já tě nenechám mezi takovejma lidma, kerý tě chtějí vobehrát.“

„Paní Kudrnová stavěl se Linka uraženým, „co to o nás mluvíte? Já jsem čestný člověk a tahle slova jsou pro mne urážkou.“

„I pro nás,“ volal Zelený a Novák mu přizvukoval. „Kdopak ho chce vobehrát - což je malý děcko?“

To ne, to Kudrna přece nebyl, a lekl se, aby se něco podobného o něm nemyslelo. „Povídám ti - hlídej, ať jseš venku!“ houkl na ženu a ukázal na dveře. „Budeš mi tu dělat vostudu? Počkej, já se s tebou vypořádám, až přídu dóm!“ a napil se na zlost, při čemž se celý polil a tak hnusně vypadal, že Anda už mlčela; obrátila se a klopýtala z hospody. „Bože,“ volala zoufalá k jasnícímu se nebi, které červánky zdobily, „což mi nejni pomoci, což ho nenapravím? Smiluj se - vem ho hospodám a vrať ho mně!“

Domů přišla s pláčem. „Nechce ít,“ propukla, když do světnice vstoupila, „má tam dobrý kamarády a ti ho zdržujou!“

Až před polednem doklopýtal Kudrna domů. Řeč s ním nebyla žádná, jak byl, tak se převalil a spal tvrdě až do druhého rána. Aninka chodila jako nemocná a stará poplakávala. Styděly se obě před čeládkou a také před Toničkou. Anda s ní namáčela prádlo a byla zamlklá.

Sestřička se na ni útrpně dívala a najednou povídala: „Jseš smutná kvůli těm kartám, viď?“ a když Anda mlčky přisvědčila, rozumovalo děvče: „Vida, Rudolfovi tě naši dát nechtěli, že si rád zahrál a zaflámoval, a von to dělá Jarouš taky.“

„To už byl nejspíš můj osud,“ pousmála se Aninka, aby zakryla, jak se jí poznámka sestřina dotkla. Zazdálo se jí, že by to byla snáze snášela po boku toho prvého, protože k němu ji vázal zápal první, mladičké

39$

lásky, ale hned se té myšlenky lekla, zdála se jí být hříšnou, a proto řekla sestřičce: „Jaká pomoc, musím to snášet. Jen aby Pámbu dal a Jarouš se napravil, abysme udrželi statek pro děti.“

„Pane, Ruda bude pánem,“ nehodlala od své myšlenky upustit Tonča, „dal se k četníkům. Už je z domova pryč a jak přijel na pouť, měl takovou pěknou uniformu, každej se po ňom vohlíd!“

„Já mu to přeju, že se mu vede dobře,“ zase netečně povídala Aninka, „ať von mi taky přeje dobrý.“

„I ba, von má zlost, že ses mu vdala, pořáde to v něm bouří; jak mě potká, hnedky se ptá na tebe, a to žes mu neměla udělat.“

„Bože, holka, nepovídej mi to!“ teď se utrhla Anda. „Nedělej mi ještě těžší srdce a hlavu, než mám!“ Tonča polekaně umlkla a Anda se šla podívat, spí-li Vašíček. Chovala ho babička a jak mámu shlédnul, natáhl po ní hubené ručičky. Vzala chlapečka na klín, přitiskla ho k sobě a jak pil, dívala se na něho a zase na muže, který na posteli vyspával. „Mý drahý dítě,“ říkala synáčkovi, „to je tvůj táta, tvůj, rozumíš!“ a tiskla ho k srdci celou silou mateřské lásky.

Oč přišel v tuto chvíli bláhový Kudrna, že neviděl svoji ženu a neslyšel její slova.

Oh, to se vstávalo druhý den Kudrnovi nevesele! Nejenom, že ho bolela hlava a celé tělo, že měl údy jako zpřerážené, na prsou mu dunělo, vnitřnosti jako vytrhané a v hlavě mu jen hučelo, ale když vzpomněl, co provedl, jak se zahodil, že s takovými hrál, a hlavně co prohrál, co všechno pozbyl, tu by byl nejraději utekl někam až na severní točnu nebo si zoufal.

Kdyby byl alespoň sám a nikdo si ho nevšímal, ale takhle musí hledět - ovšem jen zpod klapek, jinak se tvářil, jako by spal - jak matka semo tamo šuká po světnici, jak vzdychá a oči si utírá a žena, ta sice se

40$

tváří jakoby nic, to před čeládkou a sestrou, ale má tak tesklivé oči, že se Kudrnovi stahují útroby při jejím pohledu.

Dlouho dělal, že spí, až už slunce bylo vysoko a děti byly vzhůru; malá Mařenka přilezla po čtyřech až k jeho posteli, chytila se postranice, vstala a udělala na něho roztomilé „aha!“

Zachrul něco do polštáře a přitáhl si peřinu až přes uši; před tím dítětem se styděl nejvíce.

Leč ono nepovolilo, tahalo z něho peřinu a výskalo radostí, kdykoli mu zahlédlo obličej. Očinka mu svítila jako dvě lampičky, tvářičky se červenaly a buclaté ručičky dosahovaly tátovi na obličej.

I Vašíček se na kolébce probudil a začínal zase svou plačtivou písničku. Čeládka snídala a žena udílela rozkazy, co se dnes bude dělat; slyšel na zápraží její hlas a vzpomněl si, jak byl včera zlý, když prosila, aby šel už domů, a on neposlechl.

Konečně čeledín vyjel do pole a děvečka na trávu; Tonička od časného rána prala a panímáma vzala děti a šla s nimi na zahradu; bylo tak pěkně, škoda je nechat ve světnici. Však všichni lékaři, co je už s Vašíčkem vystřídali, byli svorni v tom, že dítě nejvíce ze všeho potřebuje čerstvý vzduch a výživnou lehkou potravu.

Té chvíle, co všichni odešli, využil Kudrna. Vstal a vyšel do síně, kde do koryta stále tekla pramenitá voda, aby se umyl. Voda byla studená, jako křišťál čistá, a ta mu lahodila. Vstrčil hlavu pod trubku a nechal si téci na temeno a týl, nedbaje, že se mu hrne po prsou za košili; bylo mu hezky a zdálo se mu, že se mu vrací rozum.

Žel, že s rozumem vracela se mu i paměť a stud, a on plival a frkal ve své lázni, jako by se nemohl zbavit té hořkosti, která mu šla z duše až na jazyk, trpkost to proti sobě samému.

41$

A tu najednou na zápraží kroky a slyšel mužský hlas: „Už se vyspal hospodář (digr-v2-rmr)? Mám s ním něco jednat.“

Ani zaprodanec ďábla by se tak nelekl, jako v tu chvíli Jaroslav známého hlasu. Poznal Linku. A hned na to ženin hlas, chvějící se potlačovanou zlostí: „Ne, eště spí; snad to můžeme projednat spolu?“

„I to né, paní Kudrnová, však mi nevadí, vzbudím ho,“ a už kroky zněly blíž. Jako by ho honil, tak utíkal Kudrna do světnice, mokrý vskočil do postele a přikryl se, že jen tvar pokrývky dával tušit schoulené tělo.

„Snad to nejni tak nutný,“ mínila rozhorleně žena už na prahu, „a počká to, ne? Dyť jste spolu seděli včera do rána - já myslím, že jste projednali všecko.“

„Ale kde,“ smál se Linka, „to hlavní teprve přijde,“ a už stál u postele, tahal peřinu a polechtával Kudrnu za krkem a po prsou. „Hej, kamaráde, to jsem já, tvůj přítel, slyšíš?“

Popuzený a dopálený sedlák vyskočil a houkl na vetřelce: „Dejte mi pokoj a jděte svou cestou, já nejsem za jedno žádnej váš kamarád a za druhý chci spát, rozumíte?“

„Ale, ale,“ dal se nuceně do smíchu Linka, „heleme se, jak zpejchnul pan Kudrna do rána - co to? No, ale buďsi, jen když se spolu vyrovnáme.“

„Co bysme se rovnali?“ na to Jaroslav, ale jaksi nejistě se na Linku podíval a pak hledal očima ženu. Štěstí, že tu nebyla, zůstala venku.

„Prosím vás, nedělejte se, jako byste nevěděl,“ ušklíbl se Linka, „dyť tolik jste eště neměl, abyste nevěděl, co se dělo a voč se jednalo. Vy jste prohrál pár koní, který jste vsadil, a já je vyhrál; jdu si pro ně. Mimoto pak mám u vás já pět stovek a Novák se Zeleným taky ňákej pakatel, nedělejte se, jako byste vo tom nevěděl, a bez dlouhejch řečí se vyrovnejte jako muž.“

42$

„Já - koně - pět stovek?“ poulil oči Kudrna a zesinal, jako by se o něj mátohy pokoušely. Že prohrál mnoho a zůstal dlužen, to věděl, ale že taky koně? Jeho koně, jeho pýchu, jeho lásku?

„Co, vy nechcete?“ ďábelsky syčel Linka. „Čestný dluhy platit se zdráháte? Chcete si dát do vočí naplít?“

„Vy lumpe!“ křikl Kudrna a zdvihl ruce zoufale vzhůru. „Tomu říkáte čestný dluhy, když jste mě vošidili, vodřeli, vobehráli - vošvindlovali?“ v slzách se mu lámal hlas.

„Co - my? Pane, my hráli poctivě. Ne, ne, to si líbit nedáme a vy zaplatíte!“

„Kdo mi dokáže, že jsem tolik prohrál?“ chraptěl Kudrna a sedal zpět na postel, nohy mu jaksi vypovídaly službu.

„Venku čeká Zelený a Novák, a i hostinskej byl u toho, chcete-li!“

„Darebáci, ničemové,“ křičel znovu Kudrna a opět vyskočil, „nic vám nedám, vemte si, kde chcete, pomoci se nedovoláte, protože musíte mlčet - hráli jsme jednadvacet!“

„No, nám to nic neudělá,“ ušklíbl se Linka, „vyjde -li to ven. Na pokutu nemáme a sedět pár tejdnů hm, jakáž pomoc, ale sedlák Kudrna, ten může platit a zavřenej bejt, to by byla kapitální vostuda. Nezaplatíte-li po dobrým, šetřit vás nebudeme.“

Slyšíc hlasitý hovor v síni, Andulka věděla, že se tu děje něco zlého, ba, ona to věděla hned, jak Linku uviděla. Po včerejšku byla zakřiknutá, ale teď si přece dodala odvahy a šla do světnice, aby se vmísila do mužových záležitostí.

Ustrnula, když uslyšela, oč se jedná, a nohy se pod ní roztřásly. Pár koní a ještě pět stovek! S výčitkou v očích se ohlédla na muže; oh, co to učinil, jak jen mohl být tak lehkomyslný! Ale vidouc jeho ztrhanou

43$

tvář a křečovitě zaťaté zuby, nemohla mu vyčítat, ani bědovat. Zbledla jen, oči se jí zalily slzami; mlčela chvilku, ale pak odhodlaně řekla: „Jarouši, nemluv s ním - dej mu koně a ať jde.“

„No vida, paní Kudrnová rozumí cti,“ usmál se Linka, „ví, že dluh z karet jest čestnej dluh, ale eště prosím taky vo těch pět set.“

Zdrceně se podíval Kudrna na svou ženu a sklopil oči. Doma nebylo peněz, věděl to, a v záložně také ne, protože si je vybral, aniž by o tom ženě pověděl. Musí si vypůjčit, a teprve potom Linkovi zaplatit. Je třeba s ním jednat slušně, alespoň do té doby.

Anda byla bledá a když Linka odešel, chtěla také vyjít, ale Kudrna ji zadržel.

„Andulko, prosím tě, nenechávej mě tu samýho, nebo se zblázním,“ a když se obrátila, povídal zkroušeně: „Viď, jsem bídák a nezasloužím si, než - jak ten Linka povídal - naplít mi do vočí.“

Andě ho bylo přes všechno opovržení, které se jí včera zmocňovalo, líto; cítila s ním, co asi prožívá a cítí; vždyť ztratil své koně, své miláčky, a také peníze, a to hodně, a ještě byl tolik před ní pokořen. Nic není pro ženu tak trapné, jako vidět pokořeného svého muže, protože všechny chceme uznávat velitele nad sebe povzneseného, nikoliv morálně pod sebou stojícího.

„Nejsi bídák, jen slaboch jseš, slaboch, kterej se neumí svej vášni bránit, a já tě lituju,“ řekla měkce.

Nevěděla, jak jej ťala těmi slovy do živého.

Nechtěl být slaboch a zbabělec, a přece jí musel přisvědčit. „Bože, já nevím, co to je ve mně,“ zanaříkal, „co se to se mnou děje, proč jsem se tak spustil?“

Z venku se ozývalo bědování panímámino, protože Linka právě vyváděl koně a ona se o všem dozvěděla.

Koně, nezvyklé cizí ruce a biči, vyhazovali zadky,

44$

a když je chtěl dostat ze vrat, ržáli teskně a ohlíželi se, jako by věděli, jaký je potká osud. Kudrna si zakryl tvář rukama, klesl na lavici a dal se do pláče.

Aninka chvíli bojovala sama se sebou, pak ale přistoupila a položila mu ruku kolem krku. „Seber se a buď zase mužem,“ řekla, aby ho povzbudila, „a všecko se nám zase vrátí!“

„Budeš-li se mnou a pomůžeš-li mi,“ vzlykl a chytil ji po dlouhé době do náruče, „přemůžu to všechno a bude zas jak bejvalo, uvidíš!“

Tentokráte měl Kudrna tu nejlepší vůli a umiňoval si svatosvatě, že zanechá karet a lehkomyslného života, aby zase nahospodařil, co zmrhal v kartách a pití. Najednou uznával, že to všechno hýření a užívání světa není s to dát člověku spokojenost a klid, že nejdůležitější je pokoj v domě a nejlepším přítelem že je oddaná, trpělivá a mírná žena; že všichni ti kamarádi od karet a piva ho jenom využívají, protože vědí, že může platit.

A když se teď podíval na své hospodářství rozumnýma očima, musel uznat, že vzalo velkou pohromu, po dobu jeho hýření že sešlo všecko; vozy, nářadí i stavení a dobytek, že mnoho ztratil a prodělal. Ženské nezastaly, co on lehkomyslně rozhazoval, protože se musely věnovat dětem, a čeládka se jich nebála.

Teď se dozvídal, že ho šidil čeledín, že dělal práci ledabyle a ještě se mu posmíval za zády. A podíval-li se do spořitelní knížky, v níž bylo uloženo ženino věno, ustrnul a zastyděl se sám před sebou. Jak se před ní zodpoví? Co řekne matce? A přece na to přijdou, že všechno vybral - to se přece utajit nedá!

Byl teď mírný a krotký jako nikdy, chodil tiše po domě a začínal zase pracovat. Přišly žně a s nimi plno práce, takže se mohl hned osvědčit. Snažil se, ale tak mu to nešlo, jako chodívalo; bylo mu tak

45$

divně, jako by chmura nad ním visela nějaká, jako by bouře se nad ním schylovala. Tak mu bylo pořád dusno a cítil se podivně sklíčený.

Žně letos také nedopadaly zrovna vesele, neboť bylo špatně zaseto, obilí příliš řídké, a že bylo dost sucho, zůstalo špatné a málo sypalo. K tomu byly pryč koně, volů jenom jeden pár - druhý z jara odprodal - a tak šlo i svážení pomalu. Několikrát obilí zmoklo a vypadávalo, když se konečně bralo domů.

Anda chtěla být také na poli a pomáhat, ale Vašíček byl tak špatný a Mařenka se právě rozběhala, takže obě ty děti potřebovaly stálý dohled a stará panímáma, ať dělala co dělala, nemohla zastat děti i vaření.

Tak musela Aninka zůstávat alespoň dopoledne doma, aby uvařila. Přitom se mluvilo stále o válce, že je za dveřmi, že se jistojistě něco semele co nejdříve, a proto bylo všem vskutku jako před bouří.

Panímáma, ač byla stále trochu nazlobená na syna, přece se lekala a prosila vroucně Pána Boha, aby nedal k něčemu dojít. Leč byla marná její modlitba; jinak bylo usouzeno a marné také dobré předsevzetí Jaroslavovo, že nahospodaří a napraví, co zavinil.

Najednou jako když se z černých mraků zablýskne, hrom zaburácí a příval jako průtrž mračen se spustí, tak vypukla válka.

Panímáma ruce spínala a jimi lomila, bědovala a plakala, a najednou zas cítila, jak má syna ráda, odpouštěla mu všechno a na nic nemyslela, jen jak ho vypraví a že ho snad ztratí.

Vážná a tichá byla Aninka; jak tiše nesla, když bouřil a hýřil, tak tichá byla i teď, v té chvíli úzkosti a ve chvílích loučení.

S první výzvou rukoval i Jaroslav.

Podivuhodnou duchapřítomnost a sílu tu osvědčila jeho žena; na nic nezapomněla, vše mu s sebou uchy—

46$

stala i mu připomněla, aby doma pořádek udělal, aby nic neopomněl, co bylo třeba zařídit.

Skoro ho zabolelo, že tak rozumně jednala, a ptal se sám sebe žárlivě, má-li ho ráda jako jiné ženy své muže, že ona nelamentuje, nevrhá se mu na prsa, nekřičí a nereptá, jako třeba sousedka Jarošová. To byli také mladí manželé, dosud bezdětní, ale měli jste včera vidět, co mladá žena vyváděla! Vlasy si rvala, sotva byla mobilizace vybubnována, na muže se vrhla, křičela a bědovala, až vlasy vstávaly, rukama nad hlavou lomila a „kerak tu budu bez tebe, kerak tě voželím a co si počnu“, křičela, a že do studny skočí, hrozila, Pánu Bohu vyčítala, a konečně se přede všemi před mužem na kolena vrhla a zapřísahala ho, aby nikam nechodil.

„Pane, ta má muže ráda,“ myslel si Kudrna a hořkost mu vstoupila do hrdla. Anda ho tak ráda nemá, jinak by nemohla být tak klidná. Najednou si vzpomněl na její první lásku. Toho jistě měla radši, pro toho by jinak vyváděla; ale on, Jaroslav, je jí lhostejný, jeho snadno oželí.

Tak za svou starostlivost a za svou heroickou sílu, s níž se přemáhala a muže se snažila povzbudit, měla Andulka jen neuznání a nedůvěru.

Nemohl to přenést, aby jí nezavyčítal: „Ty, se mi zdá, jseš ráda, že jdu, že nic tak nevyvádíš jako iný ženy.“

Usmála se: „Co by bylo platný zbytečný vyvádění,“ řekla rozumně, „to vím, že tě doma nenechají, že musíš ít jako na sta inejch, a tak nač ti dělat těžký srdce?“

„Kdybych tam zvostal, ty se budeš vdávat, jen to luskne,“ zpola žertoval a zpola vyčítal Jaroslav. Teď se Andulka opravdu rozesmála. „Zeť, to já jo!“ a dodávala: „Myslíš, že budou vdovy s děckama na rvačku? Holenku, i teď je svobodnejch dost a dost,

47$

a což teprve potom - kdopak by o vdovy stál?“

„Máš ty ale dobrou náturu,“ zarýpnul zas, „zejtra rukuju, a vona se směje.“

Kamarádi ho vytáhli do hospody, kde dnes pili i ti, co nikdy nepívali, na strach a lítost, na loučení. Tam bylo křiku a kdejaká stará vojenská písnička, všechny přišly na řadu. Někteří se kasali, že strach nemají, jiní plakali, každý podle své „nátury“, jakou kdo měl. Jaroslav se vmísil mezi ně; také si dal nalít a zazpíval s nimi:

{Vzpomeň na mne, má panenko,

až budu v poli stát…}

A vzal si do hlavy, že na něj žena vzpomínat nebude, že ho ráda nemá, a když pil čtvrtou, už bručel s ostatními.

Tu k němu přišla paní hostinská; položila mu ruku na rameno a že prý aby šel na chvilku s ní do pokojíčka vedle. Udiven vyvalil na ni oči, ale paní hospodská už mu ode dveří kynula a strkala ho před sebou. Však tam nebyli spolu sami, i hospodský tam stál s tváří tuze vážnou a oba začali s Kudrnou zase laskavě a zdvořile, že jako když rukuje, musí všecko uspořádat doma, co a jak, a že jako psala jejich Evička z Vídně…

Při té zmínce se Kudrna ještě více začervenal a ulekl se. Proč mu to povídají, co je mu do jejich Evičky? Proč to má poslouchat? Přesedal a otvíral ústa, aby řekl, že je mu jedno, co psala, ale ke slovu se nedostal; oba manželé ho drželi dlouho a mluvili do něho neúnavně.

Když se potácel z pokojíčka, cítil Kudrna, že bude potřebovat vbrzku hezkých pár stovek, a pot mu vyvstával na čele. „Ožebračuješ rodinu, padouchu,“ volalo mu něco v duši, co mocně se snažil umlčet a ubít pivem i lihovinami.

Těžce klopýtal v noci domů a marně v přeházeném

48$

mozku počítal měsíce, které uplynuly od té nešťastné muziky do dneška, a bručel si něco popleteného.

S domovem se loučil Kudrna krátce. Aninka dnes plakala a říkala si v duchu, že k ní muž nemá už žádnou lásku. Jak by mohl odcházet tak tiše, beze slova vroucího? Od rána obcházel hospodářství a nařizoval jen, co je kde třeba udělat, opravit a zařídit, ale sám se ženou zůstat nechtěl. Nemohl se jí dnes podívat do očí a dětí se zrovna bál; musel klopit i před nimi, vždyť, Bože, okrádal je pro cizí, veřejně pro cizí děcko, vždyť ta Eva je lehká ženština!

Bylo mu k zoufání a styděl se i matky, která od rána hořekovala a bědovala. Nejraději by jí byl řekl: „Neplačte, maminko, vždyť já za nic nestojím, těch slzí je pro mne škoda, jsem ničema a dobře vám bude, půjdu-li!“, ale k tomu ještě neměl dost pokory, a tak jen mlčel, svíral zuby a těšil se už, až bude pryč, aby žádného ani neviděl, aby na něho nikdo nemluvil a aby se ponořil někam v zapomenutí.

Ze vsi jich rukovalo několik, měli zjednaný povoz a když přišel čas k odjezdu, scházeli se na návsi. Koně měli po starém zvyku fábory a vůz byl ozdoben chvojí i kvítím, ač mezi rukujícími byla většina ženatých.

Ženy i děvčata plakaly, matičky bědovaly a chasa, i ti ženáči, zpívali a dodávali si kuráže. Všichni byli trochu podnapilí a zpěv jejich podobal se pustému hulákání.

Od Kudrnů vypravovali všichni hospodáře. Stará nesla Mařenku, mladá Vašíčka a čeládka vyběhla také ze vrat, aby ho doprovodila, i ten hnědý Sultán se mu třel kolem nohou a vrtěl ohonem, jako by věděl, že se děje cosi neobyčejného.

Jaroslav se k němu sehnul - nějak se mu stahovalo hrdlo - a popleskal ho po chlupatém hřbetě. „Tys

49$

hodnej, ty jseš můj kamarád, vid’,“ povídal psovi a musel si odkašlat.

Andulka mu podávala děti, než vyšli ze světnice: „Udělej jim, táto, křížek, a ty se taky pokřižuj,“ řekla, „jdeš na život a na smrt,“ připomněla mu a koutky úst jí škubalo. Byl by rád vzal děti jedno po druhém od ní, aby je zulíbal, aby je k prsům přitisknul. Teď najednou cítil, že i nemocného Vašíčka má rád, daleko radši než se domníval, ale netroufal si vzít jej od ženy. Vzpomněl zas na svůj poklesek a cítil, že není hoden to čisté dítě k sobě přivinout. A křížek mu udělat? Proč, když tomu nevěří - když nevěří vůbec v nic?

Letmo ho políbil, i dcerušku a obracel se k matce: „Buďte zdráva, maminko, a - a - dyť já se zas brzo vrátím!“ sliboval, aby zakryl, jak velmi je pohnutý, a shýbnul se a políbil matce ruku.

„Můj synáčku,“ štkala stará a třásla se všecka. „Pán Bůh tě vopatruj a Rodička Boží buď s tebou ach, Bože, pro co jsem tě vychovala?“

„Ando, sbohem,“ obracel se k ženě a jak ho vzala rukou kolem krku, zachvěl se, „pamatuj na mě - vodpusť mi,“ dodal skoro šeptem. Zdálo se mu, že by se mu nesmírně ulevilo, kdyby jí všechno pověděl, kdyby se jí vyznal, že by mu tíže spadla ze srdce, že by snáze šel. Ale jak - jak začít, a jak to říci, kde nalézt slov a jak se omluvit — ne, to nešlo, a pak - bylo už pozdě.

Kvapně se jí vyprostil a aby zakryl vše, co se dělo v něm, sebral truhličku i ranec a neohlížeje se, rychle odcházel.

Bylo mu úzko, když opouštěl otcovské prahy, když více nekryly jeho hlavu krovy dědičného statku, když stál u vozu mezi podnapilými druhy a naposled se ohlížel na milý statek.

Andulce se svíralo hrdlo; neuměla bědovat a hoře—

50$

kovat jako tchyně a jako sousedka Jarošová, jejíž nářek se rozléhal vesnicí. Ona mlčela při všech poutech, tak i dnes byla tichá a bylo jí líto, že jde Jarouš z domova tak klidně. A on zase si myslil, že žena neběduje, protože se ho ráda zbaví, a aby sebe trýznil ještě více, říkal si v duchu: „A má dobře!“

Selka Jarošová visela na svém muži, že se jí nemohl ani zprostit, bědovala a křičela pronikavým hlasem a volala ustavičně:

„Já tě ít nenechám, já tě nepustím - nebo mě sebou vem, nechceš-li, abych si hlavu srazila, abych do vody vskočila, abych si outrejch vzala!“

Matka ji chlácholila, tahala ji od muže a domlouvala, aby se umoudřila, aby to poručila Pánu Bohu a domů se vrátila.

„Nedržte mě, pusťte mě s nimi, já ho samýho nepustím!“ vykřikovala Jaroška, a když se jí muž konečně vyprostil a na vůz vyskočil, svalila se matce do náruče jako špalek a zůstala bez sebe.

Teď se volalo o vodu a selku nesli do domu, a lidé si říkali: „Je ten Jaroš šťastnej člověk, toho má žena ráda!“

I Jaroslav si tak myslel a neuvážil, že sám se loučí chladně a kvapně. Konečně vyskákali všichni na žebřiňák a kočí pošvihnul koně. Ženy se daly svorně do kvílení, děvčata mávala nyní hochům šátky a ti za pustého řevu, který měl být písničkou, rachotili ze vsi.

Ženy se vracely do stavení, postávajíce ještě tu i tam, sdělujíce si společný bol a smutné úvahy, kdy a jak se vrátí jejich muži a synové: „Ježíši Kriste, kterak to půjde bez hospodáře, co si počnem a jak budem žat, když rukovala i čeládka?“ Tak naříkaly a zdálo se všem, že se teď zastaví svět.

Anda nekřičela a nezastavovala se se žádným; šla se sklopenou hlavou do domu, nesouc Vašíčka; tchyně zůstala na návsi, aby hovorem svému bolu ulevila.

51$

Andu nebavily zbytečné řeči, ona měla plno starostí, jak bude hospodařit, kdo obdělá teď, v nejpilnější práci, pole, vždyť žně byly odbyté teprve zpola; ovsy a ječmeny ještě stály, bylo třeba silné ruky a i čeledín zároveň s hospodářem dnes odešel. Co svede slabý pohůnek, který byl jako hrouda, jehož našli večer, kam ho ráno postavili?

Ovšem, dalo by se přijednat, ale Andulka dala poslední hotovost muži s sebou a teď zůstala bez krejcaru.

Co odprodat? Mléko a máslo ve žních se spotřebuje doma, a vejce - oh, ty ji nevytrhnou. Bude nutno asi vyzdvihnout ze záložny; bylo jí líto zase vybírat z hotového, když v poslední době Jarouš tolik pozbyl, i o koně přišli. Zapudila neveselé myšlenky. „Dyť Pámbu dá, že zase ňák bude,“ těšila se a šla po práci.

Matky a ženy myslely, že se zastaví svět po odchodu jejich mužů. Ale svět se točil dál, nezastavil se ani běh času.

Nu, a ženy si začaly pomalu zvykat. Napřed hrozně bědovaly a šílely skoro, když muži jeden po druhém odcházeli na bojiště, ale pak se utišily a oddaly se nutnosti.

Co jim také zbývalo jiného? To už tak zařídila Prozřetelnost, že každý se dá nahradit, že po žádném nezůstane prázdné místo. Když přišla na ženy zkouška tak veliká, přišla jim také velká síla. Že se nedostávalo mužů, daly se samy do mužské polní práce a bylo k podivu, jak brzy se jí naučily a jak jim šla dobře.

Tak bylo i u Kudrnů. Anda si zvykla na kosu i hrabici, naučila se zapřahat voly a řídit je, ba na podzim vzala i rádlo a začala orat, a že to šlo pomalu s rádlem, začala se to učit s motákem, i troják vzala, a šlo to všechno.

52$

Tchyně ji obdivovala: „Bože, Andulko, kdo by v tobě byl hledal tolik šikovnosti, když jsi k nám přišla, taková slaboučká a outloučká, jako slečinka z města. Inu, ale to je všecko vychování, vona vás maminka dobře vedla.“

Andě lichotila ta chvála a uznání a činila se ještě více. Copak o práci, tu zastala, s tou jí šlo vše dobře a snadno, hůře bylo s penězi, s těmi už to bylo horší. Sotva se vzpamatovala z leknutí, když jí ve spořitelně řekli, že tam zbývá ze všech těch tisíců jen 54 K, to že si pan Kudrna během zimy všecko vybral. Doma se do knížky nedívala. Vzala ji z truhly, když do města šla, a teď zůstala jako podťatá. Tak se jí kolena rozklepala, že sotva stála a zima jí roztřásala, ač venku byl teplý den.

„Jarouš - Ježíši Kriste, co ten člověk myslel?“ šeptala si, sestupujíc ze schodů, a musela si sednout na chvilku v parku na lavičku. Zrovna jí šla hlava kolem. Její věno! Nebylo jí líto peněz, copak o ty, necenila jich nikdy nad jejich zásluhu; věděla jenom, že jsou proto, aby jich člověk užil v čas potřeby. Ale že je ledajak promarnil, to jí bylo přece líto a měla strach, co by řekli rodiče, kdyby to zvěděli.

Copak tatínek, ten má přece uznání a sám prý si také, jak maminka povídala, zamlada rád z kopýtka vyhodil, ale maminka! Ona je taková přísná a tolik hned hubuje - ne, ta se to nesmí dozvědět, jí to Andulka nikdy, nikdy nepoví. Proč, proč musí tajit mužovo jednání, proč se nemá čím pochlubit, proč nesmí být pyšná mužovými skutky?

Zaplakala si tam na té lavičce. A kdyby ho alespoň neměla ráda, ale to ona teď, co je pryč, cítí více než kdy před tím, že je jí drahý a blízký, a že svaté pouto je váže, jehož stužkami jsou ty dvě děti. A co řekne panímámě? Bude mít bolest, že zase vyšla najevo nová Jaroušova chyba, bude plakat, bude se trápit

53$

a lamentovat, a toho se Anda tolik bála. Měla tchyni upřímně ráda, ona s ní vždy tak pěkně jednala, daleko lépe než vlastní maminka, která jen hubovala; i bylo jí jí líto. „Já jí to neřeknu,“ rozhodla se a umínila si: „Budu se starat sama, jak se dá.“

A zase duševně silná vstala a vykročila k domovu. Však to nebylo snadné, tak sama všecko nést a o vše se starat a nesvěřit se; to hlavně - nesvěřit se.

Ženě je těžko bez sdílnosti žít a hlavně snášet starosti a křížky, ona potřebuje důvěrnici nebo důvěrníka.

Někdy Aninka ani spát nemohla, tak jí lezlo všechno do hlavy, bála se dluhů, a přece cítila, že se bude muset dlužit, a zase aby žádný nevěděl! A ještě nebylo té starosti dost. Než odešel Jaroslav do fronty, psal ženě dopis. „Prosím Tě, Andulko,“ psal, „nehněvej se, že Ti starostí přidělávám, ale nutně potřebuji pět stovek. Já vím, že je to moc a že nemáš žádnou hotovost, ale nemůžu si pomoci - vrátím-li se, přičiním se, abych zase všecko nahradil a všecko vrátil! Vypůjč si třeba u Steina v městečku v trafice na směnku; kaventa nebudeš potřebovat, protože máš půlku domu, a ta je čistá, to Ti každý půjčí. Ale žádnému to neříkej, ani mamince ne, ani Vašim v Lískové. Peníze mi poukázkou pošli sem, ale udělej to hned, dokád jsem tady.“

Anda byla sklíčená, že sotva si mohla vydechnout. Takové peníze! Nač je jenom potřebuje, vždyť na cestu už mu poslala, co žádal a potřeboval. „Co jenom ten člověk myslí?“ ptala se sebe zas a chtělo se jí tolik plakat a někomu si postěžovat, ale neměla komu, a plakat nesměla, aby to čeládka a panímáma neviděla. Ptala by se, chudák stará, co se jí stalo, co pláče, a ona, Anda, přece nemůže povědět. Jarouš ji o to žádá, i ona sama to nahlíží. Nač dělat panímámě těžké srdce; dost na tom, že ona sama sotva dýchá pod tou starostí.“

54$

Její mladá třiadvacetiletá hlava byla sevřená starostmi jako kleštěmi; zdálo se jí často, že to všechno sama ani neunese, a musela sbírat denně všechnu energii, aby své velké hospodářství ovládla, aby obě děvečky i pohůnka na uzdě udržela a všemu postačila.

Jen v jednom měla teď najednou velkou úlevu, a za to děkovala denně Bohu. Její synáček se náhle polepšil; nebylo to po žádném léku, po žádné radě, po nějaké změně v životosprávě. Sama od sebe nemoc jako by byla prchla. Snad se lekla její mateřské lásky, nebo uznala sama, že má ta mladá žena těch ostatních trampot až přespříliš, či pomohla přece ustavičná péče nebo vřelá modlitba?

Kdož ví, jisto jen, že se to s Vašíčkem jako zázrakem obrátilo. Klouče přestalo v noci ponocovat; spalo od večera až do rána a za svítání nevstávalo s křikem, ale ohlíželo se po snídani.

Kozička bílá, bezrohá, kterou Andulka jen kvůli dětem držela, už sice teď na podzim příliš nedojila, ale přece toho bylo ráno hrníček, a ten stačil Vašíček vypít; držel si ho za ouško a popíjel, až babičce radostí slzy do očí stoupaly. „Přeci z toho nebohýho děcka něco bude,“ těšila se a vzdychala, „aby ho tak viděl táta!“

V několika týdnech zrůžověly Vašíčkovi bledé tvářičky a vyplnily se, pleť jeho omládla a už i smích chlapečkův se mísil v rolničky smíchu Mařenčina. Začal lézt a před samou zimou se sám od sebe rozběhal.

To bylo radosti nad prvními krůčky, babička je po svém zvyku oplakala a maminka zapomněla na okamžik i na svoje starosti, na hospodářství, Jarouše a na všecko, viděla jen zestatnělé svoje děcko.

Slýchala často starší matky vyprávět, že nejmilejší, nejdražší je matce dítě, se kterým nejvíce zkusila, a teď se o pravdivosti toho rčení přesvědčila. Měla stejně ráda obě ty děti, ale Venouška častěji brala na

55$

klín a tiskla ho k srdci úžeji. Dal tolik práce, tolik piplání, a přece to nebude nadarmo, dočká se na něm radosti.

Anda nebyla po své matce. Ta byla přísná na děti a nějakého mazlení byla daleka, vychovávala je téměř sparťansky a skoro tvrdě. Uměla dcery honit od rána do večera a chtěly-li večer chvilku na náves mezi chasu, musily si to perně zasloužit; jako naschvál ukládala jim co nejvíce práce, a sotva dodělaly jednu, hned věděla zase o jiné.

Andulka se vydařila po otci, ač energická, přece měkká a citlivá. Často závidívala druhým děvčatům, se kterými maminky hovořily, jimž rozuměly a poslouchaly jejich dětské povídání. Ona mohla matce o čemkoli začít, vždy byla okřiknuta, že jsou to „třesky plesky“, aby si to nechala a šla po své práci. Nestála rázná selka o důvěru svých dcer, protože nevěděla, jak vlastně se žije v rodinách, kde umí matka být přítelkyní svých dcer, první kamarádkou a zpovědníkem zároveň. Tam je matka prosta strachu o dceru, neb ví o všem jejím počínání a může ji včas varovat a jí poradit, a dcera naproti tomu nemusí se svěřovat děvčatům, která ji často zradí a jí se vysmějí, nemusí bezradně se ohlížet a hledat důvěrnici u cizích a potká-li ji mladistvý bol, má ho kam zanést, má srdce, na němž se může vyplakat.

To všechno postrádala Andulka a cítila to už za svobodna, když ji stihnul žal prvé lásky, a cítila to tím více teď, kdy na ni dolehly starosti a tíže opravdového života. Proto si umiňovala, že se vynasnaží, aby její děti měly život lehčí, aby jim vždy rozuměla, aby k ní mohly přijít s důvěrou. Její srdce plesalo radostí, že se hošíček sebral, a viděla v tom obratu přízeň nebes.

Jaroslav už odešel do pole a psal tu a tam lístek plný stesku na těžký život a vzpomínek na domov.

56$

Andě se zdálo, že teď vřeleji píše než mluvil; a tak odpouštěla rychle všechno a zapomínala na tu zlou poslední dobu, kdy hýřil a ubližoval jí, a vzpomínala jen na první rok svého manželství, kdy byla šťastna.

Ach ano, pravdu měl ten básník, který řekl; že nejkrásnější bývá vždy to minulé. Tak i Andulce se zdály kouzelně krásné ty večery, kdy spolu sedali na zahrádce při měsíčku a tolik si povídali. Jarouš býval veselý a měl ji rád, choval se k ní jako milenec a sliboval jí, jak budou šťastni, až přiletí vrána a ze dvou budou tři.

Bože - a jak se všecko změnilo; příchodem dětí jako by láska byla od nich utekla. Jarouš snad žárlil na děti a přestal být milencem. Takové vzpomínky Anda zapuzovala a vracela se jen k tomu krásnému.

Tak nadcházela zima a končila se práce v poli. Mladá selka si trochu oddechla; odpočine si přes zimu, nabere zase nové síly. Ucuchala se za ten podzim, že teď se na odpočinek těšila; nezvyklá práce ji znavila, i ty starosti. Vždyť všechno leželo jenom na ní.

Panímáma přinesla peří a chystala draní, pozvala půl vsi k dračkám a těšila se na svoje staré vrstevnice, že přijdou na řeč. Vždycky si ráda popovídala a ulevilo se jí pokaždé, když se vymluvila. Při draní se, pane, něco semele! Převrátí se živí i mrtví, mluví se pravda i lež, veselé příhody i smutné; povídá se o strašidlech i o světýlkách, přemelou se všechny zamilované párky a všecka manželství ve vsi i z okolí; mluví se o nemocech a radí se hned, co pro kterou je nejlepší, co pro nátku a pro suché loupání, co slouží mladým děvčatům a co stařenkám. Povídá se, kde která žena porodila, byla-li vdaná nebo svobodná, jak jde k duhu děcku, jak mu říkají, kdo byl kmotrem, kterou měli babičku a co vařili o křtinách, jaké měli buchty a mnoho-li dávali výslužky. Z toho se přeskočí na vaření, jak která dělá koblihy, aby tuze nepily, jak tu nebo onde připravují zelí

57$

a z toho hned zase jsou v řeči kde už nesou slepice a jak opatřit chlívek, aby nezchromla přes zimu mladá prasátka.

Panímáma Kudrnová se na dračky letos těšila. Bylať pravou ženou, a ty všechny rády mluví; prosím vás, co je to za ženskou, která je nemluva! Ne nadarmo se říká: jak k řeči, tak k dílu. Obyčejně taková repetika, které řeč jenom plyne, bývá také do práce jako jiskra a práce od ní jenom lítá.

I Andulce chodívala řeč dobře, ba ona se uměla tak pěkně a lehce vyjadřovat, že bylo radost poslouchat, mluvila-li, jenže letos jí nebývalo vždy do řeči, často se zamyslela a upadala v mlčení.

Proto se panímáma zvláště těšila na draní a s radostí opravdovou vítala první dračky do stavení. To bylo v posledních dnech listopadových, kdy meluzína už fučí v komínech a déšť se sněhem smíšený honí se jako oblaka po osiřelé návsi. Někdy se přivalí studenější proud sněhu a zavěje ostrou krupicí do oken, jindy přimrzá déšť až při zemi a tvoří se nádherná jinovatka na stromech a trávě, jako stříbrné nebo diamantové třepení.

Ty nádherné jinovatky jsou ozdobou, ale i zhoubou našich lesů. Sotva přijde podzim, přivalí se mlhy, namrzají na stromech a tvoří překrásné krystaly na všem jehličí i holých větévkách listnatého stromoví u silnic. A běda, když přijde obleva; pak zvlhnou ty spousty našedlé mlhy a stromy se lámou pod tou tíží; často jako sirky jsou zpolámané jejich vrcholky, ba i vyvrácené s kořeny bývají staré borovice a mohutné jedle a smrky.

Ač teprve listopad, už se honí vichřice a milo je posedět ve vyhřáté světnici. U Kudrnů měli taková kachlová rozpraskaná kamna, ale hřála, k tomu jim pomáhala pec, a proto tam bylo jako v lázni. Kolem kamen stála lavice, na níž se příjemně sedalo,

58$

a nedaleko nad stolem svítila jasně velká lampa na silném drátě zavěšená u stropu, takže i tam bylo světlo a dalo se případně číst. Při tom pomyšlení panímáma si poplakala. Tam sedával v zimě Jarouš a četl noviny nebo knížky, někdy čítal i nahlas při draní a báby poslouchaly. Kde letos, chudák, asi sedí? Patrně někde v zákopech…

Panímáma si ještě utírala oči, když se dračky sešly, a sdílela s nimi svůj žal. „Žel, žel,“ kývala stará Koželoužka, matka sousedky Jarošovy, „dočkaly jsme se to časů, můj Kriste Ježíši, ach jo!“

„A mladá už nejčkom tolika nevyvádí?“ ptala se panímáma Kudrnová s účastí.

„Inu, co má dělat, chuděrka? Nezbejvá jí, než se s tím smířit a jenom se modlit. Eště že je to dítě tak nábožný a vobrací se na Pána Boha. To já jsem si ji dobře vychovala,“ povídala Koželoužka a zapovídala se. „Dycky bylo to dítě tuze dobrý a tuze citlivý, s každým by srdce rozdělilo, já jich měla kolik, ale Marjánka dycky byla moje nejmilejší. Vona se mnou taky nejlepší jednala. Dycky maminko sem, a maminko tam, co byste chcela íst a co pít, a nepolamte se prací, radši si sedněte, maminko zlatá.“

Stará se chlubila a některé ženské se tomu usmívaly, znajíce její slabou stránku. „No, máte z ní radost,“ mínila panímáma Kudrnová, „jak je to děcko k člověku, má z něj jeden radost.“

„No to mám, to mám,“ zase povídavá sousedka, „i ze zetě. Je von Jaroš moc hodnej, pořádnej člověk a má Marjánku tolik rád, že by za ni dejchal.“

„A nejčkom je válka rozvedla,“ pokyvovala stará Možná, nádenice, babka suchá jako louč, která chodila po draní po celé vsi kvůli tomu „kraptu kafe“, které jí bylo rajskou manou.

„Bože, Bože, můj Kriste Ježíši, čeho jsme se to dočekali,“ zase nanovo Koželoužka, „já myslela, že

59$

Marjánka z toho vezme skončení - dyť ji chytal fantas. To tudlec mladá Kudrnová se statečnějc držela.“

Aninka se usmála. Vysypávala peří a zatím jenom poslouchala. „Co by to bylo platný, panímámo, abych vyváděla? Člověk se musí držet a bejt rád, že je zdravej, kvůli dětem.“

„No ba, no ba,“ horlivě kývala Možná, „jak jsou eště u prsu, to se musí matka pamatovat, nebo vytáhnou lítost a pláčou taky.“

„To je eště dobře, že je vaše mladá posaváď sama,“ soudila tetka Vaničková, přitloustlá a malá, „je jí snáž, to je pořáde eště jako svobodná.“

„Kór jak má eště maminku, Bóže, to je jí hej,“ teskně povídala mladá Komrsová, žena truhláře ze sousedství, který také odešel do války a ona s dětmi zůstala úplně sama v chalupě. „Bože, já mět eště maminku, nic bych si ze všeho nedělala.“

„Jo, matka - nejni přes to mateřský srdce!“ vzdychala Vaničková. „Jak má holka matku, má se ke komu utýct, ale zvostane-li bez ní, je nebohá. Jako tahlec Evka z hospody - no, musí tu bejt z milosti u sestry.“

Andulka zbystřila sluch. Jak uslyšela o Evě, svíralo se jí srdce. Vzpomněla vždy na bolest, která jí projela, když se dozvěděla, že Jarouš se chytil té divoké, lehkomyslné holčice. Nevěděla sama, proč jí proniknul divný strach, a krev jí stoupala do obličeje.

„Proč z milosti,“ podivila se Možná, „dyť u nich vloni dělala děvečku, istě si živobytí zasloužila.“

„No jo, dokáď mohla, ale dnesky - dyť je na každou chvilku!“

„Evka z hospody?“ podivila se stará Kudrnová a podívala se na snachu. Věděla také loni o synových záletech a teď chtěla tím pohledem říci: „Vida, co si dokázala taková lehkomyslnice!“

„Jo, jo,“ horlivě kývala Koželoužka, „já ji taky vidě-

60$

la - je celá pryč. Jak byla dřív hezká, tak je nejčkom vošklivá, pane, teď ji přejdou zálety! Bude mít po legraci.“

„A taky ho má na vojně?“ zvídala Komrsová.

„I kdopak ví! Tají prej to, s kým to má. Toť, že on si ji neveme, co by dělal s takovou - dyť nejni k ničemu!“

„No proč?“ divila se Koželoužka. „Zdá se bejt šikovná, je taková vod huby a bejvala hezká holka.“

„Ale k práci mocka nejní, leda tak si namlouvat, řehtat se a nastrojit, inýho neumí.“

Přišly ještě dvě tetky a zasednuto kolem stolu. Stará drala pilně s babkami a poslouchala. Letos ustoupila strašidla i světýlka a mluvilo se jenom o válce, povídalo se, kde kdo už padl, kdo je nezvěstný a kdo přišel už domů na dovolenou, nebo „podfukem“ se dostal domů.

Ženské ztlumily hlasy a povídaly, jak se dá ty vojenské dochtory podvést, aby věřili v nemoc zdravého, jak je dobře nechat si nohy od včel poštípat, pak hodně utáhnout a přiložit cibuli s česnekem, to že rána zduří a zmodrá, že žádný dochtor nepozná, od čeho bolest povstala, nebo nakousat se křídy s petrolejem, z toho že se dostane žloutenka; po černým kafi že je tlučení srdce.

Aninka vařila kávu, aby ji dračkám na dobrou noc podala; chvílemi dohlížela na spící děti, ale hovoru se nezúčastnila. Měla starost, jak zaplatí letos daně, to jí leželo těžce na srdci, a napadalo jí dnes stále, nač potřeboval Jaroslav těch pět stovek. Bylo jí líto, že k ní neměl tolik důvěry, aby se jí svěřil, a byla dnes zvláště vážná.

Na samý podzim přišla Andulku navštívit maminka. Přihnala se znenadání na svém vozíku s jedním koněm, zabalená v plíně, jako vichřice. Nebyla už mla—

61$

dice, ale uměla se postavit lépe než některá mladá. Ještě to dodnes panímámě slušelo, vypadala mnohem mladší než Kudrnová, ač byly v jednom roce narozené.

„I můj Bože nebeskej,“ zvolala výměnkářka, když hosta uviděla, „spím anebo bdím - i toť je návštěva! Pozdrav tě Pámbu, děvečko zlatá, vítám tě k nám! Kde se tu bereš - snad nestůněte někdo?“ hned se v té radosti také lekala a dávnou kamarádku objímala.

„Inu, jdu se na vás podívat, jak se tu máte, co dělá Anda, neteskní-li mocka po Jaroušovi, co děti, jak se sebral Vašíček a Mařenka esli bude chcít s babičkou kamarádit. A co ty děláš, zlatá Marjánko, jseš-li zdráva? No, ale vidím, že nevypadáš zle - že ani nestůněš - a kde je ta holka, jako Anda?“

Panímáma lískovecká řeč jenom sypala, z vozu se hrabala, objímala starou družku a rovnala na sobě tuhé sukně. Měla prve vrchnici odhrnutou, ta se teď nechtěla ani srovnat, dělala jí kolem kornoutky a panímáma se oháněla na všechny strany, aby ji na sobě urovnala.

Andulka přiběhla křikem přivolaná. Nesla Vašíka a lekla se skorem maminky. Starý respekt trval i teď, když byla svou paní a matce více nepodléhala. „Vítám vás, maminko,“ řekla ulekaně a spěchala, aby jí ruku políbila, „vy se jedete na nás podívat? A co dělá tatínek? Proč nejel taky s váma, a co Tonička?“

Anda toužila vždy po otci, kdyby tak přišel sám, ten dobrý, mírný tatínek, snad by se mu se svou tísní svěřila, snad by se s ním poradila. Ale maminky se bála; lekala se její vády a křiku; před ní musí utajit, jak se jí těžce hospodaří. A aby tak chtěla vědět, kde mají uložené její, Andino, věno, aby tak chtěla vidět knížku! Chudák mladá žínka, jako by sama ty peníze nějak promarnila, tak se bála! Měla ráda svého muže, a za nic na světě nechtěla na něho žalovat a povědět o jeho slabostech.

62$

„No a co seš taková bledá?“ spustila na ni matka, vzala hlavu dceřinu do rukou, zkoumala a hledala v její zruměnělé tváři: „Vypadáš mizerně!“ byl nález jejího pozorování. „Copak je ti? Stůněš, či se trápíš? To jsi selka? Vyhlížíš, jako bys jedla šváby!“

„Já nevím, maminko,“ koktala Anda, „nic mi nejni, ani se netrápím…“

„Bodejť by ses trápila, no, to bys byla chlapík! Dyť iný ženy tam taky mají muže a musejí bejt živy a jak jsou rázný a umějí hospodařit. Jakpak ty hospodaříš?“ zas vyslýchala dceru a zrovna nařizovala čeledínu: „Dej koně do maštale a napoj je, sena voni budou tam mět taky kousek!“ a už zase hleděla na dceru a šla s ní i starou Kudrnovou do statku.

„No, maminko, jak se dá,“ rozpačitě se usmívala dcera a pobízela: „Ale pojte do sednice!“

„I hospodaří nám dobře,“ chválila a snaše pomáhala tchyně, „je taková moudrá a pilná, ale má toho, chudáček, na sebe hromadu. To dá ňákejch starostí, bez hospodáře hospodařit!“

„No, nejni sama! Takovejch dnesky je, a musejí to zastat! Dyk je mladá a silná, my jsme všici u nás zdraví, kór tatík, a Anda je celá po ňom, jako by mu z voka vypadla, ale taky taková hnilička.“

„Ale, maminko!“ namítla Anda, uražená za otce.

„No, no, nic se nemrač,“ zasmála se matka, „to nejni žádná lež! Tatík je hodnej, rozumnej, pořádnej, ale slabej! Dyž zabíjíme prase, zavře se v přední sednici, aby ho neslyšel kvičet, a dyž dáme krávu na řezníka, uteče do polí, aby neviděl ji vyvádět. Anda je zrovna taková, a proto se jedu na ni podívat, jak to tu vedete spolu. Tys bejvala taky velkej dobrák, já tě eště mám v paměti, žes nemohla nic vodepřít ani žebrákovi,“ obracela se na starou Kudrnovou, „a tak si myslím, že v těch nynějších zlejch časech vás vošidí, kdo bude chtít.“

63$

„Ale to se bojíš zbytečně,“ bránila se stará s úsměvem, „voháníme se spolu, jak můžeme, a máme se rádi.“

Zatím vešly do světnice a Andulčina matka se pídila po dětech. „No ale - Vašíček je chlapík,“ byla potěšena, „ten se sebral. Ty můj kloučku rozmilej, pojď k bábě - co, nechceš? No, ty ji neznáš, viď? Ale počkej, já ti vezu sladký, hnedka ti to dám a pak budeš mět bábu rád.“ Hlučně líbala vnoučka a už se ohlížela po holčičce, která zvědavě se přibatolila a nakukovala kolem zdejší babičky na příchozí.

„I ty můj andílku, má roztomilá, pojď k bábě,“ zas ji zvala, a že holčička ostýchavě natáhla po ní ručinky, popadla ji, tiskla ji k sobě a líbala na červené, tuhé tvářičky.

„Ty jseš mý děvče zlatý, viď, tys moje Mařenička! Pojď, no, kdepak mám košík?“ Ohlížela se po koši a honem v něm hledala kornout s cukrovinkami. Anda už zapomněla na leknutí i bázeň; měla radost, že se matka raduje z jejich dětí, že je chválí a že se jí líbí. Takhle se nikdy se svými dětmi nemazlívala jako teď s vnoučátky, je snad pravda, že láska babiček je ta nejněžnější, milá, jako v zimě slunéčko.

Stará panímáma sedla na bobek, že se jí širokánské, tuhé sukně nafoukly jako buben kolem dokola, rozházela všechno v koši a lovila, až našla velký kornout a podávala jej chlapečkovi. Ten se ostýchal a nechtěl po něm sáhnout, zato Mařenka popadla kornout oběma buclatýma ručičkama a dala se radostí do výskotu.

„Ty, ty,“ hrozila jí zdejší babička, „ne, abys chcela vošidit bratříčka - to vás musí maminka podělit!“

Ta zatím už sháněla pohoštění, stavěla na kávu a běžela do komory pro chléb a máslo. Dávné kamarádky se zatím bavily s dětmi a spolu; panímáma Kudrnová zase plakala pro syna, že je na Rusku

64$

a Bůh ví, jak se tam má, že už nepsal dva týdny, kdo ví, je-li ještě živ.

„I takové starosti si nepřibírej,“ těšila a rozmlouvala jí přítelkyně, „tím mu nepomůžeš a sebe jen tejráš. Co je mu souzený, to ho nemine.“

„Inu jo,“ vzdychala výměnkářka, „ale dyž je to přeci mý dítě! Ty máš dobře, že nemáš syna!“

„Žeť, žeť, ale jsou tam zeťové vobá. Cilčin i Andin muž. Ale nejčkom starej taky říká, že je dobře, že neměl syna, ačkoliv ho to dost mrzívalo.“

Andulka nesla vonící a kouřící se kávu a pobízela: „Pojďte, maminky, pojďte se vohřát - istě vám, maminko, vyfoukalo, je to dnesky syrový, leze to do těla.“

„No, skoro to roztřípalo chvilkama, kór na Nuzově, tam to bylo jak jedovatý. A co že pečeš takovej bílej chleba, dyť je to škoda pro čeládku. Vidělas to doma? Nikdá, leda na svátky.“

„Neměly jsme semleto,“ chvátala snachu zastat výměnkářka, „a tak jsem povídala, ať přidá vejražky.“

„Hm, hm, ale je to škoda!“ Panímáma si ukrojila a začala mazat máslem. „Máš ho málo vyhnětený samý podmáslí. Tos ho strojila pro hokyni?“

„Ne,“ rozpačitě povídala Anda a zapálila se nad novou výtkou, „já nejčkom neprodávám, máme krávy stelný - málo vrtím.“

„A tak si necháš v putru (másle) podmáslí - to já nechávám, jen dyž se prodává, aby bylo těžší.“

Káva byla dobrá, té nebylo hany, ale matka mlčela. Snad nebude dceru chválit, aby pak myslela, že to snad umí lépe než matka? Takový měla názor panímáma a nevěděla, jak by často povzbudila dceru, kdyby jí dala slůvko pochvaly.

Čekala jen, až stará Kudrnová vyjde ven. Pak udeřila na dceru: „No, holka, mám plno starostí vo tebe, jakpak to vedeš? Slyšela jsem, že ses v městečku vod

65$

žida dlužila. Co to děláš, pro Krista Pána? Což nemáš peníze v záložně? A jak to, že nemáš doma peníze, dyž dnesky všecko platí - putr i vejce platějí, jak nikdá neplatívaly. No, jseš ty mi pěkná hospodyně, ale já dycky říkala, že nebudeš k ničemu, leda ňáký hlouposti vyšívat a háčkovat, že se napálí, kdo si tě vezme!“

„Ale, maminko,“ Aninka měla už pláč na krajíčku, „co mám teda dělat? Dybych vzala ze záložny, hubovala byste taky,“ začervenala se nad svou lží a trnula, aby neřekla matka: „Ukaž knížku!“

„To vím,“ stará zhurta na to, „snad abych tě chválila, ne? Milá holka, peníze se těžko dobejvají, jen považ, co jsme se s tatíkem naplahočili, nadělali, než jsme vám takový slušný věna nachystali. A ty nejčkom tak jen vypůjčit, a dál se nestaráš. Šak já vím, jak jste hospodařili, jak Jarouš hrál, že i koně prohrál. Celé vůkolí vo tom povídalo. Pfuj! Že se nestydíš, tak nechat muže zpustnout a nezabránit tomu! Lidi, vona si nechá koně vodvíst!“ stará spínala ruce a obracela oči vzhůru.

Anda se dala do pláče: „Co jsem měla dělat, maminko?“

„Neodmlouvej!“ okřikla ji matka, jako dokud byla Andulka malá a mohla ji přes ústa plesknout, kdy chtěla. „No, já bych se na to podívala, aby mi vodvedli koně! Ti by jeli ze vrat, ani by se nezastavili, až na návsi. A mužovi bych pověděla! Nafackovala bych mu, to bys viděla!“

Andulka se při vší té tragice musela usmát, Jarouš byl jako lamželezo a ona proti němu jako putička. To by šlo asi těžko.

Byla ráda, když se vracela tchyně, že bude konec kázání, a oddechla si. Věděla, jaký je maminčin zvyk, i že je to všechno jen z plic, ale přece měla lítost a zůstala po celou matčinu návštěvu zamlklá. Proč se

66$

nesmí k mamince přitulit a říci jí: „Mám velikou starost, maminko, špatně si stojíme, ale že vím, jak se mnou cítíte, je mi snáž.“ Takhle se musela přemáhat, tajit vše v sobě, nést sama svůj kříž a dělat veselý obličej.

Bylo svatého Mikuláše. Ač děti Kudrnovy byly ještě malé, přece jim Andulka chystala nadělení. Za okno jim naloží do rána oříšky a fíky, také „perníkové“, a nějaké bonbony, které nedávno v městečku koupila.

Vašíček ovšem ještě moc nemlsal, musel být střídmý, aby se mu zase katar nevrátil, ale Mařenka, ta šelmička, chroupala už na svých šesti zoubcích a věděla, co je dobré.

Děvečka s paskou od rána šuškaly a jejich práce nestála za nic; čekaly Mikuláše, přijdou-li, kteří to budou, a kteří za čerty, budou-li mít také kobylu a kozu, bude-li hodně trkat a kam se ony schovají.

„Já je sem nemám ani valnou chuť pustit“ mínila selka, „jen podlahu zašlapou a eště děcka postrašejí.“

„Jejej, teto,“ škemrala obě děvčata, „pusťte je sem, my to umejeme a vy byďte s dětma v sednici, pěkně vás prosíme.“

„Vida je,“ smála se výměnkářka, „bojí se, a zatím se nemohou dočkat, aby tu byli!“

„No jó,“ vymlouvala se Fanda, „dyž voni budou taky nadělovat.“

„I jo,“ zasmála se hospodyně, „nadělejí ti leda na záda.“ Ale stará panímáma držela dnes s děvčaty. „No nechť, ať sem přídou, dyť dětem se nic nestane, přeci má chasa rozum, aby nebláznila, dyž jsou tu malý děcka. To u nás bejvalo co rok, že k nám Mikuláši směli, a pane, nejčkom už to nejní nic, ale bejvali Mikuláši chlapíci!“

„Eště lepší jakli nejčkom?“ divily se holky a panímáma pokyvovala. „Jo. To ich bejvalo třeba šest, jeden

67$

lepší než druhej; tejden před tím sháněli košile a sukně, aby byli nažehlení, a předháněli se, kerej bude lepší.“

„Ale jak to?“ smála se Andulka, „dyť svatej Mikuláš byl jen jeden?“

„Inu,“ panímáma krčila rameny, „byl, ale chasníků chodí přeci u nás třeba šest za Mikuláše najednou. A ti čerti! Chasa sháněla kožichy, vobrátila je chlupama navrch, nebo někdy celou kůži měli z vola a rohy si dali na hlavu; hubu si začernili sazemi, přidělali vocas a řetězama zvonili - no, bejvali jak živí čerti.“

„Žeť, naše babička povídala jednou při draní, jak se mezi ně smíchal živej čert,“ svědčila Fanda, „to prej je istá pravda.“

„Ježíši,“ děsila se paska Mařena, „a kde to bylo?“

„Jó, jó, vo tom já taky vím,“ stará panímáma na to vážně a přitakávala hlavou, „to se stalo mezi Strmilovem a Polupínem.“

„Povídejte, panímámo,“ žebronila obě děvčata a také Andulka se připojila. Ač měla plno starostí, přece se v ní často ozývalo mládí, i ona ráda poslouchala a často měla chuť připojit se k čeládce, která byla bezstarostná a veselá, a zazpívala si s ní.

„No, to nejni žádná dlouhá povídačka,“ děla stará, „to je dočista krátký, ale moje babička, dej jí Pán Bůh věčnou slávu, ta to měla snad pamatovat, no a vona nelhala. Vona věděla moc divnejch věcí a uměla, pane, ňák vypravovat! My, jako děti, jsme poslouchaly, nohy pod sebe schovávaly, jak po nás šla hrůza, dyž vona začala. Ta pamatovala eště hejkadla a světýlka támlec na Nuzově, jak na rozvory formanů sedaly, a taky lucernu viděla.“

„Lucernu? Jakou?“ zase paska se ptala a už se tlačila k panímámě. Venku se šeřilo a modravá mlha plnila světnici. Mařena byla strašpytel, ale přece chtěla slyšet všechno.

68$

„No, ty nevíš, co byla lucerna?“ kárala ji Fanda. „Lucernu musel nosit ten, kdo zaklel na slunce, viďte, panímámo!“

„Jo, jo. Proto nemám ráda, když někdo hubuje a kleje, svítí-li na něj slunce, protože slunce je drahý kamení, jak stojí v tej tříkrálovej písničce. A taky moje babička viděla toho, jak ten mezník nosil.“

„Mezník?“ Mařena už ani nedýchala, jen oči poulila.

„No - tos neslyšela?“ zase káravě se podivila Fanda. „Ten zaživa byl lakomej sedlák, uvorával meze a po smrti musel nosit na hlavě mezník a hledat místo, kde dřív stál. Ale von to najít nemoh a jen vzdychal a volal: „Kam dám - kam dám?“ Až jednou ho potkal jeden vopilej, ten měl kuráž a řek mu: „E, kdes vzal, tam dej.“

„Jé, to já bych neřekla,“ hrozila se Mařena.

„No vidíš,“ vážně na to panímáma, „a pomoh mu; von mezník postavil a povídal: „Pozdrav tě Pán Bůh,“ a ten tam - byl vysvobozenej.“

„Vida,“ usmála se Anda, „taky je někdy dobře, když je člověk vopilej,“ a vzpomněla bezděky na Jarouše.

„A abychme to nezamluvily s těma čertama,“ připomněla Mařena a měla oči už jako klubka.

„A istě - už bych byla málem zapomněla,“ rozpomněla se panímáma, „už jsem nevěděla zasejc, z čeho ta řeč pošla. Bože, ta stará hlava! No to bylo tak. Šli jednou Mikoláši palupínský do Mikulova - to tenkrát chodívali i přes pole - a jak šli tam tima lesama vokolo rybníka, najednou je napadla taková hrůza, až se im vlasy prej naježily. Bylo ich jedenáct, všech, Mikolášů s čertama i s kobylou, a najednou kdo ví,

kerýmu to napadlo, aby se spočítali a bylo jich dvanáct!“

„Jó, panímámo, a kde se vzal ten dvanáctej?“ žasla Mařena a tlačila se k Fandě.

„Inu, kde se vzal,“ stará krčila rameny, „přišel

69$

z pekla asi. Ale to prej byla hrůza - všici se báli jeden druhýho, nevěděli, kerej je ten istej; byli by rádi utíkali, ale nohy měli jak svázaný a řetězy je tížily a kobyla se ani narovnat nemohla.“

„A jak se ho konečně zbavili?“ s úsměvem se zeptala Andulka. Ona byla z nového světa, nevěřila již na ty pověry, ale nechtěla panímámě odporovat.

„Velkej kus s nima šel a voni ani netušili, že jdou místo k Strmilovu pořáde do lesů dál a dál, až jeden Mikoláš dostal dobrej nápad. Zazpíval jako pro sebe: „Chval každý duch Hospodina i Ježíše, jeho Syna!“ a čert jak přišel, tak zase zmizel. Ale ten smrad, co po něm zvostal!“

„Tak vida, tím ho zahnal,“ ulevila si Fanda a Mařena pochybovala: „To já bych asi nezpívala. Já bych křičela a utíkala, co bych mohla.“

„No, to bys to vyhrála,“ zasmála se panímáma a měla už zase na jazyku nějakou historku ze starých časů, když na dveře bylo zaklepáno a vešla hostinská Kubalová. Dala pozdravení, jak se sluší, a zůstala stát u dveří. Byla to obtloustlá, polopansky oblečená žena, asi pětatřicetiletá; měla pronikavé černé oči a na horním rtu se jí ježily černé vousky.

Aninka se ulekla při jejím spatření, rovněž tak panímáma. Podívaly se na sebe a rozuměly si; jistě zůstal Jarouš u Kubalů něco dlužen a ona jde upomínat. Andu roztřásl nepříjemný pocit; k její peněžní tísni ještě tohle! Ale hned byla rozhodnuta, ještě dřív, než Kubalka promluvila. Té dlužna nezůstane, ať je to sebevětší obnos, zaplatí jí na krejcar. Ovšem, doma má sotva pár desítek, ale prodá prasátko, třeba ho chtěla ještě nějaký měsíc držet, a nestačí-li vepřík, odnese to jalovice, jen aby nebyla dlužna lidem, které nenávidí, že jí odcizili muže. Ano, odcizili, protože nebýt jejich úlisnosti, nebyl by tak k hospodě přilnul. S takovým předsevzetím přikročila hostu vstříc a chladně

70$

přivítavši ptala se: „Co nám nesete, paní Kubalová?“

„I nic nenesu,“ trochu rozpačitě, ale sladce při tom se usmívala hospodská, „radši bych vodnesla. A máte tu pěkný teplíčko, pane, dnesky to tam popotahuje.“

Andulka mlčela, jen stará ze slušnosti pokyvovala: „Žeť, žeť, pěkně to drží! To bude dobrý na žita.“

Když hovor stále váznul, loupla Kubalová po čeládce očima a povídala selce přitlumeně: „Chcela bych něco paní Kudrnové mezi čtyřma očima.“

Andě tlouklo srdce hlasitě, když vedla hosta do světničky na druhou stranu stavení. Tam měli parádní místnost, která byla polopansky zařízena; byla tam vysoká, až ku stropu nastlaná postel, „kostn“ s vyrovnanými sklenicemi, obrázky, svícny a soškami, malá kožená pohovka, stůl s háčkovanou pokrývkou a stojací věšák na šaty, veliká dubová almara a skleník plný nádobí a všeho možného, více méně nepotřebného haraburdí.

Anda pokynula hostu a vešla, zavírajíc dveře mlčky za sebou. Jak veliký bude ten obnos? A zač to všecko, pro Krista, ten Jarouš utratil? Mlčky zůstala stát před hostinskou a čekala ránu, kterou měla obdržet. A dostala ránu, které se, chudák, ani nenadála.

„Paní Kudrnová,“ začala Kubalka sladce a mnula si rozpačitě ruce, „nevím ani, jak bych se měla vomlouvat - tak nerada na vás jdu, věru ani říct to nemůžu, jak nerada, jako by mě strkal.“

Anda odkašlala, ale neříkala nic, čekala jen.

„Ale to už já mám takovou smolu, že dycky musím spravovat, co iný nadrobili. Můj, ten sám je takovej nemastnej člověk, že se neumí vyslovit, a všady posílá jen mě, že prej jako já mluvím, jako když čte, říkává, a proto dycky musím já všude všecko vytloukat.“

Andulce bylo čím dál tím víc nevolno z toho úvodu a pobídla proto raději: „I jen mluvte, paní Kubalová, já vím, že to umíte.“

71$

„Ale prosím vás, paní Kudrnová, jen abyste mi neměla za zlý - to víte, já za sebe bych nešla, to to, ale takhle…“

„No, já si myslím, co chcete říct,“ pomáhala jí i sobě Anda, „můj muž je u vás něco dlužen?“

Zatajila dech, ale podivila se, když hospodská potřásla hlavou: „I ne, v hospodě nic, toto - to von pan Kudrna všecko vyrovnal, von je pořádnej člověk, kdepak aby zvostal dlužen. To já si ho vážím, a proto mě mrzí, že mám ít sem s takovou… ale nebejt to pro sestru - kdepak bych se opovážila!“

Anda zbledla na smrt a srdce se jí rozbušilo jako šílené. Věděla, že Eva asi před třemi dny slehla, a teď přichází Kubalka kvůli ní sem k Andě? Co chce?? Strašlivé tušení projelo mladou ženou jako dýka a stáhlo jí hrdlo nevýslovnou křečí. „Panenko Maria Vyderská,“ uklouzlo jejím zbledlým rtům a oči bezradně zatékaly světničkou a ulekaně utkvěly na plných rtech hospodské.

„Hm - no - já vím, že nepřijdu vhod, paní Kudrnová, a jak povídám, dost mě to mrzí, že to jsem zrovna já, ale když je to pro sestru, a třebaže jsme se na ni moc zlobili, když takovou věc dovedla, přeci je to sestra, je to jedna krev, a ta se nezapře, ta se, milá paní, dycky hlásí, a proto jdu, abych se jí zastala.“

„A co vlastně… co… teda mluvte!“ všecka se třesouc a jaksi popuzena dlouhými okolky vybídla Anda Kubalovou a opřela se celou vahou o parádní „kostn“, u něhož stála.

„lnu - jakýž dlouhý vokolky,“ už po kolikáté se odhodlávala Kubalová a Andě se zdálo, že hledá místo, do kterého by ji nejlépe zranila, „řeknu to rovnou. Víme, tenkrát vo tom nešťastným bále, jak se pan Kudrna s naší Evkou bavil, se to stalo, to celý její neštěstí. Istě víte taky, paní Kudrnová, že tenkrát mu holka padla do voka; inu mužský, v nich nejni jakživo

72$

nic dobrýho, ačkoliv pan Kudrna je počestnej muž a nic mimo to se na něj říct nemůže. A naše Evka, holka jako voheň - no divme se, pan Kudrna se jí taky zalíbil, von je fešák, chlapík jako jedle, a pořád jako svobodnej. Žadonil prej, sliboval, prosil a vona je holka dobrýho srdce, nemohla mu vodepřít a votevřela mu sedničku, co v ní spí. Kdybychom my byli jen tušení měli, koho to tam má, ale kdepak my, v hospodě je jak v oule, to člověk nemůže holku hlídat.“

Andě se krátil dech, zdálo se jí, že se dusí. Něco se jí hrnulo zdola do hrdla, něco do očí, co bylo hořké a štiplavé jako jed, něco jí lehlo na prsa jako balvan a svíralo srdce jako ledová pouta. Oh, Bože, co kdy učinila, že taková bolest jí byla souzena? Že se jí Jarouš zpronevěřil, to věděla, ale že by se byl pustil tak daleko, to přece nevěděla!

Kubalka se na ni dívala bezcitnýma očima a začala zase svůj proud: „Já vím, že vás to bolí, paní Kudrnová, ale nic si z toho nedělejte, takoví jsou všici muži, žádnej nejni lepší a vy musíte zasejc vodpustit. Sama jste taky byla vinna, neměla jste si tolika hledět dětí, ale více muže, von si na to mocka stěžoval. Copak mužskej, na tom nic nezvostane, ale holka, ta je na tom zle, je zkažená načisto - ta má zkaženej svět, každej na ni prstem ukazuje! Ale nejni jenom to! Víte, že nemáme už rodiče, a kam se to dá? Musím si to nechat já a toť víte, co já s tím? Mám svejch pět a nejčkom eště takový maličký. Co si s tím počnu a můj je na to mrzutej! A co bude Evka dělat? Musí ít sloužit, aby mi mohla na to posílat, dyť já to nemůžu ze svýho živit, co by můj tomu řek! A tak jsem přišla, milá paní Kudrnová, na vás, pěkně vás prosit, abyste to ňák zprostředkovala, abyste nám na to měsíčně něco připlácela, nebo najednou pár stovek poskytla.“ Kubalka byla zkroušená a ponížená, ale oči jí blýskaly jako dva baziliškové.

73$

Andě zavířilo srdce ještě více, krev nahrnula se jí k tváři a hněv prudký a horký zalil ji celou, jako nikdy dosud.

„Já?“ zvolala a vztyčila se. „Já že bych měla vaší sestře platit za to, že mi ukradla muže, že mi vzala štěstí a s ním se zahodila? Kdo mi dokáže, že je to děcko vopravdu mýho muže? Dyť vaši sestru každej zná, že má každej tejden inýho milýho a že v ní nic dobrýho nejni!“ Po tom výbuchu Anda div neklesla, jak jí tepny bušily a srdce, to hrozilo se utrhnout.

„Paní Kudrnová,“ teď zvýšila Kubalka hlas a zvedla prst do výše, „neurážejte mou sestru, radím vám to! Vona byla holka nevinná, než ji zkazil váš muž, a že to děcko je jeho, je dokázaný, von sám toho podal důkaz, když dal Evě pět stovek. Poslal jí je brzo - jak narukoval.“

Tedy to byly ty, které si vydlužila Anda v městečku u žida? Oh, nedosti na tom, že byla odstrčena, pohaněna, zašlapána, ona ještě sama musela té bezbožnici zaplatit!

„No tak,“ vydechla, „dyť jí zaplatil, tak co chcete po mně, co chcete víc?“

„Inu, zaplatil, ale pět stovek, copak je to na takovej dům? Eště jednou pět by nebylo moc, ba, my můžem víc požadovat, můj byl včera v městě u advokáta, a ten mu poradil. Kdyby to přišlo před soud, že by musel dát vo hodně víc.“

Anda se zděsila. Ještě soudy, aby její hanba byla roznesena do celého okolí, aby se to dozvěděli i v Lískové a všude! Oh ne, na všechno přistoupí, na všechno, jen aby se nikdo nic nedozvěděl. „Budu jí měsíčně něco platit, co budete chcít, ale neříkejte žádnýmu nic,“ vypravila přes třesoucí se rty a přejížděla si rukou čelo, aby se vzchopila; zdálo se jí, že musí omdlít.

Panímámě se zdála ta konference nějak dlouhá. Vešla a po způsobu starých lidí pátravě pohlédla na

74$

hosta i na snachu. Andulka se ulekla a snažila se s nadlidským úsilím nabrat veselejší vzezření.

„Copak - co máte spolu?“ pátrala stará a bez okolků se doptávala: „Jdete upomínat, viďte? Jaroslav je vám dlužen?“ a zlostně měřila Kubalku. „To jste ho tam vábili, líčili jste na něj a nejčkom dete trápit jeho dobrou ženu. Oh, ty hospody prokletý!“

„Maminko, mlčte, dyť to nic nejni, pakatel,“ snažila se chlácholit a předejít hádce Anda, „to já lehko zaplatím.“

Kubalka odešla a Andulka se potácela za tchyní do světnice, kam se právě nahrnuli Mikuláši. Děvečky pískaly a řehonily se, jak je čerti do řetězů brali a metlami přes faldaté šerkovice šlehali, výskaly a utíkaly, i děti se smály a měly radost z několika jablíček, které jim Mikuláši podali.

Anda se snažila také usmívat, ale jen křečovitě stahovala rty; oh, bylo jí hrozně! Byla ponížená, zašlapaná a zkrvavená, a neměla nikoho, komu by si požalovala. Matce Jaroušově? Ne, té nemohla pravdu říci, zranila by ji příliš; a ona je k ní dobrá, měla by bolest ve starém srdci a to Anda nechtěla.

Stěží se přemáhala a byla ráda, když se vše uložilo k spánku. Pak ulehla ke svým dvojčátkům, líbala je a šeptala jim: „Pro cizí děcko musím vokrádat vás, vy mé všecko!“ a povolila slzám, jimiž se jí ulevilo bolest vytékala z duše.

V té prvé bolesti nevěděla Andulka, jak se zachovat. Zasypat muže v dopise výčitkami, vypsat mu, jak ji zranila pravda, kterou se dozvěděla, vyčíst mu, že její věno promarnil a ještě trvalé břemeno na ni uvalil? Ulevilo by se jí, kdyby tak učinila; ale hned se kárala z té pomstychtivosti. Co by to bylo platné! A mohl by některý známý kamarád psaní dostat a napsat nebo při své dovolené to tu povědět.

75$

V první chvíli měla dojem, že zanevře na muže a nikdy už mu neodpustí, nikdy už nezapomene na křivdu, kterou jí způsobil. Kudy chodila, tudy na to myslela, až se všecka utýrala. Rozebírala svůj tehdejší poměr k muži a konečně si řekla, že snad i ona chybovala, jak řekla Kubalka, že jenom dětem se věnovala a jej zanedbávala; že je i ona sama vinna! Tu našla pro něho omluvu a ulevilo se jí nějak; ráda by byla všechnu vinu vzala na sebe, jen aby jej mohla před sebou omluvit, aby on byl lepší v jejích očích.

A pak zase vzpomínala na šťastné chvíle, které spolu prožili, a chtěla mu odpouštět všechno a zapomínat. Namlouvala si, že už to tolik nebolí, a netušila, jak zbledla a zhubla. Panímáma se na ni často zkoumavě dívala a říkala starostlivě: „Holka, holka, se mi zdá, že je toho na tebe moc, jseš celá ustaraná.“ Ale sama též byla sklíčená a denně s tajeným dechem čekala listonoše, nenese-li prostý růžový lístek.

Jarouš nepsal.

Nepsal už kolik týdnů a panímáma ty týdny s úzkostí počítala. Ba, počítala brzy i měsíce, kolik jich uběhlo od posledního dopisu.

Zima uběhla zdlouhavě, ale přece měla jako vše i ona svůj konec a přišlo smavé jaro. Takové mladičké, líbezné jaro, jako by měl být ráj na zemi a nikdy nikde smrt, hrůza a bojiště.

Brzy se začalo pracovat na polích, protože sluníčko hřálo a půda rychle vysychala. Rolníci spravovali nářadí, vytahovali pluhy a brány, snášeli ze sýpek zplesnivělé postroje a jha a chystali se k nové práci.

Letos při tom sice vzdychali, že kdo ví, budou-li sklízet, nepřitrhne-li sem ten Rus a nesklidí-li sám, nebo „nezabere-li to všecko elár“, ale pracovali přece, aby byli živi.

I Anda se otřásla ze své zamlklosti a smutku, který

76$

ji tížil celou zimu; byl to smutek pro mužovu zpronevěru i pro něj samého, že se ztratil, že nepíše, že snad už ani nežije.

Navenek mlčela, ale v ústraní ho bolně oplakávala.

„Nešťastnej Jarouš, nešťastnej Jarouš!“ říkala jeho podobizně, kterou si daly s panímámou zvětšit na životní velikost. Ale vpravdě měl Jarouš štěstí, že byl nezvěstný, protože to přispívalo k odpuštění Andulčinu; nutila se zapomínat zlé a vzpomínat jen na dobré, jak se sluší při vzpomínkách na mrtvé.

Dávala za něho na mše a na prosby a nosila důsledně do kostela a ven mezi lidi černý šátek; svým dětem říkala někdy „mí sirotci“ a bez reptání dávala Kubalce na Evino děcko měsíční příspěvek. Evka odešla zase do města a Kubalka děcko vychovávala. Anda je ještě neviděla. Nikdy se neodhodlala podívat se na ně, když je Kubalovy děti jako slepé kotě venku tahaly.

Bála se, že by u něho shledala Jaroušovy oči a jeho tahy, jak shledává u svých dětí, a že by měla novou zas a ještě větší bolest. Celou zimu prožila v takových myšlenkách a rozvratech duše, v sebetrýzni a zas nekonečných omluvách, až byla všecka zmučena. A teď najednou přišlo tak brzy jaro a přinutilo ji, aby všechno odložila, vyšla ven a věnovala se práci.

A Andulka poslechla jeho hlas. Velela tak nutnost, a ona musela ven do pole. S pasákem připravila pluh a brány, zapřáhla voly i krávy a vyjela prvně za humny do polí. Venku voněl vzduch, oteplený větřík rozháněl jí vlasy zpod pracího šátku se deroucí a sluníčko ji celovalo tak teple, že oči přivírala před tou jasností a libovala si v jeho milých paprscích.

Pod mezemi dosud ležel sníh, ale byl špinavý a pórovitý a nad ním na mezi, jak byly nakloněná ke slunci, vyrážela už poupátka mochen a bílých sedmikrásek na kratinkých stopečkách. Obloha se

77$

modrala nepřehledným azurem, který nekalila ani jediná chmura, ani bílý beránek, byla čistá, hladká, a tam, kde se skláněla k lesům, jako by splývala s jejich lesnatým temenem a Hradisko na druhé straně s dačickými lesy.

Jak Anda jela kamenitou cestou, rachotil vůz hlučně a voli šli radostně před ním, jako by k zábavě si kráčeli; i oni byli rádi, že je zase jaro, že zase půjdou ven a na pastvu.

Pasák hezký kus před ní si zpíval a práskal bičem nad kravkami a vysoko nad hlavami trylkoval skřivan o závod s ostatními kamarády. I Andě najednou v nitru jihlo a chvělo se tam cosi, co spalo celou zimu pod příkrovem smutku, ale co se hlásilo k životu a ke svému právu. Bylo to její mládí, které ve zdravém těle se nedalo utlačit a umlčet.

Najednou jí proběhla taková netušená vlna radosti, že zdvihla rychle skloněnou hlavu a podívala se vzhůru k azuru nebes a ohlédla se po malém ptačím zpěváčkovi: „To se ti to zpívá, viď, když tě sluníčko hřeje a co papat máš!“ a znenadání jí přišla na jazyk radostná písnička, kterou zpívávala ještě za svobodna: Skřivánek pěje, šveholí, oráče ze sna probouzí, pojď orat, vláčet, símě sít, bys v hojnosti mohl žít.

Já kdykoliv jsem kudy šel, já rovné tobě nenašel, s tou tváří sličnou, růžovou a s duší upřímnou.

Anda se až podivila svému hlasu; neslyšela se už dávno tak zplna hrdla zazpívat. Když zpívala dětem, to jen tak potichoučku notovala, ale dnes spustila hlasitě a tak nějak radostně, že se jí hruď rozšířila a v duši něco sladce zachvělo. Nevěděla ani, že má dosud tak zvučný hlas, a byl jí samé příjemný. Jaro se dotklo

78$

přímo jejího srdce, prsa se vzedmula a Anda poznala, že je ještě mladá, že není ještě všemu konec a že by se dovedla dosud těšit ze života.

V tu chvíli zapomněla na své starosti, na dluhy, na Jarouše i Evku a byla najednou svobodnou a veselou Andou, jakou bývala, dokud žila svá dívčí léta.

{My, kdykoliv setkáme se,

vždy v lásce jen shledáme se,

tvé oko slzu ronívá tou láskou, má milá.}

Tak si zpívala, točila bičem a křepce šla za potahem. Proti ní po mezi, vyhýbaje se blátivé cestě, šel četník.

Zdaleka se leskly knoflíky na jeho plášti i hlavni služební pušky a od pasu mu visela černá šavle, kterou v chůzi okopával.

Anda si ho valně nevšímala, až když přišel blíž, přestala zpívat a bičem točit a když se už měli minout, chystala se k pozdravu. Tehdy byl četník na venkově velkým pánem a ve válce hleděli sedláci a selky být s nimi za dobře. Sotva však otevřela k pozdravu ústa a sklonila hlavu, zdravil on, ruku přiložil k čepici a tmavýma očima se ohnivě podíval na selku, že jí projela elektrická jiskra, až zbledla a začervenala se v jediném okamžiku.

„Dobrý den, paní Kudrnová!“ pozdravil, a ne, aby ji minul, ale zastavil ji a podával jí ruku. Ta byla jemná a hebká a Andina pravice se v ní zachvěla.

„Jste překvapena, pravda, paní Kudrnová, že mne vidíte, a právě zde, ve vašem novém domově. Nu, řekněte mi slovo; já doufám, že vám nebude proti mysli, že jsem se dostal právě sem, že tu budu teď bydlet a alespoň zdaleka vás často vídat?“

Tak k ní zahovořil směle, ba až příliš sebevědomě, a zpola teskně a zpola ironicky se na ni díval.

„Mně? Proč by mně to bylo proti mysli - šak všady místa dost, vzduchu božího taky dost, abysme se vobá

79$

nadejchali,“ vzpamatovala se a snažila se mu odpovědět tak směle, jak on ji oslovil. „Jen jsem se zarazila překvapením. Nenadála jsem se vás tu a byla bych vás ani nepoznala.“

„Ne?“ podivil se a zádumčivě pokýval hlavou. „To je vidět, že máte jiné starosti a jiné vzpomínky, než na svá mladá léta. Já zase vás poznal na prvý pohled, ba, hned po hlase támhle za kopečkem, dokud jsem vás ještě neviděl. A tu písničku jsem poznal - zpívávala jste ji s kamarádkami o muzikách.“

Aninka se zapálila a nevěděla, co by řekla. Mlčela a dívala se na svoje krávy.

Nevěděla, jak je hezká, jak svěže a mladě vypadá, jak oduševněl její obličej těmi starostmi a co půvabu jí přidalo mateřství, jímž zkrásněla její postava a líc, a přitom jak vypadá téměř panensky a nevinně pod tím ruměncem.

Zato Rychtařík to viděl a zachvěl se na celém těle. Jeho tvář změnila bolest a vztek a těžce se ovládal, když se zeptal: „A jak se teda máte, povězte, vždyť jsme se tak dávno neviděli a rád bych uslyšel, jak se vám daří. Jste-li spokojena - to přece dovolíte bývalému příteli?“

Hovořil zpola prudce a zpola měkce a teď měl tklivé, unylé oči, černé jako uhel.

„No - děkuju,“ povídala rozpačitě a poškubávala provázkem svého biče, „ušlo by to - ale ta válka no, děti mám zdravý, tak jsem spokojená,“ zmateně vypovídala a jen letmo se na něho podívala. „Hůj, Strakoš, stůj!“ zavolala na volka a omlouvala se: „Nechcejí stát, musím jet.“

„Těším se, že se teď často uvidíme, jsem sem komandýrován jako mladší síla, tedy na shledanou!“ zasalutoval a odcházel pružně k vesnici.

Nebyl velký, ale svižný a statný přitom, a uniforma s vyžehlenými pantalony mu skutečně slušela.

80$

Andulka jela kus mlčky a utíkala, že jí voli sotva stačili, pak se ale zastavila a ohlédla se. Ani si neuvědomila, že se ohlíží, ale ulekla se nesmírně, neboť i on stál obrácen a díval se za ní.

Zbledla jako stěna a uvědomivši si, co činí, obrátila se kvapně a zděsila se nad sebou. Kladla si za veliký hřích, že se ohlédla po bývalé své lásce, a sklopila hluboko hlavu pod tíží své viny.

Na zpěv už si nevzpomněla, ba neslyšela ani skřivánka, ani neviděla poupata mochen a sedmikrásek, cítila jen převelikou tíseň a tíži své osamocenosti.

Několik dní po setkání s Rychtaříkem chodila Anda zamlklá a jakoby zchvácená; divně jí šly myšlenky do hlavy. Myslela si, že přece neudělala dobře, že tak slepě uposlechla rodiče a že se na první nátlak vzdala své lásky a vdala se podle jejich vůle.

Ovšem. Rudolf byl lehkomyslný mladý hýřil, ale což to nebyl její osud, mít takového muže? Byl Jarouš lepší? Ba, horší ještě snad a ona neužila bouřlivé lásky, nepoznala vášně, jakou by byla okusila, kdyby se byla z lásky vdala za toho, kterého milovala. K tomu i těch hmotných svízelí mohla být ušetřena, protože po boku Rychtaříkově by měla své věno uloženo, netrápila by se s hospodářstvím a dobře by se jí vedlo. Vždyť četníci odjakživa se mají dobře a hlavně teď ve válce. Chce-li někdo na dovolenou, už nese strážmistrovi pytel mouky a on mu pomůže; potřebuje-li kdo jakékoliv potvrzení nebo povolení, hned nese husu, kuřata, nu všechno, co má, jen aby mu strážmistr tu laskavost prokázal.

Jaký div, že ve svých stísněných poměrech ta jindy snivá a poetická Aninka myslela také na praktickou stránku a na tak prozaické pozadí.

Bylo jí v ty dny žalno, ba večer po onom setkání, když uspala děti a přesvědčila se, že spí i tchyně,

81$

povolila své bolesti a dala se strhnout vášnivým pláčem a výčitkami osudu i rodičům.

Ale to trvalo jen ten večer a melancholie její jen několik dní. Pak si řekla: „Co tam, to tam,“ poručila to Bohu a s dvojnásobnou energií uchopila se hospodářství i výchovy dětí. Ty byly jí vším a vědoma si byla, že musí jim nahrazovat i otce, který snad, chudák ubohý (zas vzpomínala jen v dobrém), kdo ví, kde žije, nebo snad už ani nežije.

Podoba Rudolfova jako dotěrný hmyz se jí zase drala před oči. Ulehla, zachvěla se a vykřikla skoro: „Jarouš není mrtvej, von přijde - přijde - přijde!“

Chytila při tom synáčka do náruče, tiskla ho k sobě, hledala v jeho tvářičce podobu Jaroušovu a představovala si ho ve šťastných chvílích, kdy byl do ní zamilován, kdy jeho obličej zářil láskou a štěstím. Vašíček teď měnil podobu, stával se podobný do Kudrnovy rodiny a stával se z něho hezký hošíček. Jarním sluníčkem spálilo se mu čílko, tvářičky se opekly na červeno a za pěstičkami se mu začaly dělat manžety. Celé dny se dvojčátka popelila venku na sluníčku a prospívala teď obě až radost.

Ale opětnému setkání se s Rychtaříkem se Anda úzkostlivě vyhýbala; nač si ukládat tak těžké zkoušky, nač se připravovat o klid a pokoj duše, když obojí tolik potřebuje? Měla stále plno práce a čas rychle kvapil, při té trampotě snad více než jindy. Než se zaselo a trochu se popravilo, co bylo třeba, už byl máj a hnedle zase sena, po senách, jedva oddechla, přikvapily žně a mlácení. Selský stav se začal vzmáhat, vše neobyčejně platilo a po všem byla neslýchaná poptávka.

Anince se trochu ulevilo, dobře prodala něco obilí a začala dýchat volněji, i daním byla rovna a úrok židovi i v záložně zaplatila lehčeji, ba ani to placení Kubalové na mužovo děcko nebylo jí tolik zatěžko.

82$

Stále se vyhýbala pohledu na Evino dítě, až jednou se s ním setkala náhodou, a to ji hluboce dojalo. Děvče Kubalové kamarádilo se s Kudrnovou paskou a chodilo za ní na pastvu, že pak mělo na starosti malého bratránka, přineslo ho také za kamarádkou, a tu se s ním Anda setkala. Úzkostlivě se na dítě podívala; snad uvidí více než na svých dětech podobu mužovu? Ale bála se darmo. Chlapeček byl slaboučký, horší ještě než loni její Vašíček, o nějaké podobě ani řeči, sotva se držel vzhůru. Vypadal chorobně a nadto byl ještě špinavý, nekoupaný, mokrý a tak nuzně oblečený, že se ho Andě upřímně zželelo, ba pronikla jí taková bolest, až se sama podivila, odkud se vzala.

„Nebožátko,“ myslela si, „moje děti přivedl na svět v manželství a v záštitě zákona, mají posluhu a vopatrnost, a tohle, že je zrozeno mimo zákon a mimo manželství, má tolik zkoušet a bejt trápený?“

A měla v tu chvíli nesmírnou zlost na muže, na Evku a hlavně na Kubalku, že se o dítě tak málo stará, že ho nechá hnít ve špíně, a přece bere na něj tak slušný peníz. Nemohla si odpustit, aby jí to nevytkla, a když na prvního jí nesla peníze, domlouvala jí. „Když na to platím,“ řekla rozhořčeně, „mám taky právo něco říct, a tak si myslím, paní Kubalová, že byste měla takový nebožátko lepší vobsluhovat! Jen se koukněte, jak je chudák zubožený, nekoupaný, samý živý maso - což tomu nemůžete trochu posloužit? Je toho člověku líto - kerak takový stvořeníčko k tomu přijde?“

„Inu žeť, žeť,“ kývala Kubalka, sama umouněná, točící se v nálevně, „ale kerak k tomu taky přijdu já? Evka se vo to nestará, ani halíř nepošle a starej je na to mrzutej, já ho musím pořáde chlácholit, aby nebručel a nechal to u nás. Povídali jsme si, paní Kudrnová, že to je jak nic, to, co na něj platíte. Takový děcko musí mět šaty a vinutí, a co mlíka spo-83$

třebuje! Kdybych mlíko prodala, utržím dávno víc!“ Anda se začervenala zlostí nad tou nestoudností. „Inu, dyť je to pro vaši sestru, a vostatně toho mlíka vy tomu nebohýmu dítěti tolik nedáte, vaříte prej mu samej heřmánek a šaty taky nemá, dyť je to nahý.“ „Šak právě,“ zase Kubalka, „nemůžu na něj koupit, starej hubuje a říká, že to tak zvostat nemůže; jak se vrátí pan Kudrna, že musí podat žalobu, aby se platilo víc, že…“

„Můj Bože,“ plna spravedlivého hněvu zvolala Andulka, „nejni na tom dost, že jste mi muže ukradli, eště to je všecko málo a chcete vyhrožovat? To chcete ze mne vyždímat co nejvíc, viďte?“

Domů přišla, všecka se třásla zlostí a rozčilením a přemýšlela mnoho v ty dny. Kdyby věděla tchyně o Jaroušově zpronevěře, nerozpakovala by se ani den a vzala by dítě k sobě; odpadlo by tím obtížné placení a nebožátko by mělo lepší obsluhu. Je to dítě jejího muže, snad by tedy i tolik síly nabrala, aby ho milovala! Jenže nevěděla, jak by tchyni vysvětlila, proč to dítě k sobě bere, co ji k tomu pohnulo. Myslela, že ten poklesek Jaroušův před jeho matkou utají.

Marně vydírala Kubalka na Andě přídavek; ta si postavila hlavu, a že nepřidá, že jí nic není do celé Evy a že není povinna na děcko dát ani haléř. Ve skutečnosti nechtěla přidat proto, že viděla, jak hospodská z ní a děcka těží, že je živí jen vodou a neobsluhuje vůbec, peníze pak na něj obdržené že sama na své děti spotřebuje.

Jen jednoho se Aninka bála; aby se Rychtařík nedozvěděl o zradě Kudrnově. Oh, byla by hanbou zemřela před ním, kdyby zvěděl, že muž vedle ní měl milenku, že mu nestačila, že si ho nedovedla udržet.

Doufala však, že bude Kubalka mlčet. Ta byla ale chytrá a vypočítavá, a když nevěděla kudy na mladou, šla na starou Kudrnovou. Anda byla ve stodole, když

84$

hospodská vešla, jinak by ji byla k výměnkářce nepustila, tak ale přišla, teprve když paska za ní přiběhla, že je panímámě ňáko nanic. Uleknutá běžela ze stodoly a polekala se ještě více, když viděla starou, jak jako beze smyslů rukama lomila a tiše štkala jako v horečce, ba, vypadala jako šílená. Kubalka pak vyběhla ze síně, div ji, hospodyni se vracející, nepovalila.

„Ježíši Kriste, čeho jsem se to na svý šediny starý dočkala,“ křičela panímáma a ruce nad hlavou jí jen praštěly, „mý děcko, mý jediný děcko, takovou lítost, takovou hanbu, já se zblázním, já to nepřežiju!“

Andě se zželelo tchyně. Ona už bolest strávila, ten žal přežila a zevšedněl jí, ale stará dostala tu ránu teprve dnes, a proto se zalévala krví mateřského srdce.

„Maminko, neplačte,“ chtěla ji těšit a klekala k ní, aby se zmocnila jejích rukou, „a neberte si to tolika. Koukněte se na mě, vím to už skoro rok a nic neříkám a vodpustila jsem to Jaroušovi - von se tenkrát zapomněl ve vopici a já jsem byla taky asi trochu vinna.“

Panímáma se dala do pláče a bědování. „Ty nebohý, zlatý srdce, kerak ty si zasloužíš takovou potupu, ty, která jseš lepší než sto ženskejch inejch dohromady, která jseš zrovna svatá, když zase vodpouštíš, nevyčítáš a máš ho ráda dál. To tě to nebolelo?“

„I bolelo, maminko,“ Anda se dala také do pláče, „kerak by mě to nebolelo! Ale nechcela jsem, abyste to vy věděla, a tak jsem byla zticha.“

„Dyť já to říkám, že jseš ty svatá,“ štkala panímáma, ale ulevilo se jí. Viděla, že se snacha nehněvá na jejího syna a že nebude nucena poslouchat hanu na něho, která by ještě zvyšovala její bolest. Ta dobrá Andulka se ho ještě zastává a bere vinu na sebe. Plakaly spolu a ulevilo se oběma; sdělená bolest, poloviční bolest, dí staré přísloví, a ony poznaly jeho pravdivost.

85$

Konečně začaly o tom všem rozumně mluvit a radit se, co počít s Kubalkou. „Víte, maminko,“ řekla Anda, „já bych si chtěla vzít to děcko k sobě, je to takovej chudáček umořenej a zkusí prej tam jen útisk a hlad.“

„Ale, Andulko - to snad nemyslíš vopravdu?“ lekla a podivila se stará. „Tolik by bylo v tobě dobroty?“

„Ale, maminko, když je to takový nebohý a je to přeci dítě Jaroušovo, esli se nevrátí, bude to na něj památka.“

„Jo, ale na jeho špatný skutky,“ vzdychla panímáma, „a to bys měla špatnou památku a já taky.“

„No ale je to taky vaše vnouče, maminko,“ namítla ještě Andulka; utřela si oči a šla k poklidu, neboť slunce zapadalo a povinnost ji volala.

Mnoho se změnilo válkou; selský stav se neobyčejně pozvednul, ale i na něj přišly různé svízele. Jednou z největších byly stalé rekvizice. Kdyby byli rolníci nezapírali, neschovávali a nelhali, byli by je obrali i o to poslední. Sotva šla válka do třetího roku, už nebylo pro vojáky mnoho potravy, a proto byly rekvizice ustavičně a přísně prováděny; vždy přišlo plno vojáků a četník je vodil od stavení ke stavení a všude se rekvírovalo a hledalo, jak se dalo.

Nu, někde více, někde méně, podle toho, jak prý která selka se dala vidět a vojáky uctila. Kdo by se tomu divil? Byli vyhladovělí a dobré pojedení ve válce bylo ceněno nad všechny jiné pozemské a snad i věčné statky. V těch zlých letech bylo jídlo vším.

Celou zimu neviděla Andulka Rychtaříka, a také se setkání všemožně vyhýbala, ba ani on ji nevyhledával a Anda se těšila, že se už se vším smířil a přestal vzpomínat; až teprve při těch rekvizicích se zase setkali tváří v tvář pod Andinou střechou. Tehdy byla rozčilená, že sotva dechu popadala, a na tvářích měla

86$

rudá kola, jako oheň červená. Rozčilovala ji jeho přítomnost a také strach před vojáky, aby nenašli ty pytle mouky, žita a pšenice, které měla schované v přístodůlku pod slámou.

Třesoucíma se rukama podávala jim na stůl buchty s čajem, a když samému Rychtaříkovi rum dolévala, polila talířek, sebe i jej, jak sklenici od ní bral, a přitom jako maně se dotknul její ruky.

Lekla se a lekla se i jeho očí, jak byly ohnivé a vášnivé, uškubla, až čaj rozlila. Vyšplíchl jí na ruku a stékal po oblém holém předloktí.

„Abyste se kvůli mně opařila,“ řekl tlumeně, tak, jak uměl mluvit k ženám, „dovolte - jistě budete mít bolest.“ A vytahoval bílý kapesník a chtěl osušit její ruku, ale ona ji rychle schovala pod zástěru.

„I to já ani necejtím,“ bránila se, „kdepak moje ruce, ty jsou opálený a všemu zvyklý a tolec nebylo tak vřelý.“

On se přece její ruky zmocnil a mžikem pohlédl na ni. Měla štíhlé, úzké ruce s dlouhými tenkými prsty a jeden z nich byl zdoben zlatým kroužkem bez kamene.

„Takový tvrdý ruce, ty něco snesou,“ chtěla se usmát a ruku mu skoro vyrvala.

„Ale nemusely být tak tvrdé, tak upracované,“ šeptal jen a jeho oči zrovna sálaly. „Bůh ví, že by nebyly upracované, kdyby…“ a zamumlal vraště obočí a skřípaje zuby… „nebylo na nich toho proklatého kroužku.“

Anda se zapálila ještě víc, než jak ji západ krví poléval, uhnula se jeho očím a obracela se k vojákům: „Pijte, páni vojáci, a taky si chleba krájejte,“ a třesoucími se prsty hledala v misníku nůž a podávala velký pecen kaprálovi. Srdce jí bušilo jako zvon, až halenka poskakovala, ale ona se snažila uklidnit a pamětliva hospodyňských povinností, na poznámku kaprálovu, že

87$

to je chleba jako buchta, lhala: „To je z poslední mouky, co byla ve stavení, už jsem musela nastavit vejražkou.“

Vojáci se usmáli. Znali ty řeči, ale ukrojili si a neříkali nic, ukrojili si i slaniny. I četník, který byl teď nedávno jmenován strážmistrem, si ukrojil, ale jen tak kousek, aby neurazil selčino pohostinství. I jemu se při krájení ruce chvěly a kousal slaninu, jako by slámu jedl, nevěděl, jaké je chuti. Viděl jen krásnou Andulčinu šíji a její kulaté, štíhlé ruce.

Od té doby se setkávali častěji. Na strážmistrovi bylo zřejmě znát, že takové setkání vyhledává, zato ona jevila až nápadně, že se raději uhne a že se bojí takového setkání.

Jednou v neděli, ač to Anda nemívala ve zvyku a šetřila na všech stranách, poslala pro pivo děvečku do hospody. Měli k obědu králíka a Andě se tehdy utrhla nějak ruka, jak se říká. Nasypala na něj více papriky, než měla v obyčeji, a všichni měli žízeň a stará panímáma - a že staří lidé jsou jako malé děti - dostala chuť na pivo.

Proto se šlo se džbánem a Fanda přišla s novinou: „U Kubalů je ňáký boží dopuštění. Nadávají voba na její sestru - Eva se snad jmenuje.“

„Copak?“ zeptala se Anda a přestala kolébat. Dvojčata, ač už byla hodně velká, ještě se uspávala kolébáním, jak to na vesnici bývá. Kolébku měli jako archu a obě děti tam k sobě stulené sladce usínaly za jednotvárného komíhání a narážení kolébky.

„I dala se prej na vojnu.“

„No - to snad ne?“ usmála se hospodyně.

„Jó, jako za tu vošetřovatelku, co je ve špitálech u těch raněnejch vojáků.“

Anda se podivila: „No vida, to je vod ní pěkný, pročpak jí Kubalovi nadávají?“

88$

„Ale že se vo svý děcko nestará, že na něj nic nepošle a nejčkom že jde shánět zasejc druhý, že pro inýho sotva jde mezi vojáky.“

„Pročpak vo ní tak zle myslejí?“ zastala se Anda bývalé sokyně. „Třeba se polepšila a chce začít novej život.“

„Zlobějí se mocka,“ sdělovala zase Fanda, „a Kubal je ňákej trochu trknutej, ten vyhrožuje, že toho jejího spratka vyhodí, že to živit nebude, a zle řádí. Bylo mi toho malýho líto - je celej ulekanej a takový má moudrý a smutný vočička, jako by věděl, že jde vo něj.“

Ta řeč vzala Andu zase za srdce. Proč jí bylo toho děcka líto? Proto, že bylo Jaroušovo, či jen proto, že to bylo nevinné dítě, které nemůže za nic, a přece musí trpět?

Té noci se rozhodla. Dlouho rokovala s tchyní a ráno se vypravila ke Kubalovům.

„Jářku, pane hospodskej,“ povídala Kubalovi rozcuchanému po prohýřené noci s karbaníky a pijany, kteří tu zbyli jako nepotřebný brak, „chcela bych s váma mluvit vo tom děcku vaší švagrové a…“ přitom se zapálila, „mýho muže. Když povídáte, že je jeho a von se na to přiznal, myslím si, že by bylo nejlepší, kdybych si ho vzala k nám. Vy nemáte na něj kdy a mně je ho líto.“

Kubalovi se na sebe podívali a chvíli mlčeli, uvažujíce. Rádi by se byli nepohodlného děcka zbavili, protože jim bylo břemenem a přítěží; copak, dokud ona Kudrnová platí, mysleli si, ono to jde, ale až ji to omrzí, až se s někým poradí a ten jí řekne, aby to nedělala? A na Evku se spoléhat nemohou, že by se o něj starala. Pak jim zůstane věčně na krku a oni budou rádi, vychovají-li a zaopatří-li své vlastní.

Ovšem, byl to pěkný příspěvek, který jim Kudrnová platila, a toho jim bylo líto, proto neodpovídali, uvažo—

89$

vali a dorozumívali se očima přes mladou selku. Peníze, které Kudrna na ně složil, byly sirotčí, na ty nemohli sáhnout, a tak uznali, že bude lépe, dají-li děcko, dokud o ně někdo stojí. Slíbili napsat o tom Evce a ptát se jí, a tak se s Andou zdvořile rozešli.

Skutečně, za nějaký čas došel dopis od Evky, plný chyb a kaněk, svědčící, kolik má ta svůdnice vzdělání. Psala sestře, ať jen děcko dá, když je selka chce, že u ní se bude mít jistě dobře a ona že se ho navždy ráda zřekne. Stala se teď ošetřovatelkou, které jsou všude tuze vážené, a že možná udělá veliké štěstí, důstojníci prý ji mají rádi, třeba se s ní některý z vděčnosti ožení a tu by jí bylo na závadu, kdyby se měl dozvědět, že se musí starat o své dítě.

Andulka zavrtěla hlavou a podivila se nesmírně. Jak se může matka tak lehkomyslně zřeknout svého dítěte? Ona by nedala žádné ani za poklady světa. „Nebohej chudáčku,“ povídala malému Pepíčkovi a brala ho od hospodské na ruku. Byl lehký a hubený, samá kůstka, nožičky měl křivé, zapáchal špínou a byl všecek mokrý, nu, bědno pohledět. „Budeš nejčko náš, viď?“ a ještě usmlouvala: „Ale nesmí se k němu vaše sestra už víc hlásit; když ho vychovám, chci ho mět pro sebe.“

Kubalovi svolili, a tak si Anda odnášela hošíčka do statku. Aniž by se toho nadála, dostala třetí dítě. Usmála se tomu a přivinula je k sobě, pak pohlédla vzhůru a zašeptala: „Jarouši, jseš-li tam někde na pravdě Boží, koukni se dolů. Nesu si tvý dítě a chci ho vychovat, jak dovedu - vodpustila sem ti všecko.“

Byl překrásný jarní podvečer, když se Aninka vracela z městečka k domovu v předvečer prvního máje, noci filipojakubské.

Šla odpoledne něco nakupovat a hlavně k židovi se vypravila; nesla mu svůj dluh a trošku se tam pozdr—

90$

žela. Napřed nebyl doma a pak chvíli trvalo, než našel v umaštěné knize její položku a přetrhnul napříč tlustou čarou. Andě jako by balvan ze srdce spadl, jak si oddechla, a klusala radostně domů k vesnici. Bože, to se jí ulevilo, že se toho dluhu zbavila! Ten ji nejvíce tížil a teď je smazán a zaplacen!

Bylo jí lehko, zase tak veselo jako loni, když vyjela prvně do pole. I dnes se jí tak volně dýchalo a zpívat se jí chtělo.

Vzduch byl teplý a čistý, a třebaže ještě včera poletoval sníh, dnes jaro zrovna jásalo. To se včera vysoptil naposledy ten bláznivý apríl a dnes už chystá příroda uvítání smavému máji.

Minulý týden nasázela celá ves brambory a teď bude až do sena trochu pokoj. Andulka připraví letní šaty dětem i sobě; pozašije, co kde třeba, něco přikoupí a ušije. Však jí slepice pěkně nesou a vajíčka tolik platějí, že za ně ošatí všechny děti a ještě i dětem je dopřeje. Vašíček je tolik rád! Jak vidí, že nese v klíně, co sebrala v kurníku a na hnízdech, běží jí naproti, buclatýma ručičkama tleská a volá pln těšení: „Maminko, neseš pipi, dej ťuk, ťuk!“ a musí mu uvařit.

I ten malý chudáček Pepíček, který se začíná také trochu zotavovat, má rád vajíčka, a ona ani na něm nešetří. Však byl dosti dlouho živ jenom heřmánkem a fenyklem, ať se teď spraví.

Mařenka nestála tolik o vejce, ona raději olizovala sběračky od smetany a s máslem chlebíček mazaný jí byl nade vše. Anda nestačila krájet a potírat krajíčky a babička, šla-li sbírat, brala ji s sebou a nechávala jí na sběračce vždy hodně tlustý škraloup smetany. „Ať jseš hezká,“ říkávala s úsměvem a někdy jí stařeckým, třaslavým hlasem zazpívala:

Kerak by nebyla Kudrnová dcera, kerak by nebyla pěkně bílá?

91$

Mlíčkem se umeje, smetánky napije, kerak by nebyla pěkná bílá.

Anda vzpomínala při chůzi na děti a na svou práci, která ji čeká, a šla tak mladistvě a křepce jako dívčice. Měla poloměstsky ušité šaty a na hlavě hedvábný šáteček s hustými třásněmi; sukně nepříliš dlouhé, takže bylo vidět její malé nožky v šněrovacích polobotkách a nad útlými kotníky tuhá lýtka.

Silnice vedla lesem a Anda vešla na lesní půdu, protože po silnici bylo blátivo. Šlo se jí lépe po hladkém jehličí, z něhož voda stékala, takže bylo skoro vyschlé a místem na něm byl nasedaný kratičký mech, jako zelené chumáčky. Nizoučké břízky tu a tam v příkopu silnice samy vyseté vyrážely už útloučkými, jako brčál zelenými lístečky a borůvčí bylo jako zapálené červenavými pupeny. Všechno, všechno se zmlazovalo, i to žluté kapradí mezi kamením hlouběji v lese dostávalo nové, dosud svinuté, ale přece už krásné listí. I to malení a ostružiní a jahůdí mezi skalkami jako by se pyšnilo, že si pospíšilo s novým šatem.

Anda zapomínala dnes zas, že ji už život zkrušil mnohou bolestí, a cítila, že je ještě mladá a že by ráda byla veselá a bezstarostná. Zdvihla hlavu vysoko, usmála se na kosa, který na ni hvízdal, a přeskočivši křepce stružku, která se jí do cesty připletla, maně se ohlédla. Ale hned se nesmírně ulekla a ráda by se dala do běhu, aby unikla tomu, který, na měkké půdě neslyšen, kvapně za ní pospíchal a teď zdravil galantním zasalutováním a úklonou. Byl to strážmistr Rychtařík, jdoucí někam patrně na obchůzku, protože byl ve zbroji.

„Z procházky, z procházky?“ oslovil ji, když ji několika skoro skoky dohonil a družil se jí k boku.

„Ale ne,“ řekla rozpačitě a chvátala, co jí dech stačil, „byla jsem v městečku a nejčkom chvátám dóm myslím si, co tam dělají děti.“

92$

„Jsou jistě dobře vopatřeny babičkou a vám není třeba tolik se hnát. Dovolíte-li, půjdeme spolu.“

„Stačíte-li mi,“ zkusila se pousmát a v kroku neslevovala.

Spěchal vedle ní, odhazuje lehce nohou šavli a poposazuje si pohodlněji pušku na rameni. „Už jsem vás zase dlouho neviděl,“ řekl, když šli chvilku mlčky vedle sebe - vlastně nešli, ale běželi, jako by někoho honili, nebo někdo je, „a bylo mi smutno. Děkuji náhodě, že mne s vámi svedla.“

„Proč - a co z toho máte?“ nervózně se zasmála. „Se mnou nejni tak velká zábava.“

„A přece,“ stál na svém, „toužím po setkání s vámi. Paní Kudrnová - Aninko, nemohu za to, že není možno zapomnět.“

Anda se zachvěla jako bříza, vedle níž zaburácel hrom. Tak ji ochromila jeho přímá narážka a výraz jeho očí i tváře. Oh, znala ty melancholické oči, které dovedly hned zahořet vášní, a věděla, co znamená chvění jeho lícních svalů. Ohlédla se polekaně, jako zaskočená laň, a znovu se zachvěla vidouc, že jsou tu v temnu lesa zcela sami. Znala Rudolfa, že býval vášnivec a jen jejím přičiněním a úsilím zůstala bývalá jejich známost čistá.

„Co je to platný,“ chtěla ho vzpamatovat a podívala se na něho, jak dovedla pevně a cize, „já jsem jednou vdaná a mám děti, a vy jste pánem, kterej si vybere, co bude chcít.“

„Já nechci nic - nic - „ zvolal prudce a zastavil se proti ní, „nic nechci a nic jsem nechtěl než vás než tebe, Aninko!“ a přitom ji chytil za zápěstí, ruky a tak ji sevřel, že vykřikla a snažila se mu vyprostit.

„Nechte mě!“ křikla, co hrdla měla, a vzepřela se proti němu, „nevopovažte se na mě sáhnout! Já jsem vdaná žena!“

„Vdova!“ zvolal a zasmál se.

93$

„Ne, ne,“ bránila se Anda a zoufalství jí cuklo tváří, „von přijde - můj muž přijde - nejni mrtvej a já nejsem žádná vdova!“ bolestně zaštkala při posledních slovech.

„Psal by a jel by na dovolenou,“ odporoval, „nevydržel by být vzdálený tak dlouho od své mladé, krásné ženy.“

„Třeba je zajatej,“ držela se poslední naděje a začínala zase tolik chvátat.

„Aninko,“ začal zase teskně, „což jsi zapomněla tak úplně na šťastné chvíle, které jsme prožívali spolu, že toužíš, aby se tvůj muž vrátil? Jaké by to bylo pěkné, kdybys byla vdovou, jak by mi vzkvetla nová naděje a tobě lepší život by nadešel.“

„Netoužím po ničom lepším,“ odvětila pevně, „já byla spokojena, ba šťastna s mužem a nechci nic, než aby se vrátil.“

„To není pravda!“ zvolal prudce a zastavil se velitelsky. „Lžeš mi a domníváš se, že ti věřím. Myslíš, že jsem nepátral po tobě, po tvém osudu a že lidé všechno nevědí? Ó, já jsem se dozvěděl, jak tvůj muž v karty hrál a pil, ba, že se i jiné ženské chytil a…“ strážmistr ztlumil hlas a přiklonil se k samé Andulce, až ucítila na své tváři jeho dech, tabákovým kouřem vonící, „a měl s ní děcko…“

Zasmál se drsně a podíval se na ni, jako by triumfoval.

Anda vykřikla a vztáhla ruce, jako by se mu bránit chtěla, a bolest jí projela jako jedem napuštěná dýka. Co tajila jako největší ránu svého života, to on tu nešetrně odhalil a ztopil ostří své zloby zrovna doprostřed jen lehce zahojené jizvy.

„Se mnou tě rozvedli, že prý jsem byl lehkomyslník, ale jinému a mnohem ještě horšímu tě dali! Také umím hýřit a v karty hrát, ale tobě bych se nebyl zpronevěřil nikdy, tebe bych choval jako drahý skvost

94$

a zahrnul tě vším, co by tě těšilo, k tobě bych se modlil a nebyl bych tě nikdy tolik pohaněl a zašlapal jako ten kletý Kudrna.“

Oh, ta bolest, která se touto řečí probudila v prsou Andulčiných! Jako divá křeč ji to uchvátilo, hrdlo stáhlo, zuby a pěstě sevřelo. Čemu se bránila celý čas ve svých myšlenkách, s čím bojovala a o čem se myslit neodvažovala, to on tu vyslovil a jí připomněl. Krutá bolest se zdvihla a šla její duší jako příšera.

On pátral v její tváři a rozuměl, jak ji bodl do živého. Pohlcuje ji hořícíma očima, vztáhnul po ní ruce, chytil obě její předloktí a tiskl je až na svých prsou: „Vidíš, že ti rozumím,“ mluvil přerývavě, „že jsem pochopil a vypátral, co tě trápí a jak jsi nešťastná. Tvá bolest bolí i mne a krve bych nacedil, abych ti ulevil, abych tě udělal zase šťastnou. Mám tě rád nade všecko a přijmeš-li moji lásku, budeš blažená.“ Přitom ji objal prudce v pase a chtěl ji k sobě přivinout, ale Anda se vzepjala, co síly měla, a opřela se mu tak, že ji musel pustit.

„Nechte mě,“ vykřikla zase a uskočila zděšena od něho, „nevopovažte se mě dotknout! Jsem nešťastná, jsem, to musím přiznat, ale špatnou ženou nikdy nebudu! Kerak bych se mohla podívat na svý, na Jaroušovy děti, kdybych se dala vobjímat vod inýho muže?“

„A on se moh na ně koukat, když držel v náručí jinou ženskou než tebe? On byl bídák, a ty mu chceš věrnost zachovat?“ mluvil, aby ji uchlácholil, a znovu po ní sahal.

„Ať byl,“ uhýbala mu plná úzkosti, „proto nemusím bejt eště špatná taky já. Von mi nesmí nic vyčítat, až se vrátí, anebo až se spolu setkáme u trůnu Božího; já chci bejt lepší než byl von, chci dávat dobrej příklad dětem.“

„Ha ha,“ zasmál se rozrušeně, „dobrý příklad -

95$

věčnost! A kde je tvé mládí, tvá krása a srdce, to všecko zůstane po celý život ladem? Aninko drahá, to jsou ideály, které tě jednou opustí, a ty ucítíš prázdnotu, opuštěnost, pustotu, ty poznáš, žes propásla život a lásku. Nic ti nezbude naposled, nic než poušť!“

Mluvil s citem jako prorok a Andy se zmocňovalo zoufalství a nevýslovná pokleslost. Snad má pravdu. Leč ještě v ní spala síla jejího mateřství, a to jí bylo záštitou.

„Nezvostane ve mně poušť, nevěřte!“ vykřikla, aby jej i sebe přesvědčila, „mám eště děti a ty moji prázdnotu vyplnějí - nebudu vopuštěná a vosamělá, mý děti mi budou celým životem!“

„Ano, budou,“ smál se cynicky, „odejdou ti do světa, zapomenou a zbude ti jen jejich nevděk!“

„Bože můj, co vode mě chcete?“ zvolala bolestně. „Proč jste přišel a proč všecko mi chcete brát, co mě sílilo? Dyť jsem vám nic neudělala a když jsme se rozcházeli, přála jsem vám jenom štěstí! Přejte mi ho taky a dejte mi pokoj!“

„Já ti ho přeji, to štěstí, a chci, abys ho došla, proto ti nabízím svou lásku. Andulko, přijmi ji, vyslyš mne - nemohu žít tu nablízku tebe, a bez tebe. Uvidíš, že budeš šťastná, že vykveteš v naší lásce a pod mými polibky!“ To mluvil vášní sevřeným hlasem a chtěl ji znovu obejmout.

„Jděte dál!“ výhrůžně se mu postavila a zdvihla pěst. „Nesměl jste mě líbat, dokud jsem byla svobodná, a nebudete mě líbat ani teď - vdanou ženu a matku. Nechte mě na pokoji!“ a přitom se rychle obrátila a dala se v běh po svahu silnice, jako by jí hlava hořela. Nedbala na to, že jí bláto stříká až na hlavu a že může sklouznout a upadnout na slizké silnici.

On ji nepronásledoval, jen volal za ní třesoucím se

96$

hlasem: „Neujdeš mi, neutečeš, budeš naposled přece jenom má!“

Andulka doběhla domů téměř bezduchá, a teprve v síni si vzpomněla, že nesmí tchyni povědět, co se jí stalo. Kdo ví, pochopila-li by starucha všechno správně, možná, že by se domýšlela, že mu ona zavdala nějakou příležitost.

Chtěla se proto tvářit jakoby nic, ale sotva vešla do světnice a všecka zchvácená usedla na lavičku u kamen, už poznala stará, že se jí něco přihodilo. Byla bledá a prudce dýchala, třásla se po všem těle a byla ublácená a zastříkaná až na ramenou a šátku, ba ani řeči schopna nebyla.

„Pro pánka - dítě - copak se ti stalo?“ polekala se tchyně, „jsi celá divá, snad tě někdo nehonil?“

„Ňákej chlap na mě vyšel v lese,“ zalhala a začervenala se, „polekala jsem se a utíkala jako blázen.“

„Můj ty pane nebeskej,“ děsila se stará, „jo, je nejčkom svět zkaženej! Jakživo tu u nás nebejvalo slyšet vo ňákej velkej krádeži nebo že by někoho přepadli, ale já říkám, že tou vojnou pokazejí celej svět. A jakej byl? Nepoznalas ho? A měl klacek nebo flintu? Nebo to byl voják? Potulujou se prej takoví utečenci a přepadají lidi.“

„Ale, se mi zdá, že byl jen vopilej,“ lhala zase Anda, bojíc se, aby nepovstaly zbytečné řeči, „a já jsem taková hnilička, že se celá hnedka postraším.“

„Kerak pak by ses nepostrašila,“ zase stará lomila rukama, „děvečko zlatá, co zažiješ, že musíš všecko vytlouct, sama všady jít a nemáš žádnýho zastání. Bože, Bože, ta zlá vojna! Kde von ten můj chlapec, kde von jenom je, eslipak von už někde kosti složil?“ a dala se do usedavého pláče.

„Maminko, Bože, nestrašte mě, neříkejte to, dyť von musí přijít!“ Andulka vykřikla podrážděně a zoufale, že se až výměnkářka lekla té prudkosti. Vždy bývala

97$

mladá odevzdaná do vůle Boží a dnes najednou tak prudce se brání zlé možnosti.

„Inu, má ho chuděrka ráda,“ povídala si a u sebe z toho měla radost.

Anda vyndala dětem cukroví z brašny, rozdělila jim je, ale do práce se jaksi neměla. Tak jí bylo mdlo a slabo, že se sotva vlekla; poklesla na těle i na duchu, cítila se znavená a jakoby nemocná. Stará se na ni dívala starostlivě a odhodlala se ustrojit jí večer nějaké koření pro oulek a zchvácení.

Zatím se v Andě odehrávala strašná bouře. Setkání s Rudolfem rozvrátilo celou její duši a její klid. Oh, proč měl jenom takové oči, proč jimi uměl dát tolik důrazu svým slovům, která byla pronášena tak správně, měkce, něžně a vášnivě zároveň, tak, jak neuměl mluvit žádný jiný člověk tu na vsi, s nímž se kdy Anda sešla! Svým přednesem a svýma očima ji zmámil hned za svobodna, a už to kouzlo ji zase opřádalo?

Vzpomínala na jeho slova. Skutečně, měl pravdu. Dostala muže, který také nebyl dokonalý, a co nad to: klamal ji. Ta bolest! Proč on, zrovna on musel do té bolavé rány bodnout? Proč zrovna on?

A tu ji napadlo, že není Rudolfova láska pravá, protože kdyby ji opravdově a nade vše, jak tvrdil, miloval, pak by nemohl vyhledávat bolavá zátiší jejího nitra a ztápět v něm svou zbraň; Pak by ji šetřil a nikdy by se nechtěl její bolesti dotýkat. Ne, není šlechetný, nemiluje ji skutečně a nestojí za její neklid a nepokoj, za probdělou noc a provzdychané dny, nestojí za její chvění a zamlklost, za slova, která uspořila v té pokleslosti na svých dětech.

Téměř na ně nemluvila několik dnů, sužovala svým vzhledem dobrou panímámu a hřešila těžce na manželské věrnosti jen těmi zlými myšlenkami, které jí šly stále do hlavy. Chtěla si představovat svého Jarouše,

98$

jak býval hezký a milý v počátcích jejich manželství, ale žel! Tehdejší jeho podoba se jí tvrdošíjně ztrácela, viděla ho jen, jak hnusně vypadal, když byl opilý, když se na ni utrhoval a seděl u karet s přiblblou tváří.

Zoufalá zaháněla ty představy, zaháněla i představu Rudolfova zevnějšku a snažila se modlit. Konečně to přešlo a Anda se domnívala, že je uzdravena.

Začala zase pilně pracovat, s dětmi laškovat a bylo jí, jako by se znovu narodila.

Byly žně a Kudrnovi sváželi mandele. Úroda byla letos nevalná a Andu naplňovaly obavy, jak vystačí s chlebem celý rok. Na podzim loni dlouho mrzlo naholo, mráz vytáhl žito a z jara zase sníh vyležel prázdná místa; k tomu seli trochu řídce, a tak se žito nepovedlo.

„Kdyby alespoň ty rekvizice daly pokoj,“ toužila, „ale to zase přijdou a nebude jich konce.“ Nu, ona se nemusela příliš bát rekvizice, přivedl-li je strážmistr. Ten vždy odvedl brzo vojáky a téměř nedal ani hledat.

Však to ji rozčilovalo ještě více, než když přišli se zlou a prolezli všecky kouty. Nechtěla od něho žádnou výjimečnou laskavost a třásla se všecka, i styděla se sama před sebou, musela-li ji přijímat.

Tchyně ji chlácholila, jak je slušný a zdvořilý, ale jí přitom bývalo horko i zima.

Dnes ale se netrudila ničím, byla ráda, že jí žito nezmoklo a že se pěkně dostane domů včas.

Pohoda byla až milo; obloha svítila sytou modří a vzduch pod ní nad temnězelenými lukami se teplem třásl. Křepelky jen zvonily, od lesa volala kukačka, cvrčkové a koníci cvrčeli o závod a roje včelek bzučely nad jetelišťaty.

Také Andulka byla zase veselá a švitořila s dětmi, které se na pole vozily v žebřiňáku, a pak za ním, plně mandelíky naloženými, klusaly ke stodole. Vašíček

99$

měl už kalhotky dozadu zapínané a vyšlapoval si v nich jako muž. Měl teď tvářičky jako dvě jablíčka a lýtka bosých nožek byla sluníčkem jako osmažená.

Mařenka v bělavé zástěrce vypadala jako kytička. Buclaté ručičky s důlečky na loktech měla nahé a též krček, korálky ozdobený. Babička už jí zaplétala copánek, který byl sice kratinký a pevně spletený, ale roztomilý, a v něm vpletená červená pentlička. Babička si na vnučce tuze zakládala a denně objevovala na ní nové a nové přednosti. Že bude chytrá, že bude hezká, štědrá a pilná, to stále prorokovala a sháněla na ni samou parádu. Dávala přešívat svoje fěrtochy a sukně a parádila holčičku, jak mohla. I náušničky jí, chudák stará, ze své výměnky koupila, aby vypadala opravdu jako holčička, a nelitovala času, aby na ni vyprala a vyžehlila. Z Vašíčka se těšila, jak se sebral a prospívá, ale Mařenku měla nade všecko. Třetí, přijaté dítě, bylo jí zpočátku mučivou připomínkou synova poklesku, ale když viděla, jak je ubohé, pojala soustrast pro ně a vidouc, jak Andulka s ním jedná jako se svým, též sama se k němu počala klonit.

Však tím, že si Anda nebožátko do domu vzala, získala mnoho v očích staré panímámy. Ta ji nestačila obdivovat pro její šlechetnost a pořád jen jí i sobě říkala: „Aby se tak Jarouš vrátil, to by teprvá viděl, jakou má dobrou a vzornou ženu. Co iná shání dobrodružství, vona vo jeho hříchy se stará. Jako ta sousedka Jaroška. Můj Pane nebeskej, jak vona vyváděla, když rukoval! Vomdlívala, vyčítala Pánu Bohu, hlavu div si nestrhla a hele nejčkom! Vzala si Rusa na práci a drží se ho, jako by ani nebohýho Jaroše nebylo! Ale tak to bejvá: ten křiklavej žal nikdá nejni tak vopravdovskej jako ten tichej, kterej jde vod srdce a ne z plic.“

Nemohla se přemoci, aby ty své myšlenky také nesdělila snaše. Anda se jim usmála a sousedky se

100$

zastala. „Ale maminko, co všici mají s tou Jaroškou! Pořáde že drží s Rusem a cosi kdesi, ale já si myslím, že na tej celej věci nejni nic, než to, že si ho předchází, aby dělal. Že mu trochu strojí a proti druhej čeládce podstrojuje - inu, má s ním soustrast, že je tu v cizej zemi, a tak sám.“

„Inu, inu, žeť,“ pokyvovala stará, „taky to může bejt, lidi jsou zlí a mají huby utrhačný! Dobře že tys nechtěla si taky Rusa vzít na práci a radši, chudáku, sama dřeš jak mezek!“

„Ale aspoň nemám darebný řeči, a vobejdeme se taky.“

A bylo tomu tak. Mladá Kudrnová se naučila v té sedlačině chodit, že jí vše šlo dobře a práce jenom hrála, všechno se jí dařilo a z dluhů se už úplně vysekala.

Teď opravovala stavení; nejdříve stodolu, do níž zatékalo, pak maštale a naposledy teď obytné stavení. Měli trochu tmavou kuchyni. Dala prorazit okno do sousedova dvora, pekárnu přestavěla, na síň místo vyšlapané podlahy dala pestrou cementovou dlážku; také vrata byla chatrná, tedy dala udělat nová, ba i komíny doznaly změny a výměnkářce koupila do světničky nová kamínka.

Stará nade vším plakala a říkala stále: „Aby tak přišel Jarouš, ten by koukal! Bože, ten by hlídal, ani by to tu nepoznal a divil by se, jak hospodaříš!“

Dobytka měla hojnost, a pěkný, ba i prasnici držela a prasátka se jí už po třikráte vyvedla, až radost. Naučila se všechnu polní práci a jezdila s potahem jako nejlepší kočí. I dnes svážela mandele; stála na žebřiňáku a pošvihovala voly a ohlížela se chvílemi do vozu na svůj páreček, který nožkama klátil z vozu a držel se žebřin, hledě vesele skrze ně jako lvíčkové z klece. I ten nebožáček Pepíček se s paskou vezl; ještě neběhal, měl slabounké nožičky, ale začínal

101$

pěkně žvatlat a jenom chválil: „Hyja, Pepa, hyja!“

I na něho se Anda usmívala a zpívala všem třem svoji skladbu, jak ji v tu chvíli napadla:

{Halou, hyje, mý kravičky,

jedeme si pro mandlíčky,

napečeme vdolků, chleba,

všeho, co nám bude třeba,

napečeme buchty taky,

pro ty moje děti zlatý!}

Podivila se sama sobě, že má také básnické nadání, a zasmála se tomu vesele. Škoda, že to neslyší panímáma, zase by ji chválila. Anda sice o chválu se nedrala, ale přece byla ráda, slyšela-li uznání a pochvalu. Kdopak se nedá rád alespoň někdy pochválit? A Andě byla chvála vzácná, neb doma jí neužila; maminka jí neplýtvala a tatínek byl málomluvný. Panímámině chvále se někdy usmívala, protože se jí často zdávalo, že taková maličkost za chválu ani nestojí.

Děti výskaly radostí, když žebřiňák z kopce rachotil na kamenité cestě a otřásal se, až žebřiny úpěly. Líbilo se jim to a měly radost z veselého svezení.

Po mezi proti nim kráčel četník. Anda ho poznala zdaleka, umlkla a pošvihovala krávy, aby rychleji vykročily. Proč to nejsou koně, aby do nich práskla a ujela? On zdaleka zdravil a zastaviv se, oslovil selku jako starou známou. Mluvil na děti a dokazoval Andě, že holčička je celá maminka, že bude také tak hezká a také bude mást hlavy bláhovým chlapcům. Anda byla všecka nervózní a řekla trochu popuzeně: „A já zasejc myslím, že je Mařenka víc do Kudrnovy rodiny, celej táta, chudák Jarouš, aby ji tak viděl, měl by radost. Až se vrátí, ten se podiví voboum.“

Řekla to proto, aby mu opět připomněla, že je vdaná žena, že na muže vzpomíná, a aby to připomněla také sobě.

102$

Ale on nechápal asi její úmysl, a nebo ho nechtěl chápat. Usmál se zlým úsměvem a řekl jako prorok: „Ten už nepřijde a nepodiví se ničemu. Mařenka s Venouškem dostanou nového tatínka,“ a přitlumiv hlas, šeptal skoro, najednou vášní se tetelícím hlasem, „a lepšího tatínka, který je bude mít radši než ten první, nebude od nich do hospody utíkat a jejich jmění prohrávat, ani jejich maminku šálit, jen bude-li ta maminka rozumná a vyslyší ho.“

Hlas jeho se třásl a oči vysílaly blesky k mladé ženě na voze. Co to bylo za vášeň, za city, které mu nedaly nikdy být rozumný a utajit se, setkal-li se s Andou?

Ona se roztřásla jako osikový list. „Proč mi nedáte pokoj,“ vykřikla bolestně, „proč mě pořáde pronásledujete, dyť jsem vám nic neudělala! Proč takový marný řeči pořád vedete? Dyť víte, že jsem vdaná a musím čekat, až přijde. A von přijde!“

„A nepřijde-li?“ smál se strážmistr a napjatě a vyzývavě hleděl do tváře selčiny a četl v ní, co snad ústa nevyřknou.

„Pak řeknu: děj se vůle Páně a budu žít jen pro svý děti. Ale já tu stojím a čas nečeká, musím ject. S Pánem Bohem!“

Tak rázně ukončivši, nepohlédla více na strážmistra; pošvihla krávy a nutila je ke spěchu.

„Jednou si to povíme, paní Kudrnová,“ volal Rudolf za vozem, ale Andulka neodpovídala. V nitru se zalévala slzami i trpkostí. Proč ji pronásleduje, proč ji nenechá na pokoji? A proč ona je tolik vzbouřena? Nerozuměla snad svému nitru, svému citu? Je to ještě zbytek staré lásky, či touha po lásce? Nebo jenom strach před vášnivcem a následky její opuštěnosti?

Nevěděla, potácela se v nepokoji a toužila pouze po jednom - aby se Jarouš vrátil. Pak by měla oporu, ochranu, záštitu, nemusela by se bát Rychtaříka

103$

a jeho útoků. Kdyby se Jarouš vrátil! Ano, ale kdyby se vrátil takový, jaký byl v počátcích jejich manželství, rozumný, střízlivý a něžný. Ale - aby tak přišel opilý, aby v karty hrál a znovu ji podváděl?

Andě se srážela krev v srdci a to se téměř zastavovalo pod tou hrůzou, která jí vycházela z toho pomyslu.

„Pane Bože,“ sepjala ruce a zadívala se k zářivé obloze, „pošli mi ho nemocnýho, pošli mi ho zmrzačenýho, bez ruky nebo bez nohy, slepýho nebo zvohavenýho, jenom ne - vopilýho!“

V tu chvíli, kdy Andulka takovou prosbu vyslovila a tolik vroucně se k nebi podívala, ujížděl k nedaleké stanici osobní vlak a v něm plno vojáků. Někteří kouřili a zpívali, jiní byli podnapilí a mluvili plno rozjařených a veselých řečí. Někteří jeli na dovolenou, opožděně na žně, jiní z nemocnice a několik jich tu bylo, co po porážce Srbska, propuštění ze zajetí a po odbytí karantény jeli se domů trochu zotavit.

Ti byli nejveselejší, vždyť po tak dlouhé době jeli domů, to je nějaká radost! Tak se radoval i Jaroslav Kudrna, sedící u okna a vyhlížející ustavičně na míhající se obrazy venku. Domů, domů po tolikerém utrpení, po dlouhém a dlouhém čase!

Pod ošumělou vojenskou blůzou se mu prsa dmula, že nemohl ani stačit dýchat. V kupé mu bylo dusno a srdce mu silnými údery tlouklo na hruď; co chvíle vstával a vycházel na plošinu, aby se nadýchal toho domácího vzduchu.

Bože, jak voněl, jak ho líbal ten letní vánek! Třeba viděl i lepší kraje a bohatší země, nikde nevonělo tak obilí, nikde nesvítilo tak slunce, nezelenaly se tak louky jako tu, v jeho domově, v tom zastrčeném koutku horském pod Javořicí.

Kudrna rozpínal ruce a byl by rád zulíbal a zobjí-

104$

mal celý kraj, každý ten pahorek, všecky ty meze mezi úzkými kamenitými poli a byl by rád vyskočil samou radostí až pod modrojasnou oblohu.

Však už dlouho nebude marně toužit po objetí a polibcích; co nevidět padne mu do náruče žena, ta jeho drahá Andulka! Oh, co se po ní natoužil, co se po ní navzdychal a kolikrát ji oplakal!

Teď v té dlouhé odloučenosti teprve poznal, jak ji miloval, čím mu byla a jaká to je žena! A stokrát si řekl, v té dlouhé chvíli v zajetí, která mu dávala tolik vzpomínat, že jí není ani zdaleka hoden, že si nikdy nezasloužil toho dobrého anděla. A to když si docela otevřeně doznal, počal dělat pokání. Zdlouha promýšlel svůj život s ní, mělť na to času dost, a pitval tákřka své i její počínání a zaléval se studem nad sebou, nad poslední dobou svého života, která byla plna nepravostí; hýřil, užíval, flámoval, zpronevěry se dopustil a o věno ji připravil! Jaký byl špatný a bídný!

Ale vzchopil se a řekl si, že není konec všemu, že je možné ještě všechno napravit, vrátí-li se a ženu živou zastane. A začal se již očišťovat, přestal pít a zatím, co jiní po alkoholu a kuřivu se pídili, aby v něm trpkost válečného života utopili, on se mu vyhýbal a požíval všechno s jasnými smysly a čím více trpěl hladem, zimou a ponižováním, tím více si ten trest přál.

A tehdy se v něm ozval takový jemňoučký hlásek, který mu pravil, že je přece někdo, kdo je toho všeho strůjcem, kdo mu ten trest za jeho hříchy připravil, kdo ví o všem, i o hanebné zradě a o jeho špatném životě, že ten „někdo“ ho chce napravit, aby mu dokázal, že vládne všemi osudy a náhodami.

Ale Jaroslav zase ten hlásek umlčel a odpověděl mu: „Není takové bytosti, protože kdyby byla, netrestala by nevinné s viníky a byla by mne zdrtila hned, když jsem začal dobrou Andulku trápit!“

105$

Tak si představoval nešťastný Jaroslav Nejvyšší spravedlnost, a proto v ni nevěřil. Na Andulku myslil teď dnem i nocí a toužil po ní celou žízní duše i těla. Toužil ji tu mít, aby okřál při její duši, čisté a dětinské, aby načerpal duševní sílu a potěchu, a toužil, aby ji tu měl živou, aby se k ní přivinul, ji zobjímal a zulíbal, aby ji sevřel v náruči celou silou a žárem mladé, vřelé krve. Ale ona byla daleko, daleko a on nevěděl, shledá-li se s ní kdy, nezahyne-li tu bídou a hladem nebo tyfem, který zadávil tolik zajatců.

V takových chvílích záviděl těm, kteří věřili, kteří se modlili a Bohu poroučeli v klidné oddanosti sebe i své drahé doma.

A teď se pojednou vrací!

Jak je to možné, nešálí ho jenom krásný sen, jako se mu tak často stávalo?

Ne, není to sen, vždyť ten vůz, co ho unáší, je hmatatelný a vánek, který mu prudce naráží na rozpálený obličej, je vonný a chladivý! Nesní, ale jede skutečně domů! Co nevidět uzří maminku, Andulku a děti. Děti! Jak už asi vypadají? A je-li živ Vašíček? A Mařenka, vždyť ta už mu něco poví, bude žvatlat a těšit se z cukroví, které jí veze!

Ale znát ho nebudou! Leknou se cizího vojáka s rancem a ošumělým pláštěm. Komu jsou ty děti podobné? Uvidí v dcerušce podobu Andulčinu, či bude podobna jeho matce? A Vašíček, žije-li přece a není-li mrzáček nějaký? Zabolelo ho při vzpomínce, že býval netrpělivý na bolestný hošíčkův pláč, že se hněval, z domova utíkal a na nemocné dítě smrt přivolával. Pláč dítěte mu býval protivný a nechtěl ho poslouchat, a přece, oč byl sladší než ta pekelná vřava, v níž se pak ocitnul, to řvaní šrapnelů a hvízdot kulek, hřmění děl a štěkání granátů!

Kolikrát si na něj vzpomněl a toužil uslyšet ho v tom šílení válečných běsů. A zas mu připadly

106$

myšlenky o nějakém odplatiteli. „Vašíčku, synáčku, žiješ-li, jak tě zlíbám a odprosím a všecko ti stokrát nahradím!“ Jen nezvěděla-li Andulka, že se zahodil s tou Kubalovou holkou, a dají-li mu teď pokoj a kde je ta zlořečená Eva se svým děckem?

Zamrazilo ho při té připomínce a otřásl se odporem. Ale znal svou ženu, věděl, že i to mu jistě odpustí, dozví-li se o tom někdy, vždyť byla vtělená dobrota a odpuštění samo. On pak cítil se očištěný dlouhým utrpením a pokáním, a byl už jist sám sebou. Věděl, že nikdy neupadne do starých hříchů. Pití i karbanu si odvykl už docela a svou nevěru také už odčinil, vždyť celý ten čas žil bezúhonně a čistě; také tam byly ženské, které braly na zajatce, ale on nezavadil o žádnou, žil jen vzpomínce a památce své dobré, milované Andulky.

Vlak zastavoval ve stanici a on se vrátil do kupé. Ještě dvakrát zastaví a bude na místě. Sladce ho bodlo při tom pomyslu na prsou a příjemnou zemdleností mu zatrnuly údy. Sedl si na své místo a natáhl nohy na protější sedadlo. Ale zase bázeň ho přepadla. Žije-li maminka i děti a je-li zdráva Andulka? Nezedřela-li se celá v té selské robotě a udržela-li statek? Byla zadlužená jeho vinou a časy byly zlé. Nepsal jim cestou ze zajetí ani z karantény, ale teď toho litoval. Mohl být připraven na všelicos, ale on chtěl překvapit všechny, hlavně Andu, chtěl se napít té první radosti, toho prvního shledání a teď se bál, nebude-li v ní také bolest. Maminka byla už stará a Andulka slabá.

Ve druhém oddělení si povídali hlučně vojáci a že vlak stál, rozuměl jejich slovům. Nevnímal je pro své myšlenky, ale teď mu přece narazily v sluch a vědomí. Povídali si o kterémsi nepřítomném vojákovi a jeho rodák vypravoval kamarádovi:

„Jó, ten měl, chudák, pěknej návrat domů. Těšil se na ženu a děcko, až jsme se mu smáli, a všechno jí

107$

nakoupil a zatím se špatně potěšil. Děcko umřelo na záškrt a žena měla namluvenýho Rusa. Měla už s ním děcko a druhý čekala, když se muž vrátil.“

„A co jí udělal?“ ptal se kamarád.

„Nic. Dal se do pláče a chcel se na půdě oběsit. Tak tak, že ho uřízli.“

„Vosel,“ ulevil si kamarád, „měl ji zmlátit, zkopat a vyhnat i s Rusem. Ale já říkám, my muži jsme hlupáci všici a ženský falešný taky všecky. Do vočí se staví, ale po straně se hned cukruje s jiným.“

Vlak se rozjel a ostatní slova zanikla v rachotu. Kudrna se zachvěl a zase vyšel na plošinu. Pojednou mu bylo v rozpáleném voze zima. „Všecky ženský takový, všecky…“ znělo mu v uších a strach z něčeho nepředvídaného se mu vloudil do nitra.

Jak pozná na první pohled, byla-li mu Andulka věrná? Bezradně pátral v podobě její čisté tváře, která mu v paměti zářila jako tvář Madony, hledal a ptal se sebe, poznal-li by, kdyby lhala.

Oh, co by dělal, kdyby se přesvědčil, že se mu zpronevěřila? Zabil by ji, nebo by se oběsil jako ten „osel“, co o něm vojáci povídají? Zaskřípal zuby, zaťal pěsti a těžce oddechl. Neuvědomoval si, že smýšlí nesmírně sobecky. On si byl jist jejím odpuštěním, ale sám neměl ani jedinou myšlenku, že by také odpustil. Ale vtom vzpomněl na matku a ulevilo se mu. Vždyť byla maminka stále při ní, jistě nad ní bděla a nedala jí zapomenout na něho a svou povinnost.

Oddechl uvolněně a vrátil se do kupé pro ranec a plášť, opásal se bajonetem a dal sbohem kamarádům. Vlak vjel do jeho zastávky, brzdy zaskřípaly a kolos se zastavil.

Jako opilý pocitem, že je doma, vyskočil Jaroslav z vlaku. Červený domek nádražní ho pozdravil známým vzhledem, třešně před jeho okénky pokynuly mu známými haluzemi a celý kraj, rozkládající se před

108$

ním, s věžemi lesů a lesíčky mezi pastvisky jako ostrůvky, s modrými plochami rybníků a skalnaté zelené meze mezi ohnišťaty a pruhy bramborů, ten obraz jeho rodného kraje ho zrovna políbil.

Oj, vášnivá radost ho zalila, jako burácení divoké hudby, a zdvihla v jeho prsou vlnu, která mu vnikla až do očí a vytryskla jimi na tváře ve dvou perlách. Vlak pelášil dál a on ještě stál; objímal očima celý ten drahý obraz a vnímal ho až do srdce.

Tu ho vyrušil hlas z toho sladkého zadumání: „No, vojáku, taky do Mezilesí? Co abychme šli spolu?“ Obrátil se nepříliš vlídně, nestál teď o společnost; milejší mu byla samota, v níž snil o shledání, které bylo již tak blizoučké, ale poznav bednáře Malinu, který také vlakem přijel a ve vojenském byl, vyjasnil na něho pohled a vítal se s ním.

„I hlehle - Kudrna,“ divil se Malina, „vodkáď jedeš, člověče, dyť tě měl každej za mrtvýho, maminka tvoje, i žena; no, ty se zaradujou!“

„I, byl jsem v Srbsku a nešlo to psát, a ani myslím nedošlo, co jsem poslal. Tam ti, člověče, je zkáza a smrt; vyháněli nás, abychme se sami živili, že sami nemají co íst, a tak sme zkusili a trvalo dobu, než jsme se doplahočili zase k našim. Kolik z nás tak pomřelo, darmo mluvit.“

„Teda je to přeci pravda,“ potřásal hlavou Malina, „že je tam zle a že nemají pro nás, pro Čechy, kouska slitování?“

„Nevěděli někde ani, že jsme Češi, jen Austriáci, a někde zas nám láli, že jdeme jako skot, že se nevzepřeme, nepostavíme a nedáme se tak čestně vyhubit jako voni. Je to národ hrdinů.“

„A přece tak nešťastnej a my, jejich bratří, musíme na ně,“ zádumčivě pokyvoval Malina.

„I jen nech,“ těšil Kudrna, „eště nejni všecko hotový, a ty konce budou podivný. Slyšeli jsme taky něco

109$

vo novým českým vojsku za hranicema; prej se zajatci v Srbsku a Rusku držejí a sestrojujou svý pluky proti Rakousku. Bohužel, my jsme nepřišli k ničemu takovýmu.“

„No, to budou vaše koukat, mladá, ta se podiví, a což panímáma, ta bude hlídat!“ Malina se zasmál.

„A co dělají, jsou zdrávy? A děti?“ s utajeným dechem se ptal Jaroslav a visel takřka na přítelových rtech.

„I jsou zdrávy. Ženu máš jako vobrázek, čím dál hezčí, a děti taky, jako dvě cibulenky.“

Byl tedy Vašíček živ, Jaroslav se potěšil a sliboval si všecko dobré.

„Ani nevíš, člověče, jak mi je, že se vracím, tak mi až srdce tluče,“ svěřoval bednáři a sejmul čepici na pozdrav rodné vesnici, která se teď pod kopcem proti nim vynořila, sluncem oblitá, rozložená, v zeleni ovocných stromů a olší kolem rybníka na hrázi. Vzduch se třásl nad vížkou kostelíka, jehož křížek se třpytil v té záři letního slunce jako zlatý. Bílé stěny statků a šindelové střechy jako by mu kynuly. Kudrnovi až slzy do očí vskočily - ó, nikdy nemíval ani tušení, jak miluje to rodné hnízdo!

„I věřím, věřím,“ kýval Malina a trochu zůstal vzadu, aby nerušil Kudrnu z toho šťastného vytržení, „i já jedu rád, taky mi je dycky ňák měkko, jak tenhle koutek vidím, a to nemám celkem doma nic, leda plahotu a starost. Jak nejni žena, nejni nic; matka stačit nemůže a tak jsou děcka zpustlý a není radost žádná! No, jak bude po válce, musím se někde vohlížet a taky do ženění prásknout.“

„Tak jseš pořád vdovcem?“ vyrušil se Kudrna a zas rázněji vykročil.

„Žel, pořáde. Copak tobě, tobě se to vrací! To bude radost, no, to bude radost! Horší, až půjde dóm Jaroš, ten se už tak nepotěší!“

„Proč?“ zeptal se Kudrna; byli sousedy a vzpomněl

110$

teď, jak se Jarošovi těžce loučili, až tehdy sousedovi záviděl tu vřelou bolest ženinu.

„Inu, člověče, nejni každá ženská stejná. Dyť vona Jaroška se drží Rusa, má ho u sebe a jak jsem byl posledně doma, měla škaredý řeči, a nejčkom dokonce prej povídají, že je iná.“

Kudrna zavrtěl hlavou podivením. „A jak dělala, když vodjížděl Jaroš s náma na vojnu!“

„No, no, šak víš, to se zdálo, že vezme skončení, a potěšila se brzy. Ale tak to bejvá, ten křiklavej zármutek chodívá jen z plic, ale tichej ze srdce!“

Kudrna se odmlčel a uvažoval a zase ženu v duchu odprošoval.

Tehdy ji obviňoval, že pro něho netruchlí, když nevyvádí.

„Já se zrovna zastavím u četníků,“ povídal po chvilkovém mlčení Malina, „dám si podepsat odláb, abych tam nemusel zejtra, je to zrovna na cestě. Zajdeš taky k nim zrovna?“

Kudrna přisvědčil. „To se ví,“ mínil, „budu to mět vodbytý. Jakživ jsem je neměl rád, a nejlepší vodbejt to radši dřív.“

„Máme novýho strážmistra,“ poznamenal Malina, „a ten nejni nejhorší.“

„Tak Novotnej je pryč?“

„Jo, ten je jmenovanej kdesi vrchním. My tu máme ňákýho Rychtaříka, pochází kdesi z Lískovej, nejni zdaleka. Ale jak povídám, nejni nejhorší. Takhle bere taky rád, to víš, jako každej, ale neškodí tolika a taky podepíše tu žádost vo odláb, je-li třeba, a přivře voko nad ňákým tím přetaženým dnem. Posledníkrát mi stonalo děcko, tak jsem ho šel prosit, aby mi poznamenal, že jsem nemohl jet, arciť matka mu hned se mnou nesla půl kopy vajec a baňku smetany, neměli jsme zrovna nic tak lepšího a šikovnýho, ale příjmul to a potvrdil mi hnedka, co jsem chcel. No a… Na co

111$

přemejšlíš?“ zastavil se a ohlédl na kamaráda, který zůstal stát, hleděl do země a o něčem přemýšlel.

Ani Malinu neslyšel, ten se musel k němu vrátit a zatřást jím. „No, povídám, zratils něco?“

Kudrna pomalu zdvihnul hlavu a podíval se divně na kamaráda. „Poslouchej, co je to za Rychtaříka nevíš, jak se jmenuje?“ a díval se napnutě na ústa Malinova.

Ten chvilku přemýšlel a pak povídá: „Se mi zdá, že Rudolf. Proč, co ti na tom záleží?“

„A že je z Lískovej?“ ještě Kudrna celý vzrušený.

„Jó - no a ty ho znáš?“

„I ne,“ ovládl se Jaroslav, „jen to jméno je mi ňáký povědomý.“

„Může bejt,“ lhostejně pokýval Malina, „tvoje žena je, troufám, z Lískovej?“ a dal se zase do povídání o vojně a zdejších novinách, ale Kudrna ho už neposlouchal. Jaké to podivné pásmo myšlenek se mu najednou hlavou pletlo, motalo, vázalo v články a pnulo se jako těžký, řinčící řetěz!

„Rudolf Rychtařík!“ To jméno utkvělo mu v mysli ještě z doby před svatbou, kdy se informoval na Andulku Hlasivcovu a dostalo se mu zpráv, že měla známost s jistým Rudolfem Rychtaříkem, ale že to byla známost bezúhonná, čistá, na níž nebylo celkem nic, jen takové zpola dětské blouznění.

Proto si Andulku vzal a jakživo mu nenapadlo, aby na to jméno vzpomněl. Teď mu najednou připadly divné, ba hrozné myšlenky, které letěly jako obrázky v biografu. Připadal si najednou hloupě domýšlivý a důvěřivý, že se domníval stačit jí úplně sám, že nikdy mu nepřipadlo, nevyslovuje-li ona ještě někdy v tajnosti svého nitra to jméno bývalé lásky, neoplakává-li je v ústraní a nezní-li jí dosud sladčeji než Jaroslav Kudrna. Zhrozil se těch myšlenek a řekl si, že je to docela možné, ba jisté, že alespoň v počátku jejich

112$

manželství se tak dělo. A což v době před válkou, kdy on, Jaroslav, ji jenom trápil, kdy se opíjel a jistě, jistě se jí protivil a hnusil? A což teď, kdy půltřetího roku je nezvěstný, kdy ona, mladá, hezká, osamocená, žije život klášternice a on, ten neznámý, ale jistě také mladý a hezký Rychtařík žije jí nablízku?

Oh, jistě ani on ještě nezapomněl, jistě i on vzpomínal, a teď se mu vzbouřila krev, když ji zase uviděl hrou šťastné náhody. Ale - což náhody? Není-li pravděpodobnější, že se sem dal přeložit úmyslně, aby jí byl nablízku, aby se s ní setkával, ba, kdož ví, nebyli-li domluveni.

Hrozné myšlenky, strašná nálada, která se ho najednou zmocňovala! Něco v něm se sice vzpíralo a křičelo, že je Andulka příliš ctnostná a charakterní, než aby s jiným udržovala milostný poměr, ale hlas ten byl příliš slabý a podezření, jako jedovatá zmije, zakouslo se mu do srdce a vypudilo odtud všecku nadšenou radost, všecko těšení, všecek jásot. Najednou cítil, že se mu chce plakat, zoufat a někde hledat útočiště, u někoho mocnějšího, vyššího, kdo by měl všechno vědět a poradit. Ale ke komu se obrátit? Údy se mu chvěly a byl najednou zmalátnělý a jako zchvácený.

Byli na návsi a Malina zamířil k četnické stanici.

„Nepůjdeš?“ zeptal se zamlklého kamaráda.

„Půjdu!“ rozhodl se Kudrna a zamířil ke dveřím pod dvojhlavým orlem. Náhlá touha uvidět ho tváří v tvář, vbodnout mu pohled do jeho očí a číst v nich, ta stala se tak silnou, že stanul odhodlaně před strážmistrem.

Seděl v kanceláři nad nějakou prací, měl uniformní blůzu zapjatou jen na jeden knoflík a na nohou domácí trepky; dělal si zřejmě pohodlí a vojáky uvítal jenom ledabyle. Zatím co Malina předložil dovolenku, postavil se pobledlý Kudrna proti strážmistrovi

113$

a očima ho téměř probodával. Srdce mu tlouklo a svíralo se bolestně, když si přiznával, že Rychtařík je krásný člověk, že je mladý, má bujné vlasy a ohnivé oči, že se nenuceně pohybuje a má zvučný hlas zkrátka všechno, co imponuje ženám.

Malina byl hotov a strážmistr se obrátil na něho, nastavuje jenom ruku po dovolence. Kudrna mu ji podal a nemohl se přemoci, aby se mu ruka netřásla. Rychtařík se podíval na papír zprvu lhostejně, ale pak ještě jednou bystřeji a hned zase na jeho majitele. „Jaroslav Kudrna,“ řekl a zbledl o poznání, „to jste vy?“

Kudrna přisvědčil a vbodl nenávistný, ba hrozící pohled v oči strážmistrovy. Ten to snesl vyzývavě a vzdorně, nespouštěje oči z Kudrny. Trvalo to jen několik okamžiků, ale sokové si rozuměli. Oči Rychtaříkovy slibovaly: „Co na tom, že ses vrátil! Aninka bude přece moje a tebe se zbavím lehce!“ A zraky Kudrnovy hrozily: „Střež se mne - Anda je moje a tebe třeba zabiju!“ Strážmistr mu dovolenku skoro vytrhl a podepsav, propustil oba.

Andulka dovezla poslední fůru; s čeládkou ji složila, vzala do náruče Vašíčka a Mařenku za ruku a odcházela ze stodoly. „Buď Pánbůh pochválen, už je to nejhorší vodbytý,“ libovala si a bylo jí veselo. Tak jí ta práce pěkně šla, bez křiku a vády, až radost.

Tchyně chystala pomalu večeři; sedíc na schůdku ze síně na zápraží, škrábala lžící nové brambory z klína do putny na polévku. Anda postavila děti k babičce a běžela do mlíčníka, aby sebrala mléko. Udělá dnes rozmíchanou; včera donesla Mařena z lesa pár hub, lišek, limanek a také hříbka, to bude nějaká polévka! Rozmíchá ji smetanou, však si dnes všichni zaslouží, aby si pochutnali, nadělali se až dost, jak ona s čeládkou na poli, tak panímáma

114$

doma; měla většinou děti na starost, a dnes také vařila.

„Chudák stará, však to vaření není žádný med! To jsou železáky bramborů prasatům a co vody je stále teplé třeba.“

Tak rozumovala Anda, sedíc na bobku nad krajáci a sbírajíc tlusté škraloupy smetanové do notného čepáku. Zatím panímáma na zápraží doškrabávala a odpovídala neúnavně na otázky dětí.

„Babičko, kolik mám u vás na pouť šesťáků?“ ptala se Mařenka, malá švitorka, jejíž výslovnost byla až podivuhodná, mluvila jako velká a řeč jí jenom tekla; uměla všechny možné říkačky, zpívala kdejakou písničku, kterou uslyšela, a ptala se něco ustavičně. Vašík byl s řečí trochu povolnější, ještě tu a tam zašišlal a neuměl se tak obratně vyjadřovat. Mařenka ho stokrát přehádala, takže se s ní ani do hádky nepouštěl. Ještě tak do pračky, neb už ji silou těla skorem předhonil a v šarvátkách býval vítězem.

„No, hodně, já sama ani nevím, máš to všecko v přítruhlíčku, večír si to spočítáme.“

„Mý taky?“ ptal se Váša. „Já taky hodně mám, vite, babí - toupím si toně.“

„Toť víš, synečku zlatej,“ bezpečila ho babička, „budou tu mět perníkový, sladký, a taky ingršpíl, kolotoč.“

„Vy mi něco přidáte, vite, babičko?“ slibovala si Mařenka a Vašík honem, aby se neopozdil, lichotil se k stařence z druhé strany, „mně taky, babí?“ Panímáma slibovala a sbírajíc slupky do klína, těžce vstávala, aby se vrátila do kuchyně, když se ozvaly po průjezdě těžké kroky a voják s rancem a pláštěm přes něj svinutým ukázal se na zápraží.

Panímáma koukla bystře, co že to zač, ale hned koukla ještě jednou, když voják dal pozdravení, usmál se a hlásil: „Tak teda, maminko, tady mě máte.“

115$

„Spasiteli ukřižovanej!“ vykřikla výměnkářka, zdvihla ruce a div neomdlela; musel ji zachytit a v náručí podržet, až to první radostné zděšení pominulo. „Jaroušku, můj synečku!“ volala panímáma, sotva se jen trochu vzpamatovala. „Jsi to ty, anebo tvůj duch, vopravdu, jsi živej, ukaž se!“ a berouc do rukou jeho hlavu, jak se k ní shýbal, plakala najednou usedavě radostí. „Mý drahý dítě, Jarouši!“ štkala a líbala ho znovu a znovu.

„Maminko drahá - jen když jste živa - já měl strach, že vás už ani nezastanu - a to jsou mý děti?“ točil se po párečku, který s otevřenými pusinkami hleděl na neznámého vojáka.

„No, tvoje, koukej jen, jaký už jsou!“ panímáma celá rozradostněná a pomatená tou náhlou radostí předváděla Jaroušovi je a jim jej: „Děti, kouknite se, tolec je váš tatínek - no, dejte mu pusinky a přivítejte ho!“

Jaroslav byl uchvácen měkkou něžností nad svými dětmi, které ani neznal. Přikleknul k nim na zem a toužil už jen přivinout obě na prsa, zulíbat je a jejich něhou se občerstvit. „Vašíčku, Mařenko,“ zval je k sobě a v prsou se mu zvedala teplá mokrá vlna, která se mu tlačila do očí.

Chlapeček se schoval k babičce - neměl k vojákovi pražádnou důvěru. Ale Mařenka hned měla radost, že je tu tatínek, ten, co se za něj každý večer musí modlit, a byla zvědavá, co to má v tom špinavém ranci na zádech. Jistě něco pro ni. Proto mu cupitala směle vstříc a podávala mu obě boubelaté ručičky. Jak by ty válečky nezlíbal a k sobě nepřivinul?

Vtom se vracela z mlíčníka Anda.

Nesla krajáč mléka v obou rukou a v levici ještě ouškem na dvou prstech zaháknutý hrníček se smetanou. Šla opatrně, a přece bystře, takže jí z daleka kožené pantofle mlaskaly na bosých nohou. Měla krátkou červenou sukničku a čistou bělavou halenku, na

116$

hlavě světlý, dozadu uvázaný šátek a přes sukni modrou zástěrku s kapsami. Nečekala hosta, a přece byla čistě a vkusně oblečená, takže vypadala jako děvče. Kudrna se na ni ohlédl a zatřásl se celý od hlavy až k patě, do všech nervů a žilek svého těla. Ani si ji nepředstavoval tak hezkou, mladou a žádoucí. Vyskočil od dětí a vyřítil se proti ní s celou touhou a rozkoší, kterou mu působil její vzhled.

Anda vykřikla a div nepustila mléko i smetanu na zem, tak zůstala překvapená, ustrnulá a udivená. Skoro by byla Jarouše ani nepoznala, jak jí připadal jiný v těch vojenských šatech, větší a starší vypadal, a že byl dohola ostříhán a oholen, jak předepisoval vojenský řád vojákům, prodělávajícím karanténu, zdál se jí zcela jiný, než jej měla v paměti. A přece to byl on, teď ho poznávala po hlase, když volal jí vstříc nadšením se třesoucím hlasem: „Andulko, ženuško moje, znáš mě ještě?“ Vrhnul se k ní tak, že sotva stačila postavit mléko i smetanu na okno maštale, a objal ji divoce, až zasténala. „Jarouši, Ježíši dobrý, ty ses vrátil,“ šeptala, nemohouc se vzpamatovat.

Cítila jen najednou nesmírnou radost a úlevu, takovou úlevu, jako by jí balvan z prsou spadl. Má muže doma, má záštitu a ochranu, už k ní nikdo nemá moci a práva, Jarouš se jí zastane!

Štěstí jako jasný proud je zalilo; zazářila všecka a přivinula se k němu. „Já to věděla, že se vrátíš,“ říkala mu tiše a hned se točila po dětech, „viděls je už, ty jsou velké, viď?“

„Andulko moje drahá, dobrá, vzpomínalas?“ ptal se, nehodlaje se jí ani pustit.

„Že se ptáš,“ usmívala se mírně, „což jsi to necítil? Já pořád věděla, že jsi živ a že na nás pamatuješ.“

„Istě, istě,“ celá roztřesená povídala panímáma, „všici říkali, že se nevrátíš, žes tam zahynul, i já tě

117$

voplakávala, ale Anda pořád jen: Šak on přídě, přídě, já to vím a cejtím.“

„Moje dobrá Andulinko,“ dojatě se usmíval, „já to dycky věděl, žes takovej dobrej anděl, ale věř, tam jsem tě eště víc vocenil a umínil jsem si, že ti všecko vynahradím, co jsem se tě natrápil.“

Anda měla zaslzené oči, když je k němu zdvihla, a objala ho kolem krku. „Na to já už jsem zapomněla.“ Vedly ho do světnice a braly od něho výzbroj i plášť.

„Udělej si pohodlí, můj synečku,“ pobízela matka a Anda honem sedala ke kamnům, aby zatopila a vařila večeři. Jarouš si sedl, vzal si na klín dcerušku a lákal také hošíka, ale ten, třebaže mu dal plno cukroví, ještě se k němu neodvažoval. Mařenka, jako by se znali odjakživa, prohlížela si tatínka i jeho oblek, počítala knoflíky a hledala mu v kapsách. Byl celý nadšený a díval se stále po ženě, jak se kolem plotny točí. Její radost nebyla hlučná a vášnivá, ale zářila jí z očí, takže si Jaroslav řekl: „Snad přeci na tom všom nic nejni - dyť by se neuměla tak přetvářet, kdyby mě nerada viděla.“

Chtěl se však přece o tom přesvědčit, a když matka vyběhla, aby nějaké občerstvení snášela, vstal a přitočil se k ženě:

„Jsi ráda, Andulko, že jsem se vrátil? Či jsi tu měla inýho?“

Anda se na něho usmála a přitom se zarděla. „Jarouši,“ řekla tiše, „jak ti mám říct, co jsem se natoužila, aby ses vrátil.“

Vtom vešla do světnice paska, nesoucí Pepíčka; usnul jí někde venku a ona jej šla teď uložit.

Kudrna se po ní ohlédl a zůstal stát zaražen, jako by ho do země vrazil. „Čí to je?“ zeptal se vážně, ba přísně. „Čí je to děcko?“

Anda přišla do rozpaků. Má mu tu před paskou

118$

a dětmi líčit celou tu historku, má mu zdlouha vyprávět, jak to bylo u Kubalů, jak ji odírali, jak s děckem špatně nakládali? Odhodlala se říci mu jen prozatím nějakou nevinnou lež a vysvětlit mu všecko, až budou sami. Bylo jí ho líto, že mu má připomínat jeho chybu, na niž se snažila zapomenout, hlavně po těch slovech, která jí prve řekl, že totiž vše napraví, čím ji trápil. Jak by mu mohla teď staré hříchy připomínat?

Ale on se tvářil tak netrpělivě, ba byl celý zbledlý, že nebyl čas k odkladům. „Ale vzali jsme do domu takovýho nebohýho červíčka - sirotka - až potom ti všecko vysvětlím, já myslím, že nebudeš mět nic proti tomu?“ a nejistě se na něho podívala.

Jaroslav se podíval pronikavým, až do morku kosti a nitra duše pronikavým pohledem, pak se otočil po dítěti a ztichnul na okamžik jako zkamenělý, jako by v duchu počítal. Uvažoval a přitom strašlivé podezření jako jedovatý šíp mu projelo od lebky k srdci a všemi vlásečnicemi těla. Krev mu vzkypěla a pěnila v šíleném varu a shlukla se mu k srdci, a on jako raněný, smrtelně raněný býk vrhnul se k ženě a jako by ji rozsápat chtěl, za ramena ji uchopil a rozkřikl se: „Nic nechci vědět až potom, hned, hned chci slyšet, čí je to dítě - slyšíš, čí je to dítě?“ křičel a zalomcoval s ní, div neupadla.

V tom šíleném podezření zapomněl na všecku něžnost a lásku, kterou po léta v cizině v sobě rozdmýchával, zapomněl na blažené shledání s Andou i matkou, na svoje dvě roztomilé děti, které ještě před chvilenkou mu byly zdrojem nesmírného štěstí, zapomněl na všechny dobré úmysly, které si ze Srbska přivezl, na všechnu vysněnou blaženost a cítil nejen podezření už, ale strašlivou jistotu, vášnivý vztek a nevýslovnou lítost nad sebou, že byl zapomínán, nahražován a podváděn.

V té strašné chvíli, která byla nejšílenější ze všeho

119$

třeštění, jehož se kdy dopustil, byl najednou přesvědčen, že děcko, které tu znenadání bylo přineseno, není jiného než jeho ženy s nějakým milencem, bezpochyby se strážmistrem. V tom víru žárlivosti si ani neuvědomil a nesčítal, že by i jeho mohlo být tak velké dítě, že se mohlo ohlásit sice až po jeho odchodu, ale přece tu být a náležet jemu.

„Přiznej se,“ křičel, co hrdla měl, „přiznej se, pověz, čí to je, kdes k tomu přišla!“ Paska byla ustrašená a hleděla, aby byla venku, a panímáma v síni šukající přibatolila se do světnice.

„Ježíš Marjá, co tak křičíš?“ lekla se Anda a všecka zbledla, „dyť povídám, že ti všecko…“

„Já vím,“ křičel ještě víc, „ale ničeho nejni třeba! Já už to vím, já už nic nepotřebuju!“ a v tom prudkém rozčilení začal zuřivě štkát. Panímáma se celá polekala a Anda nechápajíc, ustrašeně hleděla na muže.

„Ale proboha, Jaroušku, copak vyvádíš,“ chtěla ho chlácholit matka, „snad bys nebyl takovej, aby ses na Andulku zlobil, že to vzala do domu, takový nebožátko?“

„Eště abych se nezlobil?“ smál se zoufale v tom štkaní. „Co myslíte? Což jsem ze dřeva - ale vy jste taky taková - tak jste mi ji vopatrovala? A nejčkom eště parchanta hejčkáte zároveň s mejma dětma? Vy ženský falešný - vy - vy nezasloužíte, než abych vás postřílel!“

„Pro umučenýho, co si myslíš?“ zděsila se matka, pochopivši jeho slova, jež byla až příliš zřetelná.

„Jarouši!“ vykřikla Anda a zdvihla ruce proti němu, jako by se proti té křivdě ohradit chtěla.

„Co si myslím? Nic si nemyslím, ale vidím, co je pravda - že je to tvý a tvýho galána - ty hanebnice!“ soptil a oběma rukama se chytil za hlavu, neboť mu připadalo, že se mu pod lebkou něco tříští. Jako

120$

ohnivý blesk mu bolest rozpoltila všecko nitro a jako jedovaté vstřiknutí rozlila se mu tělem, že ji cítil v konečkách vlasů a v článcích každého prstu u nohou, celém povrchu těla, v každém póru kůže. Chtělo se mu řvát a na zem se vrhnout, hlavu si roztříštit anebo ženu k zemi srazit a zardousit ji v tom strašném okamžiku.

„Jarouši!“ zaúpěla Andulka znovu, ale tak srdcelomně, až i jej to zarazilo a zaleklo, „Jarouši, to mám za všechno?“ zakvílela jako umírající a potácela se do světničky, kam prve paska uložila chlapečka, a odtud na síň a do zahrady. Vědomí smrtelné křivdy ji krutě proklálo. Toho se jí dostalo za heroické odříkání, za její věrnost, za tu oběť, že za něho dluhy platila, že jeho dítě k sobě vzala a že mu ani slovem nezavyčítala? Věděla, že mu matka vše vysvětlí, a proto odcházela. Byla uražena tak hluboce, že se jí zdálo, že nikdy nemůže zapomenout a odpustit.

Že on se jí zpronevěřil, že ji oklamal, to mu odpouštěla, ale že ji podezříval z něčeho tak ohavného, to myslela, že nikdy neodpustí. Odešla na sad, kde ptáci pěli ukládajíce se do svých hnízd a tráva dýchala teple ve spaní. Sešeřilo se už a rajský mír obléval kraj. Všude bylo ticho a teplo, jen v jejím nitru najednou bouřila vichřice a zavládla zima; on jí neporozuměl, nepochopil a k smrti ji urazil!

A ona pro něho vše opustila - zatlačila všechny city a umlčela mladé srdce. Prudký pláč ji chopil, zalomcoval jí a zatápěl celou horkými slzami.

Jako splašený pobíhal Kudrna po světnici a vyrážeje hrozné kletby a nadávky, ruce zdvihal k hlavě a vysoko nad hlavou, hned jimi lomil, hned hrozil, zuby skřípal a ržál jako splašený kůň.

Panímáma, co mu stačila, chytala ho za blůzu a ráda by se byla dostala k slovu: „Ale pro rány Boží, teda mě nech aspoň promluvit - slyšíš - což jsi se

121$

pominul s rozumem, povídám, Jarouši!“ ale Kudrna se jí pokaždé vyrval nebo ji odstrčil.

„Proto jsem jezdil domů, proto jsem se těšil a na ni vzpomínal, proto se v pořádku držel a umiňoval si polepšit se a udělat ji šťastnou? Blázen, blázen jsem byl - co jsem myslil - kam jsem hlídal?!“ a zoufale padnuv na lavici mezi okny, začal znovu zuřivě štkát. Teď ho konečně panímáma dostihla, ale nebrala ho něžně víc kolem krku jako prve, když ho vítala.

Postavila se před něho, ještě celá polekaná, ale spravedlivě rozhněvaná, a podepřela si boky: „Jářku, Jarouši, copak to vyvádíš!“ spustila na něho a přísně se zamračila. „S takovoulec jsi přišel? Takhlec zase tejrat tu hodnou, dobrou Andulku, kerej se vo ňákej nevěře, vo ňákým galánovi a vo ňákej nepleše ani nezdálo?“

„Nezdálo?“ vykřikl Kudrna a znovu vyskočil. „Teda kde to vzala, kde to sebrala - chcete mi povídat pohádku vo ňákým sirotkovi? Jste spolčený spolu a to jste matka?“ obořil se na panímámu, zapomínaje na všechen povinný respekt. Bylo mu, jako by měl je všechny, co jich tu ve stavení bylo, povraždit.

„Já jsem správná matka,“ nedala se dnes panímáma, „a až přijdu před Pána Boha, lehko se zvodpovím ze svejch povinností, tak jako se zvodpovím nejčkom před tebou i za tvou ženu. Víš, Jarouši, jseš moje dítě a Anda je mi cizí, ale to ti říct musím, že sis jí jakživ nezasloužil, jaká je to žena. Ta žila po ty léta jako svatá jen práci a dětem, jen vo mě se starala, statek pozvedla, dluhy za tebe zaplatila a…“

„A jen to dopovězte,“ soptil Kudrna, „eště jedno děcko si pořídila, aby jich měla víc, haha!“

„A když jsi přišel, nechtěla ti tvý hříchy připomínat a před paskou tě tak zahodit,“ nedala se panímáma vyrušit, „a říct ti, že je to tvý děcko, tvý a tý lehkomyslný holky z hospody, s kerou ses tak škaredě zaho—

122$

dil. To ti říct nechcela, protože tě šetřila, a dycky se strojila, kdyby ses vrátil, že ti neřekne dlouho, čí je to nebožátko.“

Po těchto slovech panímáminých zůstal Kudrna jako by ho do země vrazil, ruce pustil podle těla a zbledl nad stěnu. Stará Kudrnová byla žena dobrosrdečná a nějaké zlomyslnosti v ní jaktěživo nebývalo, svého syna pak milovala nade všecko na světě, ale teď si nemohla odpustit, aby na něj nehleděla vítězoslavně, aby nad ním netriumfovala novým, pomalu proneseným, jakoby odvažovaným výrokem: „Jo, jo, Pepíček je Evy Kubalovy a prej tvůj; jak jsi se sám přiznal.“

Panímáma měla nevěstu příliš ráda a křivda, které se jí dostalo teď od jejího syna, zabolela panímámu, jako by jí samé byla učiněna. Andulka a zpronevěra!! Panímámě se žluč při tom pomyslu rozlévala a hněv se v ní bouřil proti synovi, který sotva přišel, už jim takové zlé chvíle připravil.

Pásla se teď na jeho úděsu a skoro škodolibě mu říkala: „To hlídáš, co? Na sebe se zlob, na sebe, a ne na toho andělskýho dobráka!“

Jako by nechápal, tak Kudrna oči poulil na matku a její slova jako by mu byla zpočátku nesrozumitelná, ale pojednou si dobře uvědomil, co že to matka povídá, to že není jenom omluva a výmluva pro jeho ženu, že to je jistota a skutečnost. Krev, která mu prve všecka vířila v končinách srdce, teď se zdvihla a valila se mu do tváře, zalévala mu hlavu a tepala ve všech cévkách.

Eva! Pojednou se mu zjevila jako přízrak, aby mu připomněla v této chvíli, jak jedná hanebně a sobecky, jak ženu nařknul, aniž by věděl, jak soudil a sám na své neřesti nevzpomněl, svůj hřích že má za smazaný a odpuštěný, a jí by podobný přestupek neodpustil!

Zatřáslo to jím jako zimnice a kolena mu téměř klesla; musel si sednout a ještě i stolu se zadržet.

123$

Slova matčina, vzpomínka na zpronevěru s Evkou zlomila ho nadobro.

A seděl tak drahnou chvíli. Hlavu podpíral levicí a vůbec nereagoval ani na kázání matčino. Bylo mu úzko z toho všeho; cítil, že udělal něco strašlivého, nepředloženého, nemoudrého a tak nespravedlivého, že to snad ani nebude s to napravit. Styděl se tak hluboce, že se neodvážil oči pozvednout k matce a nepozoroval proto, že odešla, že ve světnici osaměl a že se skoro úplně setmělo. Na posteli oddychovaly děti a ze dvora sem doléhalo tu i tam zabučení krav.

Kouzlo domova obepínalo světnici a i Jarouše zapřádalo do svých sítí, až se najednou sebral, popadl čepici, a aby nemusel kolem matky, vyběhl rovnou přes síň do zahrady.

Hvězdy už svítily a měsíc zářil plným úplňkem, když Kudrna vešel do zahrady pod staré jabloně, které sázel ještě jeho otec a dědeček. V koutě za zdí stála besídka, obrostlá divokou révou a břečťanem, a k té zamířil, domnívaje se, že tam jistě ženu nalezne; ale zklamal se, nebyla tam už a nebyla nikde v zahradě.

Nerozhodně zůstal stát pod zeleným, listnatým stropem besídky a bylo mu úzko. Cítil, že ženu těžce urazil a krutě poranil, a nevěděl teď, co říci, jak napravit křivdu; a teď ani nevěděl, kde ji hledat.

Rozpačitě se vracel do statku a klonil hlavu; vešel zase do světnice, přešel ji asi dvakrát, vyšel na síň a zase se vracel, bylo mu úzko, horko a zima a chtělo se mu plakat, že si tak sám svévolně pokazil ten vytoužený, dlouho kýžený návrat domů.

Který šlak mu napískal, aby ženu podezříval a aby pojal takové hanebné, ba hrozné podezření? Proč nemlčel a nevyčkal, až by mu žena sama všechno vysvětlila! Teď sám sebe ponížil, sám musel slyšet, co před ním obě šetrně tajily, co by mu nebyly hned při

124$

jeho návratu vmetly do tváře, kdyby nebyl ženu tolik urazil. Andulka byla příliš čistá, příliš nevinná a on po ní hodil bahnem, kterým se však sám až běda postříkal. Byl by se tloukl a sobě nadával, jak se zlobil sám na sebe, a cítil lítost nesmírnou, že té dobré Andulce tak ublížil. Zase vyšel na síň a poslouchal; ve světničce panímámině se tlumeně hovořilo. Poznal, že je tam žena, a dodal si srdce. Bože, vždyť se snad přece udobří a odpustí mu?

Vešel tiše, skoro bojácně a podíval se plaše na ženu; stála u okna a poznal, že mnoho plakala. Ohlédl se na matku - i ona byla uplakaná a obě utichly, když vešel. Vzhled ženin popadl ho znovu za srdce. Byla taková smutná a hezká přitom, že cítil více než prve, jak ji má rád, a vina štěstí, že mu tedy zůstala věrná, že je jeho a jenom jeho, zdvihla se mu v prsou.

„Andulko,“ začal prosebně a zůstal před ní stát se sklopenou hlavou, „smím ti ít na voči - můžeš mi vodpustit?“

Napolo se odvrátila a znovu začala plakat - oh, to byla velká bolest a křivda příliš těžká, nevěděla, jak ji utlumit a odpustit.

„Kouknu se na děti,“ prohlásila panímáma a klopýtala ze světničky. Ať si mladí spraví spolu sami tu záležitost, ona už syna i snachu zpracovala, teď sami se musí domluvit.

„Andulko,“ zažebronil znovu a snažil se vzít ji za ruku, „podívej se na mě - já vím, že jsem ničema, a uznávám, jak maminka povídá, že si tě nezasluhuju. Co jsem v lehkomyslnosti s Evou proved, to byla hrozná hanebnost, a že jsem tebe podezříval taky z něčeho tak špatnýho, to byla podlost eště horší. Nechci se vomlouvat, ani lepším dělat, jen tě chci prosit, abys mi to vodpustila. Uvidíš, že to všecko napravím a tobě vynahradím!“

125$

Kudrna mluvil zdrceně a stál před ženou tak zkroušeně, že musela plakat ještě víc. Ač prve myslela, že mu už nikdy neodpustí a nikdy nezapomene, teď najednou cítila, že měkne v nitru při pokorných jeho slovech a že se jí něco v nitru zachvívá.

„Andulko,“ bral ji kolem těla, „promluv, řekni, že budeš hledět zapomenout na mou špatnost i na tu dnešní křivdu - vodpusť mi, prosím tě, Andulinko moje.“

Byl by se jí rád podíval do očí, ale ona je odvracela a povídala uplakaným hlasem: „Takový špatný mínění jsem si vod tebe nezasloužila, Jarouši. Esli tys byl někdy špatnej, já ne, já dycky pamatovala, že jsem vdaná žena, že nosím tvý jméno a čím jsem povinna svejm dětem!“

Ta slova byla mírně pronesena, ale ťala Jarouše do živého. „Já vím,“ řekl plný lítosti a pokoření, „tys pamatovala, a já né - jsem slaboch a bídnej chlap, Andulko. Věru nezasluhuju, abych tě směl v náruči držet. Ale pomůžeš-li mi, istě budu lepší.“

Co měla říci? Byla jenom ženou, a ty všecky odpouští i tu nejčernější křivdu a zapomínají za dobré slovo.

I Aninka cítila teď lítost, ne nad sebou, ale nad ním, a neodvracela se více; podala mu ruku a řekla měkce: „Co mi zbejvá - dyť jsem tvá žena,“ a přivřela oči před přívalem polibků a když se trochu uklidnil, řekla rozechvělá: „Ale pojď teďka za našima dětma a za panímámou.“

Nikdy ještě necítil se Kudrna tak šťastný jako v ty prvé dny své dovolené; všecko mu lahodilo jako nikdy v životě. Ta útulná veliká světnice s obrázky svatých na bílých stěnách a teplou pekárnou v rohu u dveří, s květináči muškátů v oknech, tikot hodin, které vyvolávaly své kuku při každé čtvrti, zahrada se stinnými

126$

korunami starých jabloní a rozkvetlými měsíčky a mařinkou na záhonech. Vůně rezedy a božího dřevce ho opíjela vzpomínkami na dětská léta, jež souvisela s tou zahradou a její vůní; ten velký, čistě umetený dvůr, kůlna s nářadím, vozy, dobytek ve stájích, vše se mu líbilo a nutilo jej smeknout před dovedností a dobrotou ženinou, když ona vše sama v pořádku a dobrém stavu udržovala a ještě zvelebila.

Lahodilo mu čistě upravené, ženou uvařené jídlo a chutnalo mu náležitě, vždyť tam byl stále hladový a to jídlo tam, oh Bože, bylo ubohé! Kudrna často vzpomínával na svá prasátka doma, že mají lepší stravu než oni, Boží tvorové. Jedl teď s pravou chutí a že mu ženské podstrojovaly, přibíral rychle na sebe, co za ta zlá léta pozbyl.

Požitkem mu bylo také poležení v čisté a měkké posteli, které bylo tak příjemné a sladké, že měl jen samé růžové sny; večer, než usnul, objímala ho žena, a ráno přišly k němu do postele děti. Mařenka bez ostychu, přítulná jako kočička, hned prvního jitra se dala přivábit, Vašíčkovi už trvalo déle, než se osmělil, ale konečně si dal říci přece a k tátovi se přišoural.

Však za pár dní se spřátelili a Vašíček se měl k tátovi, jako by spolu byli odjakživa. Kudrna nevěděl, které z těch dvou má radši; na kluka byl pyšný, že je mu podobný, že je hezký a zdravý, že to je příští nositel jeho jména a dědic jeho statku, ale Mařenka, ta byla jeho miláčkem, ta mu sahala zrovna k srdci a nutila ho nevědomky, aby ji stále k sobě tisknul a líbal; taková byla milounká a příjemná.

Jen malý Pepíček, který se začínal batolit, netroufal si k němu a Jaroslav ho ani nezval. Bylo mu trapně při pohledu na to dítě; styděl se ho a musel klopit oči, měla-li ho žena na ruce a vešla s ním k němu. Vždy musel vzpomenout na své tehdejší bláznění, na svou lehkomyslnost, v níž se ženě zpronevěřil,

127$

a hanba jako by po něm sahala, když si uvědomil, že ona se děcka tak dobrovolně ujala a hřeje ho na svých prsou - živý důkaz jeho zrady.

Ale když byl s dětmi sám, díval se stále na Pepíčka, hledaje v něm nějakou spojitost se sebou, nějakou podobu, a pochyboval stále více, že to je jeho dítě. Byl si jist, že Evka jen svedla na něho, co bůhvíkde ve světě ulovila; byl zámožný sedlák, dobře se jí to tedy hodilo.

V takových myšlenkách nalézal úlevu a snažil se na ubohé děcko hledět jako na vskutku přijatého sirotka, ne jako na důkaz své hanby, a alespoň je tu snést, nebude-li je moci milovat.

Milovat ho - ne, to snad možné nebude nikdy! Tak myslíval a od chlapečka se odvracel, ale když viděl, jak Anda o něj jako o svého pečuje, že i matka je k němu vlídná, ba, jak ho Anda hýčká a líbá, žasnul nad její dobrotou a nad svou zlobou zároveň.

Oh, oč byla lepší než on, Jaroslav! Jak zlý si připadal, jak špatný a sobecký. On byl hotov děcko zardousit, když se domníval, že je Andino, a nikdy by, to věděl jistě, ho pod střechou nestrpěl!

Odkud čerpala tolik dobroty a síly, kde brala tolik míru a odpuštění? Pozoroval ji a nemohl pochopit. Vždyť žila jako on, i ona tak jedla a pila, spala a pracovala, tentýž vzduch dýchala jako on, a přece v ní bylo tolik dobroty a lásky! A v něm? V něm samá neplecha. Kde toho všeho pramen?

Jen jedno dělala Aninka, co nedělal Jaroslav; ona totiž večer klekala u kolébky svých dětí a modlila se. Modlila se krátce a tiše, a přece, když vstala a dávala i jemu dobrou noc, nabízejíc mu rty k políbení, vypadala tak klidně a andělsky, jako by Bůh ví v jaké lázni se byla vykoupala.

Když prvně na takové závěry Kudrna přišel, pozastavil se nad tím a zavrtěl hlavou. Bylo by možné, aby

128$

v modlitbě brala tu všecku krásu a sladkost, která z ní prýštila?

Pracovat příliš mu Andulka nedovolila. „Vobešly jsme se bez tebe, dokáď nebyls doma, uděláme to eště a ty si vodpočiň. Beztak kdo ví, esli eště nepůjdeš zasejc na vojnu.“

Kudrna byl doma na neurčito a obával se stále, nebude-li brzy povolán. „Radši užij dětí a pohodlí, lehni si na zahradě v chládku, my ten voves sami svezem.“

Připadal si tak trochu jako páté kolo u vozu a skoro ho mrzelo, že jde bez něho vše tak dobře, že není třeba jeho ruky ani jeho rady, ale když se přistihl při takových nespokojených myšlenkách, honem je zapuzoval, obávaje se, aby si nezkalil některý z těch rajských dnů doma. Jen až bude po válce a on načisto doma, pak teprve ženským ukáže, jak dovede pracovat, a ony si pohoví a uleví; pak Andulka jen domácnost a děti si obstará a on povede zase sám celé hospodářství.

Teď mu byl opravdu odpočinek nadmíru milý; leželo se mu měkce na zahradě pod jabloní, na níž zrála žlutavá jablíčka, a poslouchalo se mu hezky štěbetání dětí. Chundelatý Sultán protahoval se vedle něho na sluníčku, přivíral oči a poddával se malému Pepíčkovi, který byl jeho nejlepším kamarádem, a dával se škubat za dlouhou srst jeho nešikovnýma ručičkama.

Vašíček se pokoušel o první kotrmelec, který však se mu ani jednou nezdařil, takže se vždycky převalil na stranu a stržil tak Mařenčin výsměch.

Kudrna se mu upřímně smál a těšil ho, že to přece půjde. I Mařenka ukazovala, co umí; tančila mrštně po trávníku se svou hadrovou panenkou až se jí sukénky rozlétávaly a zpívala velmi pěkně „Na tom pražským mostě, rozmarýnka roste“, a když přetančila, vrhala se k otci na trávník a říkala mu s roztomilým úsmě-

129$

vem: „Jejej, tatíčku, viď - to jsem malá vopička?“

Jak by ji nezlíbal za takovou roztomilost! A tak se s dětmi mazlil a divil se teď sám sobě, jak mohl někdy být mrzutý na tuhle sladkou dvojici a dokonce od ní do hospody utíkat.

Ach, jak byl tehdy nemoudrý a lehkomyslný! Aby zapudil zase se mu deroucí staré myšlenky, vstal a šel dětem utrhnout nějaká jablka a karlátka. Vzal Vášu na ramena, posadil si ho až na hlavu a pomáhal mu tak dosáhnout až na větve jabloně, aby si sám utrhl.

Co se tak s dětmi obíral, nepozoroval, že na návsi se rozštěkali psi a povoz jedním koníkem tažený se drkotal do dvora. Lískovečtí po obdržení lístku od Andy, že se Jarouš vrátil, nechali všeho a pustili se ho přivítat. Najednou vyskočil Sultán a běžel k dvířkům s hlasitým štěkotem. Kudrna se ohlédl a už chvátal, aby tchána s tchyní přivítal.

Hlasivcovi se dnes vypravili spolu a teď šli po pěšince do zahrady. Panímáma byla širší než delší v tuhých sukních, jichž měla na sobě slušný počet, a tvář se jí na slunci svítila jako smažená; pod hedvábným šátkem kávové barvy s pestrým květem na cípu černaly se jí ještě hojné, namaštěné vlasy bez šedin a oči se jí radostí jen leskly, když roztáhla ruce do široka a volala přes celou zahradu: „Jémináčku, jémine - teda ses hochu vrátil? I kdo by se byl nadál, každej tě měl za mrtvýho a smáli jsme se Andě, že tě pořáde eště čeká. Každej jí říkal: „Holka, co tě nemá, kde by se vzal? Je mrtvej a ty se musíš vdát, iná porada ti nebude.“

Smála se přitom hlučně a uchvátivši zetě za ramena, stlačila si ho dolů, aby jej mohla hlučně na obě tváře políbit. Marně se Kudrna snažil dostat se ke slovu a přivítat je. „No, no, pozdrav nás Pámbu!“ panímáma ho nepustila a potřásala mu pravicí. „A nevypadáš kór mizerně - nebejt tak voholenej, ani

130$

by ses tůze nezměnil. No a jak ses doma shledal, všecko bylo v pořádku? Co hospodářství a děcka - to na ně hledíš, co? Vona Anda nejni po mně, já jsem se s děckama nikdá mocka nevobírala, víc mě těšila domácnost, aby byl ňákej užitek.“

„I dobře hospodařila,“ snažil se znovu Kudrna ji překřičet a podával ruku tchánovi. Hlasivce měl rád, byl to rozumný starý hospodář a Jaroslav cítil hned, když si Andulku bral, že by se mohl od něho mnohému přiučit. Ale Hlasivec byl příliš tichý a repetivá panímáma ho pokaždé umlčela, že se ke slovu málokdy dostal.

Teď se s ním Kudrna vítal, oba se políbili a Jaroslav si povšiml, že Hlasivec hodně zestaral a sešel, takže teď mu nebyla nápadná podoba Andina s jeho jako dřív.

„Jste-li pak zdráv, tatínku?“ ptal se srdečně. „A jak jste se ta léta měl?“

„No,“ pomalu starý sedlák rozvazoval, „eště to tak…“

„Ale je ňákej darebnej na žaludek!“ vskočila mu do řeči panímáma. „Nic lepšího nemůže sníst a pořáde abych mu vařila zeměžluč, a taky už jsme u dochtora byli a nic mu nejni lepší.“

„Ale to jenom časem,“ odporoval Hlasivec, „nejčkom je mi lepší samou radostí, že ses vrátil.“

„A já jsem taky rád, tatínku, že jsem se s váma se všema shledal,“ řekl vroucně Kudrna, „tak jsem jako znovuzrozenej.“

„A kdepak jsou ženský,“ zvídala panímáma a rozhlížela se.

Zatím se přibatolily děti, Mařenka běžela a popadla babičku roztaženýma ručkama kolem boků a skákala radostí. „Babičko, hečte, my máme taky už tatínka, kouknite se, to je von!“ ukazovala a zase skákala.

„A kde je maminka s babičkou?“ ptal se dědeček, bera ostýchavého Vašíčka.

131$

„Svážejí voves,“ řekl Kudrna a omlouval se, „a já dostal na starost děti, abych prej si vodpočinul.“

„Máš dobře,“ kývala mu tchyně, „jenom si pohov, vona to Anda zastane. Ale, se mi zdá, že ty kuřata má ňáký malý,“ povídala, hledíc na několik kuřátek, která se od kvočny oddělila a plotem sem prolezla, „líhly se zároveň s našima, jsou to prokopničky, ale naše sou větší. Ňák to nevalně poklízí.“

„Ale jsou pěkný,“ usmíval se Kudrna, „co chcete za těch pár neděl. A pojďte do stavení, než vodložíte a koně dáme do maštale, budou ženské doma.“

„A co dělá Tonička?“ ptal se, jda s dětmi do statku. „No, děkujeme, je zdravá, a udělala se z ní holka jako turek - jen kvete,“ chválil otec, ale panímáma mávla rukou: „Kus je jí, to se musí říct, silná a velká, no inačí než Anda, ale hloupá, čím větší, tím hloupější.“

„Pročpak?“ zasmál se Kudrna, „dyť nebyla hloupá, když byla u nás.“

„Ale, vona matka myslí, že jako si udělala nemoudrou známost,“ vysvětloval Hlasivec.

„No, a nejni za to hloupá?“ horlila panímáma, „namluvila si takovýho nuzáka, kerej nic nemá a nic nejni. Jaktěživa jsem to neviděla! A nechce vod něj upustit. No, povídám, čím dál, tím je hloupější, a my z ní nemáme, leda soužení a zármutek.“

„No, nechte ji,“ snažil se švagrové zastat Kudrna, „srdci se těžko poroučí.“

„I třesky plesky,“ zlobila se panímáma Hlasivcová, „srdce sem, srdce tam, až zmoudří, uzná, že jsme měli pravdu.“

Vešli do světnice, panímáma odložila svrchní šaty a zůstala v červeném šněrovacím živůtku, z něhož hleděly bělomodré rukávy domácí hrubé košile, která byla zapínaná do límečku, a v pruhované, faldaté spodničce. A hned se sháněla po zástěře, že něco

132$

pomůže, že beztak přijdou ženské unavené a že ona zatím jim třebas nádobí opláchne. Marně bránil zeť a vymlouval; než přišla Anda s panímámou ze stodoly, už byla v plné práci a nádobí jen hřmělo pod jejíma rukama.

Stará Kudrnová se s jásotem vítala s kamarádkou a Andulka zářila, vidouc tatínka. Radostně mu líbala ruce a vítala se i s matkou, ale starostlivě se na otce podívala; připadal jí hodně zestárlý a zhublý a ptala se hned po jeho zdraví.

Ten večer strávili rozkošně; seděli na zahradě v besídce. Anda tam zanesla večeři a Jarouš poručil donést pivo; povídalo se o všem možném, ovšem nejvíce o válce, a všichni toužili, aby už nějaký konec vzala, aby zase bylo, jak bývalo.

„Jen abys ty už nemusel ít nikam,“ vzdychl pantáta Hlasivců toužebně, „vždycky je mi tak líto tý Andy, když je sama. Vono je to přeci moc na samotnou ženskou,“ dobrácky dokládal.

„I copak! Vono je to k zastání,“ nehodlala dceru litovat matka, „ale že vona je Anda hnilička a každej ji voblafne.“

Mladá žena se zarděla pod výtkou panímáminou, ale Jaroslav se jí zastal: „I ba ne, maminko, hospodařila dobře. Co jsem já lehkomyslně pozbyl, to vona za ty léta dohonila,“ a stisknul její malou, upracovanou ruku. „Vona má zlatý ruce i srdce.“ Objal ji kolem těla a stáhl ji vedle sebe tak, že seděli těsně u sebe a držel ji kolem pasu.

Selka Hlasivcová nedržívala sice nikdy na nějaké něžnosti, ale teď přece byla potěšena, že se mají ti mladí rádi.

A Hlasivec byl přímo rozradostněný a díval se s potěšením na uzardělou, mladistvou tvářičku své dobré Andulky. V té chvíli šel kolem zahrady četník; trávník tlumil jeho kroky tak, že jej nikdo v besídce

133$

nezaznamenal. Zastavil se u zdi a díval se mezi větvemi jabloní a houští bezových keřů dovnitř. Uviděl ve svitu měsíce šťastnou skupinu v besídce a zaskřípal zuby při tom obrázku. Zaťal pěstě a plný závisti a nenávisti zasyčel zuřivě mezi sevřenými rty: „Padouchu ničemnej, nemohls tam zůstat? Ale uhlídáš, že se tě přece ještě zbavím!“

A zase ubíhal čas jako voda. Kudrna se dal doma pilně do práce; těšila ho a ubývalo jí. Oralo se a vláčelo a selo zase na příští úrodu. Divil se, jak je ta práce příjemná - a on přece před válkou od ní utíkal! Netěšila ho a milejší mu bylo posezení v umouněné, špinavé krčmě u Kubalů, než v neděli odpoledne vedle milé, čisté ženy a roztomilých dětí.

Teď to nemohl pochopit a zdálo se mu, že to tehdy byl někdo jiný než on sám, nebo že to je nějaký zlý sen, který věru ani není pravdou. Však mu to nikdo nepřipomínal, matka ani žena, obě jako by byly úplně zapomněly.

Jak by se mu doma nelíbilo! Cítil všude teplo lásky a vyhříval se v něm; hospodářství zase jenom kvetlo, všechno se dařilo; prasnice vrhla dvanáct prasátek, která se draze prodala, odprodal se pár volů, za něž bylo peněz, že to jaktěživ začernalý strop dřevěné stavby Kudrnovy do té doby neviděl; byl jich plný stůl a ještě i po oknech. Dokrmila se před zimou dvě těžká prasata a zase brali peníze.

Tu Anda přišla za mužem a povídala mu s radostným zápalem v krásných hnědých očích: „Co říkáš, Jarouši, abychme si koupili zasejc koně? Moh bys říct Linkovi, aby ti ňáký dobrý a pěkný koně dohodil.“

Jaroslav se zaradoval. Zas by měl koně, na nichž si vždy tolik zakládal! Ale hned se zalekl: „A já nechci s Linkou nic mět, víš, jakej to je taškář.“

Ale přemýšlel o tom, a když náhodou Linku potkal

134$

a ten se k němu měl tuze přátelsky a srdečně, překonal odpor a řekl mu, že by rád zase koupil koně.

Za krátký čas už stáli ve stáji statní ryzáci a Kudrna zálibně kolem nich obcházel, popleskával je po plecích a kýtách, vysazoval synáčka na jejich hřbety a měl z nich dětinskou radost. Linka tu byl kolikrát denně, pořád koně okukoval a pochvaloval, a když dostal konečně peníze, vyslovil též pozvání, že musí s ním a sousedy pan Kudrna pít „litkup“.

„I vypijte to sami,“ řekl sedlák nedbale, „co na mne přijde, já dám, ale zvostanu doma.“

„I pročpak, to by bylo pěkný - no to by byla pro nás urážka,“ bránil Linka, „musíte s náma posedět a popít.“

„Já eště nikde nebyl, co jsem doma, a nebudu ani začínat, musím, abych děcek užil,“ zdráhal se doopravdy a chtěl to zamluvit, ale Linka byl neodbytný jako zimnice a mořil a trápil tak dlouho a tak vytrvale, až sama Anda řekla, když pro něj od Kubalů přišli: „E, teda s nima jdi na chvilku, šak tam nemusíš bejt dlouho.“

A tak zase po dlouhém čase dostal se Kudrna do společnosti starých známých, pod učouzený strop Kubalovy hospody. Bylo tam veselo; přes bědné časy dovedli být ještě lidé veselí, povídali a smáli se, a že byl podzim a venku mlhavo, příjemné bylo u kamen posezení.

Kudrna to uznával a nelitoval konečně, že sem šel; člověk někdy potřebuje vyjít trochu do společnosti. Ale doma se mu víc líbilo a zase se divil, že sem tak rád utíkával od práce, od ženy i dětí.

Kubal běhal a snažil se, seč byl, aby se pánům hostům zavděčil; nosil pivo a chválil ho, že je jako křen, že zrovna narazil a právě z pivovaru dovezl.

Celá ves věděla, že se u Kubalů pije „litkup“, a sousedé se sem trousili jeden po druhém. Bylo po

135$

práci venku, zbylo leda to mlácení; sedláci dělali doma šindel nebo poopravovali chlívky a slepičníky, samá to práce, která nehoří, a proto ji nechali stát a šli také pobesedovat.

Někteří z nich se rádi napili, jiní zase stáli více o kousek řeči, a jak uslyšeli, že je v hospodě také Kudrna, teprve spěchali, aby se od něho něco nového dozvěděli.

A tak za chvíli byla plná hospoda; sousedi obsedli všecky stoly a řeč plynula jako voda. Povídalo se o úrodě a zdejších novinkách, přišlo se také na Jarošku, která měla vyšetřování, že se zapletla s Rusem, na tkalce Duška, který přišel domů jako jednonohý invalida, na tetku Vaníčkovu, která stonala už od podzima, a konečně se dali do politiky.

Rokovali, jak bude ještě asi ta válka dlouho trvat a který to přece vyhraje, zda Němec nebo Dohoda, a jak nám bude dál pod Rakouskem.

Byl tu také hajný Kadlec, člověk „vyčtený“, pravý písmák. Ten bral všecky možné noviny, ba povídalo se, že i jakési cizozemské noviny tajně dostává a že umí z našich novin se dozvědět, co jiný neumí, že čte „mezi řádky“, a ve své hájovně že často přechovává všelijaké lidi, „dezentéry“ a utečence.

Jednou dokonce měl vyšetřování, že ukryl dva Rusy, kteří utekli z panského dvora, kde byli na práci, a více nebyli k nalezení. Povídalo se, že je skrývá ve sklepě, a zdejší strážmistr mu udělal přísnou prohlídku, ale nic nenalezl.

Hajný se mu smál do tváře, všecko mu otevřel a klidně čekal, jak to dopadne. Od té doby měl na něho strážmistr zjevnou zlost a oba se netajili nenávistí jednoho proti druhému.

I dnes Kadlec táhnul přes četníky a mnozí mu notovali; žádný se netajil zlostí proti nim, vždyť je všichni už zakusili. „No, Rychtařík nejní nejhorší,“

136$

usuzovali ti mírnější, „přeci podepíše, co je třeba, jde-li se na něj pěkně, a ne s prázdnem.“

„E, je taky takovej jako všici, a je-li ňáká spravedlnost, tak na ně dojde,“ horlil Kadlec, „a spravedlnost je, tak se těšme, že i jim jednou vodzvoní.“

„No, až dodělá Rakousko, taky im hřebínek spadne,“ prohodil Kudrna, „a to už nebude dlouho trvat.“

„Teda myslíte, že je to už hotový?“ ptal se výměnkář Neradu a brada se mu zaklepala. „To snad ani nejni možný, vždyť rakouský vojsko, to bejvalo ňáky vojsko! Když jsme bojovali v Netálii, kdopak se nám moh rovnat?“ a dědouškovi oči zaslzely.

„Šak to bylo český vojsko,“ poučoval dědu Kadlec, „český vojsko bylo tak statečný.“

„Inu jo, žeť bylo,“ kýval dědoušek, „ale kerak to myslíte všici, jak by to bylo bez Rakouska?“

„I dobře,“ smál se Kudrna, „měli bychme svýho panovníka a byli bychme sami. Bylo by nám dobře a blaze, dědoušku.“

„Inu, inu,“ potřásl stařík hlavou, „ste mladí a máte inačí smýšlení, já starej bych už těžko zvykal na ty novoty.“

„I na dobrý, dědoušku, se dobře zvyká a na lepší nikdá nejni pozdě,“ mínil Kudrna, „až se vopravdu postavíme na vlastní nohy, zvykneme mladí i staří, uhlídáte!“

Soused Klíma přišlápl pod stolem Kudrnovi nohu a upozornil ho očima, že u druhého stolu kovář Šeda poslouchá a ani nedýchá. O Šedovi se říkalo, že nikdy nedrží s kamarády, že vždycky se rád tře k vyšším a že rád donáší. I teď se všichni odmlčeli a obraceli hovor v jinou stranu. Začali zase o počasí a už se nevrátila řeč v ty příjemné koleje.

Kudrnu to brzy omrzelo a začal se sbírat. Třeba ho zdržovali a do pití pobízeli, nedbal už a raději chvátal domů k rodině. Příjemné teplo velké světnice ho ova—

137$

nulo a úsměv ženin ho políbil jako sluneční paprsek. Vítala ho něžně a mile; byla šťastna, že se vrací brzo a střízlivý, a usínajíc, děkovala Bohu vroucně: „Děkuji Ti, děkuji Ti, žes mi ho vrátil polepšenýho. Teď už je nejhorší pryč a půjdou mi lepší časy.“

Před samou zimou se Kudrna dozvěděl, že jsou v Soběslavi laciná selátka, a že měli teplé chlívky, stlaní i bramborů dost, umínil si zajet tam pro páreček.

Andulka mu nebránila, bylo jí milé, že se tam chce pustit; lacino koupí a tu se více přichová. Upekla mu na cestu maso a buchtu a ráno v sobotu ho s veselou před vrata vyprovodila. „Vodpoledne ti teda přijdu naproti,“ a on se těšil: „To budeš hodná, to se mi to pak pokluše.“

Vesele se rozjel do světa a věru dobře pochodil. Jinde byla malá prasátka mnohem dražší, takže teď měl cestu i zboží lacinější. Ale k polednímu vlaku se nedostal; ženské mu uložily na starost, aby nakoupil všelijaké drobnosti jako nitě, krém na boty, svíčky a takové hlouposti, které byly v té době tuze vzácnými a hledanými věcmi, takže jejich obstaráváním mnoho času promarnil, a když pak, sotva dechu popadaje, doběhl na nádraží, zjistil, že vlak právě odejel.

Nu, celkem na tom nezáleželo, dostane se ještě dnes domů, a to večerním vlakem, ale litoval, že mu Andulka půjde darmo naproti, že neužije té cesty s ní k domovu, a také podsvinčátka dělala rámus v pytli. Co se však stalo, to se nedalo napravit, a nezbývalo mu, než se smířit a posedět těch pár hodin v čekárně.

Andulka si opravdu udělala odpoledne volno a šla muži naproti k vlaku. Na dráhu bylo přes hodinu cesty, ale ona nelitovala času ani kroků, když věděla, že ho tím potěší. Však se sama také na něho těšila;

138$

byl teď hodný a měl ji rád, jak by mu stejným nesplácela dílem?

Byla teď velmi šťastná a nepřála si nic víc, jen aby zůstalo vše tak, jak je, aby už Jarouš na vojnu nemusel, aby zůstal s nimi doma a stále byl tak hodný jako teď.

Šla vesele a křepce v tom podzimním odpůldni, které se hnedle měnilo ve večer plný par, mlhy a šedi.

Těšila se, když vlak přijížděl, ale byla nepříjemně překvapena, vidouc, že Jarouš nepřijel, a ulekla se velmi, když místo něho vystoupil z vlaku strážmistr. Leknutím všecka zbledla, kolena se pod ní roztřásla a než nabrala duchapřítomnost, už stál u ní a ptal se, kde byla nebo kam se chystá a čemu má děkovat za tu šťastnou náhodu, že se s ní setkává.

„I měl přijet muž a nepřijel,“ celá polekaná povídala a plaše se rozhlížela a hledala, jak by mu honem unikla. Nohy se jí třásly a srdce zrychleně bilo úzkostí.

„To je dobře,“ šeptal on přitlumeně, „půjdeme alespoň spolu domů a mně se zase dostane toho štěstí jít po vašem boku.“

„I ba nedostane,“ zasmála se nuceně, „já eště dóm nepůjdu. Počkám, esli by přijel druhým vlakem.“

„Jak to?“ usmál se. „Od Jihlavy? To přece není možné.“

„Kdo ví,“ stála na svém, protože ji nenapadlo nic kloudnějšího, „taky by se to mohlo stát.“

„Jak to myslíte?“ zasmál se. „To by musel cestovat kolem světa a jak se domýšlím, jel na trh také pro prasátka, nebylo by mu zrovna příjemné cestovat s prasaty.“ Posupně se zasmál a nemínil se pohnout.

Andulku popudila ta poznámka, dostala zlost a pohodila hlavou: „Nešť, ale já tu zvostanu. Počkám na večerní vlak.“

„A nepřijede-li ani pak?“ řekl a čekal napjatě.

139$

„I přijede,“ řekla s jistotou, „copak by tam dělal? Bude rád, že pojede dóm.“

„Kdo ví,“ krčil rameny, „jsou tam taky hospody a taky hezké ženské, možná že někam zabloudil…“

Zarazil se před Andiným pohledem, zlobným a bolestným zároveň, který na něho vrhla zpod obočí. Byl zlý a ostrý, ale slova ještě horší, která mu pověděla: „Co se vo něj staráte a vo mě taky? Co je vám do mýho muže, von se vo vás taky nestará. A abyste věděl, já s váma nechci ít a taky nepůjdu, ani kdybyste chcel čekat tady do toho večerního vlaku. Zvostanu tady na stanici třebas do rána.“

„No, však vy budete litovat,“ zasyčel strážmistr a odvrátil se od ní. Skřípal zuby a šel ke vsi všecek rozbouřený. Čím více mu odporovala, tím usilovněji si ji žádal a divoce po ní toužil.

Domů došel celý nesvůj. Vztek a žal jím lomcoval. Ani se nesvléknul, sedl ke svému stolu a napsal udání na Jaroslava Kudrnu, že ho doma není třeba, že by mohl sloužit na vojně, a také že je politicky nespolehlivý, štve a popichuje vesničany. Pak mu bylo volněji a klidněji odešel do hospody.

Než se měsíc sešel s měsícem, rukoval Kudrna ke svému kádru.

To bylo nářku ve statku! Panímáma, chudák, si div šedivou hlavu nezkazila; domnívala se, že je syn její už zachráněn, a on zatím jde nanovo a Bůh milý ví, vrátí-li se kdy. Už podruhé před nepřítele!

Anda také plakala a cítila nesmírnou úzkost; zase zůstane bez ochránce a nebude mít, o koho by se podepřela. Těšila se sliby Jaroušovými, že snad nepůjde tak hned do pole, zatím že se třeba válka skončí a on, zůstane-li v Jihlavě, často bude domů dojíždět.

Kudrna sám byl také sklíčen. Co to, že ho najednou do čtyřiadvaceti hodin povolali? Snad ho někdo udal?

140$

Kdo je tu jeho nepřítelem? Komu se jedná o to, aby odtud zmizel? Nejasné tušení mu působilo tísnivou nevolnost a loučení s rodinou a dětmi naplňovalo jej bolavou tesknotou. Stále mu připadalo, že to je trest za to, že si dřív rodiny nevážil, že teď, když okusil její sladké kouzlo, musí ji opouštět, ale že nevěřil v žádnou vyšší moc, která by ty osudy lidské zaplétala a vázala, zapuzoval i ty myšlenky, ale tím se mu neulevovalo. Byl tak smutný a sklíčený, že tu náladu přenášel i na ostatní.

S pláčem mu žena skládala prádlo do truhličky a maminka mu všívala za podšívku pláště mariánský medailonek, aby nevěděl.

On se vypravil k četníkům, aby si dal na dovolence potvrdit svůj odjezd z domu. Šel tam, jako by ho nutil, tak se mu nechtělo, a třeba že se o ničem nepřesvědčil a nic určitého nevěděl, přece tušil, že si strážmistr na jeho ženu myslí, že po ní pase a v poslední chvíli, když už překročil práh četnické stanice, napadlo mu, že to Rychtařík je vinen jeho povoláním, že ho jistě udal. Rázem byl o tom přesvědčen a vstupoval do kanceláře, jako by měl o tom jistotu.

Nenávist proti strážmistrovi jím zachvívala, když stáli proti sobě, a ta, nevyjádřená slovy, jako elektrická jiskra přeskakovala i do strážmistra a zase zpět k němu, takže byli jí v okamžiku oba plni a když se na sebe podívali, jejich oči jiskřily neskrývanou záští. Kudrna stěží sevřeně vypravil žádost o podpis, ale jeho hlas nezněl jako prosba; spíše hrozil a třásl se vzpurnou výzvou.

Strážmistr mu papír vytrhl a rychlým škrtem podepsal; pak chvilku zaváhal a konečně udělal malé, nepatrné znaménko, které mohlo být jen koncem podškrtnutí, nebo ale také písmenkou.

Jeho oči se teď cynicky smály, když se zvedly k tváři sokově a ruka ledabyle hodila mu dovolenku,

141$

tvář jeho pak, jindy skoro krásnou, zohavil posupný pošklebek.

Ten pohrdavý pohyb, posměšný úsměv a cynický záblesk očí popudily k šílenství již tak dost rozčileného Kudrnu. Zatřásl se od hlavy až k patě a zaťal pěsti v prudkém vzteku, který jím zběsile lomcoval, a sotva vyslovil tetelícími se ústy, ukazuje na znaménko: „Co tohle znamená - co to má bejt? Proč jste to udělal?“

Věděl, že na vojně nepatrná znaménka mají nesmírnou moc, a znamenanci že jsou všude dobří pro první ránu.

Strážmistr se chtěl zasmát hodně hlasitě a vyzývavě, ale zaskuhral jen a odsekl: „Co je vám do toho, to je má věc, co jsem napsal, a mrzí-li vás, že tomu nerozumíte, napíši to zřetelněji!“ Zase se tak na Kudrnu podíval a teď se mu podařilo břitce se zachechtat.

Všecka krev vrazila se Kudrnovi do hlavy při tom smíchu, při tom pohledu a při těch krutých slovech. Býval vždy prudký a prchlivý, ale takový vztek jako v tuto chvíli ho neuchvátil ještě nikdy. Jako křeč stáhlo mu to hrdlo a oči div mu z důlků nevypadly, srdce se mu zarazilo a dech zajíknul. Zrudl celý a učinil pohyb, jako by se chtěl na nepřítele vrhnout. Rychtařík ustoupil až k oknu a řekl zase tak chladným a břitkým hlasem: „Jak se to chováte ke mně? Chcete, abych použil svého práva a zatknul vás? Pak by vám, myslím, spadl hřebínek, i… vaší ženě!“

Vaší ženě! Ta slova Kudrnovi dodala. Tedy opravdu, nemýlil se, něco bylo mezi strážmistrem a jeho ženou; bezpochyby dostal od ní koš, že s takovým vztekem o ní mluví. Nebo chce jej jen učinit neškodným, aby sám u ní opanoval? „Mně, ani mej ženě nebude spadat,“ křikl na strážmistra, „ale spíš vám, vy - vy -“ hledal pravý výraz, zapomínaje se újílně, „vy rakouští pochopi - vy císařští votroci!“

142$

„Co? To vy mně?“ zblednuv nad stěnu vzpřímil se strážmistr a chladně vyslovil: „Mohl bych vás nechat na tomto místě zatknout, ale nebudu se s vámi špinit - sedláku!“ a odešel do vedlejší místnosti.

S Kudrnou bylo na vojně naloženo jako se všemi jeho zrna; nový kratičký výcvik a pryč s ním, do fronty. Političtí znamenanci byli dobří pro kulku. Tak ani se nerozloučiv, odejel do fronty s přetěžkým srdcem a nitrem plným trpkosti. To všechno mu způsobil Rychtařík, věděl to dobře a přál si v ten den dostat ho do rukou a rdousit ho, utlouct jako vzteklého psa. Co se jen bude dít s jeho Andulkou, zda mu odolá, nebo podlehne? Jako uvězněný tygr ve své kleci, tak zuřil ve vojenském kabátě a nemohl si z něho pomoci.

Kudrnovy ženské doma začaly zase starý život. Zase se staraly samy a Andulka pracovala jako muž; teď jí šla práce snáz, že měla koně, ale starost na ní ležela větší. Bála se o muže na vojně a o sebe doma, bála se Rychtaříka a sama téměř ze stavení nevycházela.

Jen děti byly její radostí. Mařenka s Vašíčkem už poslouchali pohádky, které jim často sama vymýšlela, a Pepíček se také sbíral a stával se hezkým dítětem.

Ale letošní zima byla zlá na děti. Přišlo plno nemocí, hlavně černý kašel zuřil v celém kraji a zachvátil všecky Kudrnovy děti.

Kdo nikdy neměl v rodině černý kašel, neví, co je to za soužení. Nejtíže ho odbývala Mařenka, která se v těch prudkých záchvatech dusila, zvracela a vždy oplakávala obávaný, v určitých hodinách se opakující záchvat divokého kašle. I oba hošíci zkoušeli mnoho, ale žádný tolik nebyl postižen jako Mařenka. Babička si div nad ní nezoufala, jak se zhubla a sešla za ty zlé týdny, bylať jejím miláčkem a panímámě se zdálo,

143$

že by ani nepřežila, kdyby se mělo o holčičku přijít.

Lékař, který byl Andulkou dovezen z města, doporučil jako jediný a jistý prostředek proti zádušnímu kašli změnu vzduchu, a tak se Anda vypravila v březnu na pár dní s dětmi do Lískové k rodičům. Jakmile si tam zvyknou, vrátí se domů a nechá je mamince a Toničce na opatrování.

Zabalená v šátcích a peřinách usadila děti do vnitra vozíku, ukryla je tam, vsedla na přední sedadlo a plná dobré naděje odvážela je z domu.

Panímáma je s pláčem provázela. Aby tak některé u druhé babičky umřelo a ona mu ani neposloužila! Hlavně o děvčátko se strachovala a zlíbala je bůhví kolikrát. Zato děti byly veselé. Povídaly si, jaké to bude u dědečka; Vašíček si pamatoval, že dědoušek má plno včeliček a tudíž i medu, který babička tak tlustě maže na chleba. Mařenka se zase těšila na ty chocholaté slepičky, které za tetou Toničkou běhají jako pejskové a žerou z ruky, a oba slibovali Pepíčkovi, co tam všecko uvidí a jak se tam pobaví.

I Anda se těšila domů, na dobrého tatínka hlavně. Jak se ale zarmoutila, když viděla, že tak rychle schází, ten milý tatínek. Stále mu žaludek nesloužil a lékař, kterého navštívil, mu radil, aby jel na operaci, že má na žaludku vřed.

„E, to se ví,“ durdil se pantáta Hlasivců, „nechám se im na starý kolena dranžírovat, to radši umřu!“

A marně mu domlouvala žena i dcery; těšil se, že to přejde samo.

„Tatínku, prosím vás, jděte na tu operaci,“ domlouvala mu Anda a dala se do pláče, „kerak by to tu chodilo bez vás? To už by mě dóm nic netáhlo.“

„Inu, milá holka, to už je ten běh světa,“ usmíval se Hlasivec dobrácky, „tvůj domov je už u muže a my staří musíme udělat místo mladším.“

„Ale, tatínku, to by bylo tuze brzo, dyť je vám tepr—

144$

ve jednašedesát let, to tu eště můžete bejt hezkejch pár roků.“

I otec byl dojatý, a aby to zakryl, řekl skoro drsně: „E, to máte marný, já na tu operaci nepudu a dost! Žádný řeči!“

„E, nech taťka,“ rázně zahovořila panímáma, „šak von půjde, dá si říct, jako vždycky.“

Děti zdomácněly u druhé babičky a u dědouška brzy. Hlavně teta se jim hodně věnovala a k ní přilnuly všecky tři celou láskou. „Má to naše děvče, ta Anda, zlatý srdce,“ povídal pantáta prvého dne večer, „ujme se cizího děcka a má to jako svý. V těch dnešních zlejch časích je to vopravdu moc dobrej skutek.“

„Žeť,“ panímáma na to, „vždyť jsem í to měla za zlý, že se stará vo cizí na škodu svejch, no ale vona že prej se í nejčkom dobře vede a že í to Pán Bůh na inej straně nahradí.“

„Ba, ba, je z ní radost,“ zase si chválil pantáta, „a můžeme říct, že všecky máme zavopatřený, ale Tonča, ta eště se nazlobí, než ji někde usadíme.“

Tonička spala s Andou ve světničce a v tu chvíli si žalně stěžovala: „Naše maminka už zapomněla, jak to bylo, když vona byla mladá, že taky měla srdce v těle a že jí taky istě nebyl mužskej jako mužskej, istě taky milovala. Co je mi do toho, že je Tomeš chudej, že nemá než roztrhanou chalupu a ty svý pracovitý ruce, dyť se srdce neptá po penězích a majetku.“

„Žeť, žeť, vono to bolí, když se mají dva rozeít, kerý se měli rádi, ale víš, Toničko, po čase všecko přebolí a člověk zapomene. Já jsem se taky vdávala bez lásky a jak mám nejčkom Jarouše ráda, toho prvního bych víc ráda mít nemohla.“

Anda to říkala upřímně a cítila se přitom velmi šťastnou; měla vybojováno nad Rudolfem i nad sebou samou a cítila veliký mír. Se sestřičkou však měla útrpnost a přála jí, aby se uskutečnil její sen, aby se

145$

vdala z lásky. Přála jí, aby byla ušetřena bojů, kterým byla vystavena ona, aby ji nezkrušil ten těžký zápas, který prožívala ona. Kdo ví, byla-li by Tonička tak silná, aby odolala a aby vyšla ze všeho úplně čistá.

„Tatínek by se eště vobměkčil, ale maminka, ta dělá vo mně, jako bych cizá byla, a nemá žádny smilování. Pláču-li, vadí se eště víc a odmlouvám-li, eště mi nafackuje.“

„No, byť trpělivá,“ těšila sestru Anda, „třeba se všecko ňák na dobrý pro vás vobrátí. Poruč to Pánu Bohu!“ Dívala se se zájmem na sestru a divila se, jak je vyrostlá a silná, celá maminka, jen výšku měla po otci. Měla ji ráda a toužila, aby jí mohla nějak pomoci, ale netroufala si matce odporovat. Panímáma si uměla získat respekt!

Když byla Anda asi tři dny u rodičů, poděsila ji Tonička vyřizováním pozdravu: „Ptal se na tebe Rudolf Rychtaříků, přišel navštívit matku; jseš-li prej eště u nás, že tě pozdravuje a kdy pojedeš dóm.“

Anda všecka zbledla leknutím. Pronásleduje ji krok za krokem. Bože, jak mu zase unikne?

„Cos říkala, kdy že pojedu?“ ptala se přísně.

„Povídala jsem, že ve čtvrtek.“

„Tak já pojedu až v pátek!“ rozhodla Anda a dostála slovu. V pátek jela ze vsi jako bouřka, až slepice a husy měly co utíkat a psi za vozem běželi jako posedlí. Bála se, aby ji někde nezastavil nebo nevyskočil snad na vůz, odvážný byl na to dost, a proto jela celou cestu, že se koně nestačili ohlížet, co to vyvádí ta jejich jindy tak mírná a dobrá paní, že je nemilosrdně pohání i bičem šlehá. Neuviděla ho nikde a oddechla si, když vjížděla do vlastního statku.

Zatímco Andulka zápolila s pluhem a branami, zápolil Jaroslav ve frontě se zbraní a stál téměř denně smrti tváří v tvář. Jako „politický nespolehlivec“

146$

byl vysílán na přední stráže a vysazován největšímu nebezpečí.

Často se v duchu loučil se ženou i matkou a s drahými dětmi v domnění, že už je nikdy neuvidí, často reptal a proklínal zlý osud i nenáviděného soka, který mu k tomuto utrpení dopomohl, a sžírán úzkostí o ženu a žárlivostí, odhodlával se kolikrát k útěku.

Pak se ale zase utěšoval, že Andulka odolá, vždyť byla tak šlechetná a ctnostná, a co si musel doznat, zbožná tak, že se nedopustí špatného činu.

Věděl, že by ho oběsili, kdyby utekl z fronty, a proto setrvával a těšil se, že se už musí armáda rozpadnout, že to už dlouho nepotrvá, že už je namále jeho utrpení.

Ale konec nepřicházel a smrtící kulky často fičely jako zběsilé kolem jeho hlavy. Ale kupodivu - každá ho minula. Co ho chránilo? Šťastná náhoda nebo modlitba jeho matičky a ženy? Když mu prvně ta myšlenka připadla, pozastavil se nad ní a představil si maminku, jak v nedělním odpůldni na zahradě sedávala mezi keři jasmínu a bezu na drnovém sedátku stranou u plotu, jak mívala na rukou ovinutý růženeček nebo otevřený nebeklíč na klíně a modlila se ty zdrávasky za nebožtíka otce, za zemřelé děti a teď se je jistě modlí za něho.

A pak si hned představil buclaté ručičky Mařenčiny, jak se spínají, a malinová pusinka vyslovuje denně stejnou prosbu: „Pámbíčku, vrať nám tatínka z vojny.“ Slzy mu přitom pomyslu stékaly po tvářích a maně se podíval vzhůru. Byla jasná noc a italské vysoké nebe jako nesmírná klenba plná hvězd.

„Je-li pak tam přece někdo, který slyší to mateřské a dětské volání, a proč se pozvedají srdce, není-li ke komu?“ Přitom cítil Kudrna děsnou prázdnotu ve svém mozku a celé nitro ho zabolelo. „Nač je všechno, nač celý život?“ Bylo mu někdy zoufale a k smrti teskno.

147$

Jednou stál v krutém boji dělových kulí na svém místě, když se rozletěl nedaleko granát a jedna tříska z něho přiletěla až ke Kudrnovi a udeřila jej tak prudce do nohy, že upadl a zůstal v bezvědomí, zbrocený krví. Kamarádi ho odnesli a lékař shledal rozštípení holenní kosti na pravé noze. Než si uvědomil, co se s ním vlastně děje, už ho unášel nákladní automobil do nemocnice. Přestože jej rána až běda bolela, bylo mu veselo; vzadu zanechal všechny běsy a jede do ticha a klidu.

Když ho vyložili a do ticha odnesli, cítil se být v nebi; co na tom, že ho noha trochu bolí, že dostal horečku, že ho očkují proti tyfu! Ať s ním dělají, co se jim líbí, všechno je rozhodně lepší než ta hrůza tam ve frontě, které se snad už zbavil nadobro.

Nejlepší pak ze všeho je, že po zahojení dostane dovolenou a pojede se podívat domů na svou nejdražší Andulinku, na maminku a děti, a než se uzdraví, bude rozhodně po válce a on bude zachráněn. Pak se vysměje nenáviděnému Rychtaříkovi a všem, kdo ho sužovali.

Tak příjemně se mu vázaly myšlenky, že usnul v nich a bylo mu blaze. Zdálo se mu o Andulce, že s ní nakládal ve žních žito na vůz. Bylo krásné jako zlato, klasy těžké visely na snopech jako bohaté třepení a obloha se modrala, tolik se modrala, skoro jako tu na jihu, a teploučko bylo, až se mu oči klížily a chtělo se mu spát. Andulka povídá milým, melodickým hláskem: „Jářku, Jarouši, lehni si trochu pod mez, však je poslední fůrka, to už dóm dopravíme, a já sběhnu pro krapet piva.“ A už běžela; červená sukýnka na ní šustěla a těžké copy, které si spustila po zádech, se jí zmítaly. Byl by rád vyskočil, chytil a zlíbal ji, ale nemohl se hnout; na noze mu ležel Sultán a byl tak těžký, až mu noha koprněla, a nechtěl odejít, ať sebevíc na něj křičel: „Jdeš, Sultáne, kuš,

148$

Sultáne!“ Tu se vracela už Andulka, nesla ve džbánku pivo, které šumělo a pěnilo, shýbla se k němu, zatahalo ho za rameno a povídá mu něžně: „Jaroušku, Jaroslave Kudrno a pane Jaroslave!“ Divil se, proč mu říká Jaroslave a pane k tomu, a vtom se vzbudil.

Protřel si oči, podíval se, kdo to stojí nad ním, a ulekl se tak nesmírně, že div neomdlel. Nematou ho smysly? Pane králi, vždyť to je Evka, která ho drží za rameno a domlouvá mu: „Pane Jaroslave - Jaroušku - pane Kudrno! Jste to vy? A co se vám to zlýho zdálo, že křičíte sultáne? Snad nejste ve snu někde v Turecku?“

Cenila na něho bělostné zoubky a smála se jako tehdá o muzice, když mu otvírala svoji komůrku… Hrůzou stiskl oči a obrátil se tváří do peřiny. Co učinil, že mu stále staré hříchy lezou před oči? Proč zase Evka se mu zjevuje, což se ještě za ten hřích dost nekál? Radši Lucifera by byl uhlídal než tu bujnou, řehotavou Evku, která se mu tu postavila vedle jasné vidiny ženiny a připomíná mu vyceněnými zoubky, jak se na té svaté Andulce prohřešil, že se jí zpronevěřil, že místo ní líbal a tisknul k srdci tuhle rozpustilou, divokou dračici.

Ale Evka nerozuměla jeho mlčení; skláněla se k němu, sundávala mu pokrývku z tváře a hladila mu vlasy: „No, pane Jaroslave, copak, vy mne už neznáte? Jen se na mne podívejte, já jsem tu kvůli vám všem raněnejm, kvůli vám taky, abych vám posluhovala a pomáhala. Či mne vopravdu už neznáte?“

Nebylo mu pomoci, musel vyhlédnout zpod pokrývky a říci alespoň trochu zdvořile: „To je hezký vod vás, ale mně tuze noha bolí a tak se mnou nic nejni. Vostatně, doktoři mi nechtějí dovolit, abych mluvil.“

Evka se zvonivě rozesmála: „To je dobrý, kvůli noze nesmí mluvit!“

Ale on na to nic nedbal, obrátil se, jak nejvíce mu

149$

dopřála zavázaná noha, tváří dolů a tvářil se tvrdošíjně, že spí.

Ač bylo jeho poranění dosti těžké, hojila se noha podivuhodně rychle, takže za několik týdnů už hezky o holi přecházel z místnosti do místnosti a odvážil se i do nemocniční zahrady. První lékař byl Čech a přál svému rodákovi; přilepšoval mu na dietě a dovoloval více než ostatním.

Celé dny sedal Kudrna v zahradě na májovém slunci, vyhříval si zraněnou nohu a přivíral líně oči proti slunci. Vzpomínal na domov a těšil se na dovolenou, kterou dostane, až bude vyhojen. Líbilo se mu tu a jen Evka to byla, která mu ten pobyt pod jižním nebem kalila.

Ač jiní ranění, i důstojníci, měli rádi hezkou, ohnivou ošetřovatelku, která kromě dosti spolehlivého ošetření poskytovala rekonvalescentům i společnost a pobavení, ba i lásku, chtěli-li, nemohl ji Kudrna ani vidět. Že je hezká, svůdná a příjemná uznával jako ti všichni, ale vzpomínka na chvíle, které s ní kdysi prožil, a následky, které měly vzápětí, činily mu ji nesnesitelnou. Znal ji dobře, jaká je, a pohrdal jí. Byla mu protivná a zlobil se, že se k němu má, jako by patřili k sobě. Očividně mu nadržovala; nosila mu květiny na jeho stolek, dokud stále ležel, a snažila se vůbec, aby se měl nejlépe ze všech.

Byla hezká ve svých modře proužkovaných šatech s červeným křížem na rukávě, byla svůdná v bělostném, koketně nasazeném čepečku a v něm se také někdy zdvihla touha sáhnout po ní a sevřít ji v rukách, ale vždy vzpomínka na tu hnusnou noc v masopustní zábavě a představa své něžné, čisté Andulky s přijatým černookým dítětem v náručí zapudila tu choutku a nezbyl mu než odpor proti koketné ošetřovatelce.

150$

Proč se pustila na tuto dráhu? Vedlo ji sem něco lepšího? Ženský soucit, touha po polepšení sebe, pokání, útrpnost? Rád by ji byl před sebou očistil a toužil vnutit si, že to bylo něco z těch uvedených vlastností, ale nemohl tomu sám uvěřit.

Pozoroval ji, jak se baví s důstojníky, jak se vyzývavě směje a krásu svou na obdiv staví, a doznával si zas, že sem šla jen proto, aby měla lepší živobytí než ve službě, kde teď je jen trochu hladu a nouze, zvláště ve městech, kde se ona zdržovala, a proto také, aby měla stále dost mužů, s nimiž by mohla po libosti užívat dobrodružství, na něž si potrpí.

Čas utíkal Kudrnovi rychle a než se nadál, byl vyléčen a vypravovali ho na dovolenou. Byl plný těšení a od radosti se usmál i na Evu. Ostatně ošetřovala ho, posloužila mu mnohokrát, a on byl povinen dát jí alespoň vlídný pohled.

Přijala jeho uznání radostně a připojila se hned k němu, jak se zahradou procházel o holi, napadaje jen trochu na pravou nohu.

„To se těšíte domů, viďte,“ smála se a pojmenovala ho zase důvěrně, „Jaroslave. Kdopak by se netěšil, i já bych ráda domů jela, kdybych jaký domov měla. Ale já jsem opuštěná a nemám nikoho, leda sestru. K ní mne nevážou právě nejrůžovější vzpomínky, zvláště k jejímu muži ne, ale vzpomínka na můj pobyt tam je přece velmi růžová…“

Přitom se na Kudrnu podívala tak výmluvně, že se mu udělalo horko. „Jak je smělá,“ pomyslil si a měl na ni novou zlost, že mu připomíná starý poklesek.

„Uhádnete-li, která ta chvíle se mi tak Často připomíná?“ ptala se ho koketně a dívala se na něho zpod víček černýma očima jako vtělené pokušení.

V Kudrnovi něco zabouřilo, čemu nerozuměl, je-li to touha nebo zlost, a cítil, že jí musí něco říci, aby se jí naráz a jednou provždycky zbavil, aby se přestala na

151$

něho usmívat a koketovat. „Já myslím,“ řekl a zlomyslně se usmál, „že si nejvíce vzpomínáš na tu chvíli, v níž se ti narodilo děcko, vo který se teď dočista nic nestaráš a který jsi jako kukačka vopustila v cizím ; hnízdě; dalas ho mej dobrej ženě a víc se k němu nehlásíš.“

Jako by Evu krví polil, tak zůstala opařená a tichá a řekla až po hodné chvíli: „No jo, tobě se to řekne! ! Ale co bych já si s tím počala, kam bych to dala, dyť vidíš, že nemám žádnej domov. A u tvý ženy je dobře vopatřený.“

„To je,“ řekl pyšně Kudrna, „moje žena ho vopatruje jako svý a nikdá by ti ho nedala, ani kdyby ses vo něj brala!“

Eva chvilku zahanbeně mlčela, ale pak pohodila hlavou a znovu ho vzala útokem: „Ne. Chtěla jsem ti říct, že vzpomínám jen na tu muziku, kterou jsme tak hezky spolu užili.“

„Hezky?“ ušklíbl se. „Já se už na nic nepamatuju, však víš, že jsem byl tehdy vopilej.“

„Zato teď jsi samá ctnost!“ zlostně se rozesmála a obrátila se od něho.

Více si neměli co říci a tak se rozešli. Kudrna jel domů a byl plný radostného těšení. Vědomí, že odolal svodům té svůdnice, ho očišťovalo, cítil, že teď radostněji přiblíží se ke své čisté ženě.

Ten osmnáctý rok byl u Kudrnů zlý; v zimě stonaly ! děti a teď na jaře, v nejlepší pohodě, onemocněla stará panímáma, jako by to na ni hodil. Ještě pomáhala brambory sázet a najednou do rána dostala bolení hlavy, jako by jí tam hřebíky vrážel, a hned byla celá zhroucená.

Aninka ji starostlivě ošetřovala, dávala obklady na hlavu a lekala se: „Snad abych jela pro doktora, dyť jste celá v hycu, to je hrůza, jak pálíte.“

152$

„Ale kampak,“ trochu se vzpružila starucha. „Pro trochu nátky hnedle volat doktora, dyť by se nám musel vysmát.“

„No, víte jak lidi stůňou na tu skřipku, a prej je místy dost zlá, neškodilo by zavolat doktora!“

„I toto,“ začínala se panímáma hněvat, „nechci doktora za nic. Všechno je v rukou Božích a kdyby mi bylo souzeno, abych umřela, nepomůže mi ani ten nejlepší doktor, a mám-li se vystonat, nač dávat peníze? To trefím voboje bez doktora.“

„Ale, maminko,“ bránila se Anda, celá ulekaná panímáminým změněným vzhledem, „dyť Pán Bůh dal všelijaké bylinky a lidem zase vnuknul, že tu jejich moc našli, a doktoři moc študujou.“

„Až budeš stonat, povolej si ho, ale já nechci,“ výměnkářka odvrátila hlavu. Andulka více nenaléhala, ale mučivé sklíčenosti se zbavit nemohla. Panímáma vypadala velmi přepadle a v očích měla zcela jiný výraz, až bylo Andě úzko. Pilně dávala obklady a ani se večer nesvlékala. Však v noci začala panímáma blouznit, volala ji a zase odháněla, volala syna a děsila se. Anda ji měla co držet. Hrůza na ni šla a sotva se dočkala rána.

Teď už se panímámy neptala, ale vypravila povoz pro lékaře a rozmýšlela se, má-li telegrafovat pro muže. Byla by tak učinila, ale zaráželo ji, že by musela k strážmistrovi pro podpis. Ne, to neudělá. Věděla, že poslat tam čeládku by nebylo nic platno, on by vzkázal, aby přišla osobně, a jít tam - oh, za žádnou cenu!

„Počkám, až co řekne doktor, vždyť snad Bůh nedopustí, aby ta zbožná, dobrá panímáma tak rázem zemřela, aniž by se se synem ještě uviděla. Jistě to bude jen nějaká nátka, jak sama poznala, která snad dlouho nepotrvá.“

Andulka tak doufala a vyčkávala lékaře. Ale nepotě-

153$

šil ji jeho nález. „Je to chřipkový zánět plic na levé straně, nutno se mít na pozoru, přikládat led a lék, který pošlu.“

„Je to nebezpečný, pane doktore?“ strachovala se Anda, kterou lekalo to slovo „zápal“.

„Zápal plic je vždy vážný, hlavně u starého člověka,“ starostlivě řekl lékař a slíbil, že přijede zítra opět. Ba věru, nemoc se nelepšila a Anda se odhodlala povolat muže.

Pošle od lékaře vysvědčení k strážmistrovi, musí jí vyhovět a podepsat!

Zatímco se takto rozmýšlela, šel už Kudrna od vlaku.

Podpíral se o hůl, ale přece šel rychle a skoro dobře. Noha už byla zahojena a nebolela téměř, domů pak ho táhlo pomyšlení na rodinu, na dobrou a hezkou ženušku.

U samé vsi potkal svůj povoz; pohůnek řídil koně a Jaroslav je poznal zdaleka. „Kampak, Franto,“ volal, „snad mi nejdeš naproti? Nepsal jsem, že přijedu, nikdo nemohl vědět, kerým vlakem, a vy jste to naposled doma ucejtili,“ bylo mu do žertu radostí, ale odpověď, jíž se mu dostalo, ho nepotěšila.

„Ale jedu pro doktora, panímáma stará nám ňáko marodí.“ Franta zastavil a vysvětloval. „Je to pár dní, co ulehla - prej nátka - nátka, a zatím doktor řek, že má zápal.“

Kudrna se velmi ulekl. Měl rád matku a nechtěl ji ještě ztratit. Rozběhl se do vsi a bez dechu stanul doma v síni.

Andulka mu vyšla vstříc; byla přepadlá a červené oči mluvily o bezesných nocích, ale zaradovala se zřejmě nad návratem mužovým. „Buď Bohu chvála, že jdeš,“ vítala ho, „maminka nám moc stůně a já se zrovna rozmejšlím, kerak tě dostat dóm.“

„A je to zlý - co říkal doktor?“ lekal se Kudrna

154$

a objímal ženu. „Ty mi ji dobře vopatruješ, viď, moje Andulinko, a zkoušíš s ní, tys moje jediná a dobrá ženuška.”

„I copak vo to,“ usmála se na muže, „jen kdyby to vyšlo, ale nevím, až i uvidíš, mně se ňáko nelíbí.“

Ustrašeně vešel Jaroslav do světnice a zlekaně se díval na maminku, která spala horečným spánkem; měla ústa otevřená a že neměla zuby, zapadaly jí rty daleko za dásně. Na tvářích měla nápadnou červeň a kolem očí a nosu byla tolik přepadlá, že ač měla vždy tupý malý nos, teď se jí špičatil a vystupoval daleko z obličeje.

Syna projela bolest, jako by ho proklál; ucítil najednou, že tu nejsou ve světnici sami, že smrt tu stojí u hlav lůžka jako strašný strážce, a zachvěl se po všem těle.

Od té chvíle bděl nad matkou a obdivoval zase svoji ženu, co má trpělivosti a duchapřítomnosti, jak umí nemocné vyhovět, jak umí v noci bdít bez únavy a trpělivě plnit příkazy lékařovy. „Vystůně se, když má takovou posluhu,“ těšil se chvílemi a sledoval Andulku, která tolik o jeho matku pečovala.

Ale nebylo souzeno panímámě uzdravit se; do týdne vzal lékař Kudrnovým všechnu naději. „Nelze ji zachránit,“ řekl.

Jaroslav byl bolestí všecek sevřený a nedovedl ji tajit před nemocnou; v tom zase Andu musel obdivovat. Ač venku rukama zalomila a takovou žalost najevo dala, že by ztráty vlastní matky více želet nemohla, do světnice vcházela s klidnou tváří, snažíc se nelekat nemocnou.

Panímáma byla poslední dny při vědomí a Anda nechtěla, aby měla ty poslední chvíle ztrpčené. „Jarouši, pamatuj se,“ upomínala potichu muže, „ať maminka nic nevidí.“

Pak ale uznávajíc, že je třeba dát nemocnou zao—

155$

patřit, šetrně a opatrně, ba s veselou lící ji připravila: „Dycky chodíváte ke správě Boží za měsíc a dnesky se na vás pan farář ptal, co že nejdete. Povídala jsem, že marodíte, a von že což aby přišel k nám do domu. Nechcela byste, maminko?“

A panímáma spokojena hned byla při tom. „I ano, jen ať přijde.“ Beztak si na to myslela, ale nechtěla děti strašit. A když bylo po obřadě, panímáma se spokojeně uložila, oddechla si a povídala synovi: „A nejčkom ať si třebas umřu. Zdá se mi pořád vo nebožtíku tatínkovi, snad se mě už nemůže dočkat. No, buď Bohu poručeno. Jenom ty hled, abychme se tam jednou shledali, dyť budu taky za tebe zvodpovídat - jak jsem tě vychovala, takovej jseš! Jen za to nemůžu, že jseš nevěrec!“

V tom slově byla tesknota a Jaroslav v této chvíli toužil vyvrátit to přesvědčení a potěšit matku, ale nevěděl jak.

Druhého dne panímáma zemřela. Usnula téměř při plném vědomí, prosta hrůzy a strachu smrti; těšila se na svého nebožtíka muže a na spatření Boží tváře. Její smrt byla tak tichá a velebná, že Jaroslav s Andulkou nechtěli ani naříkat, aby nesetřeli posvátnost té chvíle. Anda tiše plakala a Jaroslav dlouho klečel u matky zadumán; zdaž i on bude jednou tak klidně umírat? Bez víry se lehko žije, pokud je člověku dobře, ale v utrpení a hodině smrti? Zoufalost mu plnila nitro, ale Andulka vidouc to, přiklekla k němu, objala ho a snažila se zahnat tu těžkou chmuru.

Ztrátu panímáminu nesl celý statek velmi těžce a oba manželé ji bolestně oplakávali, hlavně pak Anda cítila nesmírnou prázdnotu v celém domě, ba i uvnitř svého nitra. Po dobu války si na sebe zvykly s mužovou matkou a tak podivuhodně si rozuměly, že Andě ani vlastní matka tak nerozuměla jako tchyně.

Jaroslav byl stále zamilovanější do své ženy, nejen

156$

že takovou útěchu v ní měl, on obdivoval také, že morálně nad ním stojí, a měl i v tom ohledu v ní oporu. Kdežto Anda ho sice milovala vroucí láskou, ale byla mu spíše přátelsky oddána než zamilovaná a cítila, že ho musí svou mravní přesilou vést, takže ona neměla oporu nikde, jedině v sobě samé a ve své víře.

Konečně, bála se stále, až muž zase odejde na vojnu, že zůstane samotinká v celém statku. Co platna jí byla čeládka, na tu nebyl spoleh v žádném ohledu. A tak oba, bolestně želíce ztráty dobré panímámy, nepozorovali ani, jak čas utíká, že je Kudrna doma už pět týdnů, a najednou povolání znovu ke kádru je přímo ohromilo.

Jaroslav byl už tak celou tou válkou, potížemi a útrapami uondán, že se necítil dosti silný, aby zase znovu bral na sebe ty přetěžké povinnosti. Nad tou rukovačkou si div nezoufal a plakal jako dítě, louče se se ženou a dětmi. Cítil se příliš zkrušený a potácel se pod tíží, kterou na něho vojenský stav nakládal.

Zase mu nesla Anda truhličku nabitou prádlem a jídlem do vozu, zase ho prosila, jen aby často psal, a vyprovázela ho k vlaku. „Jen abys zas nemusel do pole!“ toužila celá uplakaná na nádraží, když kouřící a supící vlak se blížil. Připadal jí jako příšera, která ji muže pohltí a nikdy už nevrátí.

„Nepůjdu tam už,“ řekl vzdorně se zoufalým odhodláním, „jak uslyším prvně, že mě zas strojejí k maršce, uteču, na mou čest, uteču dóm a nepůjdu, za nic mě ven nedostanou.“

S takovým předsevzetím se rozloučil se ženou a vsedal do vlaku. Nebyl zbabělec, ale přílišné útrapy také jeho trpělivost vyčerpaly. Ostatně Kudrna byl uvědomělý Čech a toužil stále: „Kdyby to alespoň bylo pro vlast!“

Aninka jela od vlaku pomalu, ani se jí valně domů

157$

nechtělo. Jedině děti ji sem táhly - její drahé děti, ty jí byly životem a útěchou, v nich, těšila se, nalezne oporu, nalezne vyplnění a zapomenutí a potom také v práci, jíž bude mít teď daleko více než kdy před tím. Vždyť dříve stále něco pracovala panímáma. Bavila se s dětmi, zašívala, v čas velkého pilna v poli také vařila. To dnes všechno zůstane jí, Andě samotné. Ano, bude mít mnoho, mnoho práce!

Pošvihla koně a rozejela se rychleji ke vsi. Když jela kolem domu s dvojhlavým orlem nade dveřmi, stál kdosi venku a zdravil ji zdaleka. Anda pohlédla jen letmo a krátce, ale projelo jí jako nůž, jak na ni hleděl. Zdál se jí ten pohled vyzývavý, hrozivý a posměšný zároveň a zachvěla se úzkostí na celém těle.

Vtom se proti ní vyřítily její tři děti; ručičky měly radostně vzhůru a volaly plny radosti: „Maminko, maminko, svezte nás!“ Zastavila, brala je láskyplně jednoho po druhém na vůz a líbala je přitom. Pepíčka si posadila na klín, Mařenku doprostřed a Vašíkovi dala držet opratě.

„Jaroška prej dnesky se rozstonala,“ povídala paska, přišedší zvenčí k selce do světnice, „lítá prej tam vrána.“ Přitom se škodolibě usmála na Fandu, která drhla podlahu.

„Safra,“ zasmála se služka, „aby se tak vrátil Jaroš, ten by hlídal, kde k tomu přišel.“

„To tě stará lamentuje: můj Kriste Ježíši!“ přitom mistrně starou selku napodobila paska.

Anda u plotny se obrátila: „Styďte se, děvčata,“ pokárala je, „takto se smát a mět radost z cizího neštěstí! Dyť eště žádná nevíte, jak to s váma dopadne!“

Děvčata se odmlčela a žádná už nic neřekla; Fanda si hleděla své podlahy a Mařenka šla také po svých.

Anda se zamyslila nad osudem své sousedky. Jak

158$

naříkala pro muže, když rukoval, jak pro něho vyváděla, zdálo se, že nikdy, nikdy nezapomene, i kdyby padl a už se nevrátil. A zatím hle - po čtyřech letech, a kam to dospěla! Co je příčnou jejího úpadku? Svůdná slova Rusova, prudký var její krve, či hluboká náklonnost, kterou dovedl získat neblahý Rus? Byl snad lepší, příjemnější, dokonalejší než Jaroš? To není možné, vždyť Jaroš byl slušný člověk, mladý a hezký, a velmi měl svou ženu rád. Anda uvažovala a litovala z duše sousedku. Co jí zbývá teď než hanba a soužení! Což kdyby se přece Jaroš vrátil? Co by se stalo? Což by bylo možné odpustit?

Aninka vzpomněla, že i ona mužovi podobný poklesek odpustila, ba, že jeho následek trpí pod svou střechou a hýčká na svém srdci. Ale příčinu hned věděla: „Inu, to je muž, a ten je vždy více nakloněnej ku zlýmu nežli žena. Žena má dycky mít rozum a pamatovat, aby byla lepší než je muž.“

Plná vesnice byla smíchu; Jarošová dlouho svůj stav tajila, jezdila po doktorech, domnívala se, že jí nějak pomohou, vařila si potajmu rozmarýn a šafrán, šla tajně za noci na hřbitov pro „chůjku“ (cypřiš), až teď najednou vyšlo vše najevo. Rus byl poslán do zajateckého tábora a ona osaměla v té zlé chvíli, opuštěná od všech. Jedině matka byla s ní, ale ta byla divná už a dceři asi valně neuleví. Celá ves se Jarošce posmívala a povídala o ní. „Zapomněla se s Rusem,“ říkaly ženské, „to už je to poslední,“ a dům Jarošův se stal domem hanby. Andulka trnula nad osudem sousedčiným a za několik dní se vypravila, nikomu z čeládky nic neřekla a šla ji navštívit.

„Je-li člověku dobře,“ řekla si, usuzujíc, že třeba jí budou sousedé zazlívat její návštěvu u šestinedělky, „nemusejí bejt přátelé vzácní; ale přijde-li do neštěstí a hanby, tenkrát teprve se pravé přátelství vokáže.“

U Jarošů bylo smutno v celém hospodářství; pod

159$

kolníkem čeledín, takový starý děda, k práci skoro neschopný, jehož z bídy zjednali po odchodu Rusa, štrachal trochu mezi vozy a pluhy, děvečka, špinavá a neúhledná, házela z maštale hnůj, slepice, jimž nebylo kolik dní zrno hozeno, krákoraly na hnojišti, prasátka v chlévku pískala hlady.

Na síni potkala Aninka starou Koželoužku a povídala jí, že jde navštívit šestinedělku, že se jde podívat, jak se jí daří a jaký je klouček.

„I ty můj Kriste Ježíši, to jste hodná - vy jediná jste si na ni, na chudáka nebohýho, vzpomněla - no, no, pojte dál, ta bude hlídat, ta bude mět radost!“

Anda se blížila ve světnici pomalu k posteli, na níž ležela jen zpola přikrytá selka Jarošová, měla ruce za hlavou a dívala se tupě do stropu. Vedle ní v pruhované peřince spalo novorozeňátko, veliký a silný klučík s hlavičkou trochu šišatou a červeným, skoro bezvýrazným obličejem, který silně připomínal na prvý pohled Rusa Ivana, jak jej Anda vídala, jezdil-li kolem jejich humen s potahem.

„Koukej se, Marjánko,“ povídala stará, aby dceru upozornila, „vedu ti hosta.“ A dodávala více ke Kudrnové než k dceři: „Samojediná z celý vsi si vzpomněla, můj Kriste Ježíši, víc žádnej si na nás nevzpomněl!“

Šestinedělka se na loži vzpřímila, podívala se na Kudrnovou, ale pak, vrhnuvši se do peřin, zakryla si obličej a začala divoce a šíleně vzlykat. Anda se ulekla jejího zoufalství a hledala slova, jimiž by ji potěšila. „No, neplačte, jen když jste to přečkala a jste zdravá, i děťátko. Zase Pámbu dá, že bude dobře,“ hledala její horkou ruku.

„Dobře?“ zvolala Jarošová a vzlykala ještě více, „kerak by mohlo bejt dobře? To už nikdá nebude, mě vopustil Pámbu a všecko, všecko mě vopustilo.“

„Nemluv tak, Marjánko,“ dala se do pláče i stará,

160$

„Pámbu tě nevopustil, ale tys v jednu chvíli na něj nepamatovala a to je to!“

Mladá plakala bezútěšně a Andě bylo trapně a nevěděla, co jim říct. „Vo mě nejni,“ bědovala Koželoužka, „do lidí nám nejni nic, ale bojíme se, co bude, přijde-li Jaroš!“

Anda se zachvěla, věděla, co muži umí, že jsou drsní, a lekala se za sousedku, ale vzpomněla na sebe, že i ona dovedla odpustit, že snad i Jaroš odpustí, a vyslovila tu domněnku.

„Von nepřijde,“ utěšovala sebe i matku Jarošová a přestala trochu plakat. Anda s údivem pozorovala zestárlý obličej selčin. Kde je její mladistvá krása, kde její dívčí vzhled? To jedno dítě jako by ji připravilo o všechno, to ubohé robátko, které tu leželo, bezbranné a nevinné, a přece bylo plodem hříchu a hanby.

„Von nepřijde,“ opakovala selka ohnivěji a řekla trpce: „Kdyby von byl živ, nebyl by mě tady nechal tak dlouho samotnou, byl by se ke mně vrátil třebas z pekla, byl by utek a přišel ke mně, ale von je mrtvej a neví teď vo ničom.“

„Ani nevíme, kde jaký kmotry vzít,“ stěžovala si matka, „můj Kriste Ježíši, žádnej nám nepůjde! Bratří Marjánčini se na ni i na mě zlobějí, že jsme to tak dovedly, tady je nám hanba koho prosit, když celá ves Marjánkou vopovrhla, a tak nevíme, jak to uděláme.

Stará se zase rozplakala. Aninka chvilku mlčela a pak navrhla skromně: „No teda, co abychme šly samy? Můj arciť nejni doma, ale v matrice ho povedeme a já díťátko na rukách podržím, chcely byste?“

Šestinedělka zůstala překvapena, ale Koželoužka se dala znova do pláče, tentokrát příjemným pohnutím, a začala blahořečit, až se Aninka červenala.

„To pozná člověk lidi, můj Kriste Ježíši, to teprvá se pozná, kdo má jaký srdce,“ byl uzávěr té chvaloře—

161$

či a Anda, aby tomu dala konečnou pečeť, usmála se: „No, dyť jsme sousedi, musíme si pomáhat!“ a držela při křtu na rukou malého Rusáčka, jímž opovrhovala celá obec.

Teď šlo na Andulku jedno trápení za druhým. Při telení přišla o krávu; měla škodu nemalou, ač sousedé jí maso rozebrali, vždyť kráva byla jinak zdravá a ostatně ve válce se snědla i každá zdechlina. Dokud žila panímáma, alespoň nesly škodu i starost spolu, teď byla k tomu sama. Později musel rukovat i pohůnek a ona zůstala bez mužského ve stavení.

Práce bylo mnoho, neb se blížily žně; měla plno obav, jak vše zastanou, vždyť nebylo ani koho zjednat, a tak hleděla plna obav žním vstříc, ač byla úroda slušná. K tomu jí poslal Jaroslav neveselé psaní; zase už se sestavuje „marška“ a on má neblahé vyhlídky. „Jak budu zařazen, uteču,“ psal jí v dopise, poslaném po kamarádovi, „abych tam šel potřetí, k tomu už nemám chuť ani odvahu.“

„Uteče, ale co s ním bude?“ lekala se Anda. „Kam se schová, jak se ukreje?“

K dovršení toho všeho ještě psali z Lískové, že se tatínkův stav nelepší a že nezbývá, než aby jel na tu operaci. Pojede do Německého Brodu.

Aninka si bolestně zaplakala. Kdož ví, povede-li se operace, neztratí-li milého tatínka. K žalu po milované tchyni přidružil by se ještě tento veliký bol. Anda mnoho plakala a svolila zajet domů, aby se s tatínkem rozloučila. Nechala děti děvečce, poprosila starou Koželoužku, aby se na ně přes den podívala, a vyjela časně ráno, slibujíc, že s večerem se vrátí.

„To nezastanete,“ mínila Fanda, ale selka byla odhodlána se tuze nezdržovat, jen jak by s tatínkem promluvila a zase se vrátí.

Smutně jela k domovu, z domova ještě smutněji.

162$

Tatínek byl sešlý a skleslý na duchu, takže ji zarmoutil a ona se vracela se slabou nadějí, že by se vyléčil.

„Ten domov už nebude takovej, až tam tatínek nebude,“ řekla si, „už mě to tam tak nepotáhne!“ A bylo jí tolik smutno, že plakala celou cestu až domů. K tomu si jí moc stěžovala Tonička, jak je k ní maminka tvrdá, že nechce a nechce povolit, a ona že jiného nechce, než koho si vyvolila; že také nepovolí, raději do vody skočí.

I toho měla Aninka plnou hlavu a byla smutná, pokud nevzpomněla na modlitbu. Pak se jí ulevilo a ona přijela zase už statečná a silná, jako bývala vždy.

Zlíbala děti na postýlce a hodlala ulehnout, když ji slabounké klepání na okno vyrušilo. Uleknuta otevřela a ustrnula ještě více. Poznala Rychtaříka, který stál pod oknem v občanském kabátě, klobouk hluboce naražený, což zřejmě svědčilo, že nechce být od nikoho poznán.

„Dobrý večer, Aninko,“ zašeptal a chytil ji za ruku, aby mu nemohla utéct. Vykřikla polohlasně a ráda by se mu byla vytrhla, ale byla jako zkamenělá. Jeho oči hořely jako ohnivé body a dech pálil, když jí šeptal vášnivě: „Nemohu už déle vydržet touhou po tobě, nemohu už snést tu palčivou žádost! Musím k tobě, Andulko, musím ti povědět, jak tě miluji, jak po tobě toužím a že žízní po tvé lásce téměř umírám!“

„Jděte,“ vykřikla Anda a vrazila pravicí do jeho rukou, které její levici svíraly. „Jděte a pusťte!“ rozkřikla se, uražená a uděšená. „Co si myslíte! Jsem nějaká svobodná holka, že mi pořád nadbíháte? Já myslím, že je na tom dost, když jsem vám už kolikrát řekla, že jsem vdaná a počestná!“

„Aninko,“ zaúpěl téměř, „nemohu za to, že vás tolik miluji a nemohu žít bez vás, bez vaší lásky. Co jsem

163$

přišel sem, nemám pokoje a klidu a jedinou touhou a jedinou mojí láskou jste jenom vy!“

„Bože - a proč jste sem teda chodil? Neměl jste se sem dát přeložit, měl jste se vopřít a dát pokoj sobě i mně! Co bylo, je to tam, a mohli jsme mět pokoj vobá!“

„Ty taky, Andulko?“ zvolal, chytaje ji opět a zapomínaje na její hněvivý i zoufalý tón. „I ty jsi bez pokoje, co jsem zde, tedy přece dosud vzpomínáš a má přítomnost tě zbavuje klidu? Ó, pak není pro mne všechno ztraceno, pak přece se pohne jednou tvé srdce a ty budeš mou!“

Rozpřáhl po ní ruce a chtěl ji obejmout, ale ona uskočila do světnice a volala plna rozhořčení: „Nikdy! Nikdy - já náležím svýmu muži a neznám žádnýho inýho, než tátu svejch dětí. Pryč vodtuď, pryč!“ zvolala hlasitě a vztyčila se proti němu hrozivě, neb se jí zdálo, že chce vyskočit do okna. „Eště krok a eště slovo a já udělám rámus, zavolám děvečky a podíváte se!“

„Andulko,“ zvolal také on výhružně, „nežertuj tak s mou vášní, sice se podíváš, co se stane! Uhlídáš, že to nedobře skončí, nevyslyšíš-li mne!“

Ale Anda nedbala, přibouchla vnitřní okno, protože po venkovním si netroufala sáhnout, a odběhla do středu světnice, kde zůstala se srdcem tlukoucím stát, dokud ho tušila před oknem. Srdce jí ještě poplašeně bilo a nohy se jí třásly, ale uklidňovala se přece pozvolna. Odešel, ale jak to dlouho potrvá, což se ta válka neskončí, což se jí Jarouš nevrátí? Bude muset s Rychtaříkem stále bojovat a stále se bránit? Dokud žila tchyně, byla bezpečná alespoň v bytě, ale teď už si troufá i sem k ní! Co si s ním počne nadále? Dokud jen toužil, rozechvívaly ji vzpomínky na jejich známost, ale od té doby, co se ukázal dotěrným a umíněným, odpadly její city od něho úplně a připjaly se úžeji k muži. Teď už ze všech pout

164$

k Rudolfovi nezbylo nic než bezmezný strach a odpor.

„Panenko Maria,“ šeptala, klekajíc u postýlky svých dětí, „chraň mě před ním!“

Byl překrásný červencový den, když z Jihlavy odjížděla zase nová „marška“ na italskou frontu.

„Tam je asi krušno,“ povídali si kolemjdoucí, „to je tento týden už druhá,“ a soustrastně hleděli na ubohé vojáky, kteří měli smutné obličeje a ani do zpěvu jim nebylo. Vždyť mnohý už odcházel potřetí i počtvrté a nebylo tedy divu; ztráceli všichni sílu i odvahu, byli zmalomyslnělí a zoufalí nad nekonečným, zlým osudem.

Na některé volaly ženy v zástupu před nádražím. Přijely se s nimi rozloučit, ale nebyly k nim připuštěny; všichni vojáci byli drženi v kasárnách a nesměli na krok ven, aby se nerozutekli, jak se v poslední době stále hustěji dělo.

I dnes přes všechnu opatrnost zmizelo několik vojínů a hned bylo po nich zavedeno přísné pátrání.

Mezi zmizelými byl také Jaroslav Kudrna, který v poslední chvíli z kasáren utekl. V kanceláři zapsali jeho jméno a telegrafovalo se na četnictvo do jeho obce. Účetní poddůstojníci nadávali, že jim přidělává jen práce a potíží, a více se o něho nestarali. Mezi čtyřma si řekli, že měl „recht“, že utekl, že má na to nejhorší času dost, a hledali zase jméno toho druhého a třetího, kteří také zmizeli.

„Marška“ vsedala do vlaku a důstojníci, aby povzbudili, pobízeli vojáky, aby si zazpívali, že však prý jdou bojovat za císaře a vlast. Jim se také už nechtělo, ale že měli přístup k vínu a rumu, byli všichni podnapilí a pro tu chvíli měli kuráž.

Vojáci se dali do zpěvu: „Komu zanechám - komu zanechám - komu zanechám svoji milou?“ A vlak je vyvážel, aby se mnozí už nikdy nevrátili.

165$

Zatím Kudrna kráčel vesele od města polními cestami směrem k Telči. Osadám se vyhýbal, aby ho snad někdo nezastavil, a těšil se na domov. Ukryje se doma, třeba na půdě prosedí celé týdny, jen aby nemusel zase do fronty. Vždyť už dlouho nemůže trvat! Armáda se co nevidět rozpadne a do té doby on to už nějak vydrží. Měl té celé válečné komedie tak zrovna dost a nemínil se už za nic vrátit ke svému kádru. Věděl sice, že má strážmistra nepřítelem, že bude po něm pást, ale doufal, že mu unikne. Lidé, kteří byli po celou válku vystaveni krutým útrapám, měli teď už šílenou odvahu a někdy i nápady, které by se jim zdály krkolomné za jiných okolností.

Chýlilo se už k večeru, když ostražitě sestupoval z kopce do známé nížiny, v níž leželo jeho rodiště. Jednalo se mu hlavně o to, aby ho nikdo neviděl přicházet, a proto si lehl v lese do stínu starého buku a oddal se sladké dřímotě.

Tady se to jinak leželo než v kasárnách na slamníku; les dýchal silnou pryskyřičnou vůní a drozd zpíval v jeho tišině; někde kukala kukačka a datel tloukl do kmenu pevným zobákem. Lahodný chlad po tom vedru v polích ho líbal na zpocené čelo a jak větřík potáhl z hloubí lesa, zaváněl sem nějaký opožděný vemeník, vonící jako konvalinky.

Větvemi starého buku probleskovala zářící modrá obloha, tak modrá, jak ji nikdy nikdo nevymaloval; žádný malíř dosud nevystihl tu pravou jásavou jasnost a modř.

„Kam až vede ta nesmírná prostora a co je na jejím konci - má-li konce - a co se tají tam, kde už nejsou oblaka a není vzduch, kde nejsou hvězdy ani slunce?“ napadlo mu a o čem jakživ nepřemýšlel, to mu šlo najednou do hlavy v té chvíli ticha a odpočinku v lesní samotě. A jak to všechno povstalo, kdo to udělal, nebo čím se vyvinul ten celý nesmírný, lidským

166$

okem nepřehlédnutelný a lidským rozumem nepochopitelný vesmír? Je možné, že se to všechno utvořilo samo, že to vše povstalo od sebe z ničeho, že všechno to důmyslné jen náhoda sestrojila a spoutala?

Kudrnovi se z těch myšlenek zatočila hlava; najednou se mu zdálo příliš plané a nedokonalé všecko lidské vědění, marné všechno. Cítil divný stesk a smutek a nevysvětlitelné smutno zajalo mu mysl.

Najednou mu přišlo na mysl slovo Bůh. Tak zřetelně, jako by mu je do uší někdo vykřikl. Bůh! Ale kde je, kde sídlí, proč se nikdy zřetelně neprojeví? Bylo mu zoufale a zdálo se mu, že ztrácí vědomí a cit, že divná síla ho dusí a tiskne.

Dík veverce, která právě seskočila ze stromu a kolem něho těsně proběhla na návštěvu ke své sousedce na buku. Ta ho vzpamatovala a přivedla na jiné myšlenky. Vzpomněl na svoje děti, na dcerušku, kdyby tak tu veselou veveřici uviděla, jak by jásala, jak by za ní běžela a žádala si ji mít.

„Moje děti, moje děti,“ říkal si několikrát a měl pocit, že už je k sobě vine; napřed ty zlaté svoje děti v manželství narozené, a pak také trochu nesměle, ale přece něžně vzpomněl na Pepíčka.

Když ho má Andulka tak ráda, proč by neměl i on, proč on by se mu vzdaloval? Svolí-li Anda, bude děcko adoptovat; snad tak odčiní svou vinu úplně, ať už je hošík vskutku jeho, o čemž však stále více pochyboval, nebo ne.

Začal vzpomínat na Andulku, na svou milou, dobrou ženušku, a zatoužil vroucně po ní. Kdyby tu tak teď byla, jak by ji k sobě přivinul a zlíbal!

Vzpomněl, jak dlouho se vyhýbal ženění, a usmál se sám sobě: „Byls to ale hlupák, žes otálel!“ a divil se, jak mohl skoro třicet let žít bez Andulky a jak ještě i prvý čas mohl mimo ni mít zájem o hospodu a divokou Evku. Cítil, jak má svou ženu upřímně rád,

167$

a zase ho napadal o ni strach. Ač věděl, že je tak přísně počestná, přece se lekal té myšlenky, že žije v jednom místě s Rychtaříkem, s člověkem, jehož kdysi první láskou milovala. Bylo mu hrozně při tom a musel vstát a pohybovat se, aby setřásl tu chmuru, která mu přitom zalévala nitro.

Naštěstí se začínalo stmívat a on směl počítat na návrat domů. Vyčkal ještě. Procházel se lesem a pojídal borůvky a když se celý kraj uložil ke spánku, bral se k drahému rodišti.

Když po humnech docházel k domovu, byla už tma a bílé stěny stodoly a maštale matně vystupovaly z temna ovocných stromů a keřů angreštů a jasmínu, teď odkvetlého.

Andulka už uléhala ke spaní. Modlila se při svlékání, lehce ještě přikryla odkopané děti, zhasla lampičku a chtěla právě unavené tělo složit na lůžko, když zaslechla na dveře u síně lehké zaklepání. Jako by do ní nůž vrazil, tak se lekla a ustrnula všecka. Snad se přeslechla?!

Ale klepání se ozvalo znovu a silněji. „Ježíši Kriste,“ zvolala a první myšlenka byla na strážmistra. Ale hned se utěšovala: „No šak - dyť je zamčíno a děvečky jsou doma.“

Brala znovu na sebe sukni a jupičku a když klepání bylo ještě naléhavější, vyšla do síně a statečně se brala ke dveřím.

„Je-li to von,“ řekla si odhodlaně, „pustím na něj Sultána a poštvu ho!“ ale hned se divila, že pes neštěká, ale že pobíhá za dveřmi a kňučí radostně.

„Kdo je?“ zeptala se strojeně pevným hlasem, hotova vrátit se a zatarasit dveře vším, co bylo po ruce.

„Andulinko, otevři, to jsem já, tvůj Jarouš!“ zaslechla přitlumený hlas a s radostným výkřikem odstrčila závoru.

168$

To byly letos pro Kudrnu mrzuté žně. Viděl všude plno práce, viděl, jak se Aninka dře, co jí síly stačí, a nemohl, nesměl jí pomoci. Ještě měla venku ovsy a on nesměl vzít hrabici a položit je, protože se nesměl nikomu ukázat.

Anda mu našla na půdě skrýš pod podlahou a on tam musel celé dny nečinně sedět a dávat si jen jídlo nosit a nedělat vůbec nic. Pro mladého, zdravého člověka je zahálka zhoubou. Je smrtícím jedem a on se jí musel bezbranně oddávat.

Čeládka měla přísně nakázáno nevypravovat ani slovem, že je hospodář doma. Anda děvečkám slíbila na nové šaty, nedozví-li se nikdo o jeho přítomnosti, a děti také měly nařízeno, a Andulka je střežila, aby raději ani s jinými dětmi se tuze nestýkaly.

Někdy býval Kudrna jako otrávený tou nečinností a smrtelnou nudou na temné půdě a pomalu mu bledly opálené líce a přepadal se kvapně ve tváři i na těle. „Nevydržím to už,“ naříkal pokaždé, kdykoliv mu žena přinesla jídlo a přišla k němu pobesedovat, „zblázním se nebo oběsím tady!“

„No, to bys byl hrdina,“ smála se Andulka, „až do tý doby bys to vydržel, v poli před nepřítelem, v zajetí a i ve špitále, ale na vlastní půdě by to nebylo k vydržení?“

„Kdybys tu se mnou seděla pořáde ty,“ řekl poloplačky, polo se směje, „ale tak samýmu je mi tu k zoufání.“

Jen večer se mu ulevovalo; když byl celý dům zamčený, směl sejít dolů a vyspat se pohodlně v peřinách. Tehdy poskotačil, polaskal se s dětmi a těšil se, že to přece už dobře skončí.

Za několik dnů po jeho návratu domů přišel četník, tentokrát závodčí, vyšetřoval a hledal, není-li sedlák doma, ale od té doby byl pokoj, nikdo se po něm nepídil.

169$

Zatím se dala Aninka do otav, chodila se svítáním na louku s kosou přes rameno v mužových holinkách a kladla statečně husté řady zelené trávy, jako muž.

Jaroslav se vikýřem na ni díval, litoval ji, obdivoval a toužil jít také na louku. Teď k podzimu byl vzduch suchý a čistý a Kudrnovi bylo na půdě zvlášť těžko. Poslouchal hodiny, jak na věži bily, a zdál se mu ten čas nekonečně dlouhý.

Anda byla při vší své práci veselá. Měla muže doma, není tu sama ve stavení a mimoto psali z domova, že se tatínkovi daří lépe a že se co nevidět vrátí domů, i on sám jí poslal lístek, plný naděje na opětné shledání. Ten dobrý tatínek není tedy pro ni ztracený! A jednou ráno, aniž by se Andulka nadála, kde se vzala, tu se vzala, přijela k nim maminka. Jela si pro muže a zastavila se tu u dcery, aby se zase jednou podívala na její hospodářství, na děti a přezvěděla, jak se vede Jaroušovi na vojně. Anda jí nepsala, že muže ukrývá doma, bála se dopisu to svěřit, aby snad se nedostal do rukou nepovolaných.

„Jémine, maminko!“ lekla se i zaradovala Andulka. „Kde se tu u nás berete?“

„Ale, holka zlatá, jedu pro taťka, a tak si myslím, že pojedu tudyma a navštívím taky tebe. A co dělají děti a co Jarouš? Nic vo ňom nepíšeš, jako by to ani tvůj muž nebyl! Ach Bože, to je tu smutno po Marjánce, jako vaší panímámě, chudák nebohá, škoda, že ji zem kreje! No, jaká pomoc, musíme tam všici, jeden spíš a druhej pozdějc, ale vona na svejch šedesát let tu mohla eště bejt! Ty skřipky nejčkom řádějí zle, u nás mřou hlavně mladý holky.“

Panímáma řeč jenom chrlila a hrnula se ve vší šíři faldatých sukní do světnice.

„Maminko, Jarouš je doma,“ šeptala Aninka, zavírajíc opatrně dveře, „mám ho skovanýho na půdě.“

„Panenko Vyderská!“ spráskla panímáma ruce,

170$

„a ten dobře udělal, že zdrh. Jen aby se ňák neprozradil. A to se musím za ním podívat!“ a panímáma lezla kvapně po příkrých schodech na půdu před dcerou. To se ještě u Kudrnů nestalo, aby přijímali hosta na půdě, a Jaroslav se tomu upřímně zasmál.

„Hochu, ty máš rozum,“ popleskávala panímáma zetě po ramenou, „ať jdou na vojnu zase takoví, kerý tam eště nebyli!“

„A tak teda tatínkovi je lepší,“ těšil se Jaroslav upřímně. Měl rád otce své Andulky a litoval ho prve srdečně.

„No, ba je, ale zkusil moc, psal, že si myslel, jaktěživ že už nás neuvidí. No, chvála Pánu, že to tak dopadlo. Já bych se v hospodářství bez něj minula, ale smutno by bylo, tuze smutno. Já jsem se namodlila a naplakala, na mši jsem dala, když byl na tej voperaci, a neměla jsem doma žádný stání. Bóže, takovej dobrej člověk a co von musel zkusit - šak víš, Ando, jakej je tatík trpělivej a tichej!“

„Chudák tatínek,“ Anda si utírala oči, „já jsem taky v ty dny ani spát nemohla.“

„Psal, že zakusil hladu před tou operací, že ti dochtoři mu nedovolili pak nic íst a jen mu dávali, aby se vnitřnosti vyprázdnily, a po voperaci zas, že nesměl ani vody líznout celej den a že měl takovou pekelnou žízeň. Nebohej člověk zlatej! A tak ti, milá holka a milej Jarouši, jsem tolika Pána Boha prosila a nevěděla jsem, co mu slíbit, aby se jako vobměkčil nade mnou, a špekulírovala jsem, co za dobrej skutek udělat. Napřed jsem povídala, že bych koupila tébich do našeho kostelíka, pak zasejc mi napadlo, Panence Marii že bych koupila na šaty, co jí drůžičky dycky do Vydří nosejí, anebo ňáky chudý děcko že bych voblíkla, esli to tátovi vyjde. A tu najednou mi Tonča povídá - je vona Tonča palice umíněná, to nejni takovej dobrák jako Anda,“ obracela se panímáma k zeťovi,

171$

„Anda dycky poslechla a podnes má náturu povolnou a takovou předloženou, to se jí musí nechat.“

Jaroslav pokyvoval a usmál se na ženu, která se začervenala nad tou nezvyklou pochvalou z matčiných úst, ale ke slovu se nedostal. Panímámě už zase řeč plynula jako voda, jako by měla napsáno, co chce povídat, a jen to četla: „Teda Tonča mi povídá: „Vidíte, maminko, pořáde jen vymejšlíte, co za dobrej skutek byste udělala. Cizí děcko byste vošatila, ale nad svým vlastním dítětem se nesmilujete; mně nechcete dovolit, abych si vzala, koho bych chcela, abych byla šťastná!“ Považ si, Jarouši, i ty, holka, jaká to byla řeč, já jsem ustrnula a tak jsem se podivila, že se to děvče nebojí tak mi mluvit, že se nebojí, že ji po hubě plesknu, a tak mi připadlo, že je celá já, že se taky žádnýho nebojí a řekne to tak, jak si to myslí, jako já. Podivila jsem se a moc nescházelo, že bych jí byla jednu dala za tu smělost, ale taky mě to dojalo, a tak jsem nic neřekla a vona dál vedla svou, že prej nechci dovolit, aby si Tomše vzala, jen proto, že je chudej, ale že šak nejni žádnej lump, že šak karty ani nehraje a pivo ani pleše nepije a kořalku už kór né, že si žádnejch holek nevšímá, že jenom jí je věrnej už co ze školy vyšla, že umí práci a nebojí se jí, že by u nás bylo třeba takový ruky, že dyť nejčkom tatínek nebude smět nic těžkýho dělat a já taky že jsem zedřená, a tak mi zpívala a takovou vedla, že mě přinutila, abych vo tom přemejšlela. Povídala mi: „To by byl lepší dobrej skutek, kdybyste do domu chudýho chasníka přijmula a za svýho syna ho povýšila, nežli dybyste deset tébichů do kostela nakoupila. Byl by šťastnej a do smrti by vám děkoval, to byste měla lepší památku. Tébich lidi pošlapou a Pámbu se na něj ani nepodívá, když máte srdce zatvrzelé proti vlastní dceři a necháte ji se trápit a doháníte ji k nejhoršímu!“ Zatrachtilá holka, ta má hubu, já byla

172$

celá zkoprnělá, ale dojmulo mě to tak, že jsem se musela dát do pláče a povídám jí, že se rozmyslím. A tak taky chci s váma vo tom mluvit, co jako byste mysleli, mám-li jí to dovolit, aby si toho Tomše vzala, nebo né. Takhlec von nejni špatnej člověk, to je pravda, že se nevopíjí ani karty nehraje, že je přičinlivej a do práce šikovnej, ale že holt nemá krom tý boží duše prach prachoucí dočista nic!“

Panímáma až zčervenala tou rychlou řečí i vedrem, které panovalo na půdě, a dívala se z jednoho na druhého. Andina tvář zazářila vnitřní radostí, i Jarouš se usmál vesele. „No,“ povídal čile, „jen jí dovolte, aby si ho vzala; já ho sice neznám, ale když sama povídáte, že je pořádnej, istě nejni žádnej lump, a to je hlavní. A když ji má rád, bude taky hledět, aby ji udělal šťastnou.“

Přitom se trochu nejistě podíval na Andu. I on ji měl rád, a přece ještě s ním toho štěstí mnoho nezažila, ale ona všecka blažená se usmívala a slzy jí stály v očích.

„Maminko,“ řekla tiše, „Bože, aby vás Pámbu pozdravil, mě to tak trápilo, že nemá Tonička dostat, co se jí líbí, bylo mi jí tak líto. Istě by se trápila a byla by nešťastná.“

Ta radostná slova zabolela Kudrnu. Snad i Andulka byla v první době nešťastná, snad i ona se trápila a on, sobec sobecký, si toho nevšímal, domýšleje se, bůhvíjak musí být šťastna, že dostala zrovna jej.

Ale Andulka to řekla jistě bez úmyslu, protože vypadala teď celá uradovaná a jistě by byla ráda maminku objímala a zulíbala, kdyby to bylo u Hlasivců zvykem a kdyby si to troufala dovolit vůči matce. Takto alespoň se radostně obrátila k Jaroušovi a přitiskla se k němu. „To bude hezký, to bude mět Tonička radost. Jen aby bylo brzo po válce, abychme mohli spolu jít na svatbu.“

173$

„No tak teda, dyž i tatík nebude proti tomu, řeknu Tonči, ať k nám Tomeš přijde. A to von tatík taky svolí, dycky je při dětech, je von na ně slabej,“ svěřovala zeťovi, „nebejt mě, už by dávno byl dovolil, aby si Tonča Tomše přivedla.“

„Tak tedy bude svatba,“ těšil se Jarouš, „jen s tím počkejte až po vojně, až já budu smět vylízt z toho set sakr… harestu!“

„I, buď rád, že sedíš doma,“ těšila ho tchyně, „máš to lepší, nežli bejt vystavenej pořáde na ránu. Tak! A já zase polezu za děckama; co dělají, je to zdravý? U nás to trochu stůně pořáde na tu skřipku, i děcka mřou. Dejte na ně pozor! A co že tu máš peří v pytlíkách za komínem, proč ho nedáš někde na slunce, aby ti ho nesežrali moli!“ zas už poučovala dceru. „A máš eště jaký vobilí, nezlekvírovali ti to všecko? Nic tu nikde nevidím!“

„Mám schovaný žito a pšenici,“ usmála se dcera, „až dost ho mám, až budete tu svatbu strojit, můžu vám vypomoct.“

„Proto, proto,“ kývala matka a už lezla z půdy, až staré schody sténaly, „bodejť bys všecko dala eláru, to bys byla pořádně hloupá! Náš tatík, ten se bojí a všecko by vodved, ale já, holenku, né, nebojím se četníků ani vojáků! Na mě si nepřijdou!“

Panímáma se chytrácky smála a už se hrnula do světnice, kam zatím přiběhly děti, a sedala k nim a objímala je plna hlučných výlevů a radostného hovoru.

Aninka šla za ní a šťastně se usmívala.

Na otavy přišly deště. Už kolik dní stály v kupách, čekajíce, kdy zase sluníčko vysvítí, a hospodáři byli celí nešťastní. Otavy jim vymoknou, zčernají, nic do nich nebude. Žalostně vyhlíželi na oblohu a strachovali se, že to dlouho potrvá.

174$

I Anda Kudrnová byla nerada, že jí otava zmokla, ale nermoutila se tak přespříliš. „Jakáž pomoc,“ řekla si a vyhledala si práci doma. Měla plno zašívání přes léto, punčoch celý ranec ještě od jara; zástěry měla potrhané i prádlo, které zbylo po panímámě. Děti také trhaly až hrůza, zvláště Vašíček měl ustavičně kalhotky na střapce, a tak si přinesla ten celý uzel a sedla s ním ve světnici u okna. Venku pomalu pršelo a potůčky stékaly po okenních tabulkách; chvílemi zadul vítr a narazil deštěm na okno. Anda se lopotila s rozbitými kalhotkami a vzpomínala na panímámu, že to bývala její práce, že ona všecko zpozašívala a jak to pěkně uměla. „Škoda jejích zlatejch rukou tam do tý země,“ povzdechla si a oči se jí zarosily. „Co by tomu tak říkala, kdyby věděla, že je Jarouš doma, ale na černo?“

Děti vběhly do světnice. Dělaly na zápraží rybníčky a teď se přihnaly, že je to studené, že už toho nechají a že mají hlad. Mamince nezbylo než položit šití a jít jim posloužit. Byly urousané a zmrzlé, až se na ně rozhněvala, že se máčejí a pleskají v blátě, a dala každému do zad štouchanec. „Koukej se, Mařenko, jakou máš zástěrku, a ty, Vášo, celý rukávy zacouraný - ne, abyste Pepíčka napomenuli, necháte ho se ulejt, že je celej mokrej,“ hubovala a šla pro jiné šatečky a prádlo, „eště byste z toho mohli stonat.“ Ale pak se přestala zlobit. Převlékla je, ukrojila chleba a namazala, a když prohlásili, že si půjdou hrát ke Komrsům za dětmi, dovolila jim, ale než odešly, nařizovala přitlumeně: „Ne, abyste řekli, že je tatínek doma! Nic vo ňom neříkejte. Jen že nevíte, kdyby se vás ptali, esli píše a kde je.“

„Komrsovi nemají tatínka doma,“ sdělovala Mařenka, „jejich maminka dycky pláče a říká, že jsou sirotci.“

„Chudáci,“ vzdychla Anda a přivinula holčičku k sobě, „to my jsme šťastnější, viďte, děti!“

175$

Dívala se za nimi, jak blátem capkaly po návsi, a usmívala se blaženě.

A co se tak zabývala růžovými myšlenkami, mihnul se někdo okolo okna. Černý přiléhavý plášť s lesklými knoflíky, čepice se štítkem a orlíkem, šavle po straně a kvér - Anda se ulekla a hned vyskočila jako k obraně připravena. Jde k ní on, strážmistr, jde zase vyšetřovat, hledat Jarouše!

Od té doby, co byl Jaroslav doma, měli u domovních dveří zvonek, aby vždy zazvonil, jde-li někdo cizí do stavení. Domácí uměli otvírat, že nezvonil, ale cizímu zadrnčel tak, že to bylo zřetelně na půdu slyšet a Kudrna se mohl rychle schovat do svého úkrytu. Vrata měli stále zastrčena kolíkem a otevírala se, jen jelo-li se s vozem. Tak i teď zvonek zadrnčel pronikavě a kroky na síni, která byla dlaždicemi dlážděná, dosvědčily, že se nemýlila.

S tlukoucím srdcem mu vyšla vstříc, toužíc odbýt ho zrovna na chodbě, ale on se hnal rovnou do světnice, vyptávaje se úředním tónem na podrobnosti, kdy byl Kudrna posledně doma, kdy psal naposled, neví-li o něm nic, nebyl-li doma na zapřenou atd. Všechno si zapisoval a tvářil se cize a přísně, jen jeho oči, černé a lesklé, blýskaly zpod obočí tajenou vášní a ohněm, který hořel v jeho nitru k mladé ženě.

Anda oči nepozvedla k němu ani jednou; klopila je na jeho lístek, na nějž si zapisoval její výpovědi, a stála jako strnulá u stolu, jen její chvění prsou prozrazovalo, jak se polekala a jak je rozčilená. Srdce jí bilo téměř slyšitelně a ona si se strachem uvědomovala, že obě služky z domu odešly; Fanda do stodoly obracet na patře vlhký hrách a Mařena se dnes pustila na houby, kterých se vyskytovaly po těch deštích celé spousty. Je tedy ve stavení úplně sama, mimo muže, který musí sedět tiše ve svém úkrytu.

Bylo jí úzko a ještě se jí přitížilo, když strážmistr

176$

skončiv výslech zastrčil knížku, zadíval se na ni žhavýma očima a zeptal se důvěrně: „Myslíte, že se Kudrna ještě vrátí? Já myslím, že propadne někde spravedlnosti a bude s ním naloženo jako s vlastizrádcem, jak zaslouží.“

Oh, milejší jí byl ten úředně chladný tón, jímž ji prve vyslýchal, než teď tento důvěrný, do kterého beze všeho úvodu přešel.

„Proto se může eště vrátit,“ řekla vzdorně, oči nepozvedajíc, „takovejch je víc a taky se chtějí eště vrátit!“

„Cha cha,“ zasmál se, „jak jste důsledná v tom přelhávání mne i sebe, že ho stále ještě milujete, a přece je zcela přirozené, že už je u vás po lásce, že vás dohromady neváže nic než ty tři děti, které, mimochodem řečeno, jsou jen dvě vám společné a třetí je dítětem jeho zpronevěry a hanby! Aninko, nelži mi,“ zvolal se vzrůstajícím zápalem, „nelži mi, že ho miluješ! To není možná a já tomu nevěřím! Tvá láska patřila a dosud patří mně!“

„Jak to můžete říct!“ vykřikla Anda ve spravedlivém hněvu. „Kdo vám dal právo, abyste mi takový řeči vedl, kdo vám to dovolil? Já jsem to nebyla, to přeci dobře víte, a zakazuju si to, slyšíte, už jednou pro vždy si to zakazuju!“

„Andulko,“ vykřikl zpola bolestně, zpola hněvivě a chytil ji divoce za ruku, takže k němu vzhlédla a ulekla se nesmírně toho všeho, co četla v jeho očích i, ve tváři. Byla to bezmezná vášeň, šílené odhodlání a bolest i hněv, takže Anda se zděšením sotva na nohou držela a strach, co se s ní stane, ji téměř ochromoval. Napadlo ji v té úzkosti, že snad by se dal po dobrém ukrotit, a proto promluvila mírněji, třesoucím se hlasem: „Prosím vás, mějte už jednou rozum! Co je platný marný nadcházení, nářky a výčitky! Co se stalo, stalo se, a je to pryč. Dyť mě znáte,

177$

že jako vdaná si nebudu žádny pletky začínat, nechci bejt špatná a taky ani nemůžu, protože mám Jarouše vopravdu a upřímně ráda.“

„To nejni pravda!“ křikl strážmistr vášní všecek bez sebe. Ona myslila, že ho ukrotí svým mírným tónem, ale byla tak krásná s prosebně pozdviženýma, laňčíma očima a rukama sepjatýma, že ještě více jeho touha se vznítila. Ještě se mu žádná žena tolik nelíbila jako tato prostá, nevinná selka, která kdysi s ním měla něžnou známost. Tehdy ji také měl rád, ale když se mu vdala, byl jist, že to přežije, že se obejde bez ní. Byla příliš nedotknutelná a kamarádi se mu smávali, že se k ní chodí jen modlit. To ho často dopalovalo a když se s ní musel rozejít, učinil tak bez hluboké bolesti. Také jí nezachovával věrnost. Měl po ní plno děvčat, která více méně o něho všechna stála a často mu dávala vše, co chtěl. Ale každá se mu konečně omrzela a on pokaždé zas vzpomněl na Andu. Když však jej osud zavál do zdejší vesnice a svedl ho s ní, oceňoval teprve její krásu, která se mateřstvím rozvila, a toužil zaflirtovat si s ní a pobavit se po svém způsobu. Kdyby k tomu bylo došlo, byl by se jí brzy nabažil a dnes už mohlo být po té celé epizodě, ale že mu tak důsledně a houževnatě odpírala, vzrůstala jeho vášeň stále víc, až toužil celou vůlí po tom, aby byla jeho; zpočátku ji chtěl jen na chvíli, ale teď už na celý život. Toužil, aby byla vdovou nebo alespoň ženou rozvedenou, aby ji mohl svou nazývat. Měl se dobře, jedl a pil, co mu bylo libo, a proto byl bujný a neuměl si činit násilí. Chtěl ji a myslel, že ji musí dostat. Namlouval si, že ji vřele miluje celou duší, a nevěděl, že láska je jiná, že láska duší dovede obětovat sebe pro blaho a pokoj druhého, že dovede sama trpět, jen aby ten druhý byl šťasten. Zatím jeho duše o té lásce nevěděla nic; on dovedl krutě a bolestně zranit její duši, jen aby dosáhl svého.

178$

Tak i teď mu bylo všechno jedno, chtěl ji mít za každou cenu a odhodlával se i k násilí.

„Je to pravda,“ stála Andulka na svém, „mám ráda svýho muže, patříme k sobě! Nezapírám, že jsem vás měla za svobodna ráda, a musím říct, že jsem se dost naplakala, když jsme se rozešli. To je ale už pryč, já jsem na vás zapomněla a vy zapomenete taky - jen budete-li chtět!“

„Ale já nechci,“ zasípěl a vrhnul se k ní. Uchvátil ji do náruče a tisknul ji, co měl síly. „Já nechci zapomnět, já tě chci mít, a to ještě dnes, teď hned budeš mojí!“

„Ježíšmarjá!“ vzkřikla Anda, zapomínajíc na všecky ohledy i na svou bázeň, aby se Jarouš nedozvěděl, že jí strážmistr nadbíhá. Nechtěla ho znepokojovat a nevěděla ani ve své skromnosti, že by v jeho očích získala, až by viděl, že i jinému se líbí a že i jiní o ni stojí. Nebyla koketa a neznala vypočítavost. Bála se mužovy žárlivosti a úzkostlivě před ním tajila svody strážmistrovy. Teď ale zapomněla na svou obranu, zapomněla i na tajemství, jímž byla mužova přítomnost doma, byla si vědoma jen děsného nebezpečí, v němž se nalézala, cítila jen Rudolfovu sílu, kterou ji drtil ve svém náručí, a hnus, který se jí tím jeho surovým a násilným uchvacováním zmocnil.

V šílené hrůze se s ním rvala a cítíc, že klesá pod jeho divokou silou, vykřikla, co síly měla: „Jarouši!“

Rychtařík nedbal jejího zděšení a přisával se divoce rty na její tvář a šíji, kam dosáhl pod jejíma bránícíma se rukama, a nezaznamenal ani, že po tom výkřiku rozlétly se dveře a bledý, rozkacený Kudrna se řítí do světnice. Pochopil teprve, když ho žárlivostí a vztekem pominutý sedlák chytil zezadu za krk a strhnul ho k zemi.

„Lotře, mizero!“ křičel a hlas mu přeskakoval, „bídáku, padouchu,“ a rdousil strážmistra, neznaje

179$

se vztekem. „Já tě naučím - za mou ženou - za mou ženou - zabiju tě jako psa, zašlapu tě jako jedovatýho hada!“

Strážmistr byl tak překvapen nenadálým obratem, že se nezmohl v prvé chvíli k obraně; teprve když ležel na zemi pod pěstmi Kudrnovými, uvědomil si, co se stalo, že je „dezentér“ doma a že ho dopadl, a snažil se vyprostit se mu.

Tím obratem ochladla okamžitě jeho vášeň a kupodivu, leže na zemi pod rukama svého nepřítele, byl schopen hned chladných myšlenek a úvahy. Kudrna ho rdousí a ponižuje, ale on mu jinak odplatí, teď k tomu má příležitost. Jen osvobodit se z jeho rukou a ví už, jak se zachová. Cosi v něm sice volalo, že jedná podle a nectně, ale sebezáchrana a nenávist k sedlákovi ho omlouvala.

Však Kudrna se necítil a byl by snad soupeře vskutku zaškrtil, kdyby zase nad ním nestála jeho dobrá žena. Ta, sotvaže si oddechla a pochopila, co se přihodilo, a také cítila, že je zbavena surových rukou, hned si uvědomila, co činí její muž. Okamžitě stála nad nimi, chytila muže za ramena a snažila se odtrhnout ho od napadeného.

„Jarouši, pro Boha, vzpamatuj se, slyšíš, pusť ho, pusť, už má dost, nech ho bejt, ať jde, poslechni mě, Jarouši!“

I když byl Kudrna bez sebe vztekem, vzpamatoval se přece tím prosebným hlasem a pod něžnýma rukama své ženy. Opravdu, co s ním, přece ho nemůže zabít! Pustil strážmistra a ten okamžitě byl vzhůru. Kudrna těžce dýchal a čekal jen, kdy se strážmistr sebere odtud, ale ten neměl chuť odcházet jako poražený. Nenávist nejen proti Kudrnovi, ale najednou i proti jeho ženě, ponížení a strach o svou autoritu ve vsi, to vše mu vehnalo odvážné a necharakterní jednání. Vytáhl rychle revolver a namířiv jej na prsa

180$

sokova, řekl břitkým hlasem: „Dopadl jsem vás, sběhu! Teď okamžitě se dáte spoutat - ne-li, zastřelím vás bez milosti!“

„Ježíši Kriste!“ vykřikla Andulka srdcelomně, pochopivši rázem, jak se situace změnila a jak úskočný je její bývalý milý.

Zato Kudrna nechápal hned ten neočekávaný obrat a zůstal stát bez pohnutí, až k němu četník přistoupil a vyloviv z kapsy pouta, připínal mu je.

„Jarouši, Bože - uteč!“ křičela Anda zoufale a sama se chtěla se strážmistrem rvát. Vtom vcházela služka Fanda a spatřivši, jak strážmistr surově Andu odstrčil, dala se do křiku a pláče a chtěla selce pomáhat.

„Ještě násilí?“ soptil Rychtařík. „Není dost na tom, že jste mne přepadli už prve a povalili, když jsem chtěl, jak mi káže zákon a povinnost, dezertéra zatýkat? Vyzývám vás, Kudrno, ve jménu zákona, abyste šel se mnou a vy, ženské, zpátky! Rozumíte?“

„Pse!“ zasyčel Kudrna. „Rány je škoda pro tebe, ale pliju před tebou!“

Výsměšný pohled a škodolibý úsměch byl rozloučením se s vzlykající selkou. Pomstil se jí, že se toho, vcházeje sem, ani nenadál. Osud sám mu byl nápomocný. Věděl, že Kudrna bude mlčet, protože by pošpinil svou ženu, kdyby křičel, že u ní zastal milence, a on se ho teď hezky zbaví. Že se v něm ozývá čest a svědomí, na to nedbal; umlčel lepší ten hlas a šel hrdě za svým vězněm.

Po Kudrnově zatčení byla celá vesnice vzhůru.

„Kudrnu vedli četníci!“ tak se rozletělo od stavení k stavení a lidé vybíhali na náves a zastavovali se v hloučcích, aby o tom rokovali. Někteří se divili, kde se tu Kudrna tak najednou vzal, jiní ale, a těch byla většina, věděli přes všechno tajení Kudrnovy rodiny, že byl sedlák načerno doma.

181$

Co by se lidé nedozvěděli? Ať už to byla čeládka, která nemohla smlčet, co věděla, nebo děti, které každému, i když se jich neptal, říkaly: „Náš tatínek nejni doma,“ domnívajíce se, že plní maminčin zákaz, vyneslo se ven, že se „dezentér“ doma skrývá. Všichni ho litovali a hlavně mladou ženu, která byla tolik trpělivá a tichá a v celé vsi oblíbená, protože se starala jen o sebe a o své děti.

Všichni měli hlavy dohromady a dohadovali se, co že se s ním stane, kam ho povezou, přijde-li před soud nebo zrovna do fronty a k soudu teprve až po válce.

I Andulka byla celá poděšená a soužením jistě by byla onemocněla, kdyby neměla tolik starostí a tolik práce. Pro ně potřebovala mnoho energie a musela se celou vůlí držet pohromadě, aby ji malomyslnost i tělesná ochablost nezchvátila.

Ale bylo v ní mnoho duševní síly a mnoho odevzdanosti do vůle Boží, takže se držela statečně i při tomto nesmírném soužení. Lekala se, jak bude s Jaroslavem naloženo, vždyť byl sběh, a přivádělo ji téměř k zoufalství, že o něm nic neví od té zlé chvíle zatčení.

Dva četníci ho vezli jako nějakého zločince do Jihlavy, kde jej na nádraží čtyři vojáci s bodáky převzali a do velkých kasáren odvedli. Tam se ztrácela jeho stopa a Aninka marně čekala, dozví-li se něco o něm. Byl pryč a ona div nezešílela hrůzou, vzpomněla-li na přehnaná povídání vojáků, jak se nakládá se sběhem; jak se vykonává taková poprava atd. „Mý nebohý děti, už budete sirotci,“ plakala, objímajíc stále častěji hlavičky třech svých dětí, „tátu vám zabijou - voběšejí!“

„Ale nebojte se,“ sbírala hned zase všecku odvahu, „máte eště mámu, a ta vás nevopustí, ta vás vychová, i majetek vám udrží, nic se nebojte!“

Také často zacházela na hřbitov ke hrobu panímá-

182$

my a říkala tam s pláčem kopečku obrostlému drnem: „Maminko, kdybyste věděla, co je s Jaroušem, vy byste se v zemi vobrátila.“ V Lískové se také polekali, když jim vypsala, co se stalo; i panímámě se na chvíli zastavil rozum. Tonička byla hned pohotově, že by jela k Andulce, že by ji povyrážela a trochu těch starostí pomohla nést, ale to se panímámě nelíbilo.

„I - ty bys jí tam tak byla platná!“ mínila rozhorleně. „Jen bys vzdychala a vopěvovala svýho Tomše a na to, holečku, nejčkom nejni Anda naložená. Mně je taky v domácnosti třeba a nemůžu se dlouho hnout, kdepak byste si tu beze mě poradili! Ale víš co? Tatík nejčkom je mi málo platnej. Musí se eště po tej voperaci šetřit, nic těžkýho dělat, a tak ten by se tam moh vypravit. Poradil by jí přeci a nebyla by tak sama. Dycky si s tátou nejlepší rozuměla a tak by se vobá potěšili. K tomu tatík má pít hodně mlíka a my nejčkom mocka nenadojíme, zato Anda má dvě krávy po telatech, tak by se to i na tu stranu šiklo.“

Panímáma ani v tom leknutí nezapomínala na praktickou stránku věci a měla plán hned pohotově. Pantáta jako vždy tak i dnes se podroboval bez odmluv, ba, byl moc rád, že se k nemilejší dceři podívá.

„Tatínku můj zlatej, drahej,“ vítala ho Anda, všecka rozradovaná nad jeho návštěvou, „vy jste hodnej, že jedete, nejčkom všecko snesu snáž, když vás mám u sebe!“ a dala se do pláče. „Kdybych alespoň věděla, co je s Jaroušem, co s ním udělají a pustějí-li mě k němu, eště než ho voběšejí!“

„Nemysli hned na to nejhorší,“ těšil ji mírně otec, „takovejch je víc, co utekli, a nejni slyšet, že by byli koho věšeli.“

„Kéž byste mluvil pravdu, tatínku zlatej! Já věděla, že mi bude snáž, až přijdete!“

Opravdu se jí ulevilo. Otec byl zkušený hospodář

183$

a jeho rada ve všem byla zlatá, on pak uměl ji podávat tak mile a mírně, a že ho Anda neodmítala jako žena doma, která měla dobré srdce, ale počínala si často příkře a ukvapeně, radil rád a pomáhal alespoň slovem, když nesměl rukou. Anda mu nedovolovala na nějakou práci ani sáhnout, aby si neublížil.

„Tatínku zlatej,“ povídala mu jednou v důvěrné chvíli večer za soumraku, když děti už spaly a čeleď vyšla na náves, „vy jste měl pravdu, když jste mi rozmlouval, abych nechtěla toho Rychtaříka, že za nic nestojí. Nejčkom jsem to poznala a přesvědčila se na vlastní voči i uši, že je to špatnej člověk a že nestál věru za ty slzy, co jsem pro něj vyplakala!“ a svěřila otci, co se vlastně událo.

V posledních dnech mnoho o Rychtaříkovi přemýšlela a divila se teď sama sobě, že ho mohla kdysi milovat, ba, že ještě teď, když přišel se svými svody, bývala někdy rozechvělá a měla sama se sebou co bojovat, aby se jemu i starým vzpomínkám ubránila.

Každá žena se zachvěje, slyší-li z mužských úst slova lásky, a tak bylo i s Aninkou. Ale když se přesvědčila, že jeho láska není pravá a nesobecká, že neváhá ji bolestně zranit a nelituje, i když vidí, že jí bolest udělal, přestala na něho se smutkem vzpomínat. A když se přesvědčila při posledním setkání, že dokáže jednat podle a bezectně, počala jím pohrdat a nemohla teď uvěřit, že ho kdysi milovala.

Zato Jaroslav, cítila, se zachoval statečně, on ji obránil, vysadiv sebe všanc, a velkomyslně, že ho nezaškrtil, přes všecku nenávist. V tom poznání i přes tragiku té chvíle cítila zadostiučinění, cítila hrdost i veliké štěstí. Její muž není zbabělec a je hoden její lásky. I kdyby zemřel potupnou smrtí, bude žít v jejích vzpomínkách jako hrdina, a takového ho i dětem v paměť vštípí. Tím se Andulka potěšila, uklidnila a čekala zase silná a odevzdaná, co bude dále.

184$

Ještě se vesnice neuklidnila po jedné novině a už jí zahýbala druhá. Ne sice tak smutná a vzrušující, ale tím zajímavější, poskytující látku k mnohému hovoru. Kde se vzala, tu se vzala, najednou přijela Eva z hospody a přivezla si s sebou ženicha. Byl to šikovatel, člověk dobráckého vzhledu a mírných způsobů, a v Evě se jenom zhlížel. Lidé nad tím kroutili hlavami a říkali si: „Je to pravda, že největší neřád má největší štěstí,“ a poslouchali s ustrnutím vypravování hospodské, jakou udělá Evička partii, z jaké „nóbl“ rodiny je pan šikovatel, jaké mají jeho rodiče veliké hospodářství, jak je budou podporovat a jak se jim Evička líbí.

„No, lidi zlatí,“ vypravovala plnými ústy, „ta bude mět nebe na zemi! Ti jeho rodiče ji mají tolika rádi a chcejí, aby u nich už nejčkom byla, že í svatbu sami vyprávějí a že im budou mastný a mouku posílat, aby se jen vo nic nemusela starat. A von, pan šikovatel, no, ten by jí modrý z nebe snes, prádla jí už nakoupil a šatstva, lidi zlatí, i boty, a nejčkom dal dělat nábytek, pěknej, z tvrdýho dříví, prej z bukovýho. Budou mět dva pokoje a kuchyň a taky děvečku si bude držet, protože von nechce, aby co dělala.“

„A kde si ji namluvil?“ skoro teskně se ptala Komrsová, která měla muže od začátku na vojně a tak se nadřela a nanuzovala velice. A ani když byl muž doma, žádné nebe neměla, ani zvláštní něžnosti a uznání od něho neužila, třebaže ji měl rád a žil s ní v míru.

„I, já myslím, že vona si ho namluvila sama,“ šibalsky mínila stará Možná, jež byla také při té chlubné řeči Kubalčině, „dyť známe Evku.“

„Žeť, žeť,“ trochu zaraženě se usmívala hospodská, „má vona Evka šikovnou hubu a že je dost k světu podobná, moc se mužskejm líbí. Jemu padla do voka tam někde ve špitále, snad prej ho taky vošetřovala.

185$

Ale ten vo ni stojí, nedal inou, až se s ním zasnoubila, a budou mět svatbu eště do adventu, von nechce čekat,“ zas už chlubně vykládala, „má prej strach, že by mu ji někdo přebral, protože mužští jsou po ní jako posedlí.“

„Istě, to má štěstí, měla by si ho vážit a Pánu Bohu děkovat,“ dobrácky povídala Komrsová.

„Pane, ta se bude mět! Von prej má všecko, nač si vzpomene. Vod kumpanie dříví a uhlí, mundur zadarmo, cukr a kafe si může vzít co chce, a co je třeba, udělají mu v domácnosti vojáci, i zem umejou. Ta se bude mět jak nevím jaká paní, a jak ji má rád!“

„A eslipak ví, že vona má tu to děcko?“ ne bez škodolibosti zeptala se Možná.

Kubalka se zarazila, zamžikala očima a povídala nejistě: „Jo, to já nevím - ale - no, von by si z toho nic nedělal, protože ji má tuze moc rád.“ Víc se však nezdržovala a klusala domů.

Možná se smála: „Spad jí hřebínek!“ a doznala dobrácky: „Patřilo by mu to říct, aby pak nebyly ňáký různice, až se to dozví, a bylo by už třebas pozdě.“

„I, kdopak by se do toho míchal,“ mávla rukou Komrsová, „když ji má tak rád, ať si ji vezme, třebas bude vona nejčkom už dělat dobrotu,“ a šla po svých.

„Ta? I jo!“ zasmála se babka a také se kolébala k domovu.

Aninku přišla v jejím neštěstí navštívit Jarošová. Nezapomínala na její dobrotu, kdy Anda ji, povrženou a padlou, navštívila i přes všecku hanbu, ba držela na rukou i její dítě. Věděla, že teď Andulku potkalo neštěstí, a vypravila se k ní. To bylo po dlouhé době zase poprvé, co vyšla mezi lidi, a Andě jí bylo líto, jak byla přepadlá a sešlá. Kde je její krása a její plnost? Jaroška bývala jako z másla a každý tvrdil, že bude tlustá po matce.

186$

„Inu, máte soužení a trampotu,“ povídala selka smutně, „ale ne takové jako já. Na vás to poslal Pámbu - já jsem si to udělala sama.“

„No, dyť si to taky sama vytrpíte,“ těšila ji Anda, „snášíte si to sama a z děcka máte přece radost.“

„To mám, to mám,“ smutně se usmívala Jaroška, „a nedala bych je za celej svět, ale pořád se jen bojím, kdyby tak přišel Jaroš. Někdy jsem istá, že nepřijde, ale z toho na mě padá strach. Měla jsem ho ráda, moc ráda, ale bojím se, kdyby se vrátil, že by děcko zabil.“

Jaroška měla ustrašené oči a Andě jí bylo nesmírně líto; vzpomněla na Jaroslava, jak řádil, domnívaje se, že je Pepíček její.

„Snad by se mírnil a odpustil by vám,“ chtěla ji chlácholit, „vždyť tam byl tak tuze dlouho.“

„Šak to je to,“ chytila se Jaroška těch slov, „to je to, že to tak tuze dlouho trvá! Jsem mladá a měla jsem bejt sama? Kdo by to vydržel? To musí taky uznat, přijde-li. Ale ať by si mě vyhnal, ať by se dal rozvíst a soud mi nic nedal, když by mně mý děcko nechal, nic nebudu reptat a se vším se smířím.“

„Zatrachtilá ženská,“ povídal pantáta Hlasivec, když mladá žena odešla, „co myslela a kde měla rozum, že se s Rusem zapomněla! Může mluvit vo štěstí, že se její muž nevrací, ten by ji utlouk a žádnej by se mu nesměl divit. I soud by ho vosvobodil. Inu, žeť, voni tam ti mužští taky nebyli svati, taky tam všelicos vyváděli, ale na mužským nic nezvostane, ten nic dóm nedonese.“

Tak filozofoval pantáta o tom smutném faktu a Anda myslela několik dní na Jarošku, kam vede lehkomyslnost a hřích.

Z toho přemýšlení ji vytrhlo něco, co ji přivedlo na nové myšlenky a na nový zájem.

Jednou odpoledne, když se počalo předčasně stmívat

187$

neb byl ponurý zářijový den, rozlétly se dveře ve statku a jimi se vhrnula vzácná návštěva. Pane na nebi! Kdo to navštívil skrovnou Kudrnovu světnici? Byla to Eva z hospody, v plné slávě a lesku, a s ní její ženich, pan šikovatel.

Eva byla nastrojená, že ji Anda stěží poznávala. Hedvábná halenka na ní šustěla při každém pohybu, moderní účes s napálenými „pejzy“, jak se v tu dobu nosily, žluté, vysoké botky s podpatky na píď vysokými a na hlavě - světe, podiv se - elegantní klobouček! Tváře se jí jen ruměnily, oči leskly, radost na ni pohledět. Aninka zůstala celá zkoprnělá a nevěděla v prvé chvíli, jak hosty přivítat, a také se ulekla, co chtějí, proč jdou sem a spolu a neurčité tušení ji celou proniklo.

Nabídla židli Evce a také panu šikovateli. Byl dost hezký, měl inteligentní tvář a knoflíky na plášti se mu svítily jako zlaté. Děti přiběhly a okukovaly zvědavě nastrojenou „paní“ i vojáka a byly náramně zvědavé, co je to za panstvo. Jenom Sultán se tvářil nevlídně a tlumeně poštěkával pod kamny, kam okřiknut zalezl.

„Milá a drahá paní Kudrnová,“ zvolala Evka vysokým hlasem, „nedělejte si žádnou štrapáci kvůli nám, my zase půjdeme! Nic nesnášejte a nezdržujte se v práci - Bože, já vím, že při hospodářství nejde sednout si s hostem a sedět. My si ani nesedneme a zase půjdeme.“

„Ale to by bylo pěkný - jen si sedněte,“ pobízela hospodyně, ale tvářila se dosti chladně a zdrženlivě. Vidouc Evu, vzpomněla na bolest a žal, který zažila kvůli ní. Šikovatel sedal a díval se se zájmem na děti, hlavně na malého černookého Pepíčka, který si i jej tuze zvědavě prohlížel. Chlapeček byl jako z másla a tlusté tvářičky se mu jen leskly.

„Milá, drahá paní Kudrnová,“ zase začínala Eva, jak uměla nejlíbezněji, a tvářila se velmi zkroušeně, „já

188$

vám mnoho dluhuji a jdu konečně, abych se s vámi vyrovnala. Vy vychováváte moje děcko, a to je příliš a já jsem vám tuze velkou dlužnicí.“

Anda byla nesmírně překvapena; zavadila letmo okem o šikovatele a pak oči sklopila. Divila se, že Eva před ženichem o tom mluví, a nevěděla jak se tvářit.

„Vidíte, drahá paní Kudrnová,“ vedla Eva sladce svou, „jak jsou tu lidé zlí. Oni mysleli, že mi bůhvíjak ublíží, když povědí mýmu snoubenci, že mám děcko. On to věděl, milá paní Kudrnová, a přece mě chce, protože mě má rád, viď, Karlouši?“ Ženich se rozpačitě usmál a jeho oči mluvily: „Toť víš.“

„Poklesek z mládí - Bóže!“ řečnila Eva, „kdož by jej neodpustil, miluje-li? I vy jste, milá paní, odpustila svému muži, viďte? Byl to takový nevinný mladistvý románek,“ objasňovala šikovateli a Andě, „měli jsme se rádi a naše krev byla příliš horká!“

Anda přesedala - bylo jí trapně a hnusně přitom, ale ženich Evin byl velmi zamilován a žárlil na Kudrnu, že byl Evou kdysi milován. Pantáta Hlasivců všecek ustrnulý poslouchal opodál na lavici a bručel si do vousů: „No, tys ňáká pěkná holka!“

„A tak abychom dokázali těm zlým zdejším lidem, že mi docela nic neudělali, rozhodli jsme se s mým Karlem, že si dítě vezmeme k sobě. On ho bude adoptovat a hošíček bude jako v bavlnce.“

Při těch slovech Andulka vyskočila, jako by ji bodl, a nepřátelsky se postavila proti Evě. „Co si myslíte?“ zvolala pobouřeně. „Já vám děcko nedám! Pepíček je náš, je můj! Já jsem si ho vypiplala, já jsem ho vočistila, spravila, vychovala, a nejčkom vy, když jsou mu skoro čtyři léta, byste si ho chcela vzít? Ne, ne, Evo, vy jste svolila, že se k němu nebudete hlásit, a já vám ho za žádnou cenu nedám.“

Šikovatel si oddechl, jistě mu bylo skoro milé, že nebude mít nic do začátku. Ale Eva se dala do pláče;

189$

vytáhla kapesníček s krajkou okolo, roztřepala ho opatrně a začala si utírat slzy.

„Ach, paní Kudrnová, jak jste ke mně ukrutná! Což nevíte, jak je mateřskému srdci, berou-li mu jeho dítě, které pod tím srdcem spalo? Nebuďte tak zatvrzelá ke mně!“ a Eva se afektovaně rozeštkala. Anna se na ni opovržlivě podívala a byla by jí ráda řekla: „Zmije! Tys nebyla ukrutná ke mně, když jsi mi taky vzala, co bylo drahý mýmu srdci? Takys byla zatvrzelá!“ Ale byla příliš útlocitná a dobrá, nechtěla Evu před šikovatelem snížit.

„Ne, Evo,“ řekla důrazně, ale mírně, „to vode mě nemůžete žádat. Děcko je mý a nedám vám ho!“

Eva byla ve skutečnosti ráda, že jí nechce Kudrnová synka dát, ale přece se tvářila, že o něho stojí. „Kerej je to?“ ptala se v pláči a dívala se po dětech. „Jistě tenhle nejmenší - pojď sem,“ sedala k zemi a lákala chlapečka, „pojď, tys můj. Ale prosím vás, jak se vlastně jmenuje?“

Aninka se na ni útrpně podívala. Zapomněla opravdu, jak hošíčka pokřtili? Oh, pak na něj nikdy nevzpomínala, netoužila po něm, nevzývala jeho patrona.

Hošíček k ní nechtěl a utekl se k Andě: „Mami nechci tu paní - Pepíček je tvůj!“ volal a obracel se zády k nastrojené Evě.

Vstala chladně a usmála se. „Nezná mě!“ řekla a začala s Andou vyjednávat. „Nu, když by vám to mělo dělat takovou bolest, tak to já vám ho nechci brát. Je mi to sice líto, ale nemohu vám ho vyrvat přesmoc. Jen prosím, zacházejte s ním dobře - víte, bude-li po mně, bude mít tuze měkké srdce, a já bych zemřela žalem, kdybych někdy zvěděla, že je s ním špatně nakládáno.“

Aninka se nemohla zdržet úsměvu, když povídala skoro vesele: „Nebojte se, je mi drahej jako mý děti a vrátí-li se muž, dáme si ho hned připsat. Ale pro—

190$

sím vás,“ vzpomněla náhle, „dejte mi pár řádků, abych měla v ruce, že se k němu už nikdá nebudete hlásit.“

„Bože, tak docela se ho mám zříct?“ fňukala Evka, ale v duši jásala, že se tak dítěte zbaví úplně, a přece je dobře zaopatřeno na takovém gruntě. Evka se sama divila svému štěstí. A ten hloupý Kudrna mu dá ještě své jméno! Kdyby měla Evka říct, jak by se měl jmenovat po otci, věru by nevěděla - vždyť Kudrna nebyl ani první, ani jediný!

Spolkla úsměv a utírala si stále oči. Pan šikovatel ale byl velmi ochotný; rychle vytáhl lísteček z kapsy z notýsku a předepsal smlouvu, že Eva se dítěte odříká, bylo třeba už jen jejího i paní Kudrnové podpisu.

Evě se třásla ruka jakoby „samým pohnutím“, takže písmo bylo kostrbaté; vpravdě však byla v rozpacích, píše-li se v jejím jméně po b opravdu tvrdé y. Do školy moc nechodila a ani valně nedbala, aby se něčemu naučila, a když vyšla, nevzala celý čas pero do ruky. Se svými galány se domluvila vždy ústně a k jinému psaní nepotřebovala.

Nu, konečně byl podpis na papíře a záležitost vyjednaná. Více si neměly co říci, a proto se snoubenci poroučeli. Eva chtěla své dítě ještě políbit, ale Anda neměla chuť jí ho podat. Vždyť ona ztratila právo dotknout se jeho čistých rtíčků!

Hrdě a sebevědomě kráčela Eva po návsi vedle svého ženicha. Zamilovaný, oblouzněný voják si ji vedl pod paží, břinkal šavlí a lidé si povídali: „Má ta slota štěstí, že našla takovýho korunovanýho hlupáka!“

Aninka radostně chytila Pepíčka do náruče a líbala ho vroucně. Na dítě se vůbec rychle zvyká, hlavně vychovali-li jsme ho od kolébky. Ale pak Andě nastala nemilá povinnost otci objasnit, jak souvisí Pepíček s Evou a jejím Jaroušem. Bylo to bolestné obnovení staré, zahojené rány, ale brzy bylo po bolesti, neb tatínek měl pochopení. Vyslechl všechno a pohladiv ji po

191$

hlavě řekl dojatě: „Dost jsi vytrpěla, moje děvečko, ale to jsou jenom zkoušky! Každej muž se pozná, byť sebevíc bloudil, a vrátí se k ženě a ocení i, byla-li mu přes všecko věrná a trpělivá. Jen aby Pámbu dal a von se nám vrátil!“

Teď Anna cítila, že strážmistr je jejím nepřítelem.

Všechny rekvizice, které její statek dříve míjely, teď se na ni hrnuly, jako by jen dům Kudrnův měl vydržovat armádu. Musela odvést k eráru voly, které nutně potřebovala, musela dát stelnou krávu, vojáci si u ní dveře podávali a byli zlí a suroví, protože je vodil mladší četník, který, aby se strážmistrovi zalíbil, byl u Kudrnů obzvláště přísný; dával hledat, prolézal s vojáky půdy a stáje a když našel někde podezřelé místo, dovedl vše převrátit na ruby.

Měla Andulka hodně schováno, ale vyčichali jí všechno; zabavili, pokutu diktovali a ještě vězením hrozili. Na nebohou selku se to hrnulo jako příval, sotva se stačila ohánět, a starý Hlasivec se vztekal zlostí nad tou bohaprázdnou nenávistí.

A nebylo na tom pronásledování dosti, ještě více běsnili proti ní. Jednou přišel četník vyšetřovat, co že to mluvil tehdá Kudrna o tom „litkupu“ u Kubalů, že jsou na to svědci, že mluvil s hajným velezrádné řeči, a brzy poté byl také hajný zatčen.

Po tom výslechu Anda šílela hrůzou - teď ho jistě pověsí - a plakala krvavé slzy. Jednoho dne přišel dokonce strážmistr se závodčím sám a podrobil celý byt Kudrnů přísné prohlídce. Jako dva policejní psi, tak prolezli všechny výklenky a hledali knihy, papíry. Truhly, skříně, vše zpřevraceli, ve všem hledali list za listem, přitom kápli na uschovaný mosazný hmoždíř a zabavili ho; dali selce pokutu a hledali dál. Musela vydat všecky lístky a dopisy, které jí muž domů posílal, a strážmistr se vyslovil, že teď ten velezrádce

192$

bude pověšen v nejbližších dnech, protože je proti němu plno důkazů.

Andulka stála při tom řádění jako solný sloup, všechno jim dovolila zotvírat, v ničem se jim neprotivila. Když mladší četník vyšel z přístěnku, kde strážmistr prohlížel polní lístky Kudrnovy, obrátil se ten k selce, blýsknul zpod tmavého obočí zlobně okem a prohodil sevřeně: „Já myslím, paní Kudrnová, že vaše pýcha už brzy opadne a že ještě ráda přijmete nabízenou ruku.“

„Nikdy,“ vykřikla Anda a všecka trpkost v ní vzkypěla, „nikdy nepřijmu pomoc vod podlýho člověka! „ Zachechtal se posupně: „Že ne? Nu, uvidíme! Víte, co na vás čeká? Zabavení majetku, vyhnání z dómu, bída a snad i žalář. Ještě ráda budete jednou klečet u mých nohou a žebrat o pomoc.“

„Marně byste na to čekal. Možná, že mi bude zle, že budu chudá, uštvaná a zničená, ale špatná, slyšíte - tak špatná jako jste vy nebudu nikdy! A víte, Rychtaříku, komu dnes nejvíce blahořečím? Svý mamince, že mi nedovolila si vás vzít!“ Obrátila se opovržlivě k němu zády a odešla do světnice, kde seděl její tatínek všecek pobouřený a roztrpčený, aby u něho hledala útočiště.

A potom bylo povídaček! Celá ves nemluvila než o nešťastném Kudrnovi, který obrátil proti sobě nenávist mocných tohoto světa, a už povstaly pověsti, že ho odvezli někam na pevnost; jiní zase tvrdili, a to byli vojáci, přišedší na dovolenou, že ho viděli spoutaného na nohou i rukou, jak ho vezli prý kamsi až k Vídni. Jedni dokazovali, že sedí v Jihlavě v nejpřísnější vazbě, ba vyskytly se i pověsti, že už ho zastřelili jednoho časného jitra v Jihlavě u lesíka za velkým nádražím.

Aninka, chudák, div se z toho nezbláznila a jen dík jejímu předobrému, mírnému a moudrému tatínkovi se tak nestalo.

193$

„Jenom nevěř tak honem každej povídačce,“ těšil dceru, „voni nemají kuráž tak honem leckoho voběsit a zastřelit. Jen si vem našeho Kramáře - už ho vodsoudili dvakrát k smrti, a přeci nepověsili, protože věděli, že by bylo zle, a tak ani nepatrní lidi nejsou hned popraveni, protože nechtějí si přeci jen s náma všecko pokazit. Nic se neboj a spoléhej se na Boží spravedlnost. Až bude nejhůř, Pánbu bude nejblíž!“

„Tatínku, vás mi sem přivedlo samo nebe,“ povídala uplakaná Anda, už asi po padesáté, „nemět tu vás, hlavu bych ztratila a hospodářství by přišlo v nic, protože teď jsem pitomá a celá má práce za nic nestojí.“

„No, je toho na tebe, milý děvče, trochu moc,“ uznale řekl pantáta Hlasivec, „ale víc toho nedostaneš, než kolik uneseš, to buď istá!“

A že toho Andulka unesla hodně, že byla silná a statečná, tak toho taky opravdu hodně dostala. Ke všemu soužení dala se do celé vsi tak zvaná španělská chřipka; Andě onemocněla starší děvečka a nemoc se jí složila do nohou. Dostala divné bolesti v nohou, že nemohla chodit, a Anda byla ještě ráda, že si ji matka vzala domů, že neležela u nich. Zůstala jen s Mařenou a práce šla prabídně. Ovšem, teď na podzim nebylo příliš pilno, ale ona neměla ještě zoráno a bylo toho dosti, co čekalo na její ruce. Dala se sama do orání jednoho jeteliště, ale šlo to pomalu, bylo to příliš těžké na ženu a Anda se vracela z pole všecka, jak sama říkala, „umordovaná“.

Tatínek ji tuze litoval a měla ho co zdržovat, aby se nerozběhl na pole sám a nedal se do orání za ni. Převracela těžce drny jako lavice, utírala pot zhrublýma rukama a s potem také mnohou slzu. Teď teprve poznávala, jak má muže ráda a jaká to bude bolest, potvrdí-li se ty pověsti, že už nežije a že ho stihla smrt potupná, že umřel někde na mrchovišti bez ní, bez její útěchy. Zdálo se jí, že nikdy nestráví ten žal,

194$

dozví-li se, že umíral beze slova lásky. Nemohla mu posloužit, podepřít ho, setřít mu smrtelný pot.

Vzpomínala na něho, jak byl v poslední době dobrý a jak ji měl rád, jak byl zdravý a mladý, jaké měl krásné tělo a mužnou tvář. A neměla by ho vidět víc? Alespoň kdyby ho mohla do rakve ukládat, svýma rukama ho oblíct, upravit, rakev mu vystlat a uložit ho do ní. Div jí srdce nepuklo a konečně ji napadlo, že snad by se mohla pustit do Jihlavy, jít od jednoho vojenského pána ke druhému, prosit, po kolenou lézt a dožádat se přece, aby ji k němu pustili, je-li dosud živ a ve vězení; řekla by mu, jak ho má ráda, že na něj bude do smrti věrně pamatovat, jak děti naučí ctít jeho památku a milovat vzpomínku na něho, že nedopustí, aby některé z nich poskvrnilo jeho jméno, že statek pro syna uchová a vše udělá, jen aby měl alespoň v hrobě pokoj, když mu na světě souzen nebyl.

A chtěla by ho také připravit i jinak na smrt. Chtěla by mu dokázat, že se jednou shledají, že bude žít ještě i po smrti, v což on nevěřil, a teď jistojistě se ho zmocňuje zoufalství.

Při tom nápadu Andulka nechala orání, obrátila a jela domů. Nedá se nikým zdržet a pustí se ještě dnes do Jihlavy.

Pantáta Hlasivců dceři nebránil: „No, jeď, děvečko, jeď, možná že se k němu dostaneš. Ale poslouchej, vem peníze a husu s sebou, toť víš, kdo maže, ten jede, a s holejma rukama nemůžeš k žádnýmu z těch pánů jít.“

Tak se Anda vypravila s novou nadějí, ale vrátila se nazejtří všecka zklamaná a rozhořčená. Husu i peníze vzali, ale k Jaroušovi ji nepustili. Posílali ji od jednoho ke druhému, ale žádný o něm nevěděl a když přišla k poslednímu, ten se jí cynicky smál, že by ji k jejímu muži dovedl, kdyby mu slíbila, že dnešní noc

195$

stráví u něho, protože prý se mu tuze líbí - taková hezká mladá panička.

Všecka poděšena byla ráda, že se dostala z kanceláře drzého šikovatele, a vidouc, že se nedozví nic, jela celá nešťastná a sklíčená k domovu.

Přijela s pláčem, rozčilená, a ještě ji doma čekalo nové soužení. Pepíček postonával, dostal také „španělku“, blouznil, utíkal z postýlky, že ho měli co držet.

Anda nespala několik nocí, sloužila přijatému dítěti jako svému a modlila se, aby se vystonalo. Sotva bylo Pepíčkovi lépe, začaly druhé dvě děti; muselo se pro lékaře, a tak nebylo trampotám a soužení konce.

Byl sychravý a nevlídný podzim, všude plno mlhy a bláta; některý den pršelo, jindy přišla mlha jako pytel, vítr a plískanice, a ve světnici bylo ustavičně tma. Petrolej nebyl k dostání, leda za máslo a vejce ve městě u žida, svíčka nebyla k spatření a olej čadil až hanba. Andulka svítila parafínem, ba i máslo nalévala do krabiček od krému, a to zvyšovalo ještě i její smutnou a špatnou náladu. Připadalo jí, že leží ve stavení nebožtík, jemuž svítí u hlavy světélko, že ten nebožtík je Jarouš nebo některý z jejích drahých miláčků.

„Pro pána, tatínku,“ stěžovala si několikrát za den, „to je mi ouzko, jako by na mě sahala smrt.“

V takový říjnový smutný den přišel znenadání na besedu bývalý čeledín a přinesl podivné noviny. Je prý v rakouské armádě rozvrat, všude samá porážka a vojáci houfně utíkají. I on prý už na vojnu nepůjde, a chce-li panímáma, nastoupí zas do služby. Býval u Kudrnů rád, a když nemají hospodáře, vypomůže, přičiní se.

„Sebral by tě četník, jako hospodáře,“ řekla Anda malomyslně, ale on se smál: „Už budou mět brzy po slávě, to nebude trvat ani měsíc, uvidíte. Chcete-li, nastoupnu vod prvního.“

196$

Opravdu, ten a ten známý voják byl doma bez dovolenky a četníci měli plno práce, nestačili hledat a zatýkat.

Něco velikého se dělo, co viselo ve vzduchu jako ta podzimní mlha, ale bylo to jasné jako blížící se červánky. Nebýt Anda tak sklíčená nemocí dětí a soužením pro muže, i ona by to byla cítila, ale takhle bylo u Kudrnů ponurně a smutno.

Konečně bylo dětem lépe, nebezpečí minulo a zase už taškařily v postelích, křičely jako špačci z jara na kaštaně a s nimi se trochu rozveselila ta velká světnice. Dědoušek se jim smál a Anda se chystala jet zase na to ulehlé jeteliště.

„I nech to, až přijde pacholek, je chlap jako hora, ten s tím ináč zatočí.“

„Ale Bože, tatínku,“ vrtěla Andulka malomyslně hlavou, „dyť von nenastoupí. Než k tomu dojde, seberou ho četníci.“

„No, do prvního máš tři dni a dobrý by bylo, kdyby alespoň pár dní tu pobyl a aspoň to jeteliště zvoral.“

Co tak rokovali a dohadovali se, přiběhla Mařena zvenčí: „Pantáto - teto - něco se stalo,“ volala bez dechu, „přišel ňákej delegram - na návsi je plno lidí a křičejí a radujou se a pan řídící mezi nima něco čte a volá slávu - kerak to jen řek - český republice.“

„Kriste na nebesích!“ vykřikl pantáta Hlasivců, který přes svoji tichost a skoro netečnost cítil vřele pro svůj národ a byl sečtělý a uvědomělý. Popadl čepici a kabát a běžel také na náves, kde lid jásal, že byla právě prohlášena česká samostatnost.

Té noci Anda nespala. Měla plnou hlavu těch divných novin, a že i ona byla Češkou duší i tělem, radovala se.

Ať už s ní to dopadne jakkoliv, ať je třeba už vdo—

197$

vou a nešťastnou nadosmrti, přece cítí radost a těší se nesmírně z toho obratu. Její děti nebudou už rakouskými otroky, mají žít ve svobodné vlasti! Synkové nepůjdou do války pro cizáckou zlovůli, půjdou-li, půjdou ochotně hájit svou vlast a nebudou žalářováni jako jejich otec pro sběhnutí a politické přečiny.

Aninka zaplakala při vzpomínce na něho a vstala z postele, protože Pepíček se nepokojně na lůžku převracel. Měl nějaké těžké sny a teď vyskočil a dal se do pláče.

„Copak, copak, můj synečku,“ chlácholila ho, „snad bys neplakal? Počkej, zazpívám ti!“ slibovala, když chlapeček nemohl usnout a převaloval se nepokojně sem a tam. Zdálo se mu prve, že jel s Vašíkem a Mařenkou na žebřiňáku pro seno na louku, ale koně najednou trhli, protože je Váša příliš bičem šlehl, skočili stranou a on, Pepíček, spadl z vozu mezi kola.

Naštěstí se probudil dřív, než mu přejeli hlavičku, kterou měl zrovna před zadním kolem, ale leknutí se nemohl také hned zbavit. Hledal útočiště u maminky a držel se jí kolem krku tak, že se ho ani zbavit nemohla. Zvedla ho tedy a vzala na ruce, ač už byl kluk jako špalík a dlouho nosit by ho nevydržela. Chvilku jen notovala hledajíc písničku, konečně ji napadla jedna ještě ze svobodných časů a ona skoro nemyslíc na slova dala se do ní: „Zakukala žežulička v panskej oboře.“

Bože, tu písničku zpívala děvčata v předvečer její svatby. Vzpomněla, jak to tehdá bylo, usmála se své lhostejnosti k ženichovi a pomyslila si, jak je to divné, že si tak zvyknou dva lidé úplně sobě dříve cizí a že se mají tak rádi.

Představila si Jarouše, jak tehdy vypadal jako ženich, a zatoužila po něm. Kdyby tu tak byl teď, teď kdyby se tak vrátil! „Nebohej Jarouši, kde jseš, jseš-li živ neb dozvím-li se alespoň kdy vo tvojím hrobě?“

198$

Klouče se zase zamlelo v jejím náručí, sedla s ním na lavici proti oknu, nechala sladkobolných vzpomínek a začala jinou písničku. Teď vzpomněla na svatou.

Zatím nebyl Jaroslav Kudrna daleko, ani na onom světě. Nastalým převratem i jemu se otevřely dveře vězení. Seděl až dosud v Jihlavě ve velkých kasárnách. Měl sice „ostrý arest“, ale na hrdlo mu dosud nesáhli; každý den ho vodili k výslechu a slibovali, že po válce přijde před válečný soud, protože byl nejen sběhem, ale i velezrádcem, a že jeho jmění bude zabaveno.

Dá se myslit, že byl v náladě prašpatné; dostat provaz nebo léta žaláře a živořit někde na pevnosti s vědomím, že jeho děti a žena zůstaly bez prostředků k živobytí a v bídě a že jméno Kudrnovo více nežije na rodném statku, to byly smutné vyhlídky!

Oh, to byly dlouhé týdny! Každý den se vlekl jako měsíc, strašná nuda mučila ho k smrti. Nesměl číst ani kouřit, a tak co nedomyslil v zajetí a v dobrovolném vězení na své půdě, to domýšlel teď zde a zpytoval celý svůj život a celé své spolužití se ženou. Nejvíce myslil na ni a o ni se bál, co asi dělá, nepodlehne-li přece konečně svodům strážmistrovým a netrpí-li v něčem nedostatku.

Tak jako Andulka toužila mluvit s ním jen ještě alespoň naposledy, tak i on skřípal zuby a zatínal je v bezmocné touze vyprostit se, utéci, běžet k ní a říci jí, jak ji má rád a jak je mu drahá, že poslední jeho dechnutí, poslední úder jeho srdce bude patřit jí.

To by ona pochopila a přijala jako zadostiučinění za křivdu, kterou na ní spáchal, za bolest, kterou jí učinil svou zpronevěrou. Ten hřích, zdálo se mu, není dosud odčiněn, za něj ještě málo učinil. Kudrna býval lehkomyslný, ale nikoliv špatný, a utrpení velmi přispělo k polepšení jeho povahy.

199$

Ke komu se obrátit, aby pomohl, aby mu otevřel, aby ho pustil? Nebyl kolem nikdo z přátel, nikdo k němu nesměl a nikdo nepomáhal. U koho hledat pomoc? Jako hlas jeho maminky, tak mu něco šeptalo do ucha tichounce a něžně: „Obrať se k Bohu!“ Neodmlouval, seděl tiše na železné posteli a přemýšlel o tom hlasu.

Ale jeho pýcha ještě žila a ta v něm najednou vykřikla jako zběsilá: „Není Boha - není ničeho jsou jen samé náhody a příroda!“ Tehdy zoufale sklonil hlavu a dal se do pláče - cítil se úplně opuštěný.

Kdyby byl věděl, že v téže chvíli jeho žena na něj vzpomíná, že za něho úpěnlivě se modlí a praví si, že je Jarouš jistě zoufalý, protože nevěří, bylo by mu snáz, protože by uvěřil v duši, která v něm je s duší Andinou příbuzná; uvěřil by, že ty dvě duše bez jeho vědomí si rozumí, a nebylo by mu pusto a zoufale.

A najednou v tom pošmournu jeho dnů vyšlo slunce. Ale to mu vyšlo tak náhle, až ho oslepilo, omámilo, že vyšel ze svého vězení jako opilý. Zevšad volali o svobodě, provolávajíce slávu republice; šikovatelé, kaprálové, poněmčenci a důstojníci z kasáren utíkali; orel nad vchodem byl stržen a zašlapán, rakouské barvy poplivané.

I jemu vojáci z čepice ztrhli obrázek Karla a křičeli na něho, co hrdla měli: „Kamaráde, tancuj, zpívej, jsme teď svobodni!“

Jako omámený hleděl kolem, až teprve píseň Hej. Slované, dosud zakázaná mezi vojskem, ho přivedla k vědomí. Vyskočil jako jelen, jehož osvobodili z vězení, vztyčil se, vydechnul, ucítil novou sílu v pažích, v nohách chuť k pochodu, v srdci vřelost krve nechal všeho být a pustil se z kasáren, tentokrát směle a vesele po silnici k Telči a odtud domů.

Byla tma, bahno a mlha, ale on se nebál cesty ani zabloudění. Vykračoval bystře, cítil dnes, jak je zdravý

200$

a mladý, jakou chuť má k životu a jak touží po ženě a dětech, po milém domovu.

Bylo k půlnoci, když se blížil k rodné vsi. Pro mlhu a tmu neviděl ji, až byl v ní, a nebýt stromů, kostrbatých jeřábů u silnice, těžko by byl došel.

Opršelé stěny stodol a prvních stavení ho mile pozdravily a na kopečku na druhé straně vsi svaté pole v temnu jako les křížů mu padlo do očí.

„Maminko, kdybyste věděla!“ zavolal skoro a prvně mu napadla pochyba, opravdu-li leží a neví o ničem. Vždyť to je snad nemožné, aby smrt přervala všechno, co kdysi vázalo tak úzce k sobě matku a syna, muže a ženu.

Ohlížel se k hřbitovu. „Maminko, je hodina duchů,“ zašeptal, „pojďte přivítat svého syna, který se vrací pod rodnou střechu, pojďte, můžete-li!“ Zachvěl se nad smělou svojí výzvou a pak potřásl hlavou: „Neslyšíte a nevíte o ničem!“

Vzdychl si a odvrátil tvář od svatého pole. Protože nevěřil, necítil duši matčinu, která ho kolébala nejenom při návratu domů, ale i ve vězení a ve chvílích nejhorší tesknoty.

Na jiné, mnohem veselejší myšlenky ho přivedl rodný statek, který mu zdaleka kynul košatou hrušní ve dvoře, jež korunou přesahovala všechny střechy a komíny stavení i všecko stromoví celé vesnice. Byla už jednou bleskem rozražena a znovu stažená řetězem, který byl celý v kůře zarostlý a jen jeho konce visely jakoby z útrob starého stromu.

Teď ovšem se hrušeň neurčitě ztrácela ve tmě, i stěny se rýsovaly jen matně, ale Kudrna se nadchnul milým tím pohledem. Došel až k domu a podíval se do okna. Uvnitř bylo světlo a na něho padl strach, proč žena svítí, nestůně-li někdo, nebo - při tom pomyslu se mu vlasy zježily - nebo tam snad někoho má?

201$

K jeho uchu dolehl slabě skrze okno jemný zpěv. Znal ženin hlas, takový trochu třaslavý, měkký, lahodný. A už ji také viděl; seděla proti oknu na židli, pohupovala na klíně košiláčka a hladila mu útlé nožičky.

Křivdil jí, zase jí křivdil a byť to bylo jenom mžikem, přece si kladl tu myšlenku teď za hřích. Hýčká děcko, a k tomu děcko jeho. „Sám jseš špatnej,“ řekl si, „protože jenom na špatnosti myslíš a vona je svatá.“

Nebyl s to se odtrhnout od toho obrazu ve světnici, připadalo mu, že vidí Betlém - to byla Madona s děťátkem? Ne, ne - jeho žena, jeho!

Nesmírná radost, že je to žena jeho, jej zalila. Bylo mu měkce v hrdle, slzy mu stoupaly do očí; stál jako přimražený.

Andulka sice byla přepadlá, kolem úst měla bolestnou vrásku, kruhy pod očima, to mluvilo, že trpěla, že plakala a sužovala se, ale přesto byla krásná, snad tím krásnější, čím utrápenější. Plakala, sužovala se pro něho - čím si tolik lásky zasloužil? Dozpívala světskou a začala svatou od prostředka, jak ji napadla:

{Souží-li mne nedostatek,

k Tobě budu volati,

sejmeš bídu, setřeš zmatek,

když Tě budu vzývati:

Když jest nejhůř, Ty jsi nejblíž,

musíš v bídě přispěti…}

Byla to stará píseň a Andulka teprve při jejím zpěvu si uvědomila její význam. Nadchla se jejími vroucími slovy, přednášela ji s citem a povznesla oči na kříž mezi okny.

Kudrna před oknem ani nedýchal, bylo mu jako v kostele a slova „Když jest nejhůř, Ty jsi nejblíž“ se ho podivuhodně dotkla. Nebylo tomu tak i u něho? Jak daleko měl k smrti? Divné pohnutí se ho zmocni—

202$

lo a on stál dlouho zadumán a díval se na svoji zbožnou ženu.

„Andulko má dobrá, co ze mne ještě uděláš?“ vzdychl blaženě a odhodlal se k zaklepání. Zaťukal slabě a lehce, aby ji nepolekal, ale ona sebou stejně trhla. Zmocnilo se jí zděšení. Kdo je tu teď v noci aby tak zase Rychtařík - Panenko Maria!

Jaroslav viděl její leknutí a bylo mu jí líto.

Položila chlapečka, který zas už klidně spal, a bázlivě se blížila k oknu. „Kdo je to?“ ptala se úzkostlivě a pátrala očima skrze sklo ve tmě, netroufajíc si otevřít.

„Andulko moje - to jsem já,“ spěchal ji uklidnit, „jen votevři - votevři mi!“

„Jarouši! Zlatej Jarouši!“ vykřikla a rázem se změnila něžná její tvář. Jako by ji červánky polily, tak zazářila a odstrčila závoru u okna, aby se přesvědčila dřív, než půjde otevřít.

Jakmile pootevřela, chytil se Kudrna okna a vyskočil do něho, pln síly a šílené radosti.

„Jarouši můj, Ježíši Kriste na nebi, tys živ, tys tu, ó, Pánbůh mne vyslyšel!“

Seskočil z okna a vrhaje se k ní, chytil ji a sevřel roztouženými rameny, tiskna ji k sobě, a i ona ho objala oběma rukama kolem krku a dala se štěstím do pláče.

Pantáta, probuzený tím nadšeným křikem, přibelhal se z přístěnku a plesal s mladými: „Neříkal jsem to? Já to dobře věděl, Andulko!“

Děti se také probudily, vyskákaly z postýlek, tančily po světnici a křičeli radostně: „Tati je doma! Náš tatínek!“ I Mařena vylezla a šla chystat nějakou večeři a Kudrna, jako opilý radostí a štěstím, poddával se všem, i dětem, aby ho laskali a vítali.

Kudrnovi se žilo v těch prvých dnech jako v pohádce.

203$

Domácí ho jenom obskakovali, Andulka se na něho usmívala a děti mu předváděly vše, co uměly, aby se mu pochlubily.

Obdivoval je a s nimi Andulku, jak jsou vyspělé, co všechno umějí, čemu všemu je naučila. Uměly všelijakých říkadel, básniček, modlitbiček a písniček, že se tomu opravdu musel divit. Hlavně Mařenka byla čiperka; podepřela si ručky v bok, že se jí dělaly na kulatých lokýtkách důlečky, a když zatančila večer tatíčkovi bezvadnou „holubičku“, byla radost se na ni dívat.

I oba chlapci, Vašík a Pepa, nezůstali pozadu a Kudrna musel ženě vyslovit své uznání: „No, to je vidět, žes neměla zájem vo nic, jen vo ty děti.“

„Však nemám nic dražšího nad ně. A myslela jsem, že ani voni nebudou mět nikoho mimo mě.“ Radostně se usmála, popadla dcerušku a točila se s ní po světnici.

Ještě byly mlhy a tma, ještě se svítilo parafínem v plechových krabičkách, ale už měla ta velká světnice jiný vzhled. Kudrnovi připadalo, že tu ještě nikdy nebývalo tak útulno a příjemně jako teď a že nikde v celém světě, ani v zámcích knížecích nemohou mít tak hezky jako u nich.

Aninka měla uklizeno, všechno vydrhnuto, v oknech bílé záclony a postele také světle pokryté. Na stole domácí sice, ale bělostný ubrus, podbílíno kolem kamen a dveří - nu, opravdu milo bylo ke Kudrnovům přijít.

Ovšem, děti také nanosily krámů a nadělaly smetí, ale to jinak nejde při dětech, to každý uznává a Jaroslavovi zrovna lahodil ten dětský nepořádek a nelad.

Několik dní si odpočinul a pak pocítil tolik síly a energie, že zatoužil po práci. Zrovna také nastoupil starý čeledín a tak se jednou po Všech Svatých zapřáhlo a jelo se dodělat to jeteliště.

Byla mlha bílá a hustá, že sotva viděli od stodoly

204$

do humen, a jinovatka usedala na všecko kolem; o Všech Svatých totiž napadlo mnoho sněhu a třeba že ještě sešel, byla ho plná oblaka a byl na spadnutí. Ale z toho si Kudrna i jeho čeledín nic nedělali. Oba měli sto chutí do práce a byli plni veselých řečí. Na koních řinčely postroje a všecko bylo tak veselé a radostné, že se Kudrnovi zdálo, jako by prvně v životě jel orat jeteliště.

Anda vyšla za nimi až za stodolu. Měla ruce pod zástěrou a nohama v kožených pantoflích si podupávala pro zahřátí. „Dyť tam ani netrefíte pro mlhu,“ mínila usměvavě, „eště i s koňma zabloudíte.“

„Dóm za tebou trefím,“ smál se Kudrna a loučil se s ní vřelým pohledem. Anda se za nimi dlouho dívala a pak, obrátivši se k otci, který také za humna vyšel, povídala vesele: „Měl jste pravdu, abych toho jeteliště nechala, jako byste byl věděl, že mi někdo pomůže.“

„Ale že to bude sám hospodář, tolik jsem přece netroufal,“ usmíval se otec a pozvedl oči k nebi: „Buď Bohu chvála, zas to teďka všecko půjde dobře!“

Toho roku měli u Kudrnů Vánoce, jaké ještě nezažili. Veselé, radostné, přímo nadšené. Přijela jim lískovecká panímáma i Tonča a za ní přiklusal Tomeš, její ženich. Budou mít v masopustě svatbu, a proto byli veselí jako děti a Anda měla upřímnou radost ze sestry. Měla Toničku tolik ráda a toužila vždy, aby byla šťastná.

Kudrna před svátky zajel do města a nakoupil dětem Ježíška, čeládce a také ženě, což dříve na vsích nebývalo zvykem. Dal jí na polohedvábné, světlé šaty k té Toniččině svatbě. Andulku přivedla do rozpaků jeho pozornost; nevěděla, co mu dát na oplátku nic mu nechystala a byla skoro zahanbena.

„I toť je orací,“ smála se jí matka. Panímáma Hlasivcová nedržela na žádné sentimentality a řekla jadr—

205$

ně: „Upeč mu vo svátcích dobrou pečínku a von ji přijme radši než ňáký hlouposti!“

Ale Andulka mu přece něco vynašla k Ježíšku. Když pozdě večer ve světnici osaměli - děti už, unavené radostí a jásotem, spaly v postýlkách, držíce každé svůj dárek v náručí, a Tonička na pekárně také vzdychala, zatímco staří v přístěnku a Tomeš na druhé straně na výměnce se chystali ke spaní, pošeptala Anda Jaroušovi něžně do ucha: „Je radost z těch dětí, viď? Však ti musím říct, že nejsou tylec všecky, dostaneme zase maličký!“

Zasmál se radostně a chytil ji do náruče: „To je dobře, bude eště veselejc, jen ty mi při tom vostaň zdráva!“

Když se vraceli legionáři, rozlétla se vsí novina, která vzbudila zájem celé osady. Komrs a Jaroš se vrátili! Lidé je viděli jít časně ráno od vlaku. Ani by je byli nepoznali; oba měli nevídané dosud zelené klobouky s péry, podivné pláště - krátce, byli to legionáři z italské fronty.

„Jaroš se vrátil, Jaroš je tady!“ letělo od úst k ústům, od stavení ke stavení.

„No, potěš ho Pámbu, ten bude mít radost!“ říkali někteří zlomyslně, ale většina lidí ho litovala, protože Jaroš býval hodný, tichý člověk, který nemíval se žádným velkých spolků a hleděl si jen svého hospodářství. Někteří ho opravdu litovali, a třebaže se na Jarošku dříve zlobili a jí pohrdali, teď se skoro báli, co jí asi udělá. Všichni se shodli v tom, že ji vyžene, a ti, co jí zůstali nepřátelští, že „bude mět recht“.

Cožpak u Komrsů, tam se držela žena v pořádku a bolelo je jen to, že nejmladší děcko zemřelo loni na chřipku. Jinak se shledali radostně a Komrska, chudák, omdlela radostí, když muže, už oplakaného a napolo oželeného, do dveří jít spatřila. Byla celou válku opuštěná jako kůl v plotě a živobytí vytloukala

206$

velmi bídně. Teď ta nenadálá radost by ji byla málem usmrtila. Komrs musel nakvap sehnat ženské ze sousedství, aby ji křísily; než se ale sešly, vstala Komrska sama a přišla k sobě.

Což, tam jim bylo hej, ale jak to bude u Jarošů? Tak se celá ves ptala a jedni z účasti s legionářem, druzí z obavy o zrádnou ženu a třetí z pouhé zvědavosti běželi v těch časných hodinách před Jarošův statek a zevlovali tam, co se bude dít.

Děvečka Kudrnová také ten sběh uhlídala, i vyběhla na náves, aby se poptala, co že znamená. Za chvilku letěla s důležitou tváří domů a vrazila do světnice jako puma. „Jemináne!“ volala sotva dechu popadajíc, „víte, co je novýho? Jaroš přijel zrovna teď dóm!“ Kudrnovi se také rozrušili nad tou novinou a po chvíli povídala Anda mužovi: „Jarouši, co říkáš, aby ses tam podíval? Jseš kmotrem toho malýho Rusáčka - aby mu Jaroš ve vzteku něco neudělal a jí taky!“ Kudrna byl rozčilený. Soused býval jeho kamarád, jen několik roků je dělilo a mívali se rádi, a mimoto se dovedl vžít do situace, která u něho asi nastává. Věděl, jak jemu samému bylo a jaký děs ho zachvátil, když uviděl cizí dítě mezi svými, že neměl daleko od toho, aby rozbil celou domácnost.

Zvedl se tedy ochotně, vzal kabát a šel humny do sousedova statku.

Zatím u Jarošů bylo, jako by blesk udeřil doprostřed velké světnice, když se hospodář z čista jasna vrátil.

Stará Koželoužka ho v prvním okamžiku nepoznala; mladá byla v maštali u poklidu a děcko ještě spalo na kolébce za kamny. Stará se chtěla ptát neznámého podivného vojáka, co že si přeje, a už mu ukrojit chleba, ale děvečka, která už byla nemladá a držela se na místě ještě před válkou, na první pohled poznala hospodáře a patřičně ho začala vítat.

Jaroš byl rozechvěn a nadšením všecek planul, když

207$

vstupoval. Toužil po objetí své ženy; uměla ohnivě líbat a vášnivě milovat a on ji měl k smrti rád. Všecka ta zlá léta v cizině na ni vzpomínal, věrně opatroval svou lásku a teď se vracel v blahém těšení na nové líbánky. Byli se ženou asi rok, než odešel, z lásky si ji bral, a bez peněz, a měl s otcem, který teprve po jeho svatbě zemřel, časté různice kvůli ní. Dlouho trvalo, než starý Jaroš dovolil, aby si přivedl nemajetnou ženu, a jenom to jej nakonec pohnulo, aby svolil, že mu lidé říkali, jak bude holka vděčná a bude si vážit jeho Toníka, že ji k sobě povýšil.

Jen to Jaroše mrzelo, že za ten rok ještě neměli děcko, ba ani naději na ně, a obával se, že zůstanou bezdětnými, vždyť všude měli rodinu během prvního roku, například i u Kudrnů vedle. Ale utěšoval se, že teď po válce jistě se děťátka dočkají, a byl plný nadšené radosti.

Když stará Koželoužka zetě poznala, hrůzou téměř zkameněla. Zvedla ruce k hlavě a zvolala celá zlekaná: „I pro Ježíše Krista Pána!“ a div se neskácela. Stará kolena se jí rozklepala, nohy vypověděly službu, oči jí z důlků povylezly a brada jektala.

„Co se mě tak lekáte, matko,“ zasmál se Jaroš radostně. „Viďte, měli jste mě za mrtvého a já zatím jsem tu živ a zdráv!“ pokročil, aby se vítal s tchyní. „A kde je Marjánka?“ sháněl se po ženě.

Než se stará zmohla na nějakou odpověď, zachrastily venku kroky a mladá, odkládajíc dřeváky v síni, vešla nic netušíc do světnice.

První pohled na vojína, který, ač změněný pobytem v cizině, dlouhým utrpením a několika léty, přece jí dobře utkvěl v paměti, obrátil ji mžikem v solný sloup. Zbledla jako stěna, krev jí ztuhla v žilách, ruce jí klesly tak, že upustila plecháč i sítko, které od dojení nesla, a zůstala beze slova, ba i bez ducha stát jako zkamenělá. Jaroš k ní přistoupil, chytil ji do náruče,

208$

přivinul k sobě a líbal a tisknul ji, ale ona ani nehlesla, ani se nevzpírala, zoufale stáhla tvář a byla jako bez života.

Užaslý nad jejím chováním ji pustil, hleděl na ni a chtěl ji vzpamatovat. „No, co ses mě tolika polekala? Koukni se na mě, jsem přece tvůj muž - no, což mě nepoznáváš? Marjánko, duše moje drahá a zlatá, slyšíš?“ a zase ji líbal, aby přišla k sobě.

Ale ona byla studená, všecka krev jí unikla z tváří a dívala se zděšeně před sebe. Konečně sebou pohnula a ukázala zoufale na kolébku, kde se právě protahoval ubohý Rusáček, netuše, jak neutěšené tu má postavení. Byl buclatý, roztomilý, samo zdraví a čistota. „Tam se podívej,“ řekla temně a zastřela si oči rukama.

Cítila teď nejvíc celou tíhu svého hříchu, celou svou špatnost, celé neštěstí. Uleknut podíval se legionář do temného koutu, kde stála kolébka a na ní děcko. Podíval se znovu, nechápaje, co to znamená, ale najednou pochopil, zděsil se a vykřikl, jako by doň dýku někdo vrazil: „Děcko! Čí je to děcko?“ a ve strašné předtuše se zatřásl, chytil ženu za ruku a sevřel ji, div že ji nerozdrtil.

„Čí je to?“ chraptěl a šílel strašným poznáním. Ten prudký stisk a křik jeho vzbudil ženin vzdor. Zvedla k němu černé oči a řekla tvrdě, úplně bez citu: „Mý, čí by bylo?“

„Můj Ježíši Kriste!“ děsila se tchyně a nevěděla, jak honem zetě chlácholit. „Toníčku - Marjánko, pro Boha vás prosím, pamatujte se! Toníku, Bože, vždyť jsme jenom lidi - vzpomeň!“

Ale Jaroš ji neposlouchal a dcera také ne. Jako beze smyslů vrhnul se ke kolébce a hnal se po dítěti. „Kdes to uhnala - čí to je - mluv, přiznej se!“ křičel a vytáhnul hošíčka z kolébky. „Zaškrtím to jako štěně - tak tys mi teda byla věrná, tak tys na mě pamato-209$

vala?! A já hlupák, já vosel, já na tě vzpomínal, já tě v srdci nosil, a tys tu s galány se bavila a hanbu na můj dům nakydala! „

Strnulost mladé ženy najednou povolila - pohled na děcko v rukou mužových ji vzpamatoval. Zděšení, že snad chlapečkem o zem udeří, jí vlilo novou sílu a energii. Jako blesk stála vedle něho a zachytila jeho ramena vší silou, kterou v sobě měla.

„To je mý děcko - pusť je, pusť je! Zab mne, rozumíš, vyžeň mě z domu, zbij mě a zkopej, ale jemu neubližuj - vono nemůže za nic - je nevinný - to já všechno zavinila, a proto si se mnou dělej, co chceš!“ Zoufalost a nevýslovné šílenství bylo v tom křiku a ona těžce dýchala, zatímco mu vyrvala synáčka a vinula ho k rozbouřeným prsům.

„Byla jsem špatná, byla,“ přiznávala se prudce, „byla jsem ti nevěrná a spustila jsem se, ale mateřskej cit mám a svýmu dítěti nedám ublížit!“

Jaroš stál proti ní a díval se jako vyjevený, jak děcko tiskne a vine, jak ho hájí a brání jako lvice mládě před lovcem. Byla krásná v tom odhodlání a Jaroše se zmocnila tak prudká lítost, že se mu celé nitro stáhlo, jakoby na ruby obrátilo a on zvedl ruce, zalomil jimi a zvolal srdcelomným, zoufalým hlasem: „Marjánko, Marjánko - ó, proč jsi mi to udělala?“ Nehnal se více po dítěti, nebil ženu a neproklínal ji. Obrátil se a vak ani neodloživ, pádil ze dveří ven na dvůr a dvířky za humna. Sahal jen pod kabát a ohmatával přezku řemenu; věděl hned, co udělá, a plán měl v rychlosti hotový. Ano, doběhne do lesa! Tam je dost nízkých větví a silných tak, aby udržely smyčku a nezlomily se, až ve smyčce svisne jeho tělo…

Ve dvířkách z kolníka do humen vrazil do souseda Kudrny. Nepoznal ho ani v tom zoufalství, ale on se nedal odstrčit a minout. Zachytil bývalého soudruha

210$

za rukáv a oslovil ho přátelsky: „Hej, kamaráde, Toníku, cožpak mě už neznáš? A kam se to ženeš, vždyť jsi sotva přišel? Počkej, podej mi ruku, koukni se mi do vočí a mluv, jak ses měl!“ Chtěl ho klidným, skoro žertovným tónem přivést alespoň natolik k rozumu, aby mohl s ním mluvit.

Jaroš se podíval na Kudrnu pomatenýma očima a mávnul rukou: „Nech mě, prosím tě, nech! Mysli si vo mně, že jsem se nevrátil - myslete si to vo mně všeci - nech mě bejt!“ a Kudrna měl co dělat, aby ho zadržel, aby mu neutekl. Zavěsil se mu násilím na paži a klusal při něm za humna do polí, při čemž mu rozmlouval všechno tak dlouho, že alespoň Jaroš poněkud zmírnil krok. A pak mu povídal, co dosud nikomu neprozradil. O své zpronevěře, o svém hříchu s Evkou a o dítěti, které teď Anda vychovává. „Odpustila mi, ba snad i zapomněla - vem si z ní příklad, z té mojí dobré ženy, a jistě dojdeš klidu!“

Místo zoufání a hněvu přišla měkká lítost, přišel nářek a slzy, a Jaroš byl zachráněn. Pak ho Kudrna obrátil a vedl s sebou do svého domu. Tam hned čiperná Andulka se souseda ujala, uvařila mu čaj, ale jenom s citronem. Byla tak prozřetelná, že hned věděla, čím by dnes byl pro něho alkohol. Donesla chléb a máslo i med, pobídla a snažila se ho rozptýlit.

Jaroš sice seděl jako bez duše, ale nezuřil už a nezoufal, a když se přihnaly děti, díval se se zájmem na ně a ptal se Kudrny šeptem, který že je ten přijatý.

„A strpí ho tvá žena? Nemá bolest při podívání se na něj?“ ptal se a vrtěl hlavou, když ho Kudrna ubezpečoval, že ho má ráda jako své vlastní.

Když ho večer Kudrna až domů odvedl, bylo u Jarošů jako po pohřbu. Marjánka byla za ten den zestárlá a přepadlá, měla uděšené oči a kruhy pod nima a stará chodila jako po jehlách. I ten ubohý malý

211$

Rusáček jako by se bál zaplakat, tak byl tichý a zaražený, asi se bál cizího vojáka.

Jaroška chtěla hned ráno sebrat své šaty a děcko a odejít někam pryč, kam by ji oči vedly. „Vy, maminko,“ povídala staré,“ můžete jít k bratrovi nebo sestrám - dyť máte kde bejt.“ Ale stará jí nedala. „Jen zvostaň, Jaroš je dobrej člověk a možná, že se umoudří, dyť ty jseš vinna, nesmíš teď dělat fúrii.“

„Kdybych věděla, maminko, že mi vodpustí, na kolenou bych ho vodprosila,“ povídala dcera malomyslně, „co přišel, zase vidím teprvá, jak jsem ho měla ráda a jakej to byl dobrej člověk. Ale to nejni možná, aby von mně vodpustil, to né.“

Jaroš, když přišel, nemluvil na ženu ani na tchyni a byl úplně beze všeho zájmu. Seděl za stolem a podpíral hlavu o dlaň; nehnul se, ani když odešly ženské spát. Mnoho přemýšlel a uvažoval. V noci dostala žena horečku. Křičela ze sna a vyčítala mu, proč byl tam tak dlouho, proč jí nepsal, proč ji vydával na pospas všem pokušením.

Vstal a zastavil se nad ní. Bylo mu jí líto. Nemohl si pomoci, ještě stále ji miloval, i plakal horké slzy v té zimní noci. Žena byla tak rozpálená a blouznila tolik, že nezaznamenala ani, když hošíček na kolébce zaplakal a odkopal se.

Jaroš stál nad ním v žaluplném zadumání a bylo mu nevinného dítěte líto. Bylo to sice dítě hříchu a hanby, ale přece přišlo tak čisté jako jiné děti, které se zrodily v manželství. Zdaž to dokáže jako ta Kudrnka, aby ho strpěl pod svojí střechou, aby ho živil, miloval a snad i své jménu mu dopřál? Ale co mu teď zbývá jiného? K sebevraždě neměl už odvahu a má ženu vyhnat a zapudit? Ne, miloval ji příliš - a co tedy?

Chlapeček plakal stále více, až i žena se vzbudila. Usedla poděšeně a vztáhla po něm horké ruce. Odhod—

212$

lal se. Zvedl dítě z kolébky tak něžně, jak dovedl, a podal jí ho a zatímco ona mu dala horký prs, přikrčil se na lavici u kamen a plakal velikou bolestí.

Příkladem Andiným a jejím i Jaroslavovým přičiněním se u Jarošů smířili. Jaroš přijal malého Rusáčka za svého a začal se učit mít ho rád. Kdo by nezvyknul malému dítěti? Tak i on časem k němu přilnul, tím spíše, že nepřicházelo jeho vlastní dítě. Podle všeho on se ženou děti mít nebude.

Z Jarošky se stala pokorná, až otrocky oddaná žena; miluje ho a vděčí mu za jeho odpuštění. Ovšem, ta rána zůstane v jejich životě navždy nezacelená a zhojí-li ji kdy léta, tedy zůstane alespoň hluboká jizva, kterou vyrovná teprve hrob.

Takové jizvy zůstávají všude, kde se prohřešila žena, neboť má být morálně nad muže povznesena, má být nebeskou krůpějí, která skanula do kalicha mužova života, jak říkávala nebožka panímáma Kudrnová. Škoda, že ji zem kryje! Ta by měla radost ze svých dětí, ze souladu, ze štěstí, které se u Kudrnů uhostilo.

Ale ještě jedna zkouška měla přijít na Kudrnu, aby bylo vykoupeno úplně jeho štěstí, ba, chtěla ho asi Prozřetelnost obrátit docela na pravou cestu.

Bůh milý ví, nastudila-li se Andulka při sázení brambor, nebo se unavila při prádle, či to byla ještě ta nešťastná „španělka“; onemocněla těžce horečkou a lékař z městečka přivezený konstatoval zánět plic.

Loni umřela panímáma na „zápal“ a letos jej zase mladá dostala. Kudrna byl celý ustrašený a bděl úzkostlivě nad ženou. Sám jí dával obklady a psal narychlo do Lískové, aby panímáma nebo Tonička přijely mu pomoci ženu ošetřovat.

Tonička nemohla, byla tři měsíce vdaná a nějak jí žaludek nesloužil. Panímáma, když o tom povídala,

213$

zamžikala významně očima a pustila se sama k dceři, ač měla doma plno práce. Teď zjara bylo sázení brambor a k tomu čekali dvě krávy s telátky a o ty se hospodyně tuze bála, aby nějakou škodu nevzaly. Nu ale jaká pomoc, dcera je dcera a mus je mus!

„Dyť snad to nebude dlouho trvat a Pámbu dá, že to Andě brzy vyjde!“ těšila se a nařizovala Tonči i Tomšovi: „Na ty krávy dejte pozor - ty Tonča, ne abys spala jako dřevo, jak ty to umíš, abys všecko propásla a kráva se votelila sama! Tomši, ty bys moh spát v maštali, no, co by ti to uďálo?“

„Žeť, to bych už moh,“ souhlasil Tomeš, ale panímáma ještě nebyla spokojená. „Žeť, žeť, ty slíbíš, ale vím už napřed, že se ti nebude chcít vod Tonči, znám já vás, vy blázni! A ne, abyste zanedbali housata Tonča, nezapomínej na kopřivy! A ta kvočna sedí teprva pět dní, nezapomeň po tejdnu vejce přehlídnout, zbytečně by tam překážely pukavce!“

Tak se panímáma vypravila. Doma dala všechny možné rozkazy a zase už se chystala na poroučení u Kudrnů. Tam ale bylo smutno a žádný zájem o nic než o selku, která vypadala velmi špatně. Pálila jako oheň, kašlala a ležela skoro bez vědomí, blouznila, křičela a stále jim utíkala. Co kdy rozrušilo její nitro, to říkala teď v horečce; smrt panímámina ji děsila, zatčení Jaroušovo, Rychtaříka se bála a vyháněla ho, ba i Eva ji ještě strašila a ona rychle a kvapně vyprávěla někomu neviditelnému o jejích svodech a mužově zradě.

Kudrna seděl při tom u její postele a plakal. Nikdy mu ani slovem nepřipomněla, aniž najevo dala, jak ji tehdy krutě poranil, až teď v nemoci to teprve zvěděl a svíjel se pod tou nevědomky pronesenou výčitkou.

A stav Aninčin se stále horšil. Sedmý den lékař přijel, podíval se na nemocnou a kývnul na sedláka, aby vyšel na síň. „Nerad zbytečně straším,“ řekl s vážnou tváří, „ale dnes se mi paní Kudrnová docela

214$

nic nelíbí. Ochabuje nám srdce a obávám se náhlé katastrofy.“

Kudrna se na něho podíval zoufalýma očima. „Pane doktore,“ zasténal téměř, „udělejte všechno, ať to stojí co stojí, jenom mi ji zachraňte!“

„To dělá každý lékař,“ pravil doktor klidně, „ale někdy i lékař je bezmocný. Chcete-li, povoláme ještě některého proslulého lékaře, třeba z Brodu nebo z Prahy. Ale to by muselo být ještě dnes.“

Pak byl zmatek ve statku. Telegrafovalo se, jelo se o překot k vlaku a Kudrna chodil ven bědovat, aby ho žena neslyšela.

I panímáma Hlasivcová vyšla z rovnováhy, poplakala si venku nad dcerou, ale brzy se zase sebrala dohromady a myslela na všechno, nač zeť ani nevzpomněl.

„Bylo by třeba dát ji zavopatřit a udělat pořádek, je-li jakýho třeba. No, testament bejt nemusí - je v polovičce, a tak to samo sebou připadne dětem.“

Kudrna se překvapeně podíval na tchyni: „Vy máte, maminko, náturu…“ řekl bolestně dotčen, „tak klidně mluvíte vo tom, nač já se bojím i vzpomenout. Kdybych vo Andulku přišel, nebavilo by mě už hospodářství ani majetek, ani celej můj život.“

„Inu, žeť, to já vím,“ kývala rázná panímáma, „ale člověk má myslet na všecko a rozum má mět dycky na pravým místě. Dokavaď je duše v těle, dá se zavonačit všecko, jak jednou vyjde, je konec.“

Přijel primář z Německého Brodu, vyšetřil pacientku, která byla v tu chvíli při plném vědomí, potěšil ji, ale když vyšel s lékařem a Kudrnou do parádní světničky, potřásl hlavou starostlivě: „Nevím, nevím, pane kolego, je to příliš vážné. Srdce. Srdce, to asi podlehne. Nu, buďte připraven na nejhorší,“ obracel se k sedlákovi, „rád bych vás potěšil, ale stojíme muž proti muži a nutno mluvit pravdu. Já si mnoho naděje nedělám. Leda že by se stal zázrak.“

215$

Oh, Bože - to byla chvíle pro nešťastného Jaroslava! Jako by mu dýku do prsou vrazil, tak ho projela bolest skrz naskrz. Zapotácel se téměř a zvedl ruce k hlavě, jako by byl do ní smrtelnou ránu dostal.

Primář byl zvyklý na takové výjevy, dal si zaplatit a odejel. Nemohl víc udělat, co by tu byl platný? Kudrna se potácel zpět do světnice jako opilý; byl by se rád přemohl, ale nedokázal to. Za tu zlou chvíli přepadl se ve tváři, sešel a zestárnul.

Aninka ležela bez pohnutí. Nespala a byla při vědomí, ale měla tak špatný, přímo smrtelný zjev, že Kudrna ztratil všechnu naději. Ztratí ji, ztratí, a nikdy víc nenajde! Nikdy! Oh, je to možné, že by se rozešli navždy, na věky věčné? Že už by ji nikdy nespatřil, nikdy neuslyšel její drahý hlas, který býval tak mírný a který v něm učinil tolik dobrého?

Přisedl na okraj postele, vzal ji za ruku a hledal tepnu. Zoufalství zoralo jeho tvář, že si toho povšimla i nemocná. Dívala se chvíli mlčky na něho a pak šeptala slabě, ale tím něžněji: „Je se mnou zle, viď, Jarouši? Copak říkal pan primář? Umřu? Já bych ti to nerada udělala a vod dětí by se mi těžko vodcházelo.“ To bylo nad síly Jaroušovy. Padl u postele na kolena a štkaje, zaryl hlavu do její peřiny.

„Jarouši, buď mužem,“ zašeptala Anda vzrušeně, „pamatuj na děti! A neplač - Pámbu je mocnej všecko je v jeho rukou!“

„Andulko,“ vzlykal, „moje Andulko, já jsem tě tolik trápil, vodpusť mi to, vodpusť, prosím tě.“

Znovu upadla do spánku. Panímáma chystala všechno, že pošlou pro kněze, a Jaroslav seděl beze smyslů nad Andulkou. Horečka se stupňovala, jen z ní sálalo a zase začínala blouznit.

Chvílemi se Kudrna stával tupým, z toho zase jako by ho bodl, vše se v něm vzbouřilo, šílená bolest, kruté zoufalství a myšlenky letěly s úžasnou rychlostí.

216$

Představy se rojily jedna za druhou, viděl už pohřeb, slyšel zvony, pláč opuštěných dětí. Viděl prázdný, pustý dům, cítil svůj stesk, svůj těžký, krutý bol. Jak to přežije? Jak mu bude bez ní?

Šeřilo se, nadcházel večer. Panímáma uspala děti a klímala teď za kamny na lavici a on seděl sám nad ženou a s hrůzou sledoval její dech, který byl krátký a slabý; hledal tepnu a počítal se zoufalstvím údery srdce. Vzpomněl si na slova primářova: „Leda by se stal zázrak.“ Zázrak? On, lékař proslulý, na slovo vzatý, je bezmocný a čeká nějaký zázrak? Od koho? Od náhody - či od přírody?

Oh, Kudrna byl tak bezradný! Nevěděl, na koho by se obrátil. Všecka moc lidská, všecek um lidský zůstal stát před něčím ohromným, co vládne životy a osudy. Kudrna zalomil rukama, cítil se opuštěný a zoufalý. Proč mu najednou vyvstal v duši starý, milý obrázek? Když se loni vracel po převratu domů a hleděl oknem do spoře osvětlené světnice, viděl ženu hýčkat chlapečka. Byla tehdy tak krásná a hodná úcty, jako svatá; a tehdy zpívala. Zpívala písničku, která mu tak utkvěla v paměti, že ji nezapomněl. Ale proč se mu najednou dnes v té hrůzyplné noci vrací na mysl? Nebo mu ji někdo našeptává do ucha? Je to jako hlas matčin:

{Když je nejhůř, Ty jsi nejblíž,

umíš v bídě přispěti,

u Tebe je pomoc nejspíš,

kdo se k Tobě obrátí.}

Když je nejhůř! Ano, dnes je nejhůř, ani ve frontě smrti tváří v tvář, ani v zajetí, ani ve vězení nebylo Kudrnovi tak úzko, tak zle. A bylo by možné, že je nejblíž tu, ve světnici u postele ženiny, Bůh, ten opravdový Bůh, bytost, ve kterou on nikdy nevěřil? Zachvěl se. Divná a jakási velebná hrůza ho obešla. Ale hned mu vyvstávalo v prsou něco jako naděje. Je-li nějaký Bůh, pak je i milosrdný a možno ho prosit, možno se

217$

dožebrávat smilování. A bez dalšího uvažování klekl Kudrna náhle na kolena, spínal ruce do nočního temna a prosil úpěnlivě: „Bože, jsi-li nějaký, zapomeň, že jsem v Tebe nevěřil, a dokaž mi svoje smilování! Ustrň se a zachovej mi moji Andulku!“

Nemocná se pohnula; probudila se a pohlédla na muže. „Co děláš?“ zašeptala a zkoušela usmát se.

„Modlím se,“ vzlykl a sahal po její ruce.

„Tys hodnej,“ zašeptala, „že se modlíš! To mám radost.“ Klekl k ní znovu a ona mu mdle hladila černé vlasy; pak jí ruka klesla na jeho šíji a po chvilce usnula.

Bál se pohnout, aby ji neprobudil. „Snad umírá?“ děsil se a byl jako zkamenělý hrůzou; bál se pohledu na ni, bál se potvrzení své obavy, a proto klečel, nehýbal se. Klečel tak, až se zpotil, unavil a konečně také usnul.

I panímáma spala a lampa dohořívala, až úplně zhasla. Zato venku se už šeřilo, ukázaly se červánky a východ zahořel růžemi zrovna do oken světnice.

První paprsek poskočil na peřině Andulčiny postele a políbil sedlákovu hlavu. Vzbudil ho. Nesmírně se uleknul, vztyčil se a zděšeně pohlédl na ženu. Je mrtvá? Její ruka ležela dosud na jeho šíji a on cítil, jak je mokrý nejen pod tou rukou, ale i po čele a prsou. Zpotil se v tom spánku a v pološeru probouzejícího se dne viděl, jak i Andulce stékají potůčky potu po čele a spáncích pod vlasy a na podušku.

Jak se pohnul, lekla se panímáma, vyskočila z lavice a hupky byla u postele. Dělala si teď zlé výčitky, že zaspala. „Bože, Bože, to jsem, to jsem! Já zaspím, co mám dávat vobklady! A co dělá mý zlatý dítě?“

Kudrna hledal tepnu a ohmatával čelo nemocné. Horečka se zmírnila, srdce pracovalo mnohem volněji. Kudrna se otřásl. „Což bys byl, Bože, tak milosrdnej, že bys mne naponejprv vyslyšel?“ ptal se pohnutě

218$

a slabounká naděje mu vstala v prsou. Sedl si k ženě a napjatě hleděl na její zlepšený vzhled. Bál se těšit se, a přece mu srdce nadějí rychleji bilo. Snad - snad se přece uzdraví… Lékař přijel, podíval se na pacientku a podivil se. Ohledal tepnu, kroutil hlavou a řekl potěšen: „Zdá se mi, pane Kudrno, že máme vyhráno. Krize pominula, stav se obrátil k lepšímu.“ Oh, to byla sladká slova! Nemohl ani promluvit, jen stisknul doktorovu ruku a podíval se na kříž mezi okny.

„Teď jen dobrou výživu a klid,“ nařizoval lékař, „bude vysílená a stav její v pokročilém těhotenství vyžaduje opatrnosti. Víno - vejce - to ji posílí.“

Nařídil, co bylo třeba, a odejel. Panímáma, rozradostněná a znovu energická, šla obhlédnout hospodářství a Kudrna střežil ženin dech.

Druhého dne bylo jí ještě lépe. Byla už téměř bez horečky a usmívala se. Byla šťastna a chtělo se jí žít. Muž ji miluje a děti má zdravé. Rychtařík ji už nestraší, byl nedávno přeložen někam daleko, kde se jistě umoudří a zapomene; je jí blaze na světě a cítí své mládí a teplo života.

„Jarouši,“ šeptala a ovinula zase slabou ruku kolem jeho šíje, „budu živa! Nevodejdu ti, nevopustím tě a naše děti. Pámbu se smiloval a vyslyšel nás!“

„Andulko,“ šeptal pohnutě a nestyděl se za slzy, „Andulko, v hrozné tvé nemoci uvěřil jsem v Boha a v nesmrtelnost duše a to všechno pro tebe. Tys mě obrátila. Ó, Andulko moje, co tys ze mne všechno udělala! Dobře měla maminka, když říkala, že je žena nebeskou krůpějí; a já, bláhovec, tomu dřív nevěřil!“

Andulka se usmívala radostně a usmívalo se i slunce, které se plným oknem hnalo do světnice. Usmívalo se mládí, jaro i láska…

219$

A tak zatím, co šla světem horečka protináboženská, co mnozí pyšně popírali Boha a hlásali, že ho není, vyznával ho Kudrna pokorně a vracel se k víře.

Ten obrat způsobila jeho trpělivá, věrná a čistá žena, čímž podala důkaz, že žena opravdu dokáže mnoho dobrého v životě muže.

KONEC

NEBESKÁ KRŮPĚJ

Vlasta Javořická

Vydání druhé; Nakladatelství KAMÉLIE (digr-v2-rmr) 2003; SBN 80-85818-61-2