VLASTA JAVOŘICKÁ

Poslední ratolest

„A koukej na to, aby ta holka byla šťastná, aby náš grunt udržela, dyť je poslední - poslední z našeho rodu!“

Tak promlouval pantáta Peřinův, když cítil, že jeho dnů je nakrátce a že jsou sečteny. Zdolala ho podivná nemoc - neduh jakýsi žaludeční. Býval chlap jako obr, skály lámat mohl, práce mu nikdy nebývala těžká; teď jako by ho sklátil, podťatý ležel dlouhé týdny na lůžku. Jíst nemohl, pít sotva mléko nebo nějakou ovocnou šťávu, urputné obtíže vysály z něho poslední krůpěje síly a mízy životní. Kdo ho viděl před rokem, nehlásil by se k němu dnes, jak byl nemocí stráven, jak zesláblý, vyhublý. Hlava veliká a hranaté čelo, to jediné zbylo z podstaty mohutného člověka. Tváře se propadly, nos zešpičatěl, brada vystoupila a zuby se cenily, jak je hubené pysky pojmout nemohly. Ruce jeho byly bledé a žilnaté, na krku velký ohryzek obtížně skákal při polykání. Zřícenina zbyla z Peřiny, známého všude silou a zjevem pračlověka.

Panímáma seděla v nohou jeho postele, vyčerpaná už do poslední síly dlouhým obsluhováním a trápením, které nese s sebou dlouhá nemoc, jež rozhodně není k vyléčení.

Plakala. Jak smutné je loučení, umírá-li nám

5$

někdo drahý! A pantáta byl hodný, bylo čeho želet. Jeho ženské byly šťastny, nikdy nepociťovaly jeho nadvládu ani ústrk, ani hrubost. Pantáta byl v zevnějšku obrem, ale v nitru měl jemné struny, které zvučely vždy mile pro jeho rodinu.

„Hleď na to, aby se k nám přiženil člověk s přínosem a hospodář, abyste se nenadřely samy, aby vás uměl zastat, aby udržel náš grunt a rozuměl práci, aby holka neměla těžký živobytí.“ Po chvíli tak dodával, když si odpočal a nabral trochu sil.

Panímáma by ho byla ráda těšila, že však on ještě bude hospodařit, že zase Pán Bůh dá a bude lépe, ale nešlo jí to nějak přes rty, protože viděla neomylně, jak pantáta schází, jak den ode dne hůř vypadá, jak se tratí před očima.

Utírala jen nekonečně oči a hladila bezvládnou, bledou ruku pantátovu.

„Dej na ni pozor, aby se nespustila, aby zůstala hodná, svět je zlej…“

Takové starosti měl v těch posledních dnech listopadových, které byly smutné a pusté svými mlhami a rosnými krůpějemi, jichž bylo všude plno, plno. Visely jako celé růžence na travinách za humny, kam mířila okna Peřinový světnice, a stékaly po oknech, zanechávajíce dlouhé stružky. Severák chvílemi udeřil do okenního skla nebo žalostně v komíně zakvílel. Všude plno marastu a ta mlha lezla až do světnice. Pantátovi se těžce dýchalo. Šly na něj všelijaké starosti, a také vědomí jako by se mu chvílemi zatemňovalo. Nevěděl zcela určitě, je-li už starý, na smrt nemocný člověk, nebo ještě malý chlapec. Chvílemi měl vidění, jako by ještě tamhle na záhumenici

6$

s kamarády ohýnek pálil a krávy pásl, nebo myslil, že běží s hochy do školy přes kamení a bodláčí, vzhůru k starostovu vršku a do Zvonařova. Pak přicházely však jasné chvíle, plné smutku a melancholie, v nichž se loučil, obcházel teskným zrakem světnici a hledal svoje ženské - panímámu a Vojtěšku.

Ta Peřinová stará světnice - jak byla pantátovi drahá! Narodil se v ní, celé dětství tu prožil, oženil se, nejkrásnější chvíle prožíval, chvíle mladého manželství a rodinného štěstí, pohnutlivé okamžiky smrti rodičů a porody ženiny, které na něho mocně působily. Všecky ty chvíle byly mu drahé, ať v nich trpěl, nebo prožíval rozkoš života, všecky tu zůstaly v té světnici; žil je znovu v tom chvilkovém vědomí, jež zápasilo s agónií. A smrt tří dětí, ta jím zaklátila jako bouře dubem v širém poli, ta se mu teď vracela a i naň kývala. Čtyři děti měli Peřinoví a on je měl tak rád, jak nejněžněji uměl.

Dva synové. Jaká z nich byla radost, přišli po roce za sebou a pantáta se tolik těšil. Starší dostane grunt, mladší půjde na studie, bude pánem, Peřinův grunt to vydrží. Byl největší ze vsi a tehdy ještě v plném rozkvětu.

Ale pantátovi nebylo dopřáno, aby syny vychoval.

V jednom roce je ztratil oba. Starší zemřel na spálu, která se rozzuřila po kraji jako vzteklá lítice a kosila děti. Přes dvacet jich zemřelo v okresu, byla to hrůza, a které obstály, nesly nejednou těžkou vadu. I Peřinův Jozífek zemřel, a proto přenesl pantáta naděje na mladšího Petříka. Grunt dá jemu. Panímáma byla zase v požehnaném stavu - snad dostanou ještě syna pro ty toužené studie.

7$

Ale neštěstí rádo navštěvuje silné a statné lidi, na ně je více ukládáno než na malé dušičky. Mladší Petřík v nestřežené chvíli spadl na návsi do rybníka a utopil se. Tehdy se o Peřinu pokoušelo zoufalství, tehdy pochyboval o Bohu a jeho spravedlnosti.

Ale přešel čas a pantátovi se vrátil klid, víra a naděje. Dostali dcerušku a byla tu nová radost. Děvčátko bylo zcela jiné než zvlčilí hoši a pantáta k němu lnul celou láskou mužného srdce. Bohužel, nezůstalo dlouho u Peřinů, dostalo nějaký psotník a umřelo do roka.

Lidé litovali Peřinový a říkali, že nemají na děcka štěstí.

Mladí dosud manželé jako jedinou útěchu si slibovali, že dostanou ještě více dětí, které snad jim Pán Bůh zachová, ale čekali celá léta. Byli nešťastní a panímáma chodila na poutě, dávala na modlení, i k lékaři se spolu vypravili, což přece na vesnici bylo věcí neslýchanou, ale marně. Teprve až už je všecka naděje opustila a pantáta se začal starat, že by si snad vzali nějakého sirotka, aby grunt nezůstal úplně bez dědice, přišla opožděná dceruška.

Vyrazila na starém Peřinově rodě jako útlá, mladičká ratolest. Peň schnul a zdálo se, že mu mízy ubývá, až najednou z posledních krůpějí vyrostla větévka a zazelenala se. Bohužel, než přišla Vojtěška na svět, upadl nějak statek Peřinův. Neštěstí šlo na jeho krovy; neúroda, všelijaké nehody.

Nastal soumrak Peřinová rodu, který se už hodně dlouho na statku držel. Pantáta se zadlužil a nepomohl si už. Klín klínem vytloukal, a byť se$

přičiňoval sebevíc, nechtělo se dařit. Ale co na tom, jen když přišlo zase děťátko a bylo zdrávo.

Vojtěška skutečně prospívala, nezastonala, a že ji opatrovali jako oko v hlavě, nepřišla k žádné nehodě. A dobře se učila, vše jí šlo samo do hlavy. A jak byla hodná! Peřina z ní měl nekonečnou radost a také panímáma, třeba byla přísnější než on, dceruškou se pyšnila.

Vojtěška byla neobyčejně hezká a vždycky čistá jako ze škatulky. Pantáta si jenom přával, aby ji dochoval, aby byl tak dlouho živ, dokud dívka nedospěje. Byl by ji rád ještě vyvdal. Hledat pro ni hodného, řádného člověka s přínosem, aby se jejich statek zvelebil, to bylo cílem jeho posledním.

Ovšem, nebylo mu souzeno, aby se dočkal svatby dceřiny. Dnes už to cítil, že se toho nedožije, neboť neduh jeho dostoupil vrcholu. Krvácení ze žaludku vzalo mu poslední sílu. Nesnesl už ani mléko, které ho drželo přes půl roku při životě, sotva se směl napít čisté vody a včera už lékař poroučel polykat kousky ledu proti úpornému, strašnému a ničícímu jej dávení. Ač až do poslední chvíle doufal, přece Peřina poznal, že je všemu konec. Včera se dal zaopatřit a dnes už se jen loučil.

„A nebuď na ni zlá, ty se ráda vadíš, honíš ji z práce do práce. Buď na ni lepší, je to má jediná a poslední radost.“

Pantáta měl hrdlo sevřené, bolest mu vstávala v duši a mísila se v bolest fyzickou, která už ani nesídlila v žaludku, odkud dřív vycházela, ale prolínala žíly a sbíhala se do hlavy.

Zvenčí vešla dívka. Měla na hlavě strakatý šátek

9$

a přes šaty modrou plátěnou zástěru. Dřeváky nechala venku a po světnici šla v podšitých punčochách zcela neslyšně. Do police postavila plecháč a sítko a obrátila se k posteli. Měla oči uplakané, začervenalé, na tatínka se bez pláče podívat nemohla. Klopila je a bezzvučně se ptala, přistupujíc k posteli: „Nechtěl byste se, tatínku, napít přece jen trošku mléka? Je napěněné až radost, píval jste ho tak rád.“

Ale pantáta odmítal rukou i slovem. Matným pohybem protestoval a povídal chraptivě: „Jsem rád, že mi to dává pokoj, nač zase všecko bouřit?“ Ale na Vojtěšku zakýval, aby šla blíž, a když s pláčem přisedla na postranici postele, hladil ji po rukávě a povídal drkotavě: „A neplač pořáde. Sou tu léta a nejde to ináč. Vosumašedesát - víc mi ich nejni přisouzíno a já mám čistý svědomí. Jen mě mrzí, že sem tě nevyvdal. Bylas eště mladá. Ale nejčky to bude muset bejt. Poslechni maminku, najde ti ženicha aby měl přínos, abys grunt udržela - seš poslední.“

To bylo nad pantátovy síly. Byl by rád mluvil víc, ale už nemohl pro tu chvíli. Tiskl jen malou ruku Vojtěščinu a alespoň očima by ji rád byl povzbudil, ale ta plakala usedavě a bezútěšně.

„Tatínku, drahej tatínku,“ štkala zhroucena u postele otcovy, „neumírejte ještě, kterak budem bez vás?“

Pantáta upadal v agónii. Ještě bylo několik jasných chvil, ale ty byly stále kratší a kratší. Tělo bojovalo se smrtí a duch bloudil ještě nazpět v minulosti a zabýval se jejími příběhy. Co se pantátovi zdálo, nikomu nepověděl, ale chvílemi se

10$

usmíval, snad to bylo pěkné. Říkávají, že smrt je sladká.

Na pohřbu měl Peřina plno lidí. Měli ho rádi nejenom v Chaloupkách, ale také v ostatních vesnicích, i ve Zvonařově byl znám. Býval také starostou a vědělo se o něm, že není hloupý. Rád lidem radíval i ve věcech právních, i v hospodářství a pro svoji nezištnost byl všude ctěn. Proto se sešlo plno lidí a nesli ho na hřbitov hasiči, jichž byl v Chaloupkách zakladatelem. Do Zvonařova ho sice vezli jeho koně, ale hasiči šli při voze a přes město ho nesli. Byl to slavný pohřeb, Chaloupky ještě takový nevypravovaly a bylo o čem dlouho povídat.

Listopadové počasí sice plakalo, ale lidí se přece dostavilo hodně.

To panímámu Peřinovu těšilo, byť byla žalem zdrcena. Nad hrobem úpěnlivě hořekovala a pantátu těmi nejsladšími jmény volala, ba zdálo se jí, že srdce se jí musí žalem rozletět na dvě půlky, ale přece se ohlédla na zástup kolem hrobu a ucítila radost. Hle, jak byl její pantáta oblíben, jak ho měli lidé rádi a ve vážnosti, všichni mu přišli na funus, je tu i pan řídící zvonařovský, i doktor, co ho léčil, ba i pan rada od soudu.

Hlasem přerývaným pláčem děkovala za účast všem, co se tu shromáždili a jejího pantátu na krchov doprovodili. To je tak u nás v obyčeji, že se všem poděkuje. Pak vedla boj se sousedy, kteří ji chtěli od hrobu odtrhnout. Nechtěla jít, potácela se, zvednout ji museli násilím a její hořekování neslo se srdcervoucně po svatém poli.

11$

„Náš drahej, nebohej tatínku, kerak tu jen budeme bez tebe! Tak jsme tě měly rády, tak sem ti sloužila a tebe vošetřovala a tys mě přeci vopustil. Co si počnu, já nebohá vdova?!“

Tichá jako ten umrlý pantáta byla Vojtěška. Ona plakala jen tiše a klečela jako malá hromádka neštěstí vedle otevřeného hrobu a tiskla šáteček na oči, z nichž se nepřestávaly valit celé potoky bolestných slz. Co ztratila v tatínkovi, to věděli všichni, ale ona nejlépe. Zbyla jí ovšem ještě maminka, ale ta nebyla taková jako tatínek. Maminka jí nikdy tak nerozuměla, k ní Vojtěška nelnula tou láskou jako k otci. Maminka bývala přísná a měla ten zvyk, že se mnoho vadívala, o jedné věci mluvila do nekonečna, ráda dělala výčitky, ohřívala jednu věc několikrát.

Tatínek byl mírný a laskavý, nikdy bezohledný, nikdy tvrdý. Jej Vojtěška poslouchala ne z bázně jako maminku, ale z lásky. Ta láska byla dokonalá, ne pro dobro, které jí prokazoval, ale pro něho samého, jen pro něho.

A teď ho ztratila!

Vojtěščino mladé srdce krvácelo nevýslovně. Všecky poslední věty, každé slovo jeho opakovala si stále a stále a drásala se jimi až do krve.

Představovala si, co tatínek zkusil, jak se trápil tím svým neduhem, a bylo jí tolik líto, že se maminka zpočátku ještě vadívala, že si vymýšlí, že neví, co by chtěl a co by jedl, a že někdy zabručela na tu práci, kterou jí vaření zvlášť pro tatínka působilo, jako nějaké kaše nebo lehčí buchty, jak lékař poroučel.

12$

Cestou ze hřbitova ani nevěděla, kudy jde, a bylo jí líto, že příbuzní, co maminku vedou, také pořád na ni hartusí, aby jen s nimi šla, že tu zůstat nemůže. Toužila sednout si tu opodál a přihlížet, jak budou na tatínka házet hlínu. Slyšela, když odcházela, jak to bouchá a rachotí, jak hroudy tam dopadají, a třeba ji to drásalo až do všech nervů, přece by zde byla ráda zůstala, aby nebyl při tom tak sám. Kosti dědouškovy a pradědouškovy dali na rakev, svázané v bílém uzlíčku, a ona si myslila, jsou-li tam všecky, nezůstala-li některá venku, jenom tak pohozena.

Neviděla nikoho kolem a klopýtala za změtí maminčiných sukní, které se zmítaly v chůzi a které Vojtěška jedině viděla. Lidí tu bylo plno, ale ona oči nepozvedla, ani ji nenapadlo, aby se vlevo nebo vpravo podívala.

Maminka se zastavovala, lidé jí říkali potěš vás Pámbu a tiskli jí ruce, ale Vojtěška byla jako hluchá a slepá, zastavovala se taky, ale nevěděla, kdo jí to ruce podává a tiskne.

„No, poruč to Pánu Bohu,“ mluvili k ní, „a seber se dohromady. Tatínek to má vodbytý, na nás to eště čeká.“

U východu musela pozvednout oči. Někdo na ni upřeně hleděl a přitáhl její pohled. Byl to Jarka Smetanův, který stál u zdi ve svátečních šatech a útrpně na ni hleděl. Ač sotva viděla pro opuchlá svoje víčka, poznala přece, že i v jeho tváři je mocné pohnutí a stopy slz. Zahřálo ji to v srdci a zkusila se usmát. Myslela, že přijde blíž a řekne taky: „Potěš tě Pán Bůh, buď statečná. Já to taky

13$

prodělal, i náš tatínek tak brzy umřel.“

Jarka si patrně netroufal, když šla s maminkou, Vojtěšce však stačilo, co řekly jeho oči, možná, že by slova ani tolik nepravila. Odpovídala mu pohledem, a jak prve byla jen plná bolesti a plná smrti, teď ucítila něco jiného, něco takového, jako by slabý paprsek slunce dopadl na její srdéčko; to život, život se hlásil k svému právu, a mládí.

Účastníci pohřbu měli v hospodě u Drabařů malou poctu. Panímámě Peřinové sice bylo úzko, jak to všechno zaplatí, protože nemoc pantátova všechno strávila a nebylo tak honem co odprodat. U Peřinů se valně nehospodařilo, protože pantáta byl dlouho už stonavý a panímáma tolik tomu nerozuměla, aby všechno ovládla. Čeládka si dělala, co chtěla, a práce vázla. Proto už dávno bylo o hotové peníze u nich zle, a co se sehnalo, prasklo na nemoc pantátovu, na lékaře a léky. Přesto však chtěla, aby měl pantáta pohřeb důstojný, a nechala připravit pěknou svačinu. Párky a cervuláty, rohlíky, čaj a rosolku. Sousedé si pochvalovali a jeden přes druhého velebili zemřelého. Také hasiči jim přizvukovali a chválili jeho zásluhy o sbor a stříkačku. Napřesrok budou slavit pětadvacetileté trvání sboru, škoda, že se toho pantáta nedožil. Panímáma při té řeči usedavě plakala. Bože, jaká by to byla krása, a zatím jejich tatínek, chudáček, už tam bude hnít.

„A darebně se vám nejčky bude hospodařit,“ mínili sousedé, „mužská hlava je mužská hlava! Dyby byla ženská seberozšafnější, přeci to nejni, jako dyž je ve stavení hospodář.“

Ohlíželi se na Vojtěšku, která měla hlavičku

14$

v černém šátku sklopenou a jídla se ani nedotýkala.

„Nebude iná porada, musíte céru vdát,“ navrhli někteří, „je sice mladá, skoro jí je škoda, ale jakáž pomoc.“

„A dyž se to povede, radši dřív než dýl,“ souhlasili jiní.

Panímáma jako by byla na to čekala, přisvědčila kvapně: „Žeť, však tatínek, dej mu, Bože, radost věčnou, si to přál, to bylo poslední, co mi na srdce klad. To bylo poslední, co mu tak na srdci leželo.“

Všichni se ohlédli na Vojtěšku poznovu. Ta se zapálila a skrývala se pod šátkem, spíš jí bylo do pláče než do úsměvu. Ona má pro tatínka takovou náramnou bolest a ti už mluví o svatbě. A ta maminka, ta maminka taky!

„No, to nebude tak velká starost,“ mínil Doupník, soused Peřinův, „na Peřinovu živnost se ženich dycky najde, mladej a s přínosem.“

„Jak jen dáte do hlasu, že chcete céru vdávat, hnedky bude plno ženichů. Jak je holka hezká a s tak velkým gruntem, to se na ni ženiši jen lepěji.“

Tak pochlebovali panímámě, ač ve skutečnosti to zcela doopravdy nemysleli.

Ovšem, Vojtěška byla hezké děvče, moc hezké, nejhezčí ze vsi, ale bylo známo, že statek Peřinův je také notně zadlužen a že se v něm i slušný přínos jen obrátí. Bylo by třeba dobrého hospodáře, aby upadající selské sídlo zase pozvedl.

Nad Peřinovým gruntem se stmívalo soumrakem. Kdo ví, zasvitne-li zase slunéčko, pokud tu Peřinoví alespoň po přeslici budou vládnout.

15$

A jací už lidé jsou, ještě o pohřbu začali dohazovat ženicha. Ten věděl, že v Stolčíně ve mlýně mají syna, který by se mohl přiženit, jiný zas měl známého v Křovinách. Je sice vdovcem, ale přiženil by se rád na větší grunt, je mladý a k Vojtěšce by se hodil, rozdíl pár let by přece nehrál žádnou úlohu.

Vojtěška byla jako na trní, ale panímáma poslouchala, a byť řekla, že teď o pohřbu nemá na nic světského myšlenky, třeba ustavičně plakala, přece tu všecku řeč poslouchala, a když Vojtěška ji potahovala, aby už šly domů, povadila se s ní: „Nesluší se, abychme vodešly, když tu hosti eště šeději. Seď taky a poslouchej!“

Pomalu se šeřilo, ale hosté se nehýbali. Bylo nedělní odpůldne a doma žádná práce. Pivo tu teklo zadarmo a hezky se sedělo, zatím co venku plno listopadové mlhy a větru nepříjemně lezlo do těla. Panímáma ustavičně plakala, ale to již patřilo k pohřbu; jaký by to byl pohřeb bez pláče! Hostům to nevadilo, aby nepovídali a nepili. Všichni už měli rozvázané jazyky a řeči jim pěkně plynuly.

Když se dosti navelebili zesnulého, začali povídat jiné věci a konečně se i smáli a vtipkovali, přišly na přetřes anekdoty, nu - a kdo by jim mohl zazlívat, že i zpívali?

Vojtěšku to skoro uráželo. Nemohla to poslouchat a vytratila se ven. Bylo už notně přítmí, ale ještě se dalo jít, mlha byla bílá jako samá vata, nahoře i všude po krajině. Hospoda Drabařova stála skoro za městečkem u hřbitova a svaté pole skrývalo se odtud pouze za zdí. Vojtěšku zavábilo.

16$

„Eslipak už je tatínek zahrabanej a jak ten jeho čerstvej hrob asi vypadá?“

Vykročila a pustila se ke hřbitovu. Šlo se po schůdcích vzhůru, viděla zatím jen zeď hřbitovní a za ní holé, smutné javory. Některý list se ještě na větvích držel, ale už se jen třásl, zhnědlý mrazem a napitý mlhou. Ostatně, leželo vše již na zemi. Dříve červené a uschlé, teď zkroucené a deštěm namočené. Mlha visela jako cáry mezi stromy, jen tu a tam červené bobulky jeřábu se rděly mezi tou smutnou šedí.

Na hřbitově nebylo živé duše, lépe řečeno, ani nohy. Možná, že se tam procházela duše pantáty Peřiny, majíc dnešní noci první hlídku, ale tu nikdo neviděl. Listí chrastilo Vojtěšce pod nohama a větve naříkaly, jak se náhlý vítr o ně opřel, ale ona šla až k hrobu na hořením konci hřbitova. Ó Bože, jak to bylo smutné! Hle, to že by byla schránka tatínkova? Nemohla pro samou bolest ani plakat, ponořila se v ni a nemohla se odtud ani hnout. Hlína byla na čerstvý hrob jenom tak navršena, jak ji zhruba hrobník lopatou naházel. Vlastně to byl samý štěrk a kamení - Vojtěšce to mohlo srdce utrhnout.

Dlouho tu stála a všelicos žalostného tatínkovi vypravovala, jako jak bude u nich doma smutno, že zrovna se bojí domů vrátit, a jak je jí to líto, že měl takovou bolest.

Teprve po drahné chvíli se vracela zpět k hospodě, plna niterného pláče a tužby, aby už šli domů a všechno se skončilo. Bolela ji hlava, přála si ležet už v posteli a zapomenout na chvilku na všechno.

Proti ní šel člověk, a jak ho Vojtěška poznala,

17$

dostala zas jiný a lepší pocit. Místo zapomínání a spánku přišlo plno myšlenek.

Hlásil se k ní hned.

„Kady chodíš, Vojtěško,“ káral ji trochu, „tatínka už nezvedneš a na krchově je plno mokra, eště to vodstůněš.“

„Musela sem se podívat, jak tam tatínka zahrabali, a šla sem si poslechnout, esli ho tam nedali živýho, esli netluče na rakev, Jarko.“

„Co ti to napadá,“ usmál se jí, „dyť ste byli u smrti a taky doktor ho prohlížel, jak by to bylo možný?“

„Já vím, já vím,“ trochu se ostýchala Vojtěška, „ale nemůžu za to, pořád mi to napadá a takový je mi to hrozný, nebudu snad moct proto ani usnout.“

Vojtěška se zachvěla. Opravdu, šly na ni nějaké chorobné představy, zdáloť se jí, že má horečku.

Jarkovi jí bylo líto.

„Vopravdu si myslíš, že by to mohlo bejt, že by se moh pantáta v truhle probudit? No tak počkej, aby ses nebála a mohla spokojeně lehnout a spaním se posilnit, já ti slibuju, že budu na krchově do rána dávat pozor, a dybych něco uslyšel…“

„Jo, to ty bys nebyl,“ zpola s obdivem a zpola s pochybou povídala dívka, „ty by ses tam bál a já bych to ani nechtěla - což dyby tě něco postrašilo a ty ses eště zbláznil? Měla bych tě na svědomí a musela bych si jen zoufat.“

„Co tě napadá,“ smál se, „co by mě tam mohlo postrašit? Kočka nebo lasice? Těch se nebojím.“

„Ale ňákej duch,“ šeptala Vojtěška a ohlédla se ustrašeně k hřbitovu.

18$

„Čí?“ divil se Jarka. „Žádnýmu z těch, co tam ležejí, jsem nic neudělal, žádnej by mi neublížil. Esli tam bude ňákej chodit, to bude jen duch vašeho pantáty, a toho sem se nikdá nebál. Byl hodnej, a když sem k vám přišel vymetat, dycky vlídně se mnou mluvil, na maminku se ptal a nejednou mi něco podal.“

„Jo, náš tatínek,“ vzpomínala Vojtěška a oči jí hned zase slzami přetékaly, „ten neublížil nikomu, ani na prase se nemoh dívat, dyž ho poráželi, a dyž maminka zabíjela husu, utíkal do síně.“

„Tak vidíš, a já bych se ho měl bát? Vostanu na krchově, budu chodit sem tam a poslouchat.“

„A co by řekla vaše maminka?“ pochybovala ještě Vojtěška. „Měla by strach, kam ses poděl, a vadila by se třebas.“

„Pudu jí to říct. Pojď, pudeme kousek spolu!“

Vojtěška neváhala. Měli stejnou cestu a bylo jí volněji, že šel po jejím boku. Život a mládí z něho čišelo, odvahou se mu klenula prsa a Vojtěška měla v sobě nějakou radost a nějakou pýchu.

Jarka Smetanů byl hezký, asi čtyřiadvacetiletý hoch. Vyrostlý byl jako strom a štíhlý, s rozložitou hrudí. Hlavu měl rusou, krátce sice stříhanou, ale bohatou přec, oči se mu modraly, i když byl celý černý, a zuby měl jako křídu.

Byl vyučen kominíkem a přišel letos po jaru z vojny a přejal doma živnost. Matka jeho bylo vdovou po kominickém mistru a teď mu živnost hodlala odevzdat. Ve Zvonařově ta živnost byla dosti výnosná, také druhý synek Smetanův se učil kominíkem.

19$

S tím mladším chodila Vojtěška do školy a s Jarkou se znala už od té doby; nejednou také byla u Smetanů na obědě, když ve Zvonařově přes poledne zůstávala. Jarka pak u nich vymetával komíny a kamna, a co se z vojny domů vrátil, častěji se s Vojtěškou setkával, snad častěji, než jeho povolání s sebou neslo. O pouti přišel do Chaloupek k muzice, a že tam i Vojtěška byla, tančil s ní nejeden valčík a nejednu polku. Také jí čokoládu koupil a od ní si vyžádal růžičku, kterou za pasem měla.

Jarka chodil často k Peřinům na komíny a pantáta ho chválil, jaký je svědomitý kominík. Dříve, dokud byl na vojně, chodil dělník od Smetanové do Chaloupek sotva jednou za dva měsíce, už se dokonce muselo vzkazovat, chytnou-li saze, že si vdova následky ponese sama, ale co přišel mladý domů, byli kominíci v Chaloupkách každých čtrnáct dní. Až zase hospodyně hubovaly, co prý je to napadá, že tu byli nedávno, a ony, sotva půdu po nich uklidily, už aby uklízely nanovo, že mají na půdách prádlo. A kde se lezlo do komína z kuchyně, láteřily teprve.

I panímáma Peřinová se vadívala, že jí celou síň zašlapou a v komíně že nic není. Jen Vojtěška nelitovala té práce a ochotně šla otevírat okenici, co se jí ze síně do komína lezlo, a dokazovala nejednou mamince, že kamna v kuchyni už jsou zanesena, že se ráno kouřilo, když dělala oheň, a že to škodit nebude, když je protáhnou. Tak se s Jarkou stále víc seznamovala a dnes byla víc než kdy předtím ráda, že se k ní přidal. A jak se mu musela obdi-20$

vovat pro jeho odvahu, s níž chtěl nocovat na hřbitově!

„Abys eště nastyd!“ namítla po chvíli, když spolu šli kus cesty skoro mlčky. „Je samá mlha a na zemi plno marastu.“

„I, já sem otužilej!“ usmál se znovu. „Naše řemeslo to tak nese, že člověk musí ve vodě chodit a nic si z toho nesmí dělat. Sme pořáde jen v pantoflích a nohy máme věčně umáčený, a spíme leckde v maštali v průvanu nebo ve stodole na studeným mlátě. No, a na vojně? Byl sem v manévrech vloni už hodně na podzim - přes řeku po pás ve vodě a pak jsme pod stanem tak venku spali.“

„Istě, to seš jak železnej!“ podivovala se Vojtěška.

„Pobejt do rána na krchově, to pro mě nic nejní. A je tam i komora nedaleko vašeho hrobu, můžu se chvilku do ní schovat, dyž mi bude zima.“

Vojtěška už nepochybovala o jeho statečnosti a otužilosti. Podívala se na něho vděčně a řekla pohnutě: „Ale kerak bych si zasloužila vod tebe tolika vobětavosti, dyť bych ti to nikdy nevoplatila.“

„Doví,“ usmál se významně a dodal velmi vřele: „Já to udělám pro tvýho tatínka a pro tvůj pokoj, abys byla klidná, že ste ho nepochovali živýho. A taky pro tebe, Vojtěško, protože tě mám rád.“

Otevřela široce oči a pak je sklopila, plna rozpaků a slastného uleknutí.

„Ty to nevíš, že tě mám rád?“ podivil se. „Já myslel, žes na to přišla hned po pouti a že mě máš taky trošku ráda. Či ne?“ Poslední pronesl posmutněle a hledal její oči, pod černým šátkem ukryté.

21$

„No, řekni,“ přimlouval jí, „máš mě taky ráda?“

Studená mlha na ně padala a prolézala je a nitro Vojtěščino bylo ještě všecko oboleno od kruté žalosti nad smrtí tatínkovou, teď se však nějak zaradovalo. Zvedla k Jarkovi oči plné záře a zašeptala:

„Taky…“

Třeba bylo ve statku u Peřinů plno smutku a ze všech koutů hleděla smrt, přece v nitru zarmoucené Vojtěšky hřál milý ohníček. Jarka ji má rád. To bylo, co jí činilo snesitelným hoře pro tatínka, jinak by snad byla onemocněla.

Maminka vynesla z tatínkovy postele slamník i peřiny, a ta zela takovou příšernou prázdnotou, že bylo úzko, jak jenom se do světnice vešlo, a plakala, kudy chodila, oči měla do ruda vyplakané a pořád ještě pro živitele bědovala.

Vojtěšku těšil jenom ten Jarka. Hned druhý den přišel černý jako havran do statku vymetat komíny a nedal se odbýt panímámou, že málo vařily, chleba že nepekly, že v komíně pranic nebude, že je škoda okenici otvírat a po síni špinit sazemi, že měly na pohřeb umyto a Vojtěšku že ještě bolí kolena od mytí.

„Ale, pajimámo, kdyby chytly saze, já bych to vodnes a neudělali by mě pak mistrem. Jen mě nechte, já dám pozor, abych vám tady nenadělal.“ A už si jednal Vojtěšku, aby mu donesla stoličku, že do komína poleze.

Zatím co otvíral okenici a ometal výklenek, aby se neprášilo, povídal děvčeti, jak včera na krchově bylo, že pořád nad hrobem pantátovým postával, ale

22$

že tam bylo ticho jako v pravém hrobě, že se nic ani nehnulo, že jistě pantáta dobře spal a že ani na hřbitově nevartoval, když tam místo něho byl on, Jarka.

Vojtěšce hned slzy tryskaly, ale byla ráda; tedy opravdu byl tatínek mrtev a neukřivdily mu, když ho do země uložily. Povídala Jarkovi, jak je u nich hrozně smutno a úzko, a také jak je ráda, že dnes přišel, že tu zrovna všecko oživlo.

Panímáma si něco rovnala ve světnici a oni stáli u otevřeného komína. Jarkovi se nahoru ani nechtělo, věděl, že je komín čistý, a tak bylo lépe s Vojtěškou postát a popovídat. Vypravoval jí, jak je u nich doma, co dělá maminka, co sestra Fanynka. Sliboval jí, že ten nejhorší stesk bude tak do měsíce, ale až venku pěkně zamrzne a napadne sníh, že bude veseleji, že celý kraj bude jinak vypadat a s ním i nálada se polepší. Ptal se, bude-li chodit na roráty, že on také na ně rád chodí a že by jí denně přicházel naproti až na půl cesty, kdyby se snad sama v polích za tmy bála. Slíbila, že bude chodit denně, že má roráty moc ráda a jakou radost jí působí sloupek. Jenže hned si vzpomněla, že jí ho loni přinesl tatínek, a už zase slzy se chystaly hrnout se jí z očí.

Jarka chvátal, aby ji z toho vyvedl, a sděloval jí, že ve Zvonařově se hraje divadlo, on že také účinkuje, a ptal se, půjde-li se podívat.

„My máme smutek,“ řekla smutně, „to já nemůžu, ani by se to neslušelo.“

„Tak já ti přinesu knížku, aby sis to alespoň přečtla, je to pěkný,“ nabídl se hned, „a čteš-li ráda,

23$

eště iný knížky, mám ich plno, já moc rád čtu, to je celá moje radost.“

„Moje taky,“ těšila se Vojtěška, „to já zapomenu na všecko.“

Bylo ujednáno, že přijde zítra odpoledne a přinese nějaké čtení.

Jarka potom vlezl do komína, aby slyšela panímáma, že tam trochu šťárá, a když odcházel, přitočil se k Vojtěšce a políbil ji letmo na červenou tvářičku. Lekla se a vykřikla, ale nehněvala se na něho opravdově. Hleděla za ním, jak si švarně šel s žebříčkem na rameni a s kartáči v kolo svinutými. Potom utíkala o překot k pumpě a horlivě se myla, aby maminka nic nepoznala.

Napadl sníh a přišel advent. U Peřinů začalo se topit ve světnici a pálit chvojí, jehož bylo každoročně z vlastního lesa ve stavení plno. Přivezla se ho vysoká fůra, aby se vchod do síně opletl a oklenul proti sněhové vánici. Měliť Peřinoví hlavní vchod do síně ze dvora, proti severu, a odjakživa tam válo a táhlo, až strach. Proto se udělala pokaždé chvojová bouda, a ta tomu bránila. Pak se vcházelo do bytu jako do zelené besídky a bylo to příjemné. Ta chvojová vůně pryskyřice přerazila všechno a jalovec na plotně upálený vykouřil všecky kouty. Ženské přestaly denně plakat, jen se modlily v sobotu růženec a v jiné dny Otčenáše za nebožtíka a rozsvěcovaly pod jeho fotografií každý pátek olejovou lampičku.

„Maminko, já budu chodit denně na roráty za tatínka, vobětuju mu to,“ povídala Vojtěška, když

24$

roráty začaly, a začervenala se při tom. Odprošovala v duchu tatínka, že to vše svádí na něj a zatím že jí mimo o jeho spasení jde také o vlastní radost ze setkání s Jarkou.

Jak je ten život divný, uvažovala při tom pomyšlení, nedávno smrt a bezměrný žal a teď zase nové doufání, těšení a touha po životě!

Panímáma byla s tím svolná.

„To by bylo dobře, toť víš, já se těžko utrhnu a pak, noha mě bolí, mám-li se plouhat sněhem a stát v kostele na studeným dláždění. Jenom esli se nebudeš bát.“

„Ale kde, maminko,“ usmála se Vojtěška, „však nepudu z Chaloupek sama.“

Cítila, že ji tlačí svědomí, že není hezké nepovědět matce o slibu Smetanově, že jí bude chodit naproti, ale nemohla se odhodlat. Tatínkovi by to byla pověděla, k tomu měla větší důvěru. Rozuměl jí, měl pro ni pochopení, nikdy se nevadil, ba poradil jí, bylo-li třeba. Udělala-li něco nemoudrého, měl pro ni omluvu, a slova povzbuzení, mrzelo-li ji to. Maminka však hubovala dlouho a nekonečně, a přišlo-li na to, vyplácela i hotovými. Vyčítala a nic se nezdržovala dceru zesměšnit a její chybu rozvést a zveličit. Proto se před ní Vojtěška ukrývala a raději zapřela a zatajila, co se stalo. I teď si nechala pro sebe svoje chudé a prostinké štěstí - bála se, aby nebylo znesnadněno vádou maminčinou.

A tak cupala na prvé roráty s malým tajemstvím v srdci. Měla po babičce kožíšek. Visel všecka léta na půdě, až včera si na něj Vojtěška vzpomněla a vzala si jej na sebe, aby zkusila, půjde-li to. Nu,

25$

byl hodně z módy, třicet let je doba, v níž se móda stokrát obrátí, ale Vojtěšce to nevadilo. Ona sice měla velmi ráda šaty po módě šité, ale však ho vezme jen na roráty a to je hezky časně, po tmě ji nikdo neuvidí. A Jarka? Nu, ten snad nebude příliš koukat na kožíšek.

Mimo několika děvčat a tetek šel i strýc Titěra, který na kruchtě zpíval, a s tím se Vojtěška svezla. Neměla ho právě v lásce, býval to starý rejpal a šťoura, který rád mluvil do všeho a proti všemu, ale když se právě tak sešli, cupala před ním. Vítr pofukoval trochu vlahý a byla obleva, mokrý sníh lepil se jí na válenky, takže musela každé chvíle oklepávat jednu o druhou, ale nezáblo to alespoň. Na hlavě měla maminčin černý vlňák a na rukou notné rukavice, v kapse kožíšku sloupek a sirky, v druhé kancionál, v němž byly vloženy všelijaké psané adventní písničky, co nebyly nikde tištěny, jako Proroctví je naplněno, Chvalme všichni Spasitele a Vesele zpívejme. Tuto poslední Vojtěška nerada zpívala a smlouvala teď se strýcem, aby řekl varhaníkovi, ať tu o tom „příští“ nehraje, že ji nemá ráda.

Šli do vršku od Chaloupek k Zvonařovu a Vojtěška vyšlapovala pořád stejně, strýc byl upachtěn a zavrčel na ni trochu mrzutě: „Co letíš jak švec na jarmark, dyť tam eště dojdem, troufám, že eště nezvonili.“

Ale Vojtěšce se nechtělo polevit. Potřebuje ona strejce Titěru? Jistě potká co chvíli jinšího průvodce, který jí snáze postačí. Tak ho předešla o hodný kus a jistě - zrovna v polou vršku potkala mužskou postavu.

26$

Slyšela ho dřív než viděla. Dával dobrýtro těm, co šli před ní, a ve Vojtěšce srdéčko poskočilo. Dostál v slibu - čeká. Měl postavený límec kožichu, a jak ji poznal po chůzi, poskočil jí v ústrety. Podali si ruce a on ji objal. Lekla se toho, ohlédla se na Titěru, ale ve tmě sotva poznávala jeho obrysy. On pak měl v kostele vždy okuláry, a proto se spoléhala, že na dálku nevidí a jistě že nic neviděl.

„Nemohl sem se dočkat, děvče drahý,“ povídal Jarka, když se k ní přidal, a jda po jejím boku, trochu se k ní přichyloval. Byl značně větší, Vojtěška nebyla velká a musela k němu nahoru vzhlížet. „Nemoh sem se těch prvních rorátů dočkat, přál sem si už před tejdnem, aby začaly.“

„Já sem se taky těšila, chodím na ně tak ráda, chci je vobětovat za tatínka. Budu chodit na každý.“

„Sláva,“ zaradoval se Jarka, „to mi dovolíš, abych ti chodil naproti pokaždý, viď?“

„A ty můžeš denně z domu ít a maminka se tě neptá?“ divila se. „Není jí divný, že deš vo tolik dřív, dyž eště ani nezvonili?“

„Já sem to řek mamince, že ti pudu naproti, a vona proti tomu nic nemá. Jenom to je hloupý, že deme někdy do některý vsi na několik dní a tak se třeba taky stane, že tu nebudu. Z Horních Lánek bych to nedokázal, abych šel večír dom a zase po rorátech zpátky.“

Když přišli na vršek, zvonili do kostela. Že byla obleva a vzduch nějak zhuštěný, slyšeli zřetelně, jako by stáli u samého kostela. Kovový hlas zvonu zněl daleko do kraje a ve vzduchu se jeho zvuk chvějivě rozcházel. Jinovatka tu a tam ze stromů

27$

u silnice opadávala a chrastěla, a za nimi se kroky strýce Titěry pádně rozléhaly. Tu byl sníh sfoukaný a štěrk ležel navrchu. Titěra pak měl boty tak okované, že působily hluk, jako by to nějací husaři zhurta našlapovali.

Ti dva byli veselí a smáli se tomu, smáli se rozednívajícímu se okolí, jak lesy na obzoru pomalu vyvstávaly a stromy kolem silnice stávaly se znatelnějšími. Když přišli ke kostelu, byl už osvětlen. Okny se linula červená záře voskových svící, a když vešli do zádi lodi, záplava světel téměř Vojtěšku oslepila. Velký lustr, složený ze samých sklíček, v nichž hrály duhové barvy, planul asi padesáti svíčkami, a u křížové cesty po stěnách také hořela světla. Na oltáři z každé strany svítilo pět svíček a ministranti měli po dlouhé svíčce ve svícnu.

Jenom se Titěra dostal k varhanám, už pan ředitel kůru zmáčkl klávesy a zazpíval slavnostní chorál „Ejhle, Hospodin přijde a všichni svatí jeho s ním…“ Lidé se přidali a zpívala i Vojtěška s Jarkou.

Bylo jim slavně a radostně, a když zpívali „Rosu dejte nebesa z hůry“, připadalo jim, že k nim už omlazující rajská rosa přišla.

Vojtěška se cítila úplně šťastna a modlíc se vroucně za tatínka, vzkazovala mu po Pánu Bohu: „Řekni mu, že jsem šťastna, pověz to mýmu tatínkovi, ať má taky radost.“

Denně tak cupala na roráty a denně blíž u Chaloupek potkávala Jarku, až už na ni čekával nad samou vesničkou. Že si toho lidé všímají a o tom už mluví, to ani nepozorovali. Jako všichni zamilovaní,

28$

i oni byli hluší a slepí, viděli jen sebe, zajímali se jen o sebe.

Jarka ji sice připravoval, že někdy nepřijde, bude-li vymetat někde daleko, ale nikdy nevynechal. Což to udělalo jeho mladým nohám, pustil-li se večer po práci ze vzdálené vsi domů a po rorátech zase zpět. Však měl zdravé nohy a pro lásku co člověk nepodstoupí?!

Zamiloval si Vojtěšku opravdově. Ač už poznal více děvčat, a když byl na vojně, všude o něj holky stály, přece se mu ještě žádná tak nezalíbila jako Vojtěška Peřinová. Byla taková něžná a milounká, měla těžké kaštanové copy a oválný obličej a postavy byla sličné, jako by ani nebyla ze selského stavu. Jemu se líbila, už když chodila do školy a on, výrostek, kominíkem se učil. Rád se na ni dívával; lahodily mu její modré oči se zelenavým nádechem a líbily se mu její červené rty. Teď byl všecek šťasten, že ho má ráda, že se jí zalíbil, že si ho zamilovala, a sliboval si, jak budou spolu šťastni. Vždyť kominická živnost je výnosná a on je už mistrem! Kdyby jim nebyl umřel otec, stáli by si velmi dobře, takto ovšem, že vše vedla jen maminka, léta odkázaná na ruce cizích dělníků, živořili. Nyní bude už jinak a on se těšil a sobě sliboval, že uživí nejen ženu a rodinu, ale i maminku a mladší sourozence. Ludvík bude u něho prvním dělníkem a Fanynku také vybaví.

Povídal to Vojtěšce a těšili se spolu, jak budou šťastni. Ona byla celá blažená. Slýchala od maminky, že muži jsou špatní, že rádi děvče využijí pro svou zálibu a rozkoš a potom opustí, že o svatbě

29$

málokterý mluví, a zatím ona kápla na takového dobrého, hodného a poctivého hocha.

Maminka ji kárala při každé nejmenší příležitosti: „Varuj se chlapců, žádnej nemyslí na nic plechýho, růženec se s tebou žádnej nebude modlit!“ A hle, Jarka sice se růženec nemodlí, ale zpívá s ní z jednoho kancionálu a nikdy si nic nedovolil.

Opravdu, byl hodný a Vojtěška blažená. V neděli čekával na ni také u kostela a jedno dvě slova spolu promluvili. Chtěl ji provázet také z kostela, ale to Vojtěška nechtěla. Nějak se ostýchala a bála maminky, jen toužila, aby o tom maminka dlouho nevěděla, že se mají s Jarkou rádi. Bálať se, že by o tom mnoho mluvila, že by ji kárala a napomínala. Proto se spokojovala jen tou cestou na roráty potmě a přála si, aby nebyly jen v adventě, ale tak alespoň až do velikonočních svátků.

Takhle roráty hnedle uběhly a byly tu Vánoce, prvé Vánoce bez tatínka, a na Peřinův statek zase padal smutek.

„Já bych chtěla, aby byl pořáde advent,“ povídala Vojtěška Jarkovi, když šli posledně na roráty a nějaká tíseň ji sevřela, „zdá se mi, že už nikdá mi nebude tak hezky,“ posteskla a zesmutněla.

Teď teprve ocenila panímáma Peřinová jak se patří svého pantátu. Nu, nemohu říci, že by si ho byla nevážila, ale přece nevěděla nikdy, jak zlé to ve skutečnosti bude, až oči zamhouří. Hospodářství bylo zanedbané už za pantáty, ale teď kvapem šlo vše od deseti k pěti. Hynulo vše. Nebylo možné stačit práci a platům; když byl zaplacen pohřeb a všec-30$

ky výdaje, nezbylo ve stavení hotového krejcaru.

Panímámě bylo úzko. A to bylo teprve o Vánocích; čeládka si dělala tchoře, všecko se na sýpce tenčilo a nebylo ještě Hromnic, kdy se říká: Na Hromnice půl píce. Jak to bude do jara a jak na jaře, jak bude s prací a platy? Teď nebyla práce celkem žádná, do pole se nejelo, jen tak kolem dobytka - pacholek dříví štípal, řezanku řezal, vodu nosil a přece bylo těžko stačit. Ženské valně neposlouchal, dělal si, co a jak chtěl, a málem poroučel sám. Panímámu z toho bolela hlava. Pro umučenou hodinu, jak tomu všemu dostojí a postačí, co si s tím počne? Bývala dobrou hospodyní, ale hlavní starost nesl pantáta, i když ležel na smrtelné posteli. Teď bylo vše vloženo na její bedra, a ta se pod celou tou tíhou ohýbala.

Přišel Nový rok a s ním plno platů. Hned ráno přišel exekutor ohlásit se, že je ve vsi a že nutno dávat císaři, co je císařovo. Pak se rozpomněla na úroky do městské záložny a plakala usedavě a bědovala, co že si počne, zvlášť když odpoledne od zastupitelstva pojišťovny přišel z města lístek s vyplněnými ciframi na pojistné; krov a stodola vzaty hezky vysoko, a proto i prémie byla velká. Panímáma si toho dříve valně nevšímala, jak to pantáta vedl a platil, a proto zůstala nad tím celá zkoprnělá. Plakala usedavě a prorokovala, že s takovou bude plakat celý rok.

Strýc Titěra, že byl zpěvákem a vodil procesí do Vydří, chodíval i o koledě do lepších domů koledovat a na Nový rok přát „šťastnýho a dlouhýho věku“. Přišel dnes i k Peřinům a panímámě zrovna

31$

vhod. Potřebovala si někomu postěžovat, potřebovala polamentovat, nu, a strýc Titěrů byl ochoten vždy vyslechnouti to a ono a posvědčit, ba i v nářku pomáhat.

A některým lidem to dělá dobře, oni nemohou žal nebo starost snášet sami a tiše. Takovou byla odjakživa panímáma Peřinová. Svěřený bol, poloviční bol, říká se, a věru, ona se ráda svěřovala. Pozvala proto zpěváka dál a dala se do naříkání, jak to nejčky chodí bez pantáty, že to není k vydržení. Slzy jako hrachy jí padaly a strýc Titěrů s účastí poslouchal.

„No, jakpak ne, jakpak ne,“ horlivě přisvědčoval, „takový hospodářství a bejt bez pána, kerak by to mohlo bejt inačí, to se ví, že vono to de bídně. Ale řekněme, pajimámo, dyť máte céru - holka je jak malina, no, řekněme, jak karafiát. Což abyste dala tento, řekněme, do hlasu, že ji chcete vdávat? Dyť, řekněme, můžete si vybrat.“

„I, už taky na to myslím,“ povzdychla panímáma. „To by bylo nejlepší, dyby byl mladej hospodář. Byla bych bez starostí, staral by se von za mě - ale je mi líto holky. Minulo jí sotva vosumnáct a už by měla lízt pod čepec, to je skoro…“

„E, co by,“ mínil Titěra, „dyť má stará byla eště mladší - bylo jí sedmnáct, a helejte, eště běhá jako, řekněme, kvíčedle, a co měla děcek. Dyby se tak našel, řekněme, pořádnej chasník s přínosem…“

Panímáma všecka ožila, toužila vřele zbavit se té starosti o velký dům, placení úroků a daní, hlídat pojistné, aby včas poslala splátku, a žít zas alespoň trochu bezstarostně jako za života zlatého pantáty.$

„No, já bych nebyla teda proti tomu,“ povídala po chvíli, „jen aby byl hodnej a pracovitej a - aby přines ňáký peníze.“

„Inu, řekněme, já taky trošku do těch svareb se deru, ale nikdá nic nedostanu za dohodění, leda vynadáno. To mně ale, řekněme, nezastraší, já bych chcel vaší Vojtěšce něco došikovat, něco, aby byla spokojena a vy taky. Šak vy byste byla uznalá…“ a strýc se mlsně pousmál.

„E, toť víte, strejdo,“ a panímáma se také trochu pousmála, „já bych se dala vidět, dyby se to povedlo.“

„A co by se to, řekněme, nepovedlo. Hůř co by ta mladá…“ významně zamžikal a rozhlížel se po světnici, není-li tam nikdo.

„Jako Vojtěška?“ divila se panímáma. „Co by říkala, já myslím, že nic. Řekla bych, že se vdá ráda, dostane-li muže jen trošku pohlednýho. Toť víte, je to mladý a hlídá taky na tu larvu pomíjející.“

„E, což vo to, což vo to,“ šklíbil se Titěra, „to voni dnešky všichni. A nepochlubila se vám holka, že mívá denně, řekněme, schůzku s kominíkem ze Zvonařova?“ Vítězně se podíval na panímámu a měl radost, že jí poví něco nového. „Jo, jo, chodil s ní denně na roráty a vodil si ji jako velebnou svátost. A to by bylo špatný, pajimámo, to by vám grunt nevydržel. Ani by tu hospodařit nechcel, kdepak kominík a víst takový hospodářství!“

Panímáma zneklidněla.

„Co… Vojtěška a kominík? Ten Smetanů, co z vojny dom přišel?“ To se jí nelíbilo a byla nad

33$

tím celá mrzutá. Také to Titěrovi hned řekla: „Kdepak Jarka Smetanů! Kam se hrabe - což si myslí, že bych mu céru dala? To nemůže bejt, to já musím holce hlavu narovnat.“

„To bude nejlepší, hnedky, řekněme, za tepla. Jen pěkně na ni zvostra, to by bylo pěkný, z takovýho domu céra a začínat si s kominíkem. A neposlechne-li vás, řekněme, pajimámo… Metla vyhání děti z pekla. Třeba po zlým a muší poslechnout.“

„I, to vona si dá říct po dobrým,“ panímáma spěchala s řečí, „kdopak by se dětí ptal, chcejí-li, nebo nechcejí-li. To my máme holku příkladně vychovanou.“

„Já si myslím, já si myslím. Bože, taková rodina…“ zkoušel Titěra lichotit, „řekněme, to něde děti neposlouchaj, ale u vás…“

„Tak jenom dyby byl brzy nasnadě inej ženich. Zámožnej, slušnej chasník, aby hospodářství rozuměl,“ zatoužila.

„I vo toho já se postarám, ten, řekněme, bude tu jak na šňůrce. Mám takovejch ženichů, řekněme, na fůru ve forotě. Já už mám takový štěstí, že se na mě každej vobrací. Já vím dycky vo dobrejch ženichách a nevěstách, nidá nemám ledajakej, řekněme, brak, jen samý panny poctivý a chasníky spořádaný.“

„No tak nám něco plechýho dohoďte, aby se to šikovalo. Aby byl zkrátka chasník k práci a měl ňákejch patnáct, vosmnáct tisíc, no, za to by mu náš statek stál.“

Titěra trochu zahvízdl, povytáhl obočí, ale nic se nepozastavil. Hned byl při tom, to že je sice moc

34$

slušný přínos, ale on že to obstará, že by tak nejlepší na ty věci byl ze Suchdola Luckých Anton, z největšího gruntu syn a ze spořádané rodiny, druhorozený.

„A byl by vopravdu na ženění?“ ptala se panímáma se zájmem a už teď cítila oddech, který by jí prsa uvolnil a hlavně ulehčil, kdyby se sem ten Anton brzy přistěhoval, peníze na zaplacení dluhů donesl a ujal se vlády v celém stavení.

„No, je na ženění jak steklej! A taky starej Luckej i mladej, co na rodným gruntě hospodaří, řekněme, by byli rádi, dyby se přiženil. Jak povídám, je to, řekněme, rodina moc dobrá, ale jak je tolik lidu ve stavení, pravidelně to dobrotu nedělává. Ale vo to nic, řekněme, voni se nehádají, to jen tak ze zvyku si to všicí myslejí, aby se už ten Anton někam přiženil, aby jich ve stavení ubylo.“

Panímáma byla jako namazaná. Honem šla do komory a donesla strejcovi kus vánočky a nalila mu hrnek kávy jako kalfas.

„Teda to ňák zašikujte,“ pobízela ho ještě, když odcházel, „aby třebas psali, nebo aby sem ten starej Luckej s tím synem přijeli. Dyť to můžou u nás vomrknout a uvidějí (digr v1), jak se jim to bude líbit.“

„I to aby se jim nelíbilo,“ zubil se Titěra nad hrnkem a povaloval sousta vánočky z koutku do koutku. Byl už bezzubý a jídlo mu šlo bídně, přesto však byl mlsný až pověstně a hrozně rád se dal někde uctít. Hlt kmínky byl mu nade vše, zvlášť byl-li zadarmo, ale spokojil se i soustem povidlí na kruchovce, nebylo-li nic lepšího. Calta teď hodně sládla, byly v ní hrozinky, a to bylo něco pro Titě-

35$

ru. Pochvaloval stále víc výstavný grunt a pěknou dceru panímáminu, ba líčil budoucí štěstí a blahobyt, až se panímámě sliny sbíhaly. Ani věřit tomu nemohla, že by zas bylo dobře jako bývalo za nebožtíka pantáty, který byl tak dobrý a laskavý. Ona si neuměla ani představit zlého muže, nikdy nezažila domácí vojny a myslela, že se o nich vypráví jenom tak, pro ukrácení chvíle.

„Jen hlídejte na to, aby holka nevedla nic s tím kominíkem. Starej Luckej je moc akorátní, a dyby se vo tom dozvěděl, bylo by to na závadu. Von bude chtít podlévá všeho pro Antona holku Zachovalou.“

Poseděl si strýc Titěrů notně u Peřinů. Bylo už tma, když klusal od statku vzhůru po návsi k své chaloupce.

„To zas bude kšeftíček,“ těšil se a mnul si zmrzlé žilnaté ruce, „už dávno nebylo nic takovýho.“

Panímáma měla toho všeho plnou hlavu a nešlo jí ven to nařčení, že by Vojtěška chodila se zvonařovským kominíkem. Mrzela se na dceru a odhodlala se ještě dnes večer důrazně s ní promluvit, jen aby známost v zárodku a na jeden ráz zpřetrhala a jí hlavu napravila.

S kominíkem - k smíchu, kam by to vedlo! Rozčilena a rozmrzelá nemeškala ani chvilku, otevřela honem dveře do kuchyně a zavolala: „Vojtěško, pojď sem honem, mám s tebou co mluvit,“ a zavřela dveře, když udivená dcera vešla, aby čeládka neslyšela, že si ji bere na paškál.

„Nejni to nic platný, Jarko, naše maminka nepovolí, ó, to neznáš naši maminku!“

36$

Srdcervoucně zněl hlas Vojtěščin při těch slovech a její zelenavě modré oči přetékaly slzami.

Chasník vedle ní byl plný bolesti i hněvu.

„A, co by, nedej se, postav si taky hlavu. Kerak tě může nutit do Luckýho ze Suchdola - dyť ho každej zná, jakej je, jaký je to celý plemeno. Jak bych tě mohl vidět jít s ním k oltáři?“ Jarka zvedl ruce a hlavu si jimi škubal a muchlal. „Já tě nemůžu voželet, nemůžu bejt bez tebe!“

„A přec musíš, Jarko, musíš to vydržet a přežít. Hůř bude se mnou, já si mám zvykat na takovýho lhostejnýho člověka!“

„Copak lhostejnýho,“ volal Jarka a smál se zuřivě, „dyby byl jen lhostejnej, zvykla bys a já - já bych si konečně pomyslil, že seš klidná a spokojená a taky bych se musel smířit, ale dyž si představím, jak budeš nešťastná a jak ti bude při takovým urputným člověku…“

Jarka vzlykal a zuřil, zuby skřípal. „U každý muziky se pere, doma s bratrem se bije a jeho ženě nadává, na vlastního tátu ruku zvedne. To nikdo nemůže říct, že nejni špatnej.“

„Taky už to mamince lidi povídali, ale nedá si říct. Strejc Titěrů to šikuje a ten jí všecko vymluví. Anton Luckejch je syn z velkýho domu, donese k nám prej čistejch dvacet tisíc, a to sou peníze. Celý Chaloupky takový peníze neviděly pohromadě, kerak by se ta naše maminka na to neshlídla. Že mně při tom srdce puká, to necítí. To dyby byl živ tatínek, ten by měl pro mě uznání, ale maminka…“

Vojtěška plakala bezútěšně a jen trochu smutné-

37$

ho štěstí cítila, když ji Jarka do náruče bral a na svých prsou tiskl.

„Já mu tě nedám, já na to nenechám dojít, aby si tě vod voltáře ved! Takovej hrubec, jakej bys měla s ním život? A nevíš, co se povídá, že chodil i loučínskýmu hajnýmu za ženou? Takovýho by ti přisuzovali, tobě, kerá seš nevinná a čistá jako sníh? Já pudu za vaší maminkou a povím jí to všecko a zrovna jí řeknu, že si tě chci vzít já!“

„Maminka na to nepřivolí, nikdá ti mne nedá, řekla mi to moc zřetelně a já jí věřím. Tatínek by se vobměkčil, ale maminka ne!“

„Jaká by to byla maminka? Tomu já nevěřím,“ hněvivě volal Jarka, „naše maminka by pro nás přinesla každou oběť, všecko by pro nás udělala, nic by jí nebylo zatěžko!“

„To je vaše maminka,“ mdle povídala Vojtěška, „ta má jen vás, ale naše maminka, ta má statek a ten je jí milejší než já. Víš,“ dodala rozumně, „já to uznávám, tatínek na ňom taky moc závisel, chtěl ho udržet za každou cenu, a tak maminka taky ho má na paměti a chce ho zachránit. S tebou, myslí si, že by se statek nevytrh, že ty bys nehospodařil, jen si hleděl řemesla…“

„Proč?“ divil se podrážděně, „dyť bych vostával u vás a naše řemeslo je výnosný. Zisk bych všecek dával do hospodářství a taky bych váš grunt vysekal, to bys viděla, jak bysme si za pár roků stáli!“

„Bože, Bože, dybys chtěl naši maminku vosvítit,“ a Vojtěška spínala ruce, „to bych byla šťastná.“

„Máš mě tak ráda, abys pro mě něco vytrpěla, abys ňákej čas vzdorovala a doma snášela třebas i peklo?“

38$

Bral jí hlavičku do rukou a hleděl dívce do uslzených očí.

„Esli mám, Jarko? Dyť si mi zbyl sám jedinej, kerej mi rozumí a vo mý štěstí se stará.“

„Vypravím se k vám, pudu prosit tu vaši pajimámu, dyť by musela mít srdce kamenný, aby nás nevyslyšela a nechtěla tvý štěstí.“

„Dyby byl tatínek vostal a věděl, že ty za mnou chodíš, jistě by to byl ňák zavonačil, abychme mohli bejt šťastní,“ vzdychala Vojtěška, „ale esli se nám povede maminku vobměkčit, to já nevím.“

„Přídu k vám v neděli,“ slíbil Jarka, „umeju se pořádně, abych nebyl černej, a budu tak tu vaši pajimámu prosit, až si dá říct.“

Stáli spolu za vsí na kopečku, odkud bylo vidět na Chaloupky i Zvonařov. Letošní zima byla nějaká nestálá, málo mrzlo, i dnes byla obleva. Vlahý vítr pofukoval, z větví stromů kapalo a bobulky na jeřábech, kde je kvíčaly ještě neozobaly, temně se rděly.

„Nechce se mi jít vod tebe,“ povídal Jarka, když Vojtěška řekla, že musí domů, aby ji maminka nepohřešila. „Dokáď tě držím za ruku, vím, že tě mám, ale jak mi vodejdeš, bojím se pořáde, že mi tě vemou.“

„Dyby tak bylo možný tatínka vzbudit,“ řekla plačíc, „bylo by nám jistě dobře, jemu na ničom tak nezáleželo jako na mým štěstí.“

Rozcházeli se nějak smutně. Jarka šel s hlavou sklopenou a Vojtěška utíkala k domovu bojácně a kvapně. Bála se maminky a vyčítala si, že je hrozně nestatečná, že se bojí utrpení, které láska od ní

39$

žádá, že nemá odvahy ani síly. Byla tomu tak naučena od dětství. Tatínka bezmezné ctila a milovala, poslouchala ho na slovo a varovala se vždy jen slovem ho zarmoutit, protože byl příliš dobrý a měkký. Nikdy ji nekáral zlým slovem, vždy jen mírně a pohledem. Zbožňovala ho, byl jí posvátný. Maminku ovšem také měla ráda, také ji poslouchala, ale z jiného důvodu - bála se jí. Maminka se uměla nekonečně vadit a také i vyplácet, měla stále uvázanou metlu, a nebýt ochrany tatínkovy, byla by jí Vojtěška často okusila. Sama pak byla povahy trochu bojácné, hrdinkou rozhodně nebyla.

Dnes si to vyčítala. To Stázka Vackova byla jiná! Také nechtěli, aby si vzala svého Frantíka, ale neubránili jí, prosadila svou, byť byla doma nejednou bita. Vojtěška se bála vády a křiku a byla ochotna mnoho obětovat, jen aby tomu obojímu zabránila.

S tlukoucím srdcem čekala na neděli, přijde-li Jarka, a brzy toužila, aby přišel, a pak zase, aby nechodil. V sobotu pekla maminka koláče a záhadně se při tom usmívala. Když se Vojtěška ptala, proč peče buchty, když ještě není konec masopustu, povídala, že se může všelicos stát, což kdyby sem zítra přišli nějací hosté.

Vojtěška zůstala jako omráčená. Což by maminka tušila, koho ona čeká, a chtěla by ho uctít? Bože, aby tak maminka obrátila!

Srdce tlouklo Vojtěšce celou sobotu jako zvon, všecka byla rozčilena. Přeochotně pomáhala mamince s koláčky a tváře jí jen hořely.

V neděli nešla maminka ani do kostela, a když

40$

chtěla jít Vojtěška sama, nedala jí.

„Poslouchej, holka, vostaň doma,“ povídala rozhodně. „Já sice chci, abychme chodily pilně na mši svatou a na kázání, ale dneska to bejt nemůže. Jak sem ti včera nakousla, přídou hosti a tak je třeba, aby bylo všecko uklidíno a v pořádku.“

„Kdo přídě, maminko,“ sepjala Vojtěška ruce na prsou a cítila, jak jí nohy trnou, „a jak to víte?“

„Vzkázali po strejcovi Titěrovým ze Suchdola Luckovi, starej s mladým, přídou na námluvy. Tak víš snad, co máš dělat?“ přísně se panímáma podívala na dceru, když té ruce klesly a rty jí zbledly jako plátno. „Nechci vidět žádný ztrápený ksichty. Je to tatínkova vůle, aby se sem hospodář přiženil takovej, kerej by dones slušný peníze. A takovýho sem ti našla, musíš teda poslechnout.“

Vojtěšce klesla kolena. Zhroutila se před panímámou na zem a rukama zalomila.

„Maminko, prosím vás, pro Boha vás prosím, já toho Luckýho nechci! Je to lump, práč a holkař, každej to říká!“

„E, co lidi říkají,“ utrhla se panímáma, „na to nemůže žádnej nic dát. Esli je trochu lehkej, to nejni eště to nejhorší, je to svobodnej člověk a ten je každej ňákej. Náš tatínek, dej mu Pánbu radost věčnou, taky prej si za svobodna rád zaflámoval, a heleď, jakej to byl člověk! A že rád kouká po holkách? To už bude tvá věc, aby sis ho udržela, no, a budem tu dvě, to by bylo zlý, abychme ho tomu nevodnaučily. Ale pomysli si, že má tolik peněz, kerý sem donese! To si pomůžeme - statek zvelebíme, dluhy zaplatíme, to bude inej život!“

41$

Panímáma se rozplývala ve sladkých nadějích a Vojtěška v slzách.

„Já mám ráda jenom Jarku,“ dovolila si zoufale vyslovit, ale panímáma se rozhněvala, div ji neudeřila.

„Kominíka! Dyť by se nám celý Chaloupky i s vokolím vysmály, že se k nám na takovej grunt přiženil kominík! Ten ať si vostane na svej živnosti, ať si veme holku inou - fabričku ňákou nebo švadlenu, ale nechá na pokoji céru z největšího gruntu! Řekni mu to a ty poslouchej, jak ti poroučím. Já to nedovolím, abys s kominíkem mluvila, a ty mě poslouchat budeš eště dlouho! Vostatně, tatínek by se v hrobě musel vobrátit.“

Vojtěška byla bezradná a zničená. Co dělat, jak maminku obměkčit? Tak vzdorovat neuměla, aby řekla, že odejde z domu, že si prosadí, jak a co bude chtít. Byla dobře a přísně vychována, cítila hned, že se podvolí a poslechne, byť jí i srdce mělo puknout.

A aby to bylo celé, přišel na ni i poručník Zoupena a kázal jí hodinu o poslušnosti dětí k rodičům a o trestech pro děti neposlušné a nezdárné. Držel prst vzhůru a se svislým zamodralým rtem připomínal jí slova přikázání: „Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi!“

„Ale já nechci, kmotříčku, bejt dlouho živa,“ zoufale pronesla Vojtěška rouhavá slova, „a kór už ne s ňákým Antonem, kterýho mi cpete, dyž ho nechci!“

,Jak nebude chtít, víte, co dělat, kmotřičko,“ rozhodl Zoupena a snad jen na oko jí poradil: „Vemte

42$

žílu a vyperte holku ze stavení, ať si de třeba s kominíkem - ale mateřský požehnání jí nedávejte!“

To Vojtěšku zaleklo. Ne, s kletbou matčinou nechtěla jít do života. Byla bojácná a věřila, že by to maminka dovedla udělat.

Mlčela už proto. Vzlykajíc, utekla do komory, a tak vyčkávala ženicha.

A Luckých přijeli. Starý se synem, na pérové bryčce, s párem ryzáků.

Chaloupky byly vzhůru, kdekdo vybíhal a povídal si: „Hele, k Peřinům jedou ženiši.“ A všelijak rokovali. Jedni jí to schvalovali, druzí, znající ženicha, haněli.

Celá ves už to věděla, že za Vojtěškou trochu chodí kominík Smetana ze Zvonařova, a když se tu z čista jasna v Chaloupkách objevil, hnedle ho někteří zajali a do hospody zavedli, aby ho těšili a povzbuzovali. Jarka zůstal velmi polekán a rozrušen, když zaslechl, že právě jel k Peřinům ženich. On tam zrovna šel, aby s panímámou promluvil, pěkně ji poprosil, aby mu dala jeho milé děvče za ženu, že netouží po Peřinově gruntu, jen po Vojtěšce, ale že bude na něm řádně hospodařit, budou-li chtít, aby se tam přiženil. A zatím, Bože, taková novina! Zůstal rozpačitý a bezradný, nevěděl, má-li tam jít nebo se vrátit. V prvé chvíli byl rozhodnut jít tam a bohatého ženicha ze sedla vyrazit, rvát se s ním o přízeň panímáminu a milovaného děvčete, ale všichni mu rozmlouvali, ať se umoudří a dnes počká, že však se dozví co nejdříve, jak to tam

43$

dopadlo, a pak že může jednat. Jarka byl v prvé chvíli neschopen rozumného uvažování, ale pak to přece uznal a řekl si, že maminka mu dobře radívá, tvrdíc, že hněv je špatným rádcem.

Pobyl proto chvíli v hospodě, a když poznal, že mu pivo nápadně rychle stoupá do hlavy a že se jeho rozčilení stupňuje, pustil se zpět ke Zvonařovu. Bylo mu do pláče a nemohl se dočkat, až zase bude u své maminky. Byla mu vždy rádkyní a on jí oporou, žili spolu v lásce. Ale zas nevěděl, jak mamince poví, že nepochodil. Ona ho tak slavnostně vyprovázela, křížek mu dělala na čele a on teď musí přijít se smutnou.

Byl poprašek čerstvého sněhu, když šel od Chaloupek vzhůru ke Zvonařovu. Dnes pěkně mrzlo, a jak šel březovým hájkem podle silnice, celovala ho zimní samota spícího lesa. U cesty keříky vřesu byly posněženy jako miniaturní vánoční stromečky a nebe bylo bílé, jako by na něm nebylo ani kousíček modře. Jarkovi padala do duše tesknota a byl by si tak rád zazpíval: „Čím srdce, čím jsi zhřešilo…“

Zatím u Peřinů byla bohatá svačina. Panímáma napekla božích milostí a koblih, i jemných koláčků; vonělo to celým stavením.

Oba Lučtí seděli za stolem a panímáma se jen usmívala. Mluvilo se zpočátku o hospodářství, o kravách, jak se komu letos otelily, jak se odstavovala telata, kolik platila prasátka. Starého Luckého to náramně zajímalo, byl i zvědav na Peřinovu svini, o níž panímáma chlubně povídala, že to je svině ze

44$

všech sviní nejlepší. Mladý nebyl tak právě nadšen tím hovorem, doma se toho naposlouchal dost, nebylo mu to vzácné, více byl zvědav na Vojtěšku, která pořád ještě byla schovaná. Děvečka donesla pivo a panímáma pobízela. Hosté se nedali pobízet a nalévali si, aby panímámě udělali radost. Konečně se starý odhodlal, trochu odkašlal a začal, že jako nepřišli jen popít a pobesedovat, ale že mají důležitější věci na srdci, že chtějí panímámu snažně a uctivě prosit, aby jim dala svoji dceru nejmilejší za manželku a aby byla svolná k tomu, aby se směl tuhle Anton sem přiženit.

Panímáma, jak už to káže dobrý mrav, poplakala si při tom, ale ve skutečnosti vzpomínala, jak by nejlépe pověděla, co si myslí. Nechtěla, aby mysleli, že je bůhvíjak ráda, že o její dceru zavadili, ale také je nechtěla zapudit.

Jala se tedy Vojtěšku vychvalovat, jak se o ní mluví to nejlepší, což bylo pravda, a kde se jí pravdy nedostávalo, nekladla si trochu přehánění za hřích. Lučtí byli chválou uneseni a starý přidával o překot tisíce, které syn k Peřinům přinese.

Panímámě se až sliny sbíhaly. Zaplať Pán Bůh, bude po bídě, po starosti, to si oddechne!

Když byla ruka v rukávě, šli pro Vojtěšku a panímáma jí bez okolků pověděla, že je tohle její budoucí pantáta a že se má ode dneška k němu tak chovat.

Antonínovi se náramně líbila, mohl na ní oči nechat a jen to mu nešlo na rozum, že je Vojtěška smutná a málomluvná. Starý také naznal, to že je vidět pravou a poctivou nevěstu, která pláče před

45$

svatbou, ba, to že je moc dobré, která o svatbě a před ní se směje, ta že pravidelně po ní musí nahradit pláčem, co zameškala.

„Ó, Bože,“ trpce se usmála Vojtěška, „to já teda asi budu moc šťastná!“ Panímáma káravě i výhružně se na ni podívala, ale Lučtí zase nechápali.

„Těm by se to muselo podat po lopatě,“ hořce si řekla Vojtěška, „oni narážkám nerozumějí.“

Dlouho seděli u stolu a pak šla panímáma, aby hosty pobídla po hospodářství, že si mohou prohlédnout stavení, stáje, stodolu, záhumenici a ta bližší pole, nebo chtějí-li, že by byla při tom, jít s nimi až do „bezkoutí“ a na „můstek“. Hosté nechtěli, hlavně mladý tu chtěl zůstat a poznamenal, když se vraceli do stavení, že má hroznou žízeň, ta pečeně že byla náramně slaná. Panímáma odbíhala pořád a posílala pro pivo, jen to ji mrzelo, že je Vojtěška jako bez života, že je zamlklá, a zavolala si ji proto do kuchyně. Byla nad ní rozmrzelá a řekla jí důrazně: „Nebuď jak morous! Toť aby z tebe každý slovo kopáčem tahal.“

„Maminko, prosím vás,“ zahořekovala Vojtěška, „nenuťte mě, já s ním nebudu. Mně se nelíbí, je takovej ňákej hruběj, smilujte se nade mnou.“

„Drž hubu,“ osopila se panímáma jen trochu přitlumeně, „sice ti nabřinkám a svážu ti ranec, abys šla.“

Vojtěška už mlčela. Rty se jí sice třásly, ale zkoušela tvářit se vlídně. Jak jí však v duši bylo, nikdo nepochopí. Toužila jen, aby už byli pryč, aby mohla zalézt do své komůrky a vyplakat se dosyta.

Taková to byla smutná nevěsta.

46$

A už teprve byla smutná, když došlo k svatbě a ona pod věncem stála u oltáře. Měla tmavomodré šaty, pěkně ušité, které se zdály panímámě nejvhodnější. „Sou tmavý,“ povídala, „a ty máš eště smutek po tatínkovi.“

„A po sobě - po svým štěstí,“ byla by ráda Vojtěška dodala.

Lidé však se dívali a povídali si: „Co to tej Peřince napadlo, dát holce modrý šaty - dyť to znamená modříce.“ A druzí dodávali: „To je istý, že ji bude Luckej mlátit, to je prej známý suchdolský plemeno.“

Také Jarka byl v kostele, stál za sloupem v pozadí a srdce mu usedalo. Něco ho nutilo, aby skokem se vrhl k oltáři mezi ten párek svatební a odrazil Luckého od svého děvčete.

V předvečer svatby se ještě naposled sešli a přesmutně se spolu loučili.

„Nechoď k nám nikdá vymetat,“ s pláčem ho prosila Vojtěška, „pošli dycky tovaryše, nemohla bych se zdržet, musela bych plakat, musela bych tě vyprovázet, a to by byl hřích.“

Měli se tak rádi, a přece se museli rozejít. Pro maminčinu umíněnost a pro rodný statek, v němž byla Vojtěška poslední ratolestí.

Bolest a bolest!

Jarkovi se zdálo, že je jí plný kostel a plné ovzduší. Choulil se do kabátu zimomřivě a z toho zas cítil, jak ho rozráží horko a skličuje nevolnost bezmála tělesná. Jako by se o něj mdloba pokoušela, když Vojtěška tiše a tak zřejmě neochotně vyslovila osudné ano.

47$

Kněz jím vázal ruce a Jarka nenávistně zíral krví podlitýma očima na ženicha. Jaké měl veliké a neforemné tlapy a jakou hranatou, ježatou hlavu! Ač lidé říkali, že mladý Lucký je dosti hezký, zdál se Jarkovi nejohyzdnějším chlapem.

Varhany pak zahrály a svatebčané posedali do lavic.

Jak se Vojtěška obrátila, viděl jí do tváře, jaká je přepadlá a zhublá. Matný pohled vrhla do lodi kostela. Nerozeznávala nikoho, neviděla Jarku, ale on věděl, že ten ztrhaný pohled patřil jemu. Bolest ho projela znovu jako dvojostrý meč - soucit, žal a trpkost, křivda, vztek a žárlivost, nevím, jak se jmenuje všecka ta lidská trýzeň, jež prýští z nitra a ze srdce, to vše ovládalo Jarku, na nohy se mu věšelo olovem, na prsa padalo metrákovými tíhami.

Přiskočit a zardousit ženicha! To vše bylo ale jen myšlením - stál s rukama skleslýma podél těla a třeba nevnímal, přece poslouchal svatební melodii.

Svíčky na oltáři plápolaly a tetky v lavicích si šeptaly: „Svíčky plajou nepokojně, taky tak budou ti dva žít, samej nepokoj.“

Jen panímáma Peřinová se těšila, že si všecko poplatí, že jí bude lépe, že bude mít po starosti.

Vojtěška byla dlouho bez slz a bez modlitby. Tupě zírala na své ruce na lavici sepjaté, ale konečně přišly slzy a ty jí ulehčily. Opřela se o lavici a dala se do pláče. Plakala celou mši, ani hlavu nezvedla, a když měla jít s ženichem k požehnání, musely ji družičky dvakrát loktem pobídnout.

Panímámu nemrzelo, že Vojtěška pláče. „To je

48$

dobrý znamení,“ těšila se, „a lidi to dobře říkají.“ Věděla, že uplakaná nevěsta je velmi zajímavá.

Modlila se vroucně a nábožně za štěstí mladého párku a byla jista, že by se před manželem dobře omluvila z toho, že Vojtěšku přinutila. Však to myslela dobře a jistě holka uzná, až zmoudří, že to bylo vše k jejímu blahu. Udrží statek, zvelebí ho a bude žít bez starosti. Že si ho nerada bere? Inu, taliových případů je, a přece je to přečasto pak spokojené manželství.

Svatba šla z kostela a družba výskal jako posedlý. Kluci, co kolem zevlovali, mu pomáhali. Červené šátky vlály na hlavách koní, myrta se zelenala. Ale v duších Vojtěšky a Jaroslava bylo všecko mrazem spáleno, byl tam jen žal a žal.

„To je ti už nejčky málo platný, pořáde brečet potají a trápit se. Co je svázaný, žádnej nerozváže, a je to jedenkrát tvůj muž. Na gruntě sme ho dali do polovičky, tak už sem patří. Za pár neděl mu zvykneš a za rok už ti to ani nepříde,“ tak domlouvala panímáma Vojtěšce, když ji za několik dní po svatbě našla ve stodole plačící.

„To se vám řekne,“ povídala Vojtěška s pláčem, „ale mně puká srdce, dyž si jen vzpomenu. Anton je takovej krobskej člověk a Jarka byl…“

„Mlčíš! Ani to méno nevyslovuj! A dyť Anton nejni žádnej krobeš, že to ráznějc řekne, no, to už má nědo tak v nátuře, a že se v neděli trošku napil - dyť na to má.“

,Já nemůžu napitýho člověka ani cítit. Víte, jakej byl tatínek, nidá sme ho takovýho neviděly, a proto

49$

si nemůžu představit, jak by mi bylo, kdyby to mělo bejt často.“

„To musí bejt tvá starost, aby to nebylo. Musíš mu bejt ve všom po vůli, bejt veselá, aby se mu doma líbilo,“ napomínala ji matka, „smát se s ním.“

„Smát se,“ Vojtěška trpce řekla, „dyž je mi pořád jen do pláče.“

„Uvařit mu, jak se patří.“

„Dyť ani neumím,“ zlostně vyjela Vojtěška. „Nenechala ste mě nic naučit, vdávala ste mě horempádem, je mi teprve vosumnáct let…“

„Taky sem byla mladá a vdávala sem se, no a vydržela sem všecko. Nevídáno, snad sem se tě měla ptát?“

Vojtěščiny oči nyly. Oh, ta maminka! Nemá pro ni pochopení, neví, že Vojtěščina duše usedá bolestí jenom proto, že se musela s Jarkou rozejít a vzdát se člověku cizímu, neznámému, lhostejnému.

Antonín se jí nelíbil ani trochu, byl hrubý a neotesaný. Ošklivý nebyl, měl kulatý obličej a postava jeho byla urostlá, měl však hrubý hlas a drsné chování. Vojtěška se mu podle všeho líbila, neboť byla hezká a jemná, ale neuměl jí to nikterak naznačit, neuměl na ni pěkně promluvit a o nějaké šetrnosti k ní nebylo ani potuchy. A nečinil si újmy v ničem. Jedl, co hrdlo ráčilo, a hned prvou neděli se po svém zvyku silně opil.

Vojtěška s hnusem od něho prchla, ale nebylo jí to nic platné.

Jaký div, že Vojtěška krvavě plakala pro Jarku. Ten by byl jiný, ó, tak zcela jiný, jemný, šetrný k ní, s ním by byl život zcela jiný.$

Ale Vojtěška byla dobře vychována přísnou maminkou a od otce měla zásady, věděla, že musí být věrná, a proto oplakávala svůj mladičký sen tak bolně. Po každodenním prolití nastřádaných slz se jí ulehčovalo a slibovala si, že bude dobrou ženou a že bude tedy plnit veškeré své povinnosti, když se to už změnit nedá, ale proti mamince v ní zůstala trpkost, jíž se nezbavila.

Ta maminka, ta maminka!

S Antonem to celý týden ušlo. Pracoval dosti, ovšem teď v zimě v hospodářství práce nebylo, až v létě nastane shon, ale obstaral a udělal všelicos.

Panímáma si libovala, že to bude rozhodně lepší. Řezanka a nošení vody bylo vykonáno velmi snadně, také dříví ženské už neštípaly. Ale běda, jak přišla neděle! Marně ho vyzývala Vojtěška, aby s ní šel do polí na procházku, marně panímáma pobízela, aby poseděl ve světnici, že uvaří třeba trochu čaje, hospodář zavrčel něco nevlídného a nezdvořilého a šel sám do Zvonařova k Drabařům. Vojtěška osaměla a zamyšleně chodila domem. Ač si nestěžovala, maminka viděla zas její smutek a hned sama začínala, že na tom není nic zlého, zajde-li si v neděli do hospody na jeden nebo dva džbánky, že si je za to celotýdenní dření zaslouží. A pustila se do Vojtěšky, že se nemá koukat, jako by chtěla vypálit rybník, ale že má být vlídná a jít třeba s ním. Vojtěška se zhrozila. „Ne, to na mně nechtějte, mezi lidi s ním nepudu,“ odpírala, „po hospodách s ním chodit, to ne!“

A zase přišel Antonín opilý, že sotva vylezl na schůdek u síně.

51$

Vojtěška se děsila a panímámu to zamrzelo, ale nechtěla se tomu poddat. Pustila se do dcery, aby nedělala takový obličej, aby s ním mluvila jakoby nic, a až vystřízliví, že mu teprve mohou domluvit. Vojtěška byla velmi smutná. On byl sice v opilosti velmi veselý, ale čím více dělal vtipy a více mluvil, tím byl Vojtěšce protivnější.

Panímáma ji pořád povzbuzovala, ba, pořád jí dodávala mysli, třebaže ani jí nebylo dobře. Mělať uvnitř nitra nepříjemné, nemilé pocity. Hle, chtěla tomu sama - Bůh milý ví, bylo-li to k dobrému. Šla na hřbitov a mnoho, mnoho toho pantátovi napovídala, ujišťujíc ho, že to myslila s Vojtěškou dobře a že to snad také dobré bude.

Ale nebylo, marně se panímáma chlácholila. Mezi mladými lidmi chybělo něco, co by je blažilo - byla to láska.

Antonín lásce rozuměl jinak a Vojtěška také jinak. Ona chtěla, aby byl doma s ní, jako tatínek býval, a možná, kdyby s ní byl uměl zacházet, že by k němu byla přilnula, vždyť byla mladá a toužila po opoře, s níž by celý život pevně stála. Kdyby se jí byl za takovou nabídl, snad by byla i ona se pokusila o nějakou vroucnost. Anton však o to nestál, jemu se žilo zcela pohodlně tak, jak se naučil. Žil rád, ale i životu jinak rozuměl. Doma pracoval sice pilně, ale jen dokud ho to neomrzelo. Nemohl se dočkat neděle, aby si vyšel, to ho bavilo lépe než vše ostatní. Lidé si toho brzy všimli a tak také brzy přišel někdo ze Suchdola a vypravoval v Chaloupkách, jak jsou Luckých rádi, že syna přiženili na takový grunt, že už kolikrát mu holku

52$

šikovali, ale nikdy se to nepovedlo, protože ho tam každý znal, jaký je on lehkomyslný mazavka.

„Luckovi sou všici takoví. Starej pije a ten ženatej doma taky. Všici se rádi nachmelejí, a že si tak dobře stojejí, to je zásluha jen pajimámy Luckový, že to drží a že tak dobře hospodaří.“

Tak povídali a zajímali se, více snad ze zvědavosti než z vřelé sympatie, jak to bude u Peřinů dál dopadat.

„Šak Peřinka krotne, jen se kouknite, jak klopí hlavu, dyž de do kostela,“ říkaly sousedky, „spadnul jí hřebínek. Vona musela céru vdávat tak brzy a za cizího člověka, dyť naši domácí hoši by taky vo ní stáli. Anebo ten kominík, šak nejni nic špatnýho.“

A opravdu, panímáma začala brzy cítit, že si na své moudrosti zakládala až přespříliš a že snad pochybila. Antonín se nelepšil, naopak. Co dělal dobrotu za těch pár týdnů po svatbě, teď si to chtěl vynahradit. Že nebylo v hospodářství mnoho práce, utíkal i ve dne do hospody, našel i chaloupeckou hospodu a zalíbilo se mu v ní. Někdy tam byl někdo na řeč, někdy také ne, ale jemu se u studeného piva dobře sedělo vždycky.

„Musíš pro něj chodit,“ kázala panímáma Vojtěšce, když ho marně k večeři čekaly. „Nevídáno, musíš se zapřít, dyť iný ženský taky pro muže chodějí.“

„Pro něj do hospody?“ polekala se Vojtěška. „Maminko, to radši udělám nevím co než takovou vostudu.“

A tak zůstal Antonín v hospodě do svítání. S ran—

53$

ním úsvitem ho vedli dva muži do Peřinová statku. Sotva šel, nohy se mu pletly a sotva přišel, měl chuť do hádky. Začínal ji z tolika konců, ale Vojtěška mu neodmlouvala a on by se byl tak rád hodně vyhádal. Seděla jako sklácená na okraji postele a zděšeně se uhýbala, kdykoliv se k ní blížil - ó, jaký měla k němu odpor!

Vystihl to a jal se rámusit. Lidé se zastavovali před okny a poslouchali, a pak vykládali po vsi, jak to u Peřinů vypadá a začíná.

Panímáma byla mrzutá a dávala dceři vinu, že s mužem neumí zacházet. Před lidmi ho omlouvala, že je to mladý člověk, dosud nevybouřený, že každý si musí odbýt své a žena že každého bouřliváka může napravit. Však ona že ručí za svou dceru, že ta ho také předělá.

„Ano, předělá,“ smáli se lidé, „to by ho byli předělali hned doma, kdyby se byl dal.“

Povídalo se hodně o Peřinových až i ve Zvonařově, a tak i mladý kominík se všechno dozvěděl. Lidé se trochu uštěpačně usmívali, protože přáli Peřince její zklamání, avšak Jarka se velmi zarmoutil. Byl by nejraději běžel Vojtěšku potěšit, ale vzpomněl včas, že je už vdaná, že patří jinému, a z toho prýštila jemu krutá bolest, jež ho zaplavila. Ó Bože, jak měl to děvče rád, a nedopřáli mu ji! Byl by ji obšťastnil, byl by s ní něžně zacházel, ale panímáma mu ji nepřála. Nenávist vůči selce ho ovládala. Jaká to je matka, že takhle dceři radila?

„Inu, myslela to snad dobře,“ omlouvala ji jeho matka, „poručme to Pánu Bohu, na světě je tolik děvčat, i pro tebe roste nějaká, která si tě ráda vezme.“

54$

Ale Jarka neměl pokoje, byl jist, že na Vojtěšku nikdy nezapomene, a toužil žhavě vidět ji alespoň. Často teď zase vymetali v Chaloupkách a Jarka pokaždé toužebně hleděl na Peřinův grunt. Podle prosby Vojtěščiny posílal vymetat k nim tovaryše, sám postával leckde venku a neodvažoval se vejít. Kdo mu ručí za to, že by se ovládl, až by jí stanul tváří v tvář, až by se setkali? Mohli by před ostatními domácími klidně na sebe hledět? Nezamlžily by se jim oči spíš, než by ten prvý dojem přemohli? Nezatřásla by se jim ústa, než by lhostejná slova promluvili? Ne, nesměl tam vejít; bylo mu jako prarodičům v ráji, z něhož byli vyhnáni.

I on ztratil svůj ráj a nemohl zapomenout. Maminka by byla ráda viděla, kdyby se oženil, ale on neměl na nic takového ani pomyšlení. Jak by mohl k sobě vinout jinou než Vojtěšku, kterou měl tolik rád? A když si uvědomoval, že je provdána a že je nešťastná, bylo mu bolno a velmi smutno.

Vojtěška ho několikrát viděla obcházet kolem a měla co dělat, aby se ubránila touze vyjít ven a zavolat na něho. Oh, jak toužila promluvit s ním jen několik slov, postěžovat si, potěšit se! Ale byla ctnostná a byla by si kladla za hřích proti manželské věrnosti, kdyby s ním promluvila. Věřila ve všudypřítomnost Boží a bála se, že by v jejím nitru přečetl všechny city, co jich tam bylo. A ona nechtěla být špatnou.

Antonín však žil bezstarostně a staral se jen, aby měl každou neděli dosti peněz na pivo a do karet. Jaký div, že v domácnosti nezbývalo a ženské to počínaly pociťovat. Panímáma věšela hlavu.

55$

Už v první době to vše připadalo Vojtěšce hrozné, a což teprve po čase, když se stával Antonín pořád horším a když dny plynuly tak bídně a pomalu, když byl jeden den jako druhý, když nebyla žádná změna a žádná radost. V přírodě sice zavládlo jaro, vrátily se vlaštovice, zazelenala se luka, rozkvetlo na nich plno bílých kopretin, ale v mladé domácnosti bylo pořád stejně jako ve dnech mlhavých. Anton byl stejně hrubý, ba stále hrubší, čím více u Peřinů zdomácňoval, a neostýchal se pravé své povaze popustit uzdu. Po celé dny klel, dobytku nadával a trýznil ho surově, nešlo-li vše podle něho. Čeládka se ho bála a ženské taky. Panímáma už ho přestala chválit a omlouvat, od té doby, co po prohře slušné sumy peněz se s ním povadila. Zkoušela to tak i tak, domlouvala mu po dobrém, ale Antonín nebyl tomu přístupen. Bože, neposlechl vlastní matku, dělal si vždy po svém rozumu, natož aby poslouchal tchyni. Řekl jí, aby si svoje rozumy nechala, on že je nepotřebuje, že nedělá nic zlého. Což by si nesměl prý za svoje dření vyjít ani do hospody a pobavit se po své chuti? Však prý sem donesl peněz dost.

„Takhle je brzy rozházíš a eště vo naše nás připravíš,“ řekla mu popuzeně.

Slovo dalo slovo a Anton se tak rozvzteklil, že na ni bičiště zvedl. Tak tak, že do své světničky utekla a tam si div nezoufala. Poznala Antona už lépe než dcera, a šlo jí vše nešťastně na rozum.

Hospodářství nejenom že se nesbíralo a nezvelebovalo, jak si slibovala, naopak, počínalo hynout. Peřinoví přišli o koně, Antonín je ztrhal, když nero—

56$

zumně jel z jarmarku. Předtím se jim špatně otelila kráva, tu zas přišli o prasnici těsně před oprášením, a ony ještě, aby se hospodáře bály, ba aby před ním utíkaly. Byl zlý a surový, pro každou maličkost se rozčiloval a upadal bezmála v zuřivost. Přišel-li opilý, bouřil, hádal se a vyhrožoval.

Vojtěška prožívala celý řetěz nových utrpení. Byl-li jí Antonín zpočátku pouze lhostejný, teď se jí stával hnusným a nesnesitelným. Zvyklá úctě k matce a jejímu přání se podrobovat, nevyčítala jí, ale chodila stále smutnější. Někdy se v ní něco ozývalo a rostlo, co by se bylo rádo zlému osudu vzepřelo, ale nemělo to sílu, usínalo to zas jako dítě, odvarem makovic omámené.

V hospodářství byla pořád práce. Bylo jí plno, protože hospodář nyní valně nedbal a vše spočívalo na ženských. Vojtěška byla po celý den jako v kole, a třeba matka vše vedla a tu hlavní starost nesla, i na ni mnoho zbylo a na jejích mladých bedrech mnoho bylo složeno. Ta práce jí byla přítěží, ale také úlevou, protože pro ni nemohla stále myslet na svůj smutný úděl. Žádná radost k ní nepřicházela, žádný slunný paprsek. Nejmilejší jí bylo, viděla-li zpovzdáli Jarku, aniž on o tom věděl, anebo mohla-li v neděli odpoledne chvilku klidně posedět a číst. Vypůjčila si tu a tam nějaký kalendář nebo knížku, a v těch se dočítala o lidském štěstí.

Lidské štěstí? Někdy pochybovala, že vůbec existuje, ale vzpomněla-li na svoje dětství, dokud byl tatínek v plném zdraví a s maminkou tak pěkně a tiše žili, uvěřila přec, že je některým lidem dáno. A pak se jí zmocňoval trpký žal, ji že minulo,

57$

že nad její hlavou jen přešlo a nezavadilo o ni.

Proti mamince mívala v takových dnech krutou hořkost, že se na ni ani nemohla podívat. Přinutila ji, rozvrátila, obrala ji o štěstí, které už nikdy nepřijde. Nikdy? Snad přece! Vojtěška pocítila po čase, že se stane matkou, a to bylo, jako by slunéčko nad ní z mraků vysvitlo. Tedy přece kousek štěstí! Přijde dítě, oživne dům a Antonín… Proč na něj vzpomněla tepleji? Antonín se možná bude držet více doma a možná, když bude na koho šetřit, že zanechá karet a pití. A teď jí připadlo, že snad by měla být k němu vřelejší, a hledala příčinu jeho hýření v sobě. Možná, že byla k němu příliš chladná.

Naděje na mateřství v ní způsobila převrat, budila radost a štěstí. A což teprve, až se uskuteční, až bude držet v náruči své děťátko!

Několik týdnů tajila toto štěstí v sobě, aby nikdo o něm nezvěděl. Měla radost a byla na ni žárlivá a nepřála nikomu, aby se s ní o ni dělil. Přitom se však těšila, jak se zaraduje i její muž, jak Anton hned obrátí a řekne: „Teď musím sedět doma, teď už to nepůjde, rozhazovat!“

A byla také přesvědčena, že maminka se zaraduje s ní, a těšila se, jak budou v zimě na děťátko šít a háčkovat. Práce jí lépe šla, byla při ní svěžejší, radostnější.

Kdyby byl měl Antonín jen trochu citlivější srdce, byl by to zpozoroval a obdivoval se, jaká se to stala změna s jeho mladou ženou. Ale on jí nikdy tolik pozornosti nevěnoval. Ovšem, měl ji rád, ale po svém způsobu, o nálady ženiny se nikdy

58$

nestaral. Byl přesvědčen, že je tak vše v pořádku; muž je proto mužem, aby panoval, žena aby poslouchala. Když měl kocovinu a bylo mu zle, dal se obsluhovat, nechal si vařit a nosit jídla podle chuti, ale viděl-li teď, že Vojtěšce žaludek nějak neslouží, že nemůže to a ono jíst, že utíká od stolu nebo znenadání zbledne, nenapadlo ho ani, aby se nad tím pozastavil nebo se jí aspoň zeptal, je-li jí snad nedobře.

Jednou z ničeho nic omdlela Vojtěška při podávání oběda. Zhroutila se jako bleskem zasažená, mísu s polévkou, kterou nesla na stůl, upustila a rozbila.

Panímáma se polekala, ale Anton se jen lhostejně na ženu podíval a povídal hrubě: „No, no, mísu roztříská, jako by byla zadarmo,“ a tchyni řekl bezstarostně: „Nechte ji ležet, dyť vono ji to za chvilku přejde.“

Vojtěška to neslyšela, ale panímámu slova jeho urazila a rozbolnila až na dno duše. Vzpomněla si, jak k ní se její muž choval, byla-li v naději, jak se o ni strachoval, jak hleděl jí přilepšit nějakou tou lahůdkou, kterou z města přinesl. A tenhle? Ani se na ženu nepodívá, natož aby ji politoval.

Panímáma dceru omývala a dala se do pláče.

„Mý nebohý děvče,“ štkala nad ní s bolestí v duši, „kerak se to mohlo stát, že sem tě tak špatně vdala, co sem to jenom myslela!“

Mdloba nebyla dlouhá ani vážná. Vojtěška se tomu bezmála smát musela, a hned byla ochotna pracovat víc než předtím, aby všem dokázala, že nevolnost jí nevadí. Čtveračivě se ohlédla na Anto—

59$

nína, co on tomu říká. Čekala, že se jí bude ptát, že bude starostlivý, byla by mu ráda naznačila, že to není k strachu, ale k radosti.

Anton však se po ní ani neohlédl. Bylo přede žněmi a on musel jít na pole. Zabručel něco, aby shledala hrabice a dělala po chvilkách ve stodole povřísla, a hřmotně odešel.

Vojtěšku to zabolelo, ale nechtěla se teď trudit. Podívala se na maminku, a vidouc její uplakané oči a ztrápené tváře, zasmála se vesele: „Vy myslíte, maminko, kdo ví, co je mi, ale dybyste to věděla…“ a otočila se zpola ostýchavě a zpola se zásvitem radosti. Bylo v ní mládí, a to přes všechnu zdeptanost nedalo se umlčet.

Pohlédla s očekáváním na matku a oči její byly otazníkem, který mluvil: „No tak? Nerozumíš, nemáš radost?“ A byla v nich touha, aby i maminka se zaradovala s ní, aby řekla: „No, buď Pán Bůh pochválen, to jsem sama ráda, to tu bude veselo a Anton, ten se zaraduje.“

Ale maminka neřekla nic takového, ani se nedala radostí do pláče. Povzdechla si jen a řekla unaveně: „I Kriste Ježíši, eště to nám scházelo, toť nejčky teprva bude do kalupu pořád.“

To byla sprcha na radost Vojtěščinu. Zabolelo ji najednou všecko nitro a hořkost se rozlévala do žil.

„Ale, maminko,“ řekla trochu popuzeně a trochu hořce, „Bože, maminko!“

Byla by ráda řekla: „Vy mi nerozumíte, vy mi žádnou radost neuděláte! Což nevíte, co já od vás chtěla?“ Žal se v ní zvedl, že by si byla ráda zaplakala.

60$

„Což nevíte, že mám z toho radost?“ zeptala se a oči se jí plnily slzami.

„To máš mět z čeho radost,“ mrzutě řekla maminka, a nehledíc na dceru, brala nádobí ze stolu a stavěla ho hlučně na polici. „Dyť, myslím si zrovna, ani tu děvečku že nebudeme moct držet, esli to tak pude dál. Pro práci ani člověk neví, že je taky živ, a je to čím dál tím horší - halíře nejni ve stavení, vodprodat se nic nedá, aby vo tom von nevěděl, a dyž se něco prodá, nechá si všecko sám.“

V panímámě bylo plno žluči, plno zloby, jaký tedy div, že jí přišla tahle novina nanejvýš nevhod. Budou obě jako svázané, jedna z nich bude muset být doma stále, nic se neudělá, dítě přijde jen na závadu.

„Bože, maminko, dyť ste nás taky měla a byly sme vaší radostí,“ řekla Vojtěška lítostivě, „jistě ste nehubovala a tatínek taky ne,“ oči se jí poznovu zamžívaly, nemohla na tatínka bez lítosti vzpomenout.

„Jo, tatínek,“ povzdychla panímáma hořce, „copak tatínek! To přeci nejni s Antonem ani k přirovnání. Ten měl uznání pro mě, měl uznání pro vás, ale tomuhle je všecko jedno - ten zná jen to svý hrdlo.“

„Ale, maminko!“ plna bolesti zvolala Vojtěška.

Jaký se to stal div? Dříve se Antona zastávala maminka a jí byl tak protivný, od té doby však, co zvěděla, že je matkou jeho dítěte, zatoužila nějak nalézt v něm také něco dobrého, moci ho omlouvat a mít ho ráda. Vše se obrátilo. Vše v ní volalo, aby

61$

otce svého dítěte omlouvala, aby ho činila lepším, než ve skutečnosti je. Žal pro ztracenou lásku, bolest pro Jarku, ta v ní sice neumírala, ta krvácela pořád stejně, ale radost z mateřství tkala v ní růžovou pavučinu, pod níž se ta rána tratila, která vypíjela tu teplou, prýštící krev.

Teď se zarmoutila a odcházela po své práci skoro se vzdorem a lítostí.

Ale ještě více než matčino nepochopení dotkla se jí neúčast mužova. Nechávala si pro něho tu pěknou novinku až na příhodnou chvíli a myslila, že takovou nalezla, když jednou ve žních za Antonem nesla na pole svačinu. Měly pěkný žluťoučký tvaroh, srdce se na něj smálo. Maminka ho rozdělala a Vojtěška nesla za mužem. Chleba byl měkký, jenom voněl. Mladá žena nesla svačinu v brašně, do džbánu nalila kyselého mléka, protože bylo venku parno a jistě takový studený hlt bude samo osvěžení. Mlíčník měli u Peřinů jako lednici studený. Korýtkem přitékala do něho pořád pramenitá voda ze silného pramene a tenkou stružkou zase do sádky odbíhala, nebyla tedy u nich o osvěžující doušek nouze.

Mléko rozkvedlané chutnalo, bylo samá pěna a bublinka. Vojtěška s ním běžela, aby nezteplalo, až se celá upachtila; tváře jí zčervenaly, pot se jí na čele perlil.

Den byl tak parný a průzračný, že viděla vzdálené vesničky. Zvonařov ležel před ní jako na talíři. Doškov, co se jindy v mlze tajíval, dnes se třpytil vížkou kostelíčka. Po mezích kvetly celé záhony modrých zvonků a mateřídouška voněla, že se až

62$

hlava točila. Vojtěška přitahovala červený šáteček do očí, aby ji slunce tak neoslepovalo, a bosýma nohama po mezi poklusávala. Kvetl tu nizoučký bílý jetýlek a na něm bylo plničko bzučivých včel. Z obou stran stálo vysoké obilí; žito, už bílé, v němž cvrček hudl letní svou písničku, nekonečnou, jednotvárnou, a přece dojemně milou, která je znamením léta a jeho důslednou průvodkyní. Klasy žita se vlnily z obou stran a jako by se Vojtěšce ukláněly, pohybovaly se, ba jí se zdálo, že všecky něco šeptají.

V dětinské radosti, která v ní poslední dobou vstávala, usmívala se na klasy a říkala jim kolikrát po sobě: „Pěkně děkuju, děkuju vám.“ Představovala si, že se jí klanějí a šeptají: „Blahopřejem ti k té radosti, buď hodně dlouho zdráva!“

Vyšla na cestu, po poli k lesu běžela. Pod ním žal Lucký žito a služka Mařka mu odbírala. Vojtěška je viděla už zdaleka; poznala hned Antona, jak mu vlají rukávy košile. Lucký měl vždycky utrhané knoflíčky u manžet a rukávy se mu třepaly zeširoka kolem svalnatých rukou. Stál při práci široce rozkročen, čepici měl u jednoho ucha a jeho držení těla musel brzy poznat každý, tím spíše jeho žena. Zastavila se a hleděla chvilku. Nelíbil se jí, ba ne, ani trochu, nebyl hezký, neslušelo mu to. Nad tím cítila jakousi lítost, ale pak si uvědomila, že to je přece její muž. A v očekávání toho, co mělo přijít a co chovala dosud jako tajemství, zdálo se jí teď, že je jejímu srdci blízký a drahý.

Teď se napřímil, vytáhl z růžku brousek a zavadil jím o kosu. Viděla už, jak se dotýká znovu a znovu, zvuk však k ní doletěl teprve za několik

63$

okamžiků - zvonivý, jásavý, podobný cvrčení cvrčků v žitě, ale veselejší.

Nějak radostně se dotkl jejího sluchu. Poskočila několika drobnými krůčky a pak se dala v běh. Ó, kdyby ji tak poznal, kdyby i on byl tak rozradovaný jako ona, kdyby také jej taková radost pojala, aby se jí rozběhl vstříc!

Touha po štěstí vzbudila v mladé ženě i pocit lásky k němu - kdyby jí byl vyšel vstříc, jistě by si byl získal její náklonnost.

Poznal ji sice brzy, ale nevstalo v něm žádné nadšení. Položil jen zvolna hrabici a šel klátivě k mezi. Hledal po kapsách, a když Vojtěška doběhla, zavrčel rozmrzele: „Mělas mně přinýst cigarety.“

„Bože, vidíš, to mi nenapadlo,“ litovala. „Žes mi ráno neřekl?!“

„Tobě jakživo nic nenapadne,“ utrhl se, „to sis mohla myslet, že nemám co kouřit.“

„No, nesu ti takovej dobrej tvaroh a mlíko, je jak smetana, jenom šumí.“

Mařka s chutí sedala k brašně, ale hospodář nebyl spokojený. Ohrnul pysk a vzal pohrdavě chléb, který mu podávala.

„Vy neumíte ustrojit, leda tvaroh nebo kafe. Něco plechýho člověk nesní.“

Kousal zlostně do krajíce a pak ho odhodil opovržlivě zpět do brašny.

„Hele, Mařko, skočíš mi pro kouření. Támhle po mezi tam budeš hned. Nemůžu tady bez toho vydržet.“

„Zdržíte se darebně,“ namítla nějak rozmrzele a sklesle Vojtěška.

64$

Na sousedním poli ženci také brousili, ale teď už ten zvuk na ni nepůsobil tím jásavým dojmem. Naopak, připadalo jí, jako by radost, jdoucí kolem, okázale ji byla minula.

Mařka se napila mléka, vzala si chleba na cestu a běžela po mezi napříč k Chaloupkám. Její pruhovaná sukně se kmitala mezi jetelištěm a ztrácela se chvílemi mezi poli s vysokým obilím.

Lucký si sedl na mez a povídal chraptivým hlasem, který provázel nevlídným pohledem: „Zatracená práce! Je to polehlý, čert aby tady žal. Jel vokolo loškovskej správec - prej „Pomáhej Pán Bůh!“ Jářku, jo, Pán Bůh má pomáhat a lenoši chodějí vokolo. Takovej má zlatej život, jen se vozí a piva z pivováru hraběcího má, co hrdlo ráčí.“

Tak reptal a mračně hleděl před sebe. Ne na azurovou oblohu, pod níž se vzduch horkem tetelil, ne na ohromné, život dávající slunce, ale k zemi, z níž mu vzcházela jen nekonečná práce, jež ho netěšila.

„Ale nereptej,“ usmívala se Vojtěška teskně, „dyť nám taky dává Pán Bůh, co potřebujeme,“ a dodala, aby povzbudila jej i sebe, „mně zdraví a… třebas eště víc dostaneme, Toníku,“ tak ho oslovila za dosavadní manželství poprvé, doma mu říkali Anton. U Peřinů se to ujalo též. „Toníku, nebudeme už tak sami,“ šeptala, přisedla blíž a položila mu ruku důvěrně na rameno, „přibyde nás, budeme mět maličký.“

Lucký zvedl oči od země a podíval se na ni nevrle a mrzutě.

„To nejni nic novýho, vidím to už dávno.“

Vojtěška ucítila krutou bolest v srdci a lítost tak

65$

slanou, že ji div nezalila jako mořská vlna, jež se jí hnala z prsou kamsi vzhůru.

„To je přeci radost, Antone,“ šeptala a té slanosti měla už až v ústech plno.

„Radost - pěkná radost!“ zasmál se zlostně. „Řekni radši starost, soužení. V noci poslouchat řvaní a zlobit se s tím. A kerak to bude s prací, dyž budeš s děckem se piplat!“

Vojtěška už neříkala nic. Zůstala sedět a jak při posledních slovech odhodil její ruku, tak ji nechala bezvládně na trávníku. Ta slaná vlna stoupla jí do očí, takže neviděla azurné nebe a třesoucí se vzduch. Bolest sevřela křečovitě její srdce, takže teplá krev z její bolavé rány vyprýštila do všech žil. Cítila ji všude, řezavou a urputnou, žhavou jako láva i ledovou jako zmrzlý vodopád.

Byla by ráda vykřikla, aby té bolesti nějaký průchod dala, ale byla úplně zlomená. Zklamání rozeklálo ji nesmírným bolem. Nač se těšila, vše selhalo. Nejenže nerozuměl její radosti a neopětoval ji, ale projevil zlost. Surově zašlápl malinkou jiskérku, která tak utěšeně počínala plápolat - chtěla ho mít ráda, ale on nestál o její lásku, on uměl působit jen žal a vzbuzovat nenávist. Úkosem na něho pohlédla a hněvem se jí rty zatřásly. Měl obličej brunátný, s hrubými tahy, zamračené oči skryté pod obočím, bradu tvrdě zaťatou. Bože, jak ji mohla maminka dát takovému člověku!

Nečekala ani, až Mařka přijde. Sebrala nádobí a šla k domovu. Neklusala však už jako prve, nějak ji rozbolely nohy, tíha jí padla na bedra a bolest vlezla do kříže.

66$

Tedy žádná radost, žádné štěstí?

Ó, kde zůstala její mladost, kde usnula hvězda, která zasvítí každému člověku? Šla s hlavou svěšenou, polední slunce pálilo ji do temene i do očí a nelahodilo jí jako prve. Cvrček v žitě hudl ještě vytrvaleji, ale ona ho už neslyšela. Kdesi zdaleka zazvonila kosa, jí se však zdálo, že se jí posmívá, že její chechtot bolí v uších a až kdesi hluboko v nitru.

Vojtěška byla mladá, a jako jiné ženy i ona by se byla ráda zaradovala ze života, ale nebylo jí to přáno. Její muž byl čím dál tím horší. Jako by si chtěl vynahradit, co prvou dobu promeškal, když dělal trochu dobrotu; neměl teď při hospodářství valně stání. Nejlépe ho těšilo jít navečer hodně brzy do hospody a zůstat tam dlouho do noci. Byl-li tam někdo, kdo by s ním seděl, hrál a případně se taky hádal, vydržel to až do rána. Že druhý den nepracoval, rozumí se samo sebou.

Vojtěška se ho snažila obrátit, neboť jí nezbývalo nic jiného, než se smířit se svým osudem a zvykat manželovi.

Zdržovala ho doma, prosila ho a domlouvala mu i vyčítala lítostivě: „Inej se drží doma, sedí s ženou za stolem, večírkama všelicos čtou - koukni se na Petrovýho, co si vzal Kačenku Křepelovu, na krok z domu nejde a ty jen mi utíkáš, nepobydeš se mnou, na procházku nejdem a nikdá…“

Vojtěščiny oči plakaly, třebaže slzy z nich nesplývaly - byly tak nevýslovně smutné. Ale Antona ne dojímaly.

67$

„Dyž je hloupej, ať dřepí doma. Bodejť, budu s tebou chodit po špacírech, aby se mi kamarádi vysmáli. A co je taky s tebou. Brečet umíš, nic jinýho.“

Umínila si tedy Vojtěška, že bude veselá. Nutila se do žertu a smíchu, třeba jí to šlo ztuha, a zkoušela i zpívat. Ale ani to se valně Antonínovi nelíbilo.

„Nech si svý vtipy,“ povídal nevrle nejednou, „myslíš, že mě to baví?“ a šel zas, kam ho to nejvíce táhlo.

Minulo léto a přišel podzim, po něm nastala zima a k jejímu konci čekala se Vojtěška do kouta. Panímáma měla z toho velký strach, protože Vojtěška byla drobná a v poslední době špatně vypadala. Také byla smutná a nejednou si hořce zaplakala. To nejvíce, viděla-li jít po vsi Jarku se žebříkem a štětkami. Byl vysoký a urostlý a v černém se ještě lépe Vojtěšce líbil, než byl-li umytý a ve svátečních šatech. Oči mu bělmem z té černě jen blýskaly, a jak ty jeho bílé zuby se úbělově leskly! Byly jako perleťové.

A třeba se Jarka do jejích oken nesmával a třeba s ním Vojtěška nikdy nemluvívala, přece cítila, že ho její ztráta ještě bolet nepřestala. Proto tak hořce a bolestně plakávala, a to nejčastěji v noci, přišel-li muž pozdě z hospody opilý. Hnusil se jí, nemohla naň ani pohledět, a když i maminka usnula, předchozí hádkou s ním celá uondaná, povolovala svému žalu. Někdy se modlívala, prosíc vášnivě Boha, aby jí dal sílu nad neřestí tou zvítězit a muže napravit, někdy si zoufala a vnucovala si tu rezignaci, že jí

68$

není na světě štěstí souzeno. Když pak přemnoho slz prolila, prosívala zas o trpělivost a o to jediné, aby alespoň ve štěstí mateřském si všecko nahradila.

Tím trápením se velice zhubla a panímáma měla velký strach. Lidé se pozastavovali nad Vojtěščiným zjevem a strašili panímámu.

Mladá žena opravdu nebyla sobě podobná. Nebyl toho vinen pouze jiný stav, který změní každou ženu, je-li i sebešťastnější. Tím více působil stav ten na Vojtěšku, která byla celá usoužená a utrápená.

Jarka se jí zhrozil, když jednou se s ní na návsi tváří v tvář potkal. Bylo mu, jako by ho bodl.

„Má jistě souchotiny,“ napadlo ho a lítosti měl hned plné hrdlo a plné oči. „Mý děvče drahý, mý děvče drahý,“ štkal v nitru a utíkal pryč, aby nedal před lidmi najevo, jaká ho proniká lítost.

Vojtěška měla přepadlé líce a oči sám smutek a stesk, až bylo žalostno se na ni podívat. Panímáma, třebas se zetěm mnoho nemluvila a v dobrotě už zcela málo, přece mu řekla, aby si jen Vojtěšky všiml, jak vypadá, že nic nejí, že by bylo snad třeba podívat se s ní někam k doktorovi.

Zběžně pohlédl Lucký na ženu a zavrčel zcela lhostejně: „Nevídáno - eště abych snad s ní peníze utrácel, ne? Ať jí, což nemá co?“

„Ona je ale nějaká darebná, nechutná jí, nejni ve svej kůži,“ namítla tchyně nakvašeně.

„Inu, v tom stavu je každá ženská celá iná,“ a bylo to odbyto.

Vzpomněla-li panímáma, že by mohla Vojtěšku ztratit, div si nezoufala; hned byla na kolenou

69$

a prosila úpěnlivě Pána Boha o její zachování. Ještě si v životě neuvědomila, jak ji má ráda, až teď. A svědomí ji sužovala, že sama zavinila její neštěstí. Co myslila, že ji dávala takovému - takovému… Už dávno se zlobila na strejce Titěru, vy činila mu nejednou, že jim došikoval takového člověka, i s poručníkem Zoupenou se povadila. To jí pěkně poradili!

„Byl ste rád, že se zbavíte starostí vo holku,“ vytkla Zoupenovi, „proto ste mi radil, abych ji vdala. Koho si bere, bylo vám jedno!“

Sedlák to nerad slyšel. Také mu ťukalo něco na svědomí, že se staral málo, a třeba byl s Luckým ze Suchdola trochu spřízněn, neměl Peřinové k tomu sňatku radit. Však znal Antona, jaký je, a nejednou vyslechl stížnost Lucké na muže i na syny, že jsou všichni do větru, a věděl také, že Anton mimo pití a karbanu i ženských si všímá a že už jenom ta aféra s hajným z Loučína nadělala dosti ostudy. Měl však plno jiných starostí a myslil také, že mladičká a hezká žena bude mít tolik vlivu a získá nad lehkomyslníkem nějakou moc.

Toho se teď bývalý poručník zachytil, a aby sebe ospravedlnil, pověděl Peřinové, že tím jsou beztoho vinny ony, ženské, jak teď Anton vyvádí. Kdyby byly pleché, že by se byl už dávno napravil.

A že při každém nezdařeném manželství bývá v ústech lidí vinna žena, pověděl to Peřinové i Titěra.

„Kerá žena je k čemu, buď do roka umře nebo muže napraví, a vy ste na něj dvě a netrefíte jedno ani druhý.“

70$

Peřinová si div nezoufala. Vždyť je Vojtěška dobrá jako hodina, slovo mu neodmluví a hledí, aby bylo všecko v pořádku, ale on ne a ne, je čím dál tím horší.

Panímáma tak trpělivá nebyla a možná, že více Antonína popuzovala a kazila, než napravovala, když mu pokaždé hněvivě vyčítala a pravou vojnu s ním sváděla. Kolikrát by bylo málem už došlo k násilí, když mu tchyně vyčítala, že ho dali do polovice vlastně zadarmo, když peníze, co dostal, zase nesvědomitě sám spotřebuje a utrácí, ale Vojtěška matku prosila, aby mlčela, aby šetřila alespoň ji a Antona nechala.

Na počátku března přišla vrána a přinesla hošíčka. Nebylo to tak zlé, jak se panímáma strachovala, a mladá žínka, ač hodně zeslábla, cítila se zdravou. Ležela na posteli ubledlá, ale radostný úsměv oblétal jí líce, když kloučka vykoupaly a vedle ní položily. Byl utažen zeleným pleteným povijanem s červenými růžičkami, který měla panímáma na památku ještě po svém prvém dítěti, a za ním byl zachycen růženec.

Hošík měl červenou kulaťoučkou tvářičku a tmavě modrá očka jen chvílemi z opuchlých víček probleskovala. Obočí neměl žádné, zato celý obličejíček byl pokryt bílými jemnými chloupky jako chmýřím. Když ho poprvé políbila, měla pocit, že je sametový.

„Dite pro Antona,“ povídala slabě, když byl chlapeček vedle ní uložen a ona z posledních krutých chvil alespoň trochu se vzpamatovala. „Istě bude mět radost, že má syna.“ A vedle strachu z jeho

71$

návratu, který už se jí stal tísnivým zvykem, měla i slabé těšení, že bude mít Antonín radost a že jí to dá snad nějak najevo.

Lucký seděl už od rána v hospodě, protože to „fňukání“ ženino nemohl poslouchat. Hospodskému a několika lidem, co tam s ním seděli, vykládal, že má na to slabou náturu, že to nemůže poslouchat, a že jí tam není stejně nic pláten. Bábu jí zavolal, tak co…

Teď pro něj přišla děvečka.

„Pantáto, máte jít dom - dostali sme kloučka,“ a aby mu zalichotila, povídala ještě: „Je celej vy.“

Nu, to byla dobrá novina, však si Lucký myslil, bude-li to holka, že to ženě nedaruje a bude aspoň týden pít na zlost, aby věděla!

Ale teď se zaradoval. Má syna!

Hospodský se náramně divil, přiběhl z výčepu a podával mu boubelatou ruku.

„Ale, ale, to já vám gratulíruju, pane Luckej, to je novina. Toť musíte něco poplatit!“

Také ostatní hosté, řezník Vejmola, co tu po vsi prasata kupoval, i švec Košata k Luckému se hrnuli a honem se starali, kdy že bude ta oslava, že oni by také rádi připili na zdraví synovi z největšího gruntu v Chaloupkách.

Lucký pyšný a bez rozmyslu povídal, že se to oslaví v neděli, a hospodskému pánovitě nakázal, aby obstaral na ten den půlku piva a nějakou dobrou lihovinu, on že to bude platit, kdo přijde, bude pít, to že jeho grunt všecko snese.

Potom se zdvihl a chvátal domů. Páchl pivem a kouřem a hlučně vpadl do světnice. Ne zbožně

72$

a tiše, jak se vchází do světnice, v níž leží šestinedělka, ale tak prudce, až dveřmi vrazil do almary, a honem chtěl klouče vidět.

Panímáma pohlédla naň zlobně, ale Vojtěška vítala ho s úsměvem. Ó, kdyby jí byl rozuměl, něžně k ní přistoupil a ne-li víc, tedy se alespoň na ni usmál, ale on se na ženu ani valně neohlédl, popadl dítě a běžel s ním k světlu, díval se na ně, a když babička povídala, jak je mu synáček podoben, udělal hrubý a v tu chvíli zcela nevhodný vtip: „Šak se koukám, esli je to mý.“

Vojtěšku to zabolelo. O radosti neříkal nic, jen se ptal, co ustrojejí na křtiny, a hned začal vádu s tchyní o kmotry. Ona chtěla vzkázat do Zvonařova pro kmotry, které měli hned při Vojtěšce a starších dětech, ale on si umínil, že pozve ševce Košatu, co s ním denně v hospodě vysedal, to že je jeho přítel a že si to spolu už dávno vyjednali.

Panímáma nechtěla ani slyšet, zlobila se a svedla se zetěm hádku, při které i babka hleděla, aby se dostala ven. Kam potom přišla, všude vypravovala, jak to u Peřinů teď vypadá. Jak tam za nebožtíka pantáty bývalo ticho a radostno, tak teď že je u nich celé dny samý rámus a patálie. Také věděla, že je tam i bída, že tam není ve stavení žádná zásluha, nevěděly ani, co by jí, bábě, podaly. Cukru žádná zásoba, bílá mouka sotva v „šupleti“ je vidět, nu zkrátka, kde nic, tu nic.

Ten týden přišel k ní vymetat Smetanův Jarka sporák.

„Bejvalá tvoje milá má kluka, víš to, chlapče?“ povídala mu. „Ale ta se má darebně. Vidíš, Peřinka

73$

ji nechcela dát kominíkovi a nejčky má. Bída je v stavení a kdybys slyšel ty kravále, co tam panujou…“

Kominík seděl u sporáku na bobku a nechtělo se mu ani popel vyhrnout. Měl plno trpkosti a teď se mu až ústa bolestí zkřivila. Byl by rád zaplakal, tak mu bylo Vojtěšky líto.

„Luckej je krobián, ouzko poslouchat. Se starou se div nepere a povídají, že mladá byla taky už bita.“

„Bože,“ zahořekoval Jarka, „já sem ji měl tak rád a nedopřáli mi ji.“ Zaskřípal zuby, zvedl štětku a vrazil ji tak prudce do komínka, až saze vyrazily na světnici.

„No, no,“ chlácholila ho babička, „dyť já za to nemůžu, tak proč chceš celou sednici zašpinit!“ Opatrně saze smetala a ještě mu přikládala, jak vypadá ta mladá bídně, že jistě souchotiny dostane a dlouho se trápit nebude. „A bude jí lepší,“ končila. „Luckej beztak statek propije a eště ji bude mlátit.“

„Já bych ho hned zničil,“ zasyčel Jarka plný bolesti, „na mou duši, inýho nezaslouží.“

Sebral kartáče a šel. Jaká to byla stále muka a útrapa. Kdyby slyšel, že se Vojtěšce daří dobře a že je spokojena, snad by se také smířil s nutností, však bylo na světě děvčat plno - ale takhle…

Celé Chaloupky byly vzhůru, když u Peřinů křtili. Říkalo se tam stále u Peřinů, třebaže se tam přiženil Lucký, a bude se tak říkat i po letech, třeba i třetímu majiteli. Tahle důslednost trvá na vesnicích stále.

74$

V hospodě teklo pivo jako voda, kdo přišel, ten pil, a že jich přišlo dosti, každý rád uvěří, neboť všude se najde dosti takových, kteří se rádi zadarmo napijí.

Půlka nestačila; čeledín z hospody musel kalupem do Zvonařova ještě pro jednu a jel, jako by hořelo.

Anton do kostela s kmotry nešel, to se mu zdálo nevhodné, smáli by se mu ti ostatní, ale v hospodě seděl od rána.

Že byla žena velice slabá a ještě ležela - nu, to jinak nejde. A tchyně že hubačila? Copak ta…, pomyslil si a víc si nepřipouštěl žádnou starost. Věděl sice, že je třeba koupit prášek k hnojení pole, také jetelové semínko že mu zplesnivělo, když je nedbale vymlátil a neuložil do sucha, že musí koupit jiné, které nebude laciné, ale teď na to nemyslil. Kdo by se staral o takové malichernosti, slaví-li křtiny prvorozeného syna?

Hospoda byla plná hostů, kteří byli veselí a dali se odpoledne i do zpívání. Hrdla měli už notně prolitá, a že byl v poledne čas k obědu, poručili si také na účet Luckého uzenky a rohlíky. Hostinský měl čerstvé a dobře chutnaly.

A Lucký trůnil v prostředku a pobízel, jen ať jedí a pijí co hrdlo ráčí, on že je největší sedlák ze vsi, že to všechno zaplatí, jen když pijí na zdraví jeho syna. Vedl při tom hloupé řeči, jak už to napilí umějí, že takových synů bude mít sedm a pokaždé že poteče pivo potokem, že bude jako - jako - teď nevěděl, měl-li těch sedm synů Jakub nebo Izák, či dokonce Šalamoun.

75$

Ženské doma marně čekaly se slavnou svačinou, přijde-li tatík s kmotrem, který hned z kostela do hospody zašel, aby s nimi pojedli a popili, a když k dočkání nebyli, snědly samy, co navařily. Babička byla při chuti a panímáma jedla na vztek a dopal, jak řekla.

Jen Vojtěška odmítla vše. Za jedno nesměla ještě jíst koblihy ani teplé buchty, za druhé neměla na nic ani pomyšlení. Byla smutná, tak k smrti smutná! Myslela, že nebude teď Anton pít, když má syna, ale on pije na radost tím více. Vše marno, marná naděje, bylo jí souzeno, aby byla nešťastná.

Zesláblá a zmalomyslnělá utrpením poklesla úplně na mysli. Ležela jako mrtvá a jen se modlila, nežli takto žít, aby ji i malého Pepíčka Pán Bůh raději k sobě povolal.

Za týden už Vojtěška chodila a pracovala jako dříve; byla však smutná a bledá jako stín. Od těch křtin drželo to Antona stále. Večer o křtinách poprala se celá hospoda, a jemu, hostiteli, konečně všichni svorně nabili. Domů se dostal celý zkrvavený, div z toho Vojtěška nemoc neměla, jak se polekala.

Panímáma mu to přála a újmu si nečinila, aby to nahlas nevyslovila.

Anton pak řádil doma jako nepříčetný a nakonec odešel do hospody zpět.

Od té doby nic nedělal, jen pil a pil, doma rámusil a s tchyní se vadil, takže byl u Peřinů stále soudný den. A v poli bylo tolik práce; udělalo se hezky a kdekdo pilně pracoval. Sedláci i chalupníci jezdili o překot do pole, vyváželi hnůj a chystali

76$

orání. Vzduch voněl zemitou vlhkostí, jak se provlhlá, po osvěžujícím spánku odpočatá země probouzela. Žita, která dobře přezimovala, zelenala se jásavě a sytě, i po lukách vyráželo brčálově zelené listí blatouchů a mezi ním nažloutlé bobulky, poupátka. Špačci křičeli a hašteřili se na hrušce proti vratům Peřinovým a vrabci slídili v polích.

Všude nový život a veselí - jen Vojtěška byla smutná.

Ještě několikrát začala Vojtěška boj s mužovou neřestí, začala doufat, bojovat zoufale a urputně, přísahat si, že nepopustí, pokud zlého ďábla nepřemůže. Zkoušela to s láskou a prosívala maminku, aby se jen mírnila, aby se snažila přemoci a ovládnout, aby mu neodmlouvala, jej nedráždila, že nechce takhle žít v samých hádkách a křiku, že chce žít jako lidé, jako Kačenka, která se vdala brzo po ní a byla spokojena.

Došlo to tak daleko, že panímáma raději ze světnice odešla, přišel-li Anton ve zlé náladě a chtěl vyvolávat hádku, a nevracela se už toho dne, uchýlivši se do malé světničky. A Vojtěška sama vzývala Boha, aby jí dodal sílu k sebezáporu a trpělivosti.

Myslila, že zdolá zlý návyk, ale u Luckého nebyla její dobrá vůle nic platna. Anton byl pořád stejný, ba horší. Z kloučete měl radost, ale jenom okamžitou a sobeckou; brzy se ho nabažil, zvlášť když v noci býval neklidný a rád si zakřičel.

„Myslíš, že vás budu poslouchat?“ říkal ženě, když marně bránila, aby šel do hospody.

Neudržela ho, ať dělala, co chtěla. Začala pro něj

77$

i do hospody chodit, začala ho před lidmi prosit i jemu vyčítat, nechtěl-li se hnout, nic však nepomohlo.

To jí poradila stará Vondračka, která také měla zamlada muže opilce, ale podařilo se jí ho obrátit.

„Já mu pokoje nedala,“ povídala Vojtěšce, „furt sem pro něj chodila a dycky mu tam notnou vostudu udělala, až toho měl dost a radši vostával doma.“

Ale na Antona neplatilo nic. Se ženou domů nešel nikdy a také si od ní říci nedal, byl v hospodě, do kolika hodin se mu líbilo, druhého dne pak vyspával.

Jak se musela přemáhat a ovládat, přišla-li v noci pro něj! Hanbou hořela, oči klopila a všelijaké řeči opilých druhů Antonových bodaly ji jako otrávené hřebíky. Dobírali si ji, smáli se a Luckého podpichovali, aby s ní nešel, to že by byl pěkný muž!

Lucký byl slaboch a opravdu měl strach, aby nebyl pro posměch, aby ho neměli za babu, aby neřekli, že je pod pantoflem. Proto se nerozpakoval Vojtěšku vzít za rameno a z hospody surově vystrčit. A když posledně pro něj došla, dala se do pláče a v hněvu do jeho kamarádů se pustila, rozčílil se tak, že na ni přede všemi ruku vztáhl.

To byla pro něho naposled. Více nešla a panímáma by ji byla ani nepustila.

Lucký si zvykal stále více na hospodu, a když domů přišel, byla vždy obvyklá váda a rámusení, až se lidé sbíhali. Chlapeček byl celý uděšený, div že z toho psotník nedostal.

Panímáma si oči mohla vyplakat; styděla se hrozně, vždyť u nich nikdy nepadlo křivé slovo, pokud

78$

byl pantáta živ, a teď… Jak by byla ráda chodila na hřbitov a u hrobu mužova si alespoň postěžovala, ale bála se ho skoro. Věděla, že to sama způsobila, a myslila si, že se jistě v hrobě obrátil nad hospodářstvím, které u nich teď panuje, a hlavně nad smutným životem Vojtěščiným. Když si uvědomila, jak měl pantáta to děvče rád, bála se ho a bylo jí s podivením, že ještě ve stavení nestraší. Tím se tak v nitru užírala, že za rok sešla o dvacet let.

„Copak stará Peřinka,“ povídali si o ní lidé, „ta se toho brzy zbaví, ta dlouho nebude. Hůř mladá, ta má, chudák, špatný živobytí.“

„Přídou vo všecko, hnedle pudou ze statku!“ tvrdili jiní. „Pak třebas Luckej namoudří a začne teprve dělat dobrotu.“

Za rok měla Vojtěška druhé dítě a za půl druhého třetí. Byli to sami kluci, a jak měla poprvé radost, tak teď pokaždé zaplakala velmi bolestně. „Nedej Bože, aby byli po tátovi, co bych si mezi nimi počala!“

Bylo jí jedenadvacet let, ale vypadala, chudák, na třicet; byla udřená, až se hrbatila. Měli u Peřinů málo čeládky, protože žádný čeledín s Luckým neobstál, a děvečku propustila Vojtěška v polou roku, když přišla na to, že se s ní hospodář schází.

Jednu útěchu měla Vojtěška, sice velmi bolavou, která však mile v duši hřála.

Jarka byl pořád svobodný. Tu a tam zaslechla, že paní Smetanová touží, aby se oženil, že mu tu a tam dohazují nevěstu, že o něj stojí i mnohá slečna ve Zvonařově, ale ve skutečnosti byl pořád jako dřív, pořád svobodný.

79$

Jednou dokonce zaslechla, že už je ruka v rukávě, že si bude brát z Došková mlynářovu dceru, ba že v neděli budou mít první ohlášku.

Teskně to Vojtěška vyslechla a šla v tu neděli do kostela. Chodila tam málo; neměla ani sváteční šaty a vpravdě neměla ani kdy. Ráno, než se poklidilo, bylo už pozdě a na velkou to teprve nešlo. Panímáma někdy šla, ale většinou se nevypravila ani ona. Děti byly drobné a Anton tolik netrpělivý. Sotva některé zaplakalo, už je vyplácel svou těžkou rukou, že se ho bály jako ohně. Jen vešel, už oba větší chlapečkové seděli jako pěny, nebo se vytratili na dvůr a zahradu, aby mu přišli z dohledu. Nejmladší byl slabounký, měl střevní katar a mnoho křičíval. Lucký měl vztek a vyhrožoval denně, že to pískle zardousí. Ženské měly strach, aby se při své povaze něčeho takového opravdu nedopustil, a bály se od dětí na chvilku odejít. Tu neděli však si Vojtěška přivstala. Co na tom, že v noci málo spala s churavým kloučetem. Chtěla být v kostele a modlit se za Jarkovo štěstí.

V kostele se lidé na ni ohlíželi, jak klečela na studené dlažbě přes celé kázání. Některé tetky na ni kývaly, aby si šla sednout, ale ona odmítala; neposlouchala, co pan farář káže o potěše a síle, která prýští z modlitby, modlila se jen za Jarku, za jeho štěstí a za lásku, která jí nebyla dopřána, ale jemu snad se stane nejsladším údělem. Chvílemi si utírala oči, které nechtěly zadržovat slzy.

Bylo po kázání a pan farář listoval v knížce, hledal ohlášky, a lidé si odkašlávali, aby potom mohli být tiši. Lidská zvědavost nevymírá, ohlášky$

poslouchá každý napjatě, hlavně ženské.

Vojtěšce bylo najednou nevolno - cítila, že teď to přijde, a úzkost jí sevřela hrdlo. Poslední útěchu, kterou měla, ztrácí, nic, nic jí není dopřáno! Vzlyk dral se jí vzhůru jako křečovité sevření, bála se, že ho nezadrží, a co si pomyslí lidé? Stane se nápadnou, směšnou snad.

Sevřela ruce, prsty vtiskla do masa, zatajila dech. A pan farář už četl, hlasem zcela lhostejným a po horlivém kázání trochu unaveným:

„Do stavu manželského vstoupit míní Jakub Kočvera, dělník zemědělský v Malém Doubkově atd.“ Dočetl a začal: „Žádám lásky vaše, abyste se se mnou pomodlili…“

Vojtěška nevěřila svému sluchu - ne, Jarka neměl ohlášku! Tedy jí ještě zůstal?

Šílená radost jí vehnala znovu slzy do očí. Vyřítily se jako nespoutaný pramen a kapaly jí jedna za druhou, čůrkem bezmála, po tvářích.

„Jak jsem bláhová,“ krotila se v té radosti, „jak hloupá, dyť ji bude mít jistě druhou neděli - co z toho mám, co z toho mám?“

Šli z kostela a Vojtěška musela také, povinnost volala - strach o děti doma. Teskně se ohlédla, Bože, jak tu bylo dobře a klidno, jak úžasně hezky, proč tu nemůže zůstat!

Když byla už jednou venku, zašla i na hřbitov, na hrob tatínkův. Bylo tu ticho a růžové karafiátky, co v létě tak vonějí na venkovských hřbitůvcích, byly v nejlepším květu. Na hrobech se zelenala tráva, tu a tam kvetla kytička, ostatně samé karafiátky. Namnoze byl hrob zapomenutý a propadlý celý rok, teď

81$

však to na něm bylo jako voňavý růžový kopeček.

Nahoře po hřbitůvku, mezi novými kříži chodila bílá hrobařova slepice, ochutnávala travičku a hledala žížaly, jež po nočním deštíku vylezly. Mimo ni tu nebylo živé nohy a Vojtěška se mohla vyplakat podle libosti a chuti. Padla na tatínkův hrob a povolila svému nitru.

„Tatínku, tatínku, pročs musel umřít tak brzo? Dybys byl počkal eště rok, nemusela sem bejt tak nešťastná! Ty bys mě byl nenutil, ty bys mně byl dovolil, abych si vzala, koho sem měla ráda.“

Trpkost proti matce přes vůli Vojtěščinu se v ní rozlévala a pláč bezuzdný a prudký ji přepadal.

Konečně se Vojtěška zvedla k odchodu. Vždyť bylo třeba dodělat, co při poklidu nechala nehotové, a uvařit oběd. Byla zase neděle a ona se jí tak bávala, neboť Anton od rána pil a večer pravidelně už řádil, anebo ho přinesli člověku nepodobného z hospody domů.

„Tady je hezky,“ myslila si a s pohledem po hřbitově zatoužila, kdyby tu tak mohla ležet, jaký by měla pokoj. Ale hned vzpomněla na děti, na ta tři svoje kloučata, která by zůstala sama jen s urputným tátou - vždyť babička, Bože, jak dlouho ona bude živa?

Zrychlila krok, aby už byla ze hřbitova a na cestě k domovu, ale v samých vratech potkala člověka. Zbledla jako zeď. Byl to Jarka, který šel také na svaté pole. Tak zblízka se s ním nesetkala, co byla vdaná. Krev se v ní srazila, neodvážila se na něj pohlédnout.

Ale on pozdravil a nedalo mu, aby prošel jen tak

82$

mlčky. S obličejem podivně k úsměvu staženým se zeptal, byla-li u tatínka a v kostele.

„Byla,“ hlesla plná rozpaků a hleděla, kudy by kolem něho prošla úzkou stezkou, kterou on zastoupil. „Šla sem se taky pomodlit a…“

Nemohla se uhnout docela, bylo nutno pozvednout oči a na něj pohledět. A jak na sebe popatřili, bylo marné už líčit lhostejnou tvář a usmívat se. Oba hned cítili, jak se jim hrdla stahují, a Vojtěšce se nové slzy vyřítily.

Jarkovi se chvěla ústa a hlas měl sevřený, když řekl, co ho nejvíc a pořád bolelo: „Máš se zle, viď, holka, povídají lidi, že tě taky bije.“

„E,“ mávla rukou a šeptala jen, neboť hlas se jí utopil úplně v slzách, „to je můj osud. Ale já šla dnešky poslouchat tvou ohlášku.“

Podívala se na něj vzhůru, pátravě, prosebně i odhodlaně. Sepjala mimoděk ruce, spolkla uzel, který ji v krku vězel smotaný ze vzlyků a slz, a řekla trochu jasněji: „Já bych byla tak ráda, abys byl šťastnej!“

„Šťastnej?“ zvolal Jarka a koutky úst mu potrhávalo. „Ty tomu věříš, Vojtěško, že bych moh bejt šťastnej bez tebe? Nevěř tomu a nechoď na mý ohlášky, já se ženit nebudu!“

Radost jako ohnivá záplava umírajícího dne polila všecku bytost i celou duši nešťastné ženy. Nešťastné? Ne, ne - ona byla v tu chvíli velmi šťastna. Oči jí zazářily ze slz jako dvě hvězdy, když k němu vzhůru pohleděla.

„Nebudeš?“ ptala se bez dechu. „A co by z toho bylo? Nač bys chtěl čekat?“

83$

„Na nic,“ povídal rychle a uchopil ji za ruku, „a na moc! Na smrt jeho nebo nás dvou. Buď umře spíš von a ty vostaneš, nebo umřeš ty a já tě budu mít na krchově - no, anebo umřu taky, budu pořád při tobě a vyčkávat budu, až přijdeš za mnou, ale má přeci eště budeš! „

Bylo to řečeno tak opravdově a přesvědčivě, že se najednou Vojtěšce nic tak pravděpodobným a tak jednoduchým nezdálo jako to, nač čeká Jarka. Tedy smrt.

Vytáhla mu ruku a usmála se: „Jak tě to tak napadlo?“ podivila se. „Vidíš, já na to nepřišla.“

Šla domů lehčeji a byla zcela klidná; odnášela si krásnou útěchu.

Jarka však těžce usedl na svatém poli a spustil hlavu do dlaní. Ještě mu nebylo třicet a už měl čekat na smrt? A jemu se chtělo tolik, tolik žít!

Ono se to lehko slíbilo: „Budu na tě čekat, až přece budeš má,“ ale když ten čas tak pomalu plynul a život byl tak zlý. Ne ani k Jarkovi, což ten, byl svobodný a nikdo mu nestál na šíji, nikdo ho nedeptal, netiskl k zemi, ale Vojtěšce!

Jarka byl mistrem a hospodařil s maminkou. Sestru provdal a bratra vyučil, ten byl u něho dělníkem a žili dohromady klidně. Mladší Smetana sice někdy matku zlobil, nebyl tak pořádný a střídmý jako Jarka, ale to byly jen přeháňky. Tu a tam maminka Ludvíka vyvadila a zase bylo dobře.

Řemeslo šlo velmi pěkně, při Novém roce se sešlo peněz na celý rok, a pomalu měli Smetanovi malé jměníčko, za něž si začali stavět domeček.

84$

Jarka sám nakreslil plán, který stavitel vypracoval, a maminka měla plno radosti.

„Jen dyby ses chtěl ženit,“ vzdychávala, „už nejseš žádný mladík a je tě škoda. Každá by tě přijmula jak malinu, peníze bys vyženil.“

Ale Jarka se tomu usmíval. Žil jako poustevník, bavilo ho řemeslo, čtení, všelijaká hračka v domácnosti, chov králíků, a když Fanynka dostala dcerušku, bavíval se i s tou.

Ale Vojtěška se nepobavila ani se svými dětmi, ta byla jen pro práci, pro těžkou polní a domácí práci. Muž její teď už nebyl skoro k ničemu, dělal stále hůř a málokdy byl střízlivý. K snídani měl nejradši čtvrťák kořalky, po obědě džbán piva, měl-li na něj, nu, a neměl-li, zůstal dlužen, však to hospodský napsal.

Pantáta Zoupenův, bývalý Vojtěščin poručník, teď už neobviňoval ženské. Domlouval mu, a když to nepomáhalo, radil panímámě, aby se dala Vojtěška s ním rozvést, že by jí bez něho bylo lépe.

„To by bylo,“ připouštěly Peřinový ženské, „ale ta vostuda - a pak, má půl domu, půl všeho, kterak by to bylo?“

Ovšem, to bylo opravdu na pováženou, a zdálo se to věcí nemožnou. Uvažoval tedy Zoupena, že snad by to šlo, prohlásit Luckého marnotratným, čímž mu také pohrozil. Ten však svedl takový rámus, že bylo půl vsi vzhůru a myslili, že pozbyl rozumu.

Takový tedy život měla Vojtěška. Vypadala velmi zle, že lidé byli přesvědčeni o jejím zlomeném zdraví a říkali: „Má souchotiny, ta nebude dlouho trávu šlapat.“

85$

Kam se poděly růžičky, jež mívala za svobodna na tvářičkách? Kam jasný lesk jejích očí? To vše zmizelo, z Vojtěščiny krásy nezůstal ani stín. A přece se Jarkovi líbila mnohem víc než za svobodna, kdy byla šťastná a plná úsměvu. Tehdá nemělo její čelo zajímavé rýhy uprostřed, ani oči tesklivý stín.

Jarka se varoval pokaždé vejít do stavení Peřinová. Nebyl tam už léta; jen kolem-li přešel, do okna se úkradkem podíval. Vymetat tam chodil Ludvík, a také při Novém roce vybírat za komíny.

Tak i toho osudného roku přišli kominíci do Chaloupek, aby tam měsíční práci vykonali. Měli nového učedníka, kterého zaučovali, šli tedy tři a kdo je potkal, každý se smál: „To budu mět štěstí, tři kominíky sem potkal - kdepak mám jakej knoflík, abych ho podržel.“

Když vešli do vsi, byli ještě málo černí, protože cestou vítr z nich sfoukal saze od včerejška, ale za chvíli už byli černí jako havrani, jen oči jim blýskaly a zuby se leskly jako perleť. Děvčata se na ně smála a Ludva se za nimi pouštěl, aby je zobjímal a notně poškádlil. Mařku Nedvědovu chytil a hned byla celá učerněná - obličej, halenku, zástěrku i ruce, jak ji k sobě přitiskl, měla samé saze a její vřískot rozléhal se po celé vsi.

„Ale di - ty - no né - ty vošklivče!“ durdila se a nevěděla, má-li otírat dříve čelo nebo tváře, či schovávat černé rukávy.

Kominíci se smáli, ani Jarka nepohrdal někdy smíchem a zvlášť dnes mu žalostný obrázek děvčete smíchem zachutnal.

Lidé se ohlíželi a smáli se také, smály se obíle—

86$

né statky i pučící lípy na návsi. Byl duben a nálada předsvátková; chystalo se všechno na Vzkříšení.

V chalupách byla zotvírána okénka a děvčata je myla. Kde stála venku, teď honem dovnitř utíkala a před černými dvířka zavírala. Znala Ludvíka, jaká je to kopa povedená a jaký taškář. Dokázal by je učernit všecky. Ovšem, utíkaly jen tak naoko, neboť zažertování s ním nebylo jim protivné, a konečně, saze nejsou tak zlé a snadno se umyjí.

Došli na dolní konec vsi a Ludvík mířil k Peřinám. „Vem to zatím z druhý strany,“ povídal bratrovi, „my budem brzo hotovi.“

Jak otevřel vrata, zalehl na náves křik z Peřinová dvora. Děti křičely, co hrdla měly, ba ryk nejstaršího nasvědčoval, že se s ním děje něco velmi zlého, křik mužského hlasu surově mezi to vpadal a ženské hlasy se v to mísily s pláčem.

Jarka stanul jako přimražen. Ludvík nechal otevřená vrata a on viděl dobře. Lucký vyplácel nejstaršího synka, sotva čtyřletého, obráceným bičištěm tak surově, že to bylo beze všeho rozumu. Vojtěška i panímáma rvaly ho za ruce i kabát, chtíce mu kloučka vyprostit.

„Dyť to dítě utlučeš!“ křičela mladá selka a zuřivá strachem o dítě rvala se s ním.

To však popudilo surovce tou měrou, že hošíka pustil, ženou smýknul tak, až upadla, a také tchyni prudkým pohybem na zeď stavení odhodil.

„Co - vy všici na mě?“ soptil vztekle a ohlížel se, co by zvedl. Leželo tu topůrko od motyky, které se mu hodilo. Popadl ho a už stál u ženy, jež se těžce sbírala, a bác - bác - tupě to zabouchalo

87$

a urputník zvedal topůrko zas a zas a nehleděl, kam dopadá.

Avšak nedopadlo už. Kominík stál na dvoře proti němu a v jediném okamžiku ho držel za hrdlo a zacloumal jím celou silou, kterou v něm vyvodilo strašné rozčilení a vztek, strhl ho k zemi, padl naň svým tělem a rdousil ho posléze oběma rukama.

Vojtěška se sbírala plná zděšení a úleku; nechápala, jali se to stalo a kde se tu Jarka vzal. Poznala ho, byť byl černý jako kavka a tvář měl od ní odvrácenou. Zhrozila se jen a volala úpěnlivě jméno Boží.

Také panímáma byla zděšená. Viděla hned, že je Lucký přemožen. V prvé chvíli mu tuto odvetu přála, vidouc však bezmezný vztek kominíkův, lekla se, že bude následovat ještě něco horšího.

Hned tu bylo plno lidí. Sousedovi přiběhli z humen a z ulice tu bylo kolik mužských. Napřed nahlédli jen zvědavě, ale vidouce, že Smetana sedláka rdousí, uznali, že je tu třeba rázného činu. Ne že by jim bylo Luckého líto, kdyby jeho život byl takto ukončen, celá ves by ho valně nelitovala, ale šlo jim o Smetanu. Byl znám svou pořádností, a proto přízeň všech byla na jeho straně. Také kdekdo věděl, že miloval mladou selku a že se kvůli ní nežení. Proto se vrhli k těm dvěma a snažili se Luckého vyprostit z černých rukou.

Podařilo se to. Ostatně Jarka přece jen nabýval rozvahy a uvědomil si včas, že je nutno bídníka nechat. Vyskočil udýchán, a také sedlák už se ztěžka zvedal.

„Ničemo,“ soptil kominík, „na tos mi ji přebral,$

abys takhle s ní zacházel? Aby sis jí tak nevážil? Já tě přece jednou zabiju, ty… ty…!“ a zalykaje se lítostí a rozčilením, vyběhl ze vrat.

Dusil se žalem a sotva dechu popadal. Musel odvázat roušku, kterou mají kominíci zavázaná ústa, lezou-li do komína, neboť se mu zdálo, že nemá dost vzduchu. Zvenčí pak se opřel o vrata a vydechoval zhluboka.

Uvnitř bylo teď rámusení, a Lucký jen něco vrčel mezi sousedy, kteří kolem něho stáli. Ženské se stáhly do stavení a spráskaný klouček doplakával na zápraží a slinil si pruhy, jež mu všude natropilo tátovo bičiště.

Smetana cítil, jak mu zpěněná krev pomalu chladne a jali jím bezmála prochvívá zima.

„Takovej život má, takovej život!“ lkalo to v něm a bolest místo hněvu plnila ho celého. Proč mu ji nenechali, proč mu ji nedopřáli, jak by ji měl rád!

Zatímco čekal na Ludvíka, představoval si, jak by se žilo Vojtěšce u nich a jemu po jejím boku, jakou by měli pěknou, útulnou, tichou domácnost.

On vyrostl ve spořádaných poměrech rodinných. Tatínek byl hodný a s maminkou jednal vždycky šetrně a pozorně, měl ji rád a děti také. Vzpomínal, jak chodíval tatínek černý domů, právě tak černý, jako on je dnes - cizí děti se ho bály a utíkaly před ním, ale ony doma mu letěly naproti, meškal-li v hutích nebo vzdálenějších továrnách tři, čtyři dny. Jak nic na to nedbaly, že je černý, že saze se z něho jen sypou, věšely se mu na ruce a o překot vykládaly, co dělaly ony a co maminka. Byl by se rád usmál té vzpomínce, jak je otec zvedal, do

89$

náruče bral a schválně, aby maminku poškádlil, líbal na růžové tvářičky, až je celé začernil, a maminka zpola v žertu, zpola doopravdy se durdívala, že je musí umývat a vše na ně znovu prát. Ovšem, také dostaly někdy od tatínka výplatu, zlobily-li, ale to bylo jen s rozumem, jen proto, aby se trochu bály a aby udržel kázeň, ale ne aby si na nich vyléval bezuzdný vztek jako tenhle surovec.

Jarka svíral pěsti a skřípal zuby, chtělo se mu štkát a plakat, vrátit se a znovu ztrestat toho necitu.

Vyšel soused Peřinův, Doupník, a vida tu kominíka dosud stát, podíval se na něj s účastí a pokýval povážlivě lysou hlavou.

„Jo, jo, sou to poměry,“ povídal k Jarkovi. „Já říkám, mučednice, mučednice je některá ženská a tadlec, ta si vodbejvá pravej vočistec! Voni tady dlouho nebudou,“ ukázal dýmkou za sebe na Peřinův grunt, „je to už moc vošpatnělý, pak teprvá bude Luckej vidět!“

Jarkovi se při té řeči zdálo, že se mu úží hruď, že cítí až ve vnitřnostech hrůzu Vojtěščiny budoucnosti.

„Jo, dyby to věděl nebožtík Peřina, v truhle by se vobrátil. Dycky říkal „poslední ratolest, poslední ratolest“, aby tak viděl, jak ji tamten volamuje.“

Soused vzdychal a loudal se do vedlejšího statku.

Kominík skřípal zuby bolestí. Nadhodil kartáče na rameni, sebral žebřík a šel do protějšího stavení; musel jít pracovat, aby se žalem nezalkl.

Vojtěška byla celá nešťastná. Poznala, že je opět

90$

v naději, obávala se, že to zas bude chlapec, a ona, ačkoli měla všechny tři jako jedinou radost a jasné paprsky v šedé mlze svého mladého žití, přece se nemohla ubránit obavě, že se na nich radosti nedožije, budou-li po tátovi.

„Bože, dyť nás to umoří,“ plakala a hubovala panímáma. „Což nikdá nebude tej lopotě konec? Seš vdaná na šestej rok a už se čekáš počtvrtý. Aspoň dyby bylo ňáký zastání, ňáký přijednání nebo uzání!“

Vojtěška vyhlížela hůř než jindy. Nemohla tentokrát nic jíst, bolel ji žaludek a přepadaly ji mdloby. Byla jako umučení, až si toho i Anton všiml.

„Co chodíš jak zámora?“ osopil se na ni. „Děláš mi jen vostudu.“ A když zvěděl, co zase bude, dopálil se. „To je něco pro tebe! Jen se s děckama vyvalovat a práci se uhnout, to ty tak.“

Vojtěška už byla všemu zvyklá, ale tohle se jí přece jen dotklo příliš hluboce. Co se nadřela, napracovala, nastarala a po všem všudy takováto slova. Ale její osud byl upředen ze samé trpkosti a ona se jen hořce zasmála. Takový smích je příšerný a nesluší jemné ženské bytosti. Škoda, že se mu Vojtěška musela naučit.

Anton se nepohodl v chaloupecké hospodě; měl tam notný dluh a šenkýře stálé čekání už omrzelo. Poslední dobou ho proto velmi zhurta upomínal. Dluh stál, až posléze šenkýř hrozil mu soudem. Nezbývalo, než odprodat kus pole ze své polovice.

Ženské byly nad tím celé zdrcené; panímáma to téměř odležela a celé Chaloupky o jiném nemluvily.

Šenkýř byl člověk vypočítavý. Nechal to koupit

91$

Židovi a vymínil si, že kus pole za to od něho dostane. Tak si pomohl z pijanství Luckého.

Vojtěška, ač již úplně otupělá, chytila se slabě nové naděje. Možná, když se Anton rozkmotřil s hospodou, bude trochu doma. Neodvažovala se to ani vyslovit před maminkou, ale sama se těšila.

Brzy však se přesvědčila, že doufala zase nadarmo. Anton si našel v nejbližších dnech náhradu. Myslila, že pracuje v poli, když ho celý den neviděla, on však byl od rána ve Zvonařově u Drabařů. Seděl a popíjel, chvástaje se, že je největším sedlákem v Chaloupkách. Odprodal sice kus pole, ale to mu neublížilo, snesl by ještě horší ztráty.

Teprve navečer klopýtal domů; dětem sice naponejprv koupil sodovku, ale chystal se na ženské, budou-li něco říkat.

Ony však neříkaly nic. Vojtěška byla zamlklá jako jindy a stará se na něho hněvem ani nepodívala. On však myslil, že obě jsou zticha z úcty a respektu, a těšil se, že je přece vycvičil.

Od té doby šel každodenně do Zvonařova okolo zdejší hospody, aby ho viděli a měli lítost, že ztratili tak dobrého zákazníka.

„Máte vztek, vite,“ říkal jim v duchu, „to věřím, ale já vám vokážu!“

Po silnici k Zvonařovu mu bylo daleko, proto si vynašel kratší cestu; od Chaloupek vzhůru k Loučínu, pak lesním mlázím v pravém úhlu vlevo, úvozem, jímž se dříví z loučínského revíru vyváželo. Musel kolem potoka, po bažinaté lesní louce, kteráž cesta byla za podzimních dešťů nebo zimních náledích naprosto nemožná, ale teď, v parném létě, šlo

92$

mu to dobře. Hnedle byl ve Zvonařově, a což nejlepší, rovnou za Drabařovými humny. Na kuželnu se dostal pěkně zadem, a tak to bylo zcela pohodlné. Domů arciť to chodilo už trochu volněji, protože míval hlavu těžkou a cestu širokou, ale kdožpak by domů chvátal? Škoda se hnát - na to lamento ženských a křik dětí měl dosti času.

Bylo léto a plno práce pro Peřinový ženské.

V potu tváře pracovala Vojtěška na poli a panímáma doma, a věru nevěděly, která má práci těžší a horší. Vojtěšku vysilovala tíha nářadí, panímámu zas tíha domácnosti. Při dětech uvařit, poklidit dobytek ve chlévě, udělat ve světnici jakž takž pořádek, zašívat, starat se o vepře a drůbež, to byla práce nemalá. Panímáma na to zle naříkala a stěžovala si na polámaninu. Svalovala vinu na to, že den ze dne tak těžce dře a s dětmi se tahá. Raději by na poli vláčila v pluhu zapřažená, než obstarávat práci v domácnosti.

Ale všecko to bylo těžké; Vojtěška orala jako mužský a o žních se i hrabicí oháněla. Děvečka jí odebírala, celý den byly spolu na parném slunci. Tu a tam přijednala, ale šlo jí to příliš do peněz, a tak se musela přičiňovat a hleděla zastat práci sama.

Lidé ji obdivovali, jak to zastane, taková slabá, a k tomu ještě v jiném stavu, a sousedé se také kolikrát smilovali a po své práci šli pomáhat k Peřinům.

Lucký se nezastyděl, byl tomu rád, tím více času mu zbývalo pro hospodu. Dělal dluh zase tam a byl zcela spokojen; teď v létě se pěkně hrály kuželky, a pršelo-li, bylo zas příjemno v lokále, kde sedali

93$

také mnozí páni z města od úřadu a hráli karty.

Jednou se chystalo celé nedělní odpůldne na bouřku a Lucký byl rád, že se do hospody dostal ještě za sucha. Nevěděl, jak by to doma vydržel, kdyby nemohl do Zvonařova. Šel by do hospody v Chaloupkách? Ač neměl pojem o cti nikterak vyvinut, přece si řekl, že by nešel. Měl ještě v čerstvé paměti, jak ho hospodská upomínala a přede všemi mu s křikem vytýkala, že popít uměl, ale zaplatit ne.

„Počkej,“ sliboval jí v duchu, „šak ti přejde, až k vám víckrát nepudu; eště ráda mi dáš „Pámbu dobrýtro“ a budeš vo to stát, abych přišel a pil vaše patoky!“

Bouřka visela nad krajinou jako těžká plachta, plná vody a blesků, ale Antonín chvátal jako za povinností. Stání ve statku neměl a nedbal, že žena zapřahá a s děvečkou se chystá kvapně pro mandelíky. Na „dolejším“ poli včera nechali ještě fůrku, škoda, aby to zmoklo.

Nejstaršího hošíka brala s sebou, aby postál u krav, až budou nakládat, a neubránila se trpkému slovu, vidouc muže, jak svátečně oblečen z domova se chystá.

„Ty máš časy!“ povídala mu hněvivě. „Já div duši nepustím strachy, že nám to zmokne, a ty si pěkně deš.“

„Drž za zuby!“ odbyl ji a už se bral ze stavení.

Vojtěška vyjela zadními vraty. Hněv jí lomcoval celým tělem, prochvíval ji až v nohou a bouřil v hlavě. Kdyby nebyla vyplakaná ještě od noci, byla by se dala do pláče, ale už se jí nedostávalo slz.

94$

Klouček si na voze hvízdal a povídal jí pro potěchu: „To je dobře, vite, maminko, že tatínek šel do Zvonařova?“

Obloha, včera tak azurně modrá, dnes byla cele potažena šedavými mraky a od západu se to houlilo jako černé skály a šedavé hrady, ohraničené začervenalými pruhy.

„Pánbu s námi,“ říkali lidé, „sou v tom kroupy,“ a hleděli na oblohu, doufajíce, že to snad půjde stranou.

Vojtěška jela, co kravky stačily. Nedávno měli u Peřinů ještě koně, ale nevynášelo to; bylo nutno zbavit se jich a práci odbývat jenom kravkami. Na „dolejší“ bylo hezký kousek a vzdálené hřmění ji pohánělo. Pošvihovala brzy Červenou a brzy Lysku a starostlivě hleděla po obloze.

Dusné ticho panovalo všude. Nehnul se ani větřík a traviny s kvítím, jakoby strachem ustrnulé, stály bez dechu. Nad lesy se dělaly světlejší šmouhy, žáby skřehotaly v rákosí.

Děvečka byla zaškareděná a slibovala si v duchu, že je u Peřinů jen tento rok, to by musela být proti sobě, aby tam zůstala. Taková dřina není nikde a strava bídná. Co lepšího, sní hospodář, ženské si sotva omastí, selka hledí máslo prodat, šetří každým kraptem mléka.

Šly při kravách obě smutně. Vojtěška vzpomínala jako na krásný sen na doby svého mládí, kdy se u nich pracovalo radostně a snadno, kdy dobrý tatínek vlídným slovem každou práci sladil; děvečka Andula na kamarádky, které mají v neděli pokoj a baví se na návsi s chasou.

95$

Zato vesele se šlo Antonínovi. Hvízdal si a chvátal ještě víc než ony. U Drabařů narážejí druhou půlku piva, bude jako křen a on měl zase takovou žízeň!

Z mraků na obloze si nic nedělal, pro něj ať si prší. Do Zvonařova se už nějak dostane a tam mají hromosvody. Hrom mu proto také neublíží, a jinde ať si řádí, jak chce.

Už byl u mlází a zahýbal k úvozu; tu na vršku cítil, jak se vítr zvedá, a přidával do kroku. Ač stále ještě bylo ticho, náhle silně zahřmělo, jako by se kus skály někde nahoře utrhl a řítil se odkudsi z těch vzdušných skal a hradů dolů, bouřil po všem lese ozvěnu, svištěl v povstalém větru.

Luckého až nějak zamrazilo. Bezděky si ohrnul límec kabátu a seskočil napříč lesem do úvozu. Aniž si to uvědomil, chtěl se skrýt v nižším místě před bleskem.

A blesklo se hned zas. Zahřmělo a vítr zadul tak mohutný, že nad úvozem bohaté jedle se rozkývaly a svými vrcholky až v sebe narazily a celý les se rozšuměl příšernou písní.

Luckému počalo být úzko. Přikrčil se, jak mohl, a chvátal tím více. Úvoz byl teď ještě hlubší, než vyústil na paseku, z níž se už jen seběhlo po lávce dolů ke Zvonařovu. Potok šuměl z daleka; vždy klidný, byl dnes nějaký pobouřený a voda pod lávkou se pěnila v bílé pěny; tok jeho byl vášnivý a ryčný.

Za lávkou potkal Lucký člověka. Měl klobouk vtlačený hluboce do očí a ježatým strniskem obrostlou bradu sotva bylo pod ním vidět. Ostatní obličej byl ukryt pod jeho střechou. Tohoto člověka Lucký

96$

potkával nerad; při něm jako neviditelní duchové chodívaly nepříjemné vzpomínky a ty něco budily v Antonově nitru.

Bylo to velmi pěkné a příjemné, když chodil za hajnou do Loučína. Byla mladá a hezká, a poněvadž její muž byl o hodně starší, veselého Antona neodmítala. Když pak na to hajný přišel, bylo zle. Dlouhou dobu se musel mít Lucký před ním na pozoru, a žena, ta to citelně odnášela. Manželství bylo navždy rozbito - hajný neodpouštěl.

Ovšem, to už je dávno a Anton se tomu jenom pousmál, když ho Kolík minul a kromě nenávistného, vášnivě bleskotného pohledu neobdařil ničím nepříjemným.

„To byla iná žena než ta moje,“ myslil si Lucký a nějaký stesk se ho zmocnil. A umiňoval si, že se musí zas po něčem takovém ohlédnout.

Po pasece to šlo už zčerstva, a než se přihnal ten pravý, zuřivý točivec, než počaly padat prvé kapky deště a blesky se křižovat, byl už pod střechou a naráz vléval do sebe prvý, nejlepší doušek.

Na Vojtěšku, která krutě zápasila s větrem a deštěm při voze, naloženém vysoko žitnými snopy, si ani nevzpomněl. Přepadlo je to na kopci, nad Chaloupkami, na rovině ze všech stran otevřené a větru přístupné. Blesky se jim kmitaly nad hlavami a Andula šla podle vozu celá skrčená, strachem pomalu bez sebe.

„Teta, nechme to stát a vlezme do příkopa,“ prosila s pláčem, „vždyť tu sme nejvyšší na tej rovině. Praští do nás a zabije nás to na místě.“ Byla mladá a bála se o sebe.

97$

Ve Vojtěšce byl pořád ještě hněv a lítost a myslila si, nebýt maminky doma a těch nevinných dětí, že by si nic nepřála víc, než aby ten Boží posel přiletěl a zasáhl ji i s Pepíčkem. Mít je tu všecky, modlila by se o to - stoupla by až nahoru, na ty snopy, rozpřáhla by ruce vzhůru a zavolala by k obloze, až by se samo nebe nad ní ustrnulo a pro ně pro všecky by poslalo smrt.

Ale ona znala povinnost. Co by si počala maminka s těmi dětmi a co by se dělo dál? Anton by se oženil, jistě by se našla druhá, která by si ho vzala a dala se na Peřinův grunt.

A co by bylo z dětí?

Proto bylo nutno žít, držet se toho bědného života a choulit se pod vůz jako pod nějakou záštitu. Andula se starala jen o sebe, pustila se zřetele potah, sotva u brzdy byla k potřebě.

Vojtěška se bála, aby vítr, který zvedal prach a bičoval jím krávy i ji, neshodil Pepíčka z vozu. Ten seděl nahoře, schován mezi snopy, bylo mu tam dobře, ale na ni šel strach. Zastavila a sundala ho dolů a zase vší silou zadržovala dobytek, který z vršku chvátal víc, než bylo bezpečné.

Dojely úplně promoklé; Andula vrčela a nemluvila zlostí na nikoho, Pepíček plakal a Vojtěška povídala malomyslně a plná lítosti: „Bože, todle je život!“

„Pojď do sednice, holka, dyť z toho můžeš mět smrt. Uvařím ti lípoví,“ a už chvátala panímáma, aby přiložila do kamen, a Pepíčka ukládala na pekárnu.

Sterá bolest se v ní obracela. Takový osud připravila svému dítěti!

98$

Navečer se vyjasnilo. Bouřka se vyslotila a vítr ulehl kdesi pod lesem, kroupy, chvála Bohu, vyhnuly se polím - stáhly se na lesy a přišly jen s deštěm, snad ani ptačí hnízda nepoškodily. Jen starý dub na pasece to odnesl; byl roztříštěn na dvě poloviny a umíraje zalehl několik droboučkých smrčků. Zvěř zalezlá v kamení zas vyběhla a radovala se z osvěžené zeleně a čistých loužek, jež zůstaly všude nadržené pro napojení drobných ušáčků.

Také ve Zvonařově bylo náměstí jako umyté, dláždění jen se bělelo a obloha nad městem zaklenula se nedozírnou modrostí. Slunce, ač bylo už k večeru, zase ukázalo svoji zlatoskvoucí hlavu a sklánějíc se k západu, zbarvilo oblohu nejkrásnější stupnicí barev.

Jaká to změna a jaký podiv! Před několika hodinami všecek západ hrozil příšernými mračny, byl jedinou hrozbou a jediným hněvem, teď však jas, růže a zlato změnily ho v pravý ráj a lásku.

Na tu změnu z okna svého domečku dívala se paní Smetanová a upozornila i syna, který zadumaně seděl u stolu.

Ludvík časně povečeřel a odešel někam mezi chasu, kam ho mládí táhlo, ale Jarka zůstal ve světnici. Četl celé odpoledne a teď seděl tiše nad zavřenou knihou.

„Koukni, Jarouši, jak se ta obloha změnila,“ povídala mu maminka, otvírajíc okno, aby sem mohl podvečerní vzduch, vonný jako Boží dech. „Prve taková bouřka, že bylo strach na nebe se podívat, a teď všecko se jenom směje. Radost pohledět!“

99$

Smetana byl zamyšlený. Chmury mu seděly na čele, oči měl zamračené.

Maminka mu rozuměla; věděla, nač myslí, a ucítila bolest s ním. Přišla k němu a pohladila mu tmavorusou hlavu, na níž bylo plno vlasů.

„Tak je to taky na světě,“ děla mu pro potěchu, „často bouřka a potom pěknej, radostnej západ. Já to měla taky tak. Dyž tatínek tak brzy umřel a vy malí zůstali, myslela sem, že už nikdá nebude dobře. A vidíš, vychovala sem vás s pomocí Boží, a ste už velcí a mám z vás radost. Fanda se dobře vdala, Ludva se vyučil, a ty - ty seš můj nejlepší, má opora, snad se taky…“

„Já?“ usmál se Jarka. „Co vás to napadá, maminko, já se ženit nebudu. Na živnost voženíte Ludvíka, já tu vostanu jako první dělník. Samotnýmu mi to stačí a…“

„Di, di, dítě,“ kárala ho maminka lítostivě, „na tobě sem si nejvíc zakládala, byls tatínkovou pýchou a mou nadějí. A teď bys chtěl zůstat tak? Poruč to už Pánu Bohu, nebyli ste si souzený.“

„Nemoh bych se voženit, maminko,“ pravil Jarka smutně, „nemoh bych to udělat. Dyby byla Vojtěška šťastná, to by bylo ináč, to bych byl už dávno ženatej, ale takhle, já bych nemoh bejt spokojenej, i dybych měl hodnou ženu a měl ji rád. Vona nemá nic, nic než moji věrnost, a tu já jí vzít nemůžu!“

Paní Smetanová plakala.

„Tak vám ta Peřinka voboum zkazila svět! Lidi povídají, že to tam de z kopce, že hnedle pudou z gruntu. A ten její muž jen sedí a pije, je teď pořád jen u Drabařů.“

100$

Jarka sevřel pěst a těžce na ni pustil hlavu.

„Ničema! Dyby se aspoň brzy upil, aby byla vdovou - a…“ Jarka vstal a chodil po světnici. ,Jak je ten osud někdy divnej,“ uvažoval hlasitě. „Náš tatínek, takovej hodnej a pořádnej člověk, musel tak brzo umřít a s námi se rozejít, a ten tam - jak by se ho rádi zbavili - všichni - je tu a zdravím jenom kypí! Věru, někdy se mi zdá, že bych ho…“ Jarka se zalykal lítostí a maminka cítila s ním.

Dobře že přišla Fanda. Měla na Horním městě krejčího a vedlo se jí hezky. Šila též a stáli si dobře. Dříve bydleli se Smetanovými, ale teď si postavili také domek. Přivedla s sebou hošíka, a tím se Jaroslav trochu rozptýlil. Měl synovce i neteř rád a dovedl se s nimi dlouho bavit.

I teď ho vzal za ruku a odešel s ním na dvorek, aby mu ukázal králíky a kuřátka.

Po hodné chvíli však odvedl klouče do světnice, vzal na sebe lepší kabát a odešel trochu na procházku, jak matce pověděl.

Ta se bavila s dcerou a zapomněla trochu na teskný dojem, který jí zůstal v nitru po dřívější rozmluvě s Jarkou.

Jarka byl sám a zamyšleně vyšel z městečka do noci, jež počala se už rozkládat nad krajinou - byla tajuplná a měsíčná…

„Já nevím, maminko, proč je mi dneska tak ouzko,“ postěžovala si Vojtěška, když se chystaly ke spaní.

Pepíček spal od té doby, co promoklí domů přijeli, a ti mladší dva také již usnuli. Ženské ještě

101$

všelicos popravovaly a panímáma teď klekala k posteli, aby se pomodlila. Měla udřená, stará kolena, sotva se ohýbala; přidržovala se postele, pak ale dopadla, jen to buchlo.

„Jak seš umrzlá a utejraná - dyť mám beztak strach, abys z toho nestonala. Bolí tě zase žaludek?“

„Nebolí,“ povídala mladá, „ta polívka mi dnešky šmakovala, je mi zevnitř hezky, ale ňákej strach mě svírá, že sotva dejchám.“

„Poruč Pánu Bohu,“ radila jí stará, „toť víš, přídě zas vobrazu Božímu nepodobnej - ale mlč, nevodpovídej mu.“

Potom se jala modlit polohlasně a utápěla se v útěše, kterou z modlitby čerpala.

Vojtěška však neměla klid, chodila od okna k oknu, vyhlížela ven, poopravila peřinu na Karlíkovi, nahlédla na Toníčka a vystoupla i na pekárnu k nejstaršímu, který byl nějak nepokojný, odkopával se a stále něco ze spaní povídal. Měl hlavičku horkou a tepny na ručkách jen mu bušily.

„To děcko je celý v hycu,“ povídala, když maminka těžce se dostávala na postel, „istě to vodstůně.“

Stará brzy spala, ale Vojtěška neměla na spánek ani pomyšlení. Její neklid byl stále větší a ona cítila silně, jak jí srdce bije. Klekla, aby se modlila, ale nemohouc soustředit myšlenky, vstala zas a svlékla se pomalu, aby ulehla. Namočila hrubý ručník a ovázala si jím hlavu, která ji počínala bolet, a tím pocítila ulehčení.

Pak pustila ještě na dvůr psa, klíč zastrčila pod vrata, aby ho Anton lehce nahmátl, a vrátila se do světnice.

102$

Přitahujíc lampu, pohlédla maně do okna a lekla se; stála tam mužská postava. Měsíc jasně svítil a jeho pruh právě mezi větvemi stromů ji poléval. Vojtěška se zachvěla - byl to Jarka. Krev jí vhrkla k srdci, pocítila po všech údech mrazení, byla to bolest a sladkost zároveň. Pořád ji miluje - chodí pod její okna, střeží ji.

Zhasla rychle světlo a odvrátila se. Bylo nutno ulehnout, aby ho tak zapudila, sice by vyšla ven, a ona se bála hříchu.

Venku bylo ticho, a Vojtěška usínala po drahné chvíli s rozpálenou hlavou a těžkými údy.

Panímáma vstala dosti pozdě a prvním jejím pocitem byl údiv. Anton nepřišel. To ještě neudělal. Často býval dlouho, až do svítání, v hospodě, ale nevrátit se ani ráno?

„To už tam bude dočista vostávat,“ pomyslila si a neměla z toho ani radost, ani žal. Byla otupělá, lhostejná. Někdy jí šly do hlavy sobecké myšlenky, že ona tu dlouho nebude, a až zemře, děj se, co děj.

Šourala se ven a uvažovala, má-li už dceru vzbudit. Spala pěkně, byla zpocená a panímámu napadlo, že alespoň nebude stonat, když se vypotila. Potom vyšla na dvůr, uvázala psa, přidala kravám a vzbudila děvečku v kuchyňce. Potom teprve vstala hospodyně a byla víc udivena než matka. Jak to, že nepřišel, nebouřil? Než se v ní vzbudil včerejší strach, cítila úlevu. Bylo tu bez něho tak hezky. Jindy po neděli musela po něm uklízet, jak zpitý všechno znečistil, a zápach alkoholu odporně napl-103$

ňoval světnici. Museli chodit potichu, aby se vyspal, a děti byly ustrachované. Dnes rejdily už po pekárně v umouněných košilkách, až je musela okřikovat, že spadnou dolů.

Šla po práci, ale jak vrzla vrata nebo kroky po návsi více zaduněly hned se lekala, jde-li to už on. Bála se ho, bála se i jen pohledu na něj. Ten bude asi vypadat! Ale hodiny ubíhaly, blížilo se poledne a Anton se nevracel.

„Vostal tě tam ležet,“ povídala matka a byla plna hněvu, „nepříde, až se vyspí,“ a nečekala ho už toho dne.

Vojtěška poklízela časněji, aby odpoledne mohla na pole. Měli zralý ječmen, bylo třeba ho už pokládat. Přinesla si pod kolník hrabici a k ní položila roubík pro Andulu. Ta byla ještě od včíra rozmrzelá.

Panímáma vařila oběd a hubovala na staré brambory, že by byla moc ráda, kdyby už se mohly kopat nové.

Najednou vběhl někdo do vrat. Pes se zuřivě rozštěkal, ženské se polekaly, že to snad Anton ve zlé náladě. Vojtěšce prvně blesklo hlavou pomyšlení, kde že jsou děti, aby je na zahradu odvedla.

Ale nebyl to Anton. Poštovní poslíček ze Zvonařova to tak vpadl do dvora, a sotva zahlédl selku pod kolníkem, zavolal upachtěným hlasem: „Pro rány Boží, lidi, vy nic nevíte? Dyť se vám hospodář utopil! Vytáh sem ho z potoka - leží u lávky, studenej už!“

Panímáma zavolala jméno Boží zděšeně a ruce zvedla vysoko nad hlavu.

104$

„Pro umučenýho Krista Pána, to je to pití, já to věděla, kam ho zavede!“ a dala se do pláče.

Vojtěška však ani nehlesla. Přišla z kůlny a jen sněhová bledost jejího obličeje dala najevo, že se jí to dotýká. Tiskla pevně rty a měla podivné pocity. Strašné leknutí a úděs, který ji projížděl jako ledové vstřiknutí, nějak jí ochromoval nohy, ale přitom se jí v nitru něco tvrdého zvedlo, co bylo jako škodolibá radost.

„Vidíš,“ křičelo to, „kams to přived, můj tyrane!“ A potom jako by jí v prsou něco opadalo, něco odlevovalo, něco hřálo; zbavila se ho, bude svobodným člověkem!

Ty myšlenky a pocity se vystřídaly tak kvapně a bleskově, jen za tu chvíli, než došla z kolníka k poslíčkovi.

Neptala se na nic. Byla přesvědčena, že spadl opilý z lávky do potoka. Ovšem, voda tam byla mělká, bylo divné, že se nevyhrabal.

„A Jarka? A Jarka?“ volalo to v ní a hnalo jí to krev k srdci.

Ne - bylo to necitelné, hříšné! Polykala, přemáhala to. Nutila se do soucitu. Nešťastný Anton. Hned byla pohotově. Zapřáhne krávy a pojede pro něj.

„Prokletej chlast,“ štkala panímáma a bědovala, „já to věděla, já to věděla, že špatně skončí.“

Přinesly plachtu z vozu a bílé prostěradlo. Vojtěška třesoucíma se rukama zapřahala strakaté krávy a sotva jen rozčilením pověděla Andule: „Hlídej děti - dej jim voběd - pojedu pro pantátu.“

„Já tu teda počkám, ale pak pudu dom, teta, já

105$

tu s nebožtíkem nebudu/* hlásila hned Andula a byla ráda, že má příčinu, aby utekla.

Panímáma vázala šátek na hlavu a poklusávala při voze, plačíc drkotavě.

Vojtěška zůstala bosá a špinavá, jak byla. Přihladila jen neučesané vlasy pod šátek, pošvihla krávy a vyjela ze stavení.

Vojtěška, když nechala krávy s vozem už v úvoze a jen po pěšině k lávce došla, stiskla jen zuby i pěsti, pohlédla rozšířenýma očima na tělo ležící vedle cesty u potoka. Zachvěla se hrůzou; opravdu, byl to její muž, Anton. Třebaže byl sinavě bledý a zamodralý v tváři, přece ho poznala na prvý pohled, nu, a jeho sváteční, nyní blátem pomazané šaty také znala. Ruce měl srovnány podle těla, ale nohy skrčené, s postavenými koleny. Oči měl otevřené, zakalené, příšerné. Třeštil je nezvykle, ústa měl zaťatá, prsty u rukou jako drápy.

Jaká hrůza a děs! Vojtěšku mrazilo ve všem těle, cítila tu hrůzu až v duši, v nohou a páteří probíhalo to k mozku a zpět.

Panímáma se k němu shýbla a trochu soucitně a trochu bojácně na něho hleděla. Již tu bylo plno lidí, a teď bylo vidět zdaleka, jak sem chvátá ze Zvonařova celý zástup s četnickým strážmistrem v čele.

Vojtěška se zmohla na povel, že muže naloží, ale strážmistr z dálky mával, aby jen počkaly, že musí místo ohledat a sepsat protokol.

Došel k místu a ohledal je, podíval se na mrtvolu a teprve ji směly ženské Peřinový naložit na vůz. Dalo jim to práce! Ztuhlá a vodou nasáklá mrtvola

106$

byla notně těžká, že jim museli mužští pomáhat.

V zástupu bylo ticho, každý měl oči vyděšeně vyvalené a ani nedýchal. Hrůza smrti umlčela všechny. Její příšernost stála nad místem hrůzy a vládla tu, třeba bylo poledne a jas sluneční plašil veškeré půlnoční příšery.

Les šuměl tajuplně a Vojtěšce připadalo, že on viděl podivný zápas smrti s tímto člověkem, který neuměl leč běsnit, deptat a bít. Jak byla smrt asi silná, že ho zdolala tak lehce, bez zjevného boje! Nad všecky pocity přepadla Vojtěšku úcta k smrti, která byla tak mocná a velebná.

„Lékař přijde k vám, aby mrtvolu ohledal,“ povídal strážmistr, když se smutný průvod hnul úvozem k Chaloupkám, „v takovém případě to je nutné.“

Vojtěška neplakala, neuronila ani slzu. Necítila bolest pro mrtvého muže, naopak, přes všechnu sklíčenost, jež na ni nad mrtvolou padla, cítila zadostiučinění, ulehčení.

Takhle se ještě Anton do Peřinová statku nevracel. Ležel na plachtě na dně vozu, přikrytý prostěradlem.

V úvoze po kamenité cestě vůz drkotal a hlava mu nadskakovala, tělo se kymácelo.

Hle, smrt opilcova!

Panímáma poslala Andulu do Suchdola se vzkázáním a děti přivedla ze zahrady, když Antona složily v sedničce na postel, z níž Vojtěška kvapem shodila peřiny a nechala jen prostěradlo na slámě.

„Tatínek umřel,“ povídala chlapcům, kteří zvědavě a ustrašeně přiběhli ze zahrady, „kouknite se, jak je zticha.“

107$

Hoši zůstali tiše stát u dveří. Co se to jen stalo, že tatík je zticha, že jim nelaje a je nevyhání? Báli se ho a tiskli se k matčiným sukním.

„Musíte se za tatínka pomodlit,“ poroučela jim babička a plačíc, s nimi si klekla.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ odříkávali ti větší dva. Měli sepjaté ručičky, ale nemyslili na modlitbu, ještě Otčenáši ani nerozuměli. Jejich očka se široce otvírala a v nich byla otázka: „Co bude dál? Vstane zas a bude nás bít?“

Pepíček však viděl babičku Kameníčkovu, když umřela; ta ležela zrovna tak a nevstala už, ale odnesli ji na krchov a dali do jámy.

„Jestlipak tam taky odnesou tatínka?“ myslil si. „To už by mne více nebil.“

Nešťastný Antoníne! Jak špatnou památku jsi po sobě zůstavil!

Neoplakáván, neželen, ležels na slámě a nezbylo po tobě lítosti ani stesku!

Panímáma mu rozsvítila u hlavy světýlko a chlapci se chodili po špičkách dívat, spí-li ještě, a nedýchali ani, aby ho nevzbudili.

Pro dnešek bylo po sečení ječmena. Vojtěška si uvázala šátek, ten černý, který měla od smrti tatínkovy, a chystala se do Zvonařova obstarat pohřeb, když vešel lékař, aby ohledal mrtvolu. Chvíli prodlel s Luckým ve světnici, ale pak vyšel s tváří velmi vážnou, se zachmuřeným obočím, a poručil ženským: „Nedotýkejte se mrtvoly, musím se vrátit pro strážmistra.“

A kvapně odešel.

108$

Jako blesk rozneslo se po Zvonařově i Chaloupkách jediným dechem jako úder na poplach: „Lucký se neutopil. Byl zaškrcen a potom teprve vhozen do potoka.“

Kdekdo o tom mluvil, lidé se spolu zastavovali a celé proudy jich šly do lesa nad Chaloupkami, kde postávaly u potoka a rokovaly hlasitě. Takového něco se v Chaloupkách ještě nestalo. Vražda tu byla něčím neslýchaným, strašlivým a přitom vysoce zajímavým. Vlasy se ježily na hlavách a zvědavost div obyvatelstvo neudusila.

Paní Smetanová prala na zápraží černé kominické prádlo a byla zamyšlená. Právě přišel Ludvík s novinou, že se Lucký neutopil, a byl pro ni velmi rozčilen. Jarka byl od rána v Doškové na práci, s učedníkem dělali Zvonařov, a jistě ještě o ničem nevěděl. Jak přijme tu velkou novinu?

Paní Smetanová byla velmi překvapená, srdce jí bušilo jen při tom pomyšlení. Jistě bude hned hotov s rozhodnutím - vezme si vdovu. Ó, jistě si ji vezme. Byla by se ráda nad tím potěšila - Bože, Jarka byl jejím nejlepším dítětem, měla ho za celou oporu, za veškeré svoje štěstí, zastával u nich hlavu rodiny a byl tak hodný, ale také se toho trochu bála. Jak by to bylo se statkem Peřinovým? A ti tři chlapci… Vzdychla nad tím, ale poroučela hned vše Pánu Bohu.

„Ať je po Jeho vůli, jen dyž bude můj Jarka šťastnej!“

Ale najednou taková novina! Vedle si to povídali, zaslechla to přes zeď.

„Luckej byl zavražděnej; do vody ho vhodil vrah

109$

až po činu. Má na krku stopy prstů - šlo tam plno četníků - jeli pro okresního doktora a pány vod soudu.“

Paní Smetanová se proměnila v sochu, představující zděšení.

Lucký zavražděnej!

Ta slova jí připadala jako rána hromu do hlavy, jako dýka, vražená pod její žebra, jako prvý úder k hranám jejího štěstí.

„Kdo by to byl udělal, Pane na nebi?“ zaléhalo k ní zvenčí a druhý hlas nato: „Je to podezřelý, kdopak měl vo něj zájem?“

Ano, kdo měl o něj zájem?

Paní Smetanová se odpotácela do pokoje. Zanechala prádla a nedbala, že slepice, které ji znaly, vešly za ní až do kuchyně, že stará kočička se jí kolem nohou lísá.

„Ježíši Kriste, Ježíši Ukřižovanej!“ volala zoufale a padla hlavou na stůl. „Mý dítě, můj Jarouši, kam tě to zavedlo…“

Ludvík byl někde venku, v kuchyni krákoraly slepice, ale ona slyšela jen svoji vzbouřenou krev, která se přelévala v srdci z komory do komory, přivírala chlopně a stříkala do cév, a v každém tom nárazu, v každém úderu vykřiklo to srdcervoucně: „Vrah - vrah - vrah…“

Vojtěška se zachytila stěny a nebyla schopna promluvit, když všichni páni, co jich ve světničce bylo, nad mrtvolou se zvedli a prohlásili zasmušile: „Není pochyby - Lucký byl zavražděn úkladně. Zardoušen a pak do potoka vhozen.“

110$

Panímáma začala bědovat, rukama lomit. Ona nemyslela tak bystře, ohromilo a rozbolnilo ji jen vědomí, že měl její zeť strašnou smrt, že byl násilím sprovozen ze světa, ale Vojtěška myslela bystře a rychle, rychleji, než letí blesk.

Nemohla se udržet na nohou, myslela, že klesne. Cítila, jak se jí srdce zastavilo. Horko vniklo jí prve do hlavy, ale teď šlo dolů a v těle ledovatělo musela se chytit za prsa, zatajit dech, sice by byla klesla mrtva k zemi. A přece, jak by si to přála, jak by si to přála!

Potácela se ven, nevěděla, kam vejít se svým zděšením. Slunce zářilo v popoledních hodinách, ale ona viděla jen tmu a tmu a v ní rudá kola, všude byla tma a hrůza. Motala se do řezárny, padla na haldu řezanky a zůstala bez myšlenek, bez slz, bez dechu.

Ani chvíli nebyla v pochybnostech, kdo Antona zabil, a jistota byla tak krutá, tak strašná, tak zoufalá.

A už ji hledali. Už ji vedli do světnice a všichni ti páni, co jich tu bylo, hleděli zkoumavě a pátravě na ni, jejich oči byly jako dýky.

Strážmistr ji podrobil hned výslechu. Ptal se, co by věděla o Smetanovi, kominickém mistru ze Zvonařova, měla-li s ním za svobodna poměr, trval-li ten až do dnešní doby.

Starosta chaloupecký doložil, že je nápadné, proč se Smetana neženil, ba, že bylo nejednou ho vidět obcházet kolem statku Luckých.

Vojtěška nebyla schopna slova. Nic nevymlouvala, nebránila, spínala jen ruce a štkala tak usedavě

111$

a srdcelomně, že by se byl kámen ustrnul. Ale strážmistr nebyl tak útlocitný. Obracel se na lékaře a pány od soudu a navrhl zatknout i selku, která se zdá spoluvinnou.

Vojtěška mlčela dál, ale panímáma se svalila jako podťatá. Sousedí chaloupečtí však dokazovali, plni soucitu k mladé ženě, že ji nikdo neviděl, že by byla s bývalým milencem kdesi stála, že se po všecka ta léta držela v pořádku a že jistě za nic nemůže.

Teprve pozdě odpoledne všichni odešli a světnice u Peřinů ztichla. Chlapci šli časně spát; bylo těch dojmů mnoho a unavily je. U mrtvého ve světničce mžikalo světýlko olejové lampičky a bylo tam slyšet jen úpěnlivé štkaní Vojtěščino. Ležela na lavici za stolem a plakala, zoufala jako šílená. Panímáma ji netěšila, nevěděla jak. I ona plakala bezútěšně a myslela si, že z toho bude mít smrt.

Venku stáli lidé dlouho do noci a rokovali rozčilenými hlasy.

„Já to slyšel na vlastní uši, tenkrát, jak Luckej, vodpusť mu Pán Bůh, ženský bil a s děckama dělal takovej rámus, sliboval mu eště na návsi, že ho musí přeci jednou zabít. Ale nechci to říkat žádnýmu, živýmu se má pomáhat, ne mrtvým - a von nebožtík nestál za nic.“

I ve Zvonařově bylo plno lidí na náměstí i v ulicích a řeči neumlkaly. Celé město bylo rozčileno, lidem se spát ani nechtělo. Taková novina, jaké nebylo pamětníka! Napětí rostlo, čím bylo později. Četníci šli do Došková, za chvíli tu musí být a povedou vraha.

112$

Kdo by nebyl zvědav? Však vedle lidské zvědavosti to byl i soucit a soustrast, vždyť to býval pořádný člověk, nikdo nemohl na něj říci špatné slovo!

Konečně se dočkali. Šli četníci a plno, plno lidu, i z Došková, nebylo zatčeného ani vidět. Teprve když přišli ke Smetanovu domu, rozestoupili se trochu a četníci i s ním vešli do domku.

Jarka byl úplně černý, jak ho u komína sebrali. Proto nebylo vidět, jak je bledý a jak bílé má rty.

Paní Smetanová stála v síni a když smutný průvod vešel, vrhla se před syna a nedbajíc na to, že se umaže, chytila se ho kolem nohou a přitiskla svou tvář k jeho tělu.

„Jarko, můj Jarko!“ úpěla v zoufalém pláči. „Čeho jsem se na tobě dočkala! Aby tě četníci vedli? Jarko, můj Jarouši, cos to udělal!“ Ruce k čelu zvedala, vlasy si rvala.

Zatčený měl spoutané ruce, nemohl matku zvednout ani obejmout, jen se smutně usmíval, až mu bílé zuby probleskovaly černí obličeje, a povídal bolestně: „Vy taky, maminko? Ale já vám přísahám, že nevím vo ničom.“

„To se ukáže!“ utrhl se strážmistr a velel: „Připravte mu vodu, paní, aby se umyl, a čisté prádlo. My počkáme u vchodu, aby nám neunikl.“ A k Jarkovi se poobrátiv, sundal mu na chvíli pouta. „Nepokoušejte se o to, bylo by to marné. Naše karabiny jsou ostře nabity!“

S trpkým a pohrdavým úsměvem se Smetana odvrátil.

Bratr Ludvík, vzlykaje potichu, chystal mu vodu,

113$

paní Smetanová seděla zpola na pohovce a zpola ležela. Toužila jen po smrti.

Teskné ticho rušilo jen šplouchání vody ve vaně a její úpěnlivé štkaní.

Celý Zvonařov přihlížel, když četníci se zatčeným vsedali do vozu, aby ho dodali ještě v noci krajskému soudu.

Druhý den zvonily hrany Luckému a porodní babička ze Zvonařova šla z Chaloupek. S kým se setkala, každému vykládala: „Chudák mladá Peřinka z toho leku a soužení potratila. Bylo jí v noci strašný zle, zdálo se, že veme skončení, ale člověk má tvrdou náturu, věru, že vydrží víc nežlivá zvíře.“

Nejenom Chaloupky a Zvonařov, ale i celé okolí bylo vzbouřeno vraždou a zatčením Jaroslava Smetany. Byl osobou tak známou a všem sympatickou, že každý měl o něho živý zájem. Lidé celý čas nemluvili o jiném než o něm a o Luckém, který po pitvě byl uložen na hřbitov a své tajemství vzal s sebou.

Pohřeb musela vystrojit sama panímáma, protože Vojtěška nebyla toho schopna. Pokud myslela, že se utopil ve své opilosti, nesla to snadno, ba zdálo se jí, že smrt se nad ní ustrnula a učinila jí dobře, milost jí prokázala. Vždyť nebožtík byl surový a nejenom jí život otrávil, i maminku surově deptal a děti bil a týral, kdy se mu zlíbilo. Kdo by se divil, že se ho zbavila ráda? A kdo by jí zazlíval, že jeho smrt jí dala lepší a šťastnější naději? Bylo jí čtyřiadvacet a měla právo na štěstí.

Ale když prvé slovo „zavražděn“ padlo, okamžitě jí vše zčernalo. Její slunce, které teprve před něko—

114$

lika hodinami nesměle z mraků vyhlédlo, spadlo najednou z nebe a zřítilo se někam do podsvětí, propadlo se do pekla. Vše bylo to tam a zbylo jenom zděšení, tak strašlivé, že žádné pero je nevylíčí. V prvém okamžiku byla přesvědčena, že Jarka jejího muže - ne muže, ale tyrana - zabil, že si na něj počkal, že to učinil s rozmyslem a úkladně. Nevyznala se v paragrafech, ale věděla přec, co to znamená, a pak - i kdyby se to nikdo ani nedozvěděl, jak by to bylo strašlivé, jak děsné, že se její Jarka stal vrahem!

Kdo by se divil, že zděšením a bolestí byla úplně tělesně i duševně sklácena?

Panímáma, která to vše pochopila, teprve když se o tom hlasitě všude mluvilo, měla se co držet. I v ní bylo mnoho bolesti a plno výčitek. Což nebyla tím vším vinna? Kdyby byla svolila, aby se dcera provdala za kominíka, nemuselo se stát celé toto strašlivé neštěstí.

„Venkovské drama. „ Kdo četl ze soudní síně článek s tímto záhlavím, jistě se nevžil v muka a útrapy zúčastněných. Obžalovaný tam byl popisován jako mladý, sympatický člověk a jeho čin skoro omlouván věrnou láskou k bývalé milence, Lucký vylíčen jako nenapravitelný opilec. Kdo to četl, řekl snad „to je zajímavé“, a čekal na další zprávu, ale to pravé nikdo nevystihl. Ten bol Vojtěščin, ty její bezesné horečné noci, její srdcervoucí pláč a prozoufané dny, tu žalost paní Smetanové, která z toho rovněž onemocněla a potácela se potom jako mátoha člověku živému nepodobná. A tím méně už byl znám duševní stav obžalovaného, který byl držen

115$

osm měsíců ve vazbě, vyšetřován, k výslechům voděn a znovu necháván o samotě.

Z Chaloupek i Zvonařova povoláno bylo k soudu plno svědků, které si jmenoval Smetana sám, ale nevnesli světlo do podivného případu. Vlastně nebylo třeba mnoho tápat. Vše bylo jasné a nezáhadné. Někdo prořekl, že slyšel chalupník ze sousedstva Peřinová, jak Smetana Luckému vyhrožoval. Chalupník dostal obsílku, musel se dostavit k soudu, a třeba byl úplně nešťastný, že musí kominíkovi přitěžovat, byl nucen povědět, co slyšel.

Také se našel někdo, kdo potkal Smetanu osudné noci v Chaloupkách obcházet kolem statku Peřinová.

To vše byly důkazy velmi pádné a usvědčující. Ovšem, kdekdo vypovídal, že Lucký byl pijan a urputník, že vskutku ženu svou týral a děti často bil jen ze zlého rozmaru, a že ho tedy není žádná škoda, ale co naplat, vražda je vražda!

Také Vojtěšku přivedli k soudu. Chvěla se na celém těle a vypadala jako stín. Nohy se pod ní třásly, když vcházela do soudní síně, a pohled na obžalovaného Jarku sklátil ji úplně. I s ním se za tu krátkou dobu stala strašná změna a jeho oči byly nevýslovné, když se s nimi setkala.

Vzhled soudní síně, svíčky, krucifix, to všechno už samo na ni zapůsobilo hrozným dojmem, ale Jarka… Kam ho přivedla láska k ní? Sepjala ruce na prsou a pak, tetelíc se všechna, pozvedla je k ústům, několika kroky pokročila k obžalovanému a zaúpěla mroucím, všechno projevujícím hlasem: „Jarko, pro Krista Ukřižovanýho, Jarko!“ a potácela se, jako by měla omdlít.

116$

Všichni porozuměli. Je přesvědčena o jeho vině, nemá žádné pochyby. Smetana to cítil a zvolání jeho dojalo všecky.

„Tak ty mi taky nevěříš,“ zvolal bolestně, „a já pořád přísahám, že sem to neudělal!“

Soudci se patrně zželelo obou, protože vyzval šetrně Vojtěšku, aby se uklidnila, a nechce-li, že nemusí svědčit, že se svědectví může zříci, jako to učinila matka obžalovaného.

A potom mluvil advokát, kterého Ludvík zjednal pro svého bratra. Mluvil vřele a přimlouval se za nešťastnou a věrnou lásku těch ubohých, která je dnes pravou vzácností. Řeč jeho dojala všechny přítomné, ale žaloba stála na svém. Úkladná vražda!

Z rodiny Smetanovy byl u soudu pouze Ludvík. Ten plakal ustavičně a prosil, aby ho pustili k přísaze, že chce Boha za svědka vzít na nevinu bratrovu. Je přesvědčen, že Jarka Luckého nezabil, vždyť je tak dobrý, tak citlivý, neublížil nikdy nikomu.

To bylo ovšem procítěné a dojímavé, ale nebyl to pádný důkaz. Vše ostatní mluvilo pro to, že je Jaroslav vrahem - vždyť ho lidé slyšeli, jak Luckému vyhrožoval, viděli ho často okolo domu Peřinových obcházet, ba ještě i osudného večera.

Ženské Smetanovy se vzdaly svědectví. Paní churavěla a byla přesvědčena v nejtajnější hlubině svého nitra, že Jarka to udělal. Vždyť ta jejich předcházející rozmluva byla toho důkazem, a pak také jeho dlouhá nepřítomnost v té noci - vrátil se teprve po půlnoci, což nikdy nečiníval. A také sestra mlčela, i ona si nemyslela jinak.

117$

Nešťastný Jarka! Chtěl Vojtěšku osvobodit, chtěl ji zbavit surového tyrana, ale sám sebe uvedl do záhuby.

Jak jim oběma bylo? Představte si všechny matky a sestry. Paní Smetanové pukalo srdce, vždyť věděla, že z toho bude buď dlouholetý žalář nebo dokonce smrt. Hrůzné pomyšlení, děsná představa.

Paní Smetanová se v prvé době ani modlit nemohla, tak byly rozvráceny její myšlenky, roztrhaná její duše. Ale pak našla tu pravou posilu. Jala se vroucně volat k nebi - vysílala své zbožné vzdechy a prosby k Vševědoucímu a Všemohoucímu za zbloudilého syna.

„Mý drahý dítě,“ vzlykala každé noci, když strašlivý sen ji vzbudil, „mý ubohý dítě!“

Osm měsíců není dlouhá doba pro toho, kdo se má dobře, ale dlouhá byla pro osoby chaloupecké tragédie.

Uběhl podzimek u Peřinů v samé práci a lopotě. Po smrti Luckého přišlo tolik platů a všelijakých povinností, že ženské nevěděly, co dříve zaplatit. Pohřebními výlohami se hodně vyčerpaly, ke všemu pak přišla upomínka nezaplacených úroků v záložně, daně, pojištění, nic z toho Lucký neplatil, a teď bylo nutno platit vše. I ze Suchdola přišli, aby prý, co se u nich Anton - vodpusť mu Pán Bůh - vydlužil, zaplatily.

Také řemeslníci, jimž Anton celá léta neplatil, podali účty.

Vojtěška prodala obilí, co jen mohla, panímáma lamentovala, že do žní s chlebem nevystačí, a snažila se trochu si pomoci, z platů se vysekat. Ale šlo

118$

to pomalu. Z berního úřadu chodila upomínka za upomínkou, přišel i exekutor. Vojtěška musela odprodat dobytek i vepře, jejž si krmily na sádlo. Byla ráda, že odešla Andula a ona si sama vše obdělá. Práce to byla hrozná a v té době pro ženu úplně neobvyklá. Kdo viděl slabou a hubenou ženu u pluhu a bran, každý se pozastavil a žasl.

Prodala peří, husy, zelí, vše, co se jen dalo, ale platům pořád nebyla rovna - stály, visely nad ní, kupily se.

Ale to vše snesla, přece jí bylo lépe než vedle opilého, surového muže. Dýchalo se jí volněji, nebýt jen té strašné úzkosti, která ji svírala při usínání a přepadala při prvém otevření očí, která stahovala její hrdlo, jedla-li, a také v noci strašnými sny navštěvovala.

Co se stane s Jarkou? Jaký dostane trest? Ó, co to učinil, co to učinil, proč ji nenechal raději trpět! Ráda by to vše snášela, muka ta nejhorší, rány, hnus, odpor, jen kdyby byl Jarka volný a na svobodě.

Často na poli u rádla klekala znenadání do vlhké prsti, ruce spínala, hlavou klesala až na studenou hlínu a prosila úpěnlivě: „Bože, chtěj ode mne oběť jakoukoliv, jenom se smiluj nad Jarkou! Odpusť mu, co z lásky ke mně udělal, a ušetři ho šibenice!“

Plakávala hořce, bezútěšně, úpěnlivě, kámen by se ustrnul, i ta šedavá podzimní oblaka, pod nimiž se honila hejna krákajících vran. Vítr upaloval po strniskách a honil chrastící listí před sebou, smál se, laškoval s červenými bobulkami jeřábu a zkroucenými lupeny javorů.

119$

A potom přišla zima a napadlo plno sněhu. Všechny cesty ho byly plné i úvoz, v němž posledně ležel zardoušený Anton. Přišly dlouhé večery, tak dlouhé, že je Vojtěška jedva přežila. Jak je mívala ráda za svobodna, že mohla hodně číst, tak teď jí byly mukou. Panímáma se modlívala růženec, ale ona nemohla myšlenky tak dlouho soustředit. Zdáloť se jí, že roztržitou modlitbou jen Boha pokouší. Chodila neklidně stavením a stále jen myslela na to, jak asi tráví večery Jarka, je-li mu hrozně v duši a cítí-li strach, dělá-li pokání a věří-li, že ona ho pořád ještě miluje.

Ó, Bože, jak zlý úděl měla jejich láska za to, že byla tak věrná a tak čistá!

Poměr, řekli u soudu. Ne, ne, to slovo se na ni nehodilo. To nebyl žádný poměr. Za ta léta, co byla provdána, mluvili spolu jedva třikrát a nikdy se nedotkli jeden druhého. A proč byli tak nešťastni, to přece nemohl být trest?

Vojtěška měla v tom ohledu čisté svědomí. Nebo bylo hříchem, že její srdce patřilo jinému? Časem byla úplně zmatena. Měla se za těžkou hříšnici, a tak šla ke zpovědi a zpovídala se, jako by byla spoluvinna. Potom však zmatek v duši na čas ustal a ona cítila, že jsou oba hříčkou strašné shody okolností. To vše dohromady byla muka, muka, jež činila z Vojtěšky vpravdě mučednici.

Ta zima jako by konce neměla. K tomu dostali chlapci Peřinoví černý kašel, a ten je mořil tři měsíce. Budil Vojtěšku v noci a denně mučil, cítila útrapy s dětmi, byla stejně jako oni utrápená.

Ale všecko má svůj konec. Přišel březen a třeba

120$

ještě studil nemálo, přece už byla naděje na lepší časy.

Přiletěly vlaštovice do Peřinová statku a s nimi zvěst, která Vojtěšku strachem rozrazila jako bouřka štíhlou břízu:

„Smetana při jarním zasedání přijde před porotu.“

Ó, Bůh mu buď milostiv!

Zvonařovský první radní byl vylosován za porotce, a proto celé okolí očekávalo s napětím jeho návrat po onom přelíčení se Smetanou. Všichni, snad do jednoho obyvatele Zvonařova i okolí, přáli svému kominíkovi, který léta jejich komíny prolézal, aby dostal trest mírný, nebo vůbec aby byl osvobozen. Vždyť to býval takový tichý člověk, který nikomu ani slovem neublížil, staral se jen o své řemeslo a mohli ho pustit kamkoliv, ničeho si nevšiml, nic nevzal. Do hospody nechodil, všude se slušně choval, s nikým nepěstoval hněvy ani hádky.

„Co ho to jenom napadlo,“ říkali si lidé, „že toho Luckýho sprovodil ze světa? Není to arciť žádná škoda, mladé Peřince tím jen dobře udělal, ale sám se zahubil.“

„No, já se vynasnažím mu pomoci,“ povídal pan Barvíř, první radní, takto mistr poctivého řemesla kovářského, „budu za něj mluvit, však ho znám a vím taky, jakej byl nebožtík. Živým se má pomáhat, mrtvej už to nepotřebuje.“

V den zasedání poroty jel do krajského města i Ludvík. Byl strašlivě rozčilený, ale chtěl být přítomen osudnému líčení. Maminka doma nebyla schopna práce a v ten den zůstala ležet.

121$

„A přijeď ještě večer, ať vím, jakou zprávu přivezeš. Smrt pro mě, nebo život.“

Byla přesvědčena, že by to nepřežila, kdyby měl být Jarka oběšen, umřela by dřív, než by k tomu došlo. Spát nemohla, chodit také ne, jen dvě strašná slova tanula jí na mysli a tančila v červených kruzích před horečnýma očima.

Šibenice a popravčí.

Fanynka přišla k ní a zůstala toho dne u maminky. I ona byla rozčilená, že nevěděla, co dělá a mluví, co vaří a kudy chodí, plakala ustavičně.

Vojtěška byla ráda, že mohla být toho dne v poli. Sela oves a bylo třeba, aby celý den tam prodlévala.

Byl pěkný slunný den na počátku dubna, tak pěkný, že to bylo na tak časnou dobu až nezvyklé. Slunce už hřálo, takže byla nucena odložit vrchní kabát. Meze se začínaly zelenat, na lukách kvetly blatouchy, lesklé a zlaté jako dukáty. Nad zoranými poli zpívali skřivánci. Vznášeli se do závratné výše, třepetali drobnými křidélky a z hrdélek se jim zpěv jenom řinul. Byl ho plný obzor, od oblak až k zemi, třásl se a jásal, byl samý smích a samé zlato, tryskal jako křišťálové vodotrysky a duhové fontány.

Po hornatém hřebenu, kde Vojtěška vláčela obseté pole, pobíhal lehký jarní vánek. Přiběhl bůhví odkud, měl motýlí křídla a teplý byl jako božský dech. Voněl fialkami, kterých se kdož ví kde nadýchal, a líbal její opálené a utrápené tváře. Po mezi nedaleko poletoval první otakárek fenyklový. Měl nádherná křidélka a tolik se radoval ze svého krátkého žití.

122$

Vojtěška byla nesmírně pilná. Neohlížela se na skřivánka, ani nevdechovala vůni mateřídoušky. Ani pestrý motýl ji neuváděl v nadšení, žádná jara zvěst se jí nedotýkala. To vše jí bylo lhostejné, ona necítila nic nadšeného, nic krásného. V ní byla jen bolest, zlá a krutá bolest, a úzkost. Bože, jaká úzkost! Chodila za branami, provazem potrhávala, aby vypustily pýr a hnůj, co se na ně zachycoval, a zatínala zuby do rtů. Byla to těžká práce, ale ona si přála, aby byla ještě těžší, aby pro ni nemohla ani jedinou myšlenkou vzpomenout na dnešní den, tak hrůzný a osudný pro nešťastného Jarku. To pro ni, to pro ni přišel do takového hrozného neštěstí! Pro ni prohrál celý život - zabil Luckého, dostane provaz. To nesměla Vojtěška domyslit. Pokaždé musela zastavit brány a padnout na kolena v mokré oranici, zvedat ruce a prosit, prosit. Tu jen vzhlédla vzhůru, a aniž se slovy vyjádřila, obdivovala se modrojasné báni nebeské. Jak byla čistá a vysoká! Je možné, aby až za ni, někam do nedozírna, doletěla úpěnlivá prosba? Připadala si tuze malinká, nepatrná, ubohá proti velikosti neznámého prostoru, za nímž, někde v netušených končinách, sídlí Všemohoucí.

Pochyby, strašné pochyby, které jsou v zoufalosti tou nejhorší zkouškou lidské důvěry, pokoušely se o ni. Vstávala těžce, umazaná od prsti, potrhovala branami a vlekla se za potahem. Uvažovala, a zas jí to kanulo do duše jako nová síla; není možné, aby byla nevyslyšena a ponechána v zoufalství. Ne, ne, Bůh je příliš velký, aby přeslechl vzdechy pozemského červa, příliš velkomyslný,

123$

aby neodpustil hřích, jehož se dopustila láska.

Celý den se lopotila na poli. Dech jí únavou docházel, nohy klesaly, jak byla udřená, když jela domů, ale ještě horší byl strach. Je-li už doma Ludvík nebo pan Barvíř a vědí-li už něco v Chaloupkách?

Ale tam nevěděl nikdo nic a teprve ráno se povídalo, že včera nebylo líčení ukončeno, že znovu povolali některé svědky, a proto Ludvík Smetanů ještě nepřijel.

To napínání bylo úmorné. Vojtěška chodila ten druhý den se zavázanou hlavou, nebylo jí dobře. Její hoši skotačili na zahradě v jarním slunéčku, ale ona nebyla práce schopna. Padalo na ni všechno, i strop ve světnici a modrojasná obloha venku. Ve stínu ji mrazilo, na slunci ji oblévalo vedro, ve světnici zas cítila, jak se jí vzduchu nedostává, jak se takřka dusí.

„Maminko, to je mi ouzko,“ povídala matce, když už se blížilo k poledni a na ni šla jakási mdloba z hladu a nevyspáni. Nemohlať sousto pozřít, pila jen studenou vodu u pumpy přede dveřmi, a přece cítila, jak má prázdné útroby a jaké svírání je toho následkem.

Až odpoledne přišel pantáta Doupníkův. Byl tam povolán jako svědek a od vlaku šel rovnou do Peřinová gruntu.

„Dej Pán Bůh dobrý vodpoledne, nebo už navečír,“ pozdravil ženské, a vida, jak obě blednou a Vojtěška hledá místo, kam by dopadla, pospíšil si, aby sejmul svoji starodávnou čepici s beránkem a alespoň trochu je uchlácholil.

124$

„Tak, chvála Pánu Bohu, už sem tu a nesu novinu aspoň trochu dobrou. Jářku, vypovídali sme všici dobře, k jeho prospěchu. No, já musel, pomoc mi nebyla, říct, co sem slyšel. Vzali mě pod přísahu a před křížem, panečku, člověk nepovídá ledacos. Musel sem říct, že sem ho slyšel Luckýmu vyhrožovat, ale že sem tomu nevěřil, že by to udělal no, a udělal-li to, že to nejni tak zlý, jak se zdá, že Luckej, vodpusť mu Pán Bůh, byl ničema a opilec, kerej ženu i děcka tejral, a všecko sem tam těm pánům jaksepatří vobjasnil.“

„A Jarka?“ ptala se bez dechu Vojtěška. „Smetana,“ opravila se, „co říkal a jakej je - jistě sešel…“

„No, vypadá moc zle,“ soucitně povídal Doupník, „člověka nad ním srdce bolí, ale držel se tak statečně, že začínám taky bezmála pochybovat o jeho vině. Stál jen na svým, že to neudělal a neudělal. Vypovídal pěkně a plynně, že vás, ženská nebohá, měl a má moc rád, že to ani snýst nemoh, jak slyšel i na vlastní voči viděl vaše neštěstí. Všecko pověděl, jak ste se seznámili, jak ste se měli počestně a čistě rádi, jak vás do Luckýho přinutili, jak von zpovzdálečí pozoroval, co se u vás děje. Přiznal se, že chodil často pod vaše vokna, a jak ho bolelo, dyž slyšel u vás křiky.“

Při tom povídání Doupníkově panímáma úpěnlivě plakala. Vojtěška poslouchala jako zkamenělá.

„Dál povídal, že se s vámi nikdy nescházel, sotva jednou na hřbitově, a to náhodou, a že to nebyl žádnej poměr, co bylo mezi vámi, jenom čistá a smutná láska. I k tomu se přiznal, že Luckýmu hrozil a že měl sto chutí zardousit ho kolikrát, ale

125$

že se bál hříchu a krotil se. Že to neudělal a neudělal.“

„Teda se nepřiznal,“ šeptala Vojtěška a nějak se jí zdálo, že by byla raději, kdyby byl pověděl pravdu, že by ho to bylo důstojnější.

„A - tak - co bylo dál?“ šeptala panímáma v pláči, „vzali na to ňákej ohled?“

„I bylo jich plno, co s ním měli soucit, hlavně Zvonařovskej Barvíř, ale někteří taky na něj sočili a dovolávali se, že ho svědci viděli jít v osudné noci k Chaloupkám a obcházet kolem Peřinová statku. Soudní lékař pověděl, že smrt Luckýho nastala před půlnocí a tak nikdo nemoh říct, že to Smetana neudělal. Všichni by mu byli rádi pomáhali, ale Bože můj, kterak?“

„Tak už to dopovězte,“ popuzeně a v krajní úzkosti ptala se Vojtěška, „jak to přeci dopadlo? Bože, nemučte mě!“ zakvílela a ruce sepjala. „Voběsejí ho, vite?“ Oči poulila, na souseda hleděla jako šílená.

Chlapci povykovali na dvoře a nevěděli nic o úzkosti srdce matčina.

„I to to, nebojte se, sousedko, tak zlé to není. Arciť má mladý léta zkažený, ale těšme se a doufejme, že to všecko uteče a pomine. Porotci pak odešli ze sálu, zavřeli se v ňákým kamrdlíku, radili se, radili, až vám dlouhou chvílí a strachy husí kůže po těle jezdila, ale konečně přeci přišli a vynesli rozsudek.“

„Ježíši Kriste,“ zakvílela panímáma, „to se třesu jak vosikovej list.“

Vojtěška byla tichá, bledší nad stěnu.

126$

„No, bylo to velký napnutí. Lidi na oratérium, nebo tej kalérii, či jak to menujou, ani nedejchali a Jarka sám - no, řezník by se na ňom kapky krve nebyl dořezal. A tak mu dali - se zřetelem, že se nepřiznal - patnáct let žaláře a dycky na ten den půst.“

Panímáma zalomila rukama. „Patnáct let - patnáct let - to už já ho nedočkám, aby se vrátil. A přeci bych mu ráda řekla, že si z toho dělám velký, velký svědomí.“

Křečovitě plakala a Doupník se snažil trochu ji potěšit. „To je už takovej osud, poručte to Pánu Bohu. Jen dyž ho nevoběsejí.“

Vojtěška vrávorala do světničky. Patnáct let, jeho nejkrásnější věk - a to pro ni, pro ni! Padla tam na kupu pytlů, které měla maminka připraveny k zašívání, a schovala hlavu do loktů. Patnáct let! Jaká to doba, co se všechno stane za patnáct let!

Slzy konečně přišly. Jako příval se jí lily z očí, vzlyky zvedaly její prsa.

A ležela tak dlouho a dlouho. Doupník už odešel a panímáma smutně chystala večeři, aby se chlapci najedli, věděla, že jsou pořád hladoví jako vlci.

Vojtěšce dopřávala pláče - vždyť plakávala málokdy a stýskalo se jí po něm. Ležela tak dlouho, dlouho, až už byl večer a chlapci přiběhli, že mají ukrutný hlad. Potom bylo třeba být matkou a dát jim večeři.

Také ve Zvonařově každý čekal na rozsudek, a když se rozlétlo, že Smetana za zločin úkladné vraždy dostal patnáct let, bylo přemnoho lidí, jichž se výrok poroty přehluboce dotkl. Nejvíce ovšem

127$

jeho matky. Ta probděla a proplakala mnohou noc, ale byla přece ráda, že dostal jen žalář.

Ani Jarka nespal té noci. Ve své cele chodil sem a tam a těžce vzdychal. Patnáct let! To je celé zbývající mládí, nejkrásnější léta. Patnáct let, patnáct let…

Smetana zmizel ze Zvonařova a po čase již se o něm nemluvilo. Tak to na tom světě chodí, že se brzy zapomíná, byť nějaká událost ještě před nedávnem světem hýbala.

Spadne list svěže zelený, vichřicí stržený a svět se nezastaví, vypadne z hnízda ptáče a obloha se nezarmoutí, umře člověk a lidstvo jde dál. Jarka byl v žaláři a Zvonařov žil, veselil se. Bylo to odbyto; hrob Luckého se zazelenal a slehl, do komínů lezl Ludvík s učedníkem a na paní Smetanovou, že chodí bledá a sehnutá, se také zvyklo.

V Chaloupkách bylo právě tak. Že Vojtěška pracuje, to nebylo nic nového, vídali ji tak už za života Antonova, vídali ji i teď. Tu a tam se vzpomnělo na nešťastný román těch dvou lidí, který měl konec tak tragický. Nikdo se nedivil, že to Jarka udělal, protože znali „ štěstí“ Vojtěščino a omlouvala ho láska k ní. Ale přece to bylo příšerné, tak jako by se ho štítili. Vojtěšku většina lidí měla za úplně nevinnou v tom všem, ale mnozí také na ni kousek viny svalovali a věřili, že udržovala s kominíkem pořád poměr. Ba, ženské, jaké už někdy jsou, šeptaly si, kdo ví, není-li některý ten chlapec jeho. Utrhání na cti je nejrozšířenější vadou lidskou a nejobvyklejším hříchem.

128$

Dvakrát za rok směla paní Smetanová syna v krajském městě ve vězení navštívit, a to jí bylo svátkem tak vytouženým a smutným jako dříve svátek všech věrných dušiček. Div, že také náhrobní věnce s sebou nebrala. Na synových prsou plakávala hořce a usedavě a jednou mu povídala plná bolavého štěstí ze shledání: Jarko můj, pověz, co tvoje svědomí,“ a jako výčitku mu pošeptala: „Pověz mi přeci, jak to bylo s Luckým, při památce tatínkově tě vo to prosím.“

Očima nevýslovně smutnýma a plnýma slz hleděla synovi do očí. Byl špatně holený a zestárlý, vězeňský oblek s číslem působil strašlivým dojmem. Ale měl jasné oči a melancholický úsměv pohrával jeho rty.

„Při tej vám přísahám, že sem to neudělal,“ povídal. ,Já nevím, jak se to stalo Luckýmu, neviděl sem ho v ten den. Šel sem se jen dívat, nebije-li zas Vojtěšku, a viděl sem, že Lucký nejni doma.“

To bylo srdcervoucí pro matku. Jak mnoho ona potřebuje, aby uvěřila v nevinu synovu? A tohle bylo velké slovo - při památce tatínkově - vždyť věděla, jak je mu svatá.

Domů jela úplně rozvrácena. Sotva došla od vlaku, roznemohla se z toho a říkala jen každému, kdo k jejímu loži přišel: „Já už to vím, že je Jarka nevinej, já to vím! Ó, Bože, jak ho to soudili?“ Ulehlo to na ni jako těžký mrak.

Vojtěška se doslechla, že paní Smetanová vážně stůně, a přišla jednou v podvečer ji navštívit.

„Řekněte, co dělá?“ jen šeptala, jak jí dech nesloužil samým rozčilením. „Je-li tam zdráv a ne—

129$

trápí-li se přespříliš?“ A když slyšela, že je statečný a že se zapřísahá, že Luckého nezabil, padla před jeho matkou na kolena a usedavě se rozeštkala. „Dybych vám to mohla říct, jak je mi celý dni a celý noci, jak jen na něj myslím. Pro mě, pro mě přišel do neštěstí! Paní Smetanová, já ho mám tak moc ráda, ach Bože, jak sme vobá nešťastný!“

A tehdy si padly s paní Smetanovou do náruče a vyplakaly se až z hloubi srdcí.

Ulevilo se jim a paní Smetanová oživla novou nadějí, kterou v ní probudil Ludvík.

„Celej proces se musí obnovit,“ povídal jí v krajním rozčilení, „dyž se tak zaklíná - vám, maminko, by nelhal. Já pudu proto až nevím kam, třebas k samýmu císaři, a neustanu, pokáď ho nebudou soudit znova.“

A nemluvil tak jenom naplano. Jenže to asi nemělo být; když podnikl prvé kroky, vypukla válka a zvrátila a přerušila všechno, všemu dala novou tvářnost, přeměnila celý svět.

Pevný kořínek musela mít paní Smetanová, že to vše přežila. Hned na počátku rukoval i Ludvík, její nynější jediná opora, po něm pak muž Fandin. Zůstaly spolu samy a plakaly denně; zdálo se jim, že to není k přečkání, ale vydržely vše. Kupodivu, paní Smetanová byla zdravější než jindy a potíže, které odjakživa mívala se žaludkem, dávaly jí docela pokoj.

A jak bylo u Peřinů?

Když Lucký zahynul, mysleli lidé, že Peřinka klepe z posledního, že statek co nevidět přijde na buben. Musela zas odprodat dobytek, pole byla

130$

špatně obdělána, v domě nebylo krmení ani stlaní, k tomu přišla o prasnici a všecky slepice jí pošly morem.

Ale pomaloučku se začínala sbírat. Přišly nové žně a dosti se udařilo. Odprodala trochu žita, zaplatila daně a pojištění, zjednala znovu děvečku. Uskrovňovaly se s maminkou, jak se dalo, a brzy ucítily, že není taková bída jako za Antona, že nic z domu neuniká, že nevynáší nikdo peníze, že je nepropíjí a neprohrává. Na jaře si koupila vejce k násadě. Nasadila plno kuřat a dochovala se brzy zase slepic, takže chlapcům mohla uvařit vajíčko, byla-li dlouho v poli a oni hladoví nemohli se oběda nebo večeře dočkat. Také mamince chtěla přilepšovat a mnohdy dala do polévky nebo do nudlí po nějakém tom vajíčku. A odstavila si telata, pořídila párek volků.

Vojtěška uplácela dluhy. Nosila peníze na to i ono místo, kde všude se Anton zadlužil.

Sebrala se také tělesně - lidé se divili a říkali s úsměvem: „Vida, to je vidět, jakej byl Luckej muž. Při ňom žena schla a vadla, vypadala jak umučení, když je bez něho, vomládla, zkulatěla, rozkvetla.“

A skutečně. Vojtěšce se vyplnily vpadlé tváře, šíje přestala být dlouhá jako husí krk, také v těle se spravila, přibrala na váze. Třeba byla smutná a nikdy se nesmávala tak bezstarostně jako ostatní ženské ve vsi, přece se vyjasnila a s novou chutí se věnovala práci a hospodářství, hlavně pak dětem, jež jí byly vším. Teď se jí teprve hospodařilo a ona se s chutí a silou do všeho vpravovala.

131$

Dva větší chlapci už chodili do školy a po škole pásli, zjednala i čeledína a tu nejtěžší práci svěřila jemu.

I panímáma se zotavila. Přestalo věčné chování a tahání dětí, mohla klidně uvařit, nebylo zmatků pro samou práci.

Lidé žasli nad Vojtěškou, jaká se z ní udělala ženská, jak rázně se naučila jednat. Děvečka i čeledín ji na slovo poslouchali a chválili, jak je u Peřinů dobře.

„Aby tak vstal nebožtík pantáta,“ říkali lidé, „ten by koukal, jak jeho poslední ratolest se zmohla, dyť zrovna kvete.“

Vojtěška měla teď svěží pleť a mužští se po ní ohlíželi. Byla zajímavá právě svým románem.

„Dyť se pro ni kominík dopustil zločinu,“ říkalo se, „musí bejt líbivá!“

A najednou se začali vdově hlásit ženichové. Přišel z Loučína vdovec s penězi a ucházel se o ni docela vážně.

„Helejte,“ povídal jí, „co máte starostí. Děcka sama vychováváte, čeládka si z ženskýho poručení moc nedělá, dybyste se vdala, šlo by nám to voboum snáž. Dyť mám jen jednu holku a ta už nejni malá, a mejma penězma by se váš statek zved.“

Ale Vojtěška s ním ani valně nemluvila.

„Pane Novák, to je marný mluvení,“ řekla jen, „já toho užila naponejprv až moc, nechci zkoušet Pána Boha podruhý.“

Za čas se hlásil jiný ženich. Byl mladší než ona a náramně hezký člověk. Lidé byli jisti, že si ho

132$

vezme. Měl peníze, byl vyučen truhlářem a líčil jí, jak by se jim vedlo, když by v létě sedlačil a v zimě dělal řemeslo. Ale vdova ho ani nevyslechla.

„Pán Bůh mě chraň vdávání,“ zasmála se, „to bych zasloužila, abyste mě pak řezal hůř než nebožtík. Hospodaří se mi samej dobře, nepotřebuju hospodáře.“

Maminka jí to skoro zazlívala.

„Koukej se, seš mladá,“ povídala jí, „eště ti nejni třicet a už máš bejt sama? Pokaváď sem živa, nejni ti smutno, ale až voči zavřu, vostaneš sama jak prst.“

„Sama?“ divila se Vojtěška. „Dyť mám tři chlapce, to mi stačí pro starost i pro radost, víc ich nepotřebuju.“

„Lepší by se ti hospodařilo, byla bys bez starosti.“

„Ale mně se hospodaří dobře,“ stála na svém, ale ve skutečnosti si myslila: „Kerak bych to mohla Jarkovi udělat? Von mi byl věrnej, dyž sem byla nešťastná, teď zase já se mu nezpronevěřím.“

Byla jista, že se už nikdy nesejdou, že on živ se z vězení nevrátí, vždyť patnáct let je patnáct let, ale chtěla, aby věděl, že je mu věrná. Nešťastný Jarka!

A hospodařilo se jí dobře.

Ve třetím roce války zjednala řemeslníky, a třeba to bylo velmi nákladné, jala se přestavovat. Měli malou, tmavou kuchyni. Dala ji prorazit do vedlejší komory a udělat dvě velká ventilační okna do sousedova dvora. Doupník neměl nic proti tomu, vyšel jí vstříc a ona jemu v odplatu odstoupila malou ulič-

133$

ku mezi jeho a svou stájí, aby tak měl lepší vůli. Chlévky na vepřový dobytek přestavěla úplně, aby byly vzdušné a světlé. Sklep měli mokrý, ten dala odvodnit a na dvoře přistavěla zděnou komoru na jablka. Mlíčník, který za humny měl velmi silné prameny, nechala znovu celý postavit, ba koupila si i odstředivku, která byla v Chaloupkách ještě novinkou. Lidé se tomu divili, mnozí ovšem také trochu záviděli, ale museli jí přiznat, že to vše sama svým přičiněním vyzískala. Všude teď požívala úcty a lidé si říkali, že je málo takových vdov, aby se držely tak v pořádku jako ona. Se žádným nic neměla a hleděla si jen svých dětí.

Chlapci Peřinoví byli hodní, staré lidi pozdravili na potkání, ve škole nezlobili. Nejstarší Pepa se sice valně neučil, neměl k tomu hlavu, nazpaměť se nemohl ničemu naučit, ale Vojtěška se proto nehoršila.

„Študovat ho nedáme,“ říkala, „a k práci doma bude.“

I pan řídící ho omlouval a povídal jí jednou: „Chlapec je moc hodný, tichý, ale není nadaný. Nezazlívejte mu to a buďte ráda, že není zaostalý, vždyť děti pijanů často nesou těžké následky.“

Mladší byl bystrý po ní, hoch jako jiskra a učil se dobře. Na toho byla třeba čas od času metla a babička někdy říkávala: „Je vidět, že nemáš tátu!“

Ale i to Vojtěška obstarala, bylo-li třeba. Měla pořád v zásobě březovou metlu, a ta byla u Peřinů ve vážnosti. Mladá hospodyně věděla, že bude za svoje děti Bohu i společnosti lidské sama odpovídat, a byla toho vždy pamětliva.

134$

Hrob Luckého se zelenal a rostla na něm červená růže, temná a bohatá, jako krev vřelého srdce. Daly mu také kříž a o Všech svatých věnce, a Vojtěška chodila každou neděli k jeho hrobu. Sedala na něm hodnou chvíli a zamyšleně oči klopila, jindy klekala u jeho paty a modlila se vroucně a plakala při tom upřímnými slzami, že ten, kdo v poměry nebyl zasvěcen, musel věčně truchlící vdovu litovat. Kdyby však pohlédl do jejího srdce, byl by se přesvědčil, že neoplakává mrtvého, který jí byl jenom urputným tyranem, ale že její žal patří živému, že se nemodlí za zavražděného, nýbrž za vraha…

Válka se skončila a kýžený mír oblažil celý svět.

Přišla nová doba a jiné poměry, ale hospodářství neupadalo. Vojtěška nejenom že celé hospodářství zvelebila, že přikoupila kus pole a nechala se pojistit na život, ale měla už i pro své synky ušetřených pár tisícovek a měla je uložené ve zvonařovské záložně.

Mohla být spokojena a šťastna; pořád ještě měla maminku, která jí pomáhala v domácnosti i při výchově dětí, a co nade vše, porozuměly si teď teprve náležitě, co zůstaly spolu tak samy, po té přetrpké zkušenosti životní. Celý den spolu rozprávěly a za zimních večerů strávily mnohou nezapomenutelnou chvilku. Jako za života tatínkova panoval zase ve statku mír a ticho; nebylo hádek a příkrých slov, nebylo pláče ani nářku. Ale Vojtěška přece tak šťastna nebyla, jak by se snad na pohled zdálo, v ní byl stále utajený vzlyk, který platil nešťastnému člověku. Vzpomínala na Jarku, který

135$

pro ni tolik trpěl a pro ni se dopustil zločinu. Často si říkala, že je jistě nevinen, jak se své matce zapřísahal, že je jistě úplně čistý a bez hříchu, ale v nejtajnější hlubině svého nitra byla přece jenom přesvědčena, že je vrahem, a ta jistota jí ztrpčovala život, ta jí odháněla spokojený spánek, ta vynucovala často velmi bolestné a hořké slzy, jež se řinuly v bezesné noci z jejích očí jako dva mocné potoky. Hrozný byl žal, který ji pro to skličoval a nepřál potěšení a oddechu.

Co udělala láska k ní z Jarky? Vraha, trestance, který, i až se vrátí po odpykání trestu, ponese na svém čele strašné znamení. A hřích, hřích! Ó, co to jenom toho dobrého Jarku napadlo! A přece ho milovala, milovala ho pořád a tím vroucněji, čím byl nešťastnější. Vzpomínala mnoho na něho, na poslední rozmluvu, kterou s ním před lety měla na hřbitově. Řekl jí tehdy, že mu neujde přec, že bude jednou jeho - ne-li na světě, tedy po smrti na světě onom. Kdysi se tím těšívala a spoléhala na to ve své víře, teď však upadala mnohdy v pochybnosti, jež byly zlé a braly jí všechnu radost a všechnu naději.

Čas míjel, uteklo šest let od Jarkova uvěznění, sedm - osm - devět - hnedle tomu mělo být deset let, co dlel ve vězení, a Vojtěšce, počítala-li to, bylo bolno v hrudi. Neumřel tam brzy, jak s bolestí myslila, neumře už snad, vrátí se za pět let. Už jenom pět let. Pět let? Kolik jí to bude, až se vrátí, až zase přijde do Chaloupek se žebříkem, černý jako havran, až půjde kol jejích oken a jako namátkou se do nich podívá? Na jaře jí minulo třiatřicet, pět let

136$

k tomu - teprve osmatřicet let jí bude, až se Jarka vrátí! Bude už dosti stará, aby mu neletělo vstříc její srdce? Bože, Bože, dej, aby rychle zestárla, aby nic její srdce necítilo, duši aby se nechtělo lásky. Taková byla prosba Vojtěščina, úpěnlivá, bojácná, srdcervoucí. Vždyť by to nebylo možné, aby se zaň provdala, aby ho přivedla pod svou střechu, vraha mužova - člověka, který zavraždil otce jejích dětí. Ne, ne, to bylo nepřirozené, špatné, podlé a bídné, a přece, přece srdce by to chtělo!

Vojtěška při takových myšlenkách cítila, jak jí srdce krvácí, jak křičí v prsou, že chce také být šťastno a také tlouci jednou bez bolesti. A potom se modlívala tak úpěnlivě a úzkostlivě prosila Boha, aby umrtvil v ní všechny city, nebo aby si Jarku k sobě do nebe vzal. Ať ji za to zavrhne, jenom ať ušetří Jarku nové bolesti jejího odmítnutí, ať mu odpustí a vezme ho do nebe za cenu jejího vykoupení.

Tak trpěla nešťastná žena v nitru, zatím co před maminkou a dětmi předstírala klid a veselou mysl.

Hoši jí dorůstali. Pepa chodil poslední rok do školy a dělal už doma pohůnka.

„Počkejte, maminko,“ sliboval jí, „až vyjdu ze školy, hnedle nebudete platit čeledínovi, zastanu ho sám.“

Mladší chodil do Zvonařova do měšťanky a chystal se učit u Smetanů kominíkem. Tuze se mu to líbilo a měl to už s Ludvíkem, který se vrátil nedávno z vojny, určitě vyjednáno. Nejmladší a nejslabší Toník tu a tam marodíval, ale učil se nejlépe. Jej chystala Vojtěška na studie. Zdali se jí podaří ales-137$

poň z dětí vyvést řádné lidi a dožít se na nich štěstí? Vždyť bývá na člověka sesíláno jen tolik křížů, kolik jich může unést, a proto i pro ni se nalezne snad nějaká radost…

Jarka zatím žil ve své cele tiše a na pohled klidně. Spolu s ním obýval v ní Jakub Peltan, starý „šlejfíř“, který v hádce zabil vlastního otce a teď tu pykal už léta. Měl doživotní žalář, a zvyklý tu, jako všude jinde, nestýskal si ani. Žil zde už osmnáct let a jistě by mu byli něco slevili, kdyby nebyl nedávno ohrožoval dozorce, který mu donesl nějakou špatnou polévku. On tu byl spokojen, zpíval a hvízdal si a bavil se všelijakou malichernou hračkou. Jarka jím zpočátku pohrdal - štítil se ho, otcovraha - později však, nemaje jiné společnosti, tu a tam se s ním dával do hovoru, ba přicházely chvíle tesknoty a beznaděje, kdy bylo nutno mluvit a mluvit, aby nezešílel, aby si nezoufal. Potřeboval někomu se svěřit, někomu vyprávět celý svůj život, celé svoje neštěstí.

Tak se stal Jakub Peltan důvěrníkem Smetanovým, ba přilnuli nějak k sobě. Stařec sice byl drsný a tvrdý, ale Jarka poznal, že i on má lidské srdce, a i přes jeho zločin existuje něco, v co věří a doufá. Že se stal otcovrahem, zavinily kruté okolnosti snad takové jako ty, pro něž byli chlapci Luckých rádi, že jim tatík umřel. Byl snad špatně vychován, možná že nepoznal nikdy ctnost ani krásu a že se nenaučil modlit Desatero Božích přikázání, protože mu je nikdo nepředříkával. Vedle něho se cítil Jarka velmi ušlechtilý, a třeba se bránil farizejské modlit-138$

bě, přece musel děkovat Bohu za to, že je lepší. Litoval starého Jakuba Peltana a měl ho konečně i rád; když jednou stonal, sloužil mu a ošetřoval ho, a někdy zase stál sám o jeho soucit a znovu a znovu mu všecko vypravoval.

„Má mne ráda, vzpomíná na mne, modlí se a je mi věrná, čeká, až se domů vrátím,“ končil pokaždé a oddával se nejsladším vidinám.

Peltan se tvářil při tom trochu ironicky a kysele.

Jenom si nedělej příliš naděje, toť víš - ženská! Dnes ti přísahá, brečí, zoufá si, ale zejtra přídě inej a je jeho. Á jé, já to znám! Pro ženu sem se pohádal se svým otcem, pro ni sem ho uhodil pilníkem, pro její čest a urážku. Kvičela jako kočka, kerou chytili do želez, dyž mě vodváděli do kriminálu, a dnes? Člověče, nenavštíví mě, zapomněla dočista. Povídají, že má u sebe inýho a s ním už tři děcka! Netěš se na ženskou, nestojí za to!“

Smetana se nedůvěřivě usmíval, ale zůstal po takové lekci dlouho zadumán.

Paní Smetanová byla vážně nemocna. Vrátil se Ludvík i muž Fanynčin a jí odlevily starosti, ale přišla nějaká nová ochablost a únava. Bylo jí jako člověku, který po velkém napětí poklesne a trvá to dlouho, než nabere nové síly.

Ulehla a vypadala velmi špatně, ztratila chuť k jídlu a nohy ji nemohly unést. Také už nebyla mladá, a všechno to za celou válku usháněné strádání, odříkání a starání teprve nyní se na ní začalo ukazovat. Ludvík měl o ni plno strachu, zavolal lékaře a prosil, aby si vzal maminku na starost a do léčení.

139$

Fanynka se sháněla po nějaké děvečce pro maminku a paní Smetanová měla Ludvíka k tomu, aby se ženil.

„Jarka se ženit nechce a než přijde,“ povzdychla, „to už já beztoho živa nebudu.“

A najednou…

Jako jiskra to blesklo a hned se požárem rozletělo po Zvonařově.

„Jarka Smetanů přijde domů! Těch pět let mu odpustili, že se vzorně choval, ba ještě něco záslužného dokázal.“

A brzy tu byly i podrobnosti.

„Dozorci vedli trestance na vycházku kolem řeky po mostě, který se přes ni nesl. Bylo to v zimě, na řece lidé bruslili a trestanci se závistivě a zvědavě na ně dívali, když jakýsi mladík zajel příliš daleko pod most, na místo, kde pro silný pramen byl jen slabý led. Ten se pod ním probořil a mladík začal tonout. Úpěnlivé volání o pomoc pobouřilo všecky přítomné, sháněny žebříky a háky, ale mladík už mizel pod ledem a byl téměř již ztracen. Vtom však Smetana vyskočil na zábradlí mostu a vrhl se střemhlav do probořené černé prostory, mladíka uchopil a za přispění přispěchavších lidí ven ho vytáhl.

To byl čin hrdinský a statečný a za něj dostalo se mu té největší odměny. Pět zbývajících let mu bylo sleveno a on v nejbližších dnech se vrátí domů.

Prvý s tou novinou k Smetanovům přišel sám lékař při jedné ranní návštěvě u nemocné.

„To bude lepší než všechny moje medikamenty,“ usmál se, když paní Smetanová jako elektrizovaná

140$

se na lůžku vzpřímila a pláčem radostným všecka se roztřásla. „Ty všecky už můžeme klidně odložit,“ dodal, „jenom se mírněte v té prvé radosti, i ona někdy člověku může uškodit.“

„Mý dítě, můj Jarko,“ vzlykala těžce zkoušená matka, „teda se tě přeci dočkám?“ Vzlykala usedavě a hned byla hotova vstát, péci a vařit mu na uvítanou. „Ale jenom je-li to pravda?“ lekala se zas a hleděla ulekaně a tázavě na lékaře.

„Zcela jistě, milá paní,“ ubezpečoval ji, „přišlo to na obec, sám jsem ten připiš viděl!“

A hned už přiběhla sousedka, rovněž s tou novinou, zvenčí ji přinesl Ludvík, který měl dnes práci v Chaloupkách, ale uslyšev ji cestou, domů se vrátil, přiletěla též Fanda, hlásal to listonoš. Přiběhl známý až z Horního města, zastavil se tu obecní strážník, vzkázal to pan farář. Starosta sám k Smetanovům vešel a rozčilené matce to černé na bílém ukázal.

Chtěla strojit a chystat, zatím však, úplně popletená, seděla na posteli, nohy měla na stoličce, plakala, srdce si držela a strachovala se o všelijaké malicherné věci.

A potom přešel den, dva, kdy čekala v horečném napětí, kdy každý krok kolem oken, každé otevření dveří bouřilo její srdce a vířilo krev.

Ludvík v ty dny ani nepracoval. Chodil k vlaku a chystal se, že pro Jarku pojede, nepřijede-li sám během dneška.

A zase se strachovali, neonemocněl-li z té ledové zimní koupele, a čekali tím horečněji. Paní Smetanová samým rozčilením se ani modlit nemohla, jen

141$

vděčně obracela oči ke kříži nad lůžkem, k němuž se modlívala v té nejhorší úzkosti a ve smrtelném žalu.

Také do Chaloupek doletěla ta novina jako telegram. Přinesl ji obecní poslíček a po něm hned bába překupnice, přišel s ní starý Titěra, Vojtěšce zvěstoval ji soused Doupník.

I na ni účinkovala divnou, předivnou mocí napřed ji vzbouřila a potom porazila. Nemohla s ní jít hned k mamince, protože nebyla mocna svého hlasu, svých nohou, které pod ní klesaly, ani srdce, jež šílelo nad tou zvěstí. A také se ostýchala čeládky i svých dětí. Nevěděla, kam se ukrýt, než stráví ten prvý, ohromující dojem. Ó, co se naprosila, aby směla rychle zestárnout, aby její nitro úplně zšedlo a odkvetlo, než on se vrátí, a zatím…

Po té kusé zprávě, která zněla tak všedně a prostě - Smetana dostal milost, vrátí se! - ucítila, že není ještě stařenou, jak si byla přála, ale ženou v nejlepším dozrání, mladou, zdravou, že její srdce je ještě vřelé, že v něm je síla a touha. Zalomila rukama nad tím poznáním, chytila se za hlavu a ulehla do řezárny, kde bylo tma a ticho, kde voněl suchý jetel a otava mateřídouškou. Padla na kupu řezanky, spustila hlavu do dlaní a z prsou dala vyřinout se kvílivému, dlouhému vzdechu.

Ó Bože, ještě užila málo soužení, málo bolesti, málo odříkání? Teď teprve má nastat ten pravý, urputný boj?

Věděla, jak Jarka přijde a co bude chtít, věděla, že přijde k ní, že přijde brzy. Ale ona ho nevyslyší - ne, nevyslyší ho, ó Bože, nevyslyší! Nemůže…

142$

Což by bylo možno přivést ho do stavení, kde žil dříve Anton - jím zavražděný, úkladně zavražděný? Vojtěška zakvílela. Musela si ústa podržet, musela zuby zatít - čeledín sekal nedaleko dříví, slyšel by ji, beztoho po té novině Doupníkově všichni se na ni stále ohlíželi.

Ale vždyť povídala paní Smetanová, jak se jí zapřísahal živým Bohem a památkou otcovou i láskou k ní, že to neudělal, že není vinen smrtí Luckého!

A Jarka nelhal, nikdy nelhal, býval čestný a pravdomluvný, nezaklínal by se tak své matce…

Na okamžik utichla, vzpřímila se. Je to pravda, jistě Antona nezabil! Ale co lidé? Eh, co lidé, co je jí po lidech! Nesnášejí za ni samotu, netrpí jejím odříkáním, jen ona sama - sama…

Vstala a vyšla z řezárny, přešla kolem sekajícího čeledína, který se po ní zase zvědavě ohlédl, a šla do zahrady. Únorové tání změnilo ji v jediný sněhový močál. Ze stromů opadl sníh, který je stále zdobil lépe než májový květ, a úběl sněhový zhyzdil se smíšením se s prstí. Shnilé listí tu a tam ze sněhu prohlédalo, ale vzduch byl jarní, plný vlhkosti, a také už v něm voněla na podzim zoraná země.

Ale odleva, co Vojtěšce přišla do duše, ta trvala jen chvilku. Vzpomněla na svoje děti a bylo po radosti, po úlevě. Padlo jí všechno zpět na prsa a bylo to těžší, daleko těžší než dříve. Co by řekly její děti - Pepík, Karel. Nebyli už malí, slyšeli mnoho, slyšeli vyprávět, kdo zabil jejich otce, neboť často se o tom mluvilo. Neměli na něj ovšem pěkné vzpomínky a třeba je často nabádala, aby se za

143$

něho modlili, přece v nich vroucnost žádnou neroznítila.

Jak by také? Sama ji neměla, vzpomínky na něho byly hořké. Ani jedna v nich nebyla lepší, měkčí a sladší. Ale přece byl jejich otcem, nesli jeho jméno, měli jeho polovinu statku. Jak by jim mohla říci: „Chlapci, já si vezmu Jarku Smetanu.“ Ovšem, mohla by jim tvrdit, že on otce jejich nezabil, že to na něj lidé svedli, ale kdo ho tedy zabil, kdo to udělal? Kdo? A lékaři uznali, že byl zardoušen.

Nový vzdech, bolestnější než všechny ty dřívější, zdvihl její hruď. Bolestnější proto, že právě tím padlo její rozhodnutí, které nikdy nezruší. Nikdy, nikdy si Jarku nevezme, nesmí, nemůže, a také s ním nesmí mluvit nikdy o samotě, aby se o ní zle nemluvilo, aby ji lidé nepodezřívali, aby ji neměli za špatnou, aby se nezahodila před svými syny a… aby se nezahodila před sebou samou, aby nezapomněla na to vše, co si teď umínila.

Dlouho chodila po rozbředlé zahradě a nedbala na to, že ze stromů padají velké krůpěje a smáčejí její bohaté, kolem hlavy hustě spletené vlasy a provlhají halenku. Teprve když jí počalo být chladno, vracela se do stavení a rychle si hledala ve světnici nějakou práci, než mamince pověděla: „Vrátí se Smetanů Jarka, vodpustili mu zbytek trestu.“

Panímáma v poslední době trochu nedoslýchala, a proto se ptala, co že to dcera povídá. Ale pak zůstala velmi překvapena, zrovna ohromena a právě jako Vojtěška měla všelijaké myšlenky a otázky. Celý den měla o čem povídat.

144$

Třetího dne po oné novině se paní Smetanová přece dočkala. Bylo to po ránu, od prvého vlaku; ještě ležela v posteli a Ludvík sám uklízel. Zametal rýžovým koštětem světnici a povídal právě, že pojede odpoledne do města, že už si prohlédl jízdní řád, a to že má Jarka nejlepší spojení, když rychlé kroky na síni a zaldepání vzbouřilo oba jako úder blesku. Ty kroky - přes deset let už nezněly na dlážce síňky, ale paní Smetanová je poznala. Jako by žádná přestávka nebyla od té doby, co tudy Jarka chodíval, jako by byl odešel jen do Chaloupek nebo Došková vymetat a teď se z práce černý, s kartáči a žebříkem vrací domů. A přece, jaká dlouhá, dlouhá to doba!

Jen Ludvík zvolal volno a pouštěl koště - maminka na posteli hlasu neměla - už se dveře otevřely, tak nějak tiše a šetrně anebo bázlivě, a v nich stál Jarka sám; váhal okamžik a potom skokem vrhl se k matčině posteli.

„Maminko,“ vydechl jen a svezl se před lůžkem na kolena, pokládal hlavu, s obličejem slzami smáčeným, na její ruce, které se třásly a v nichž bušily odulé cévy.

„Můj Jarko, můj Jarko!“ drkotala a slzy jí kanuly z očí a padaly na synovu hlavu, která byla prošedivělá a vlasů prořídlých.

„Maminko, stůněte?“ ptal se, když pominul ten sladce křečovitý záchvat pláče a pohnutí. Vzpřímil se a objímal také bratra.

Bylo to shledání hodné pera. Bohužel, že ono jest slábo, že nevystihne pravý dojem, tu celou radost a ten sladký bol.

145$

„Synáčku, synáčku,“ mluvila trhaně. „Jarko můj, já myslela, že už se tě nedočkám. Nestůňu, hochu, jen počkej, hned vstanu a dám ti snídani,“ a s překotným chvatem se obouvala a házela na sebe šaty osláblýma rukama.

Ludvík hleděl na bratra s bolestným pohnutím, se soucitem a lítostí.

Jak zestárl a jak byl hubený; měl šaty, v nichž ho četníci odvedli, ale byly nějaké od molů prokousané, páchly naftalínem a byly mu velké. Kabát mu visel z ramenou, na krku místo límce a kravaty měl jen uvázaný jakýsi vybledlý šátek.

Paní Smetanová nad ním plakala, objímala ho a sháněla snídani.

Plakala ustavičně, slzy jí tekly po tvářích a zas se usmívala, zastavovala se před ním, hladila mu hlavu a tváře, hned volala na Ludvíka, aby se jen radoval, že je Jarka tu, a zdráv, a zas posílala sousedova hocha pro Fanynku. Na sousedku alespoň na okno zaklepala, že je její Jarka doma, aby se přišla podívat.

„Všecko by to bylo hezký, maminko,“ povídal Jarka, když se najedl a přestrojil do lepších šatů, které maminka v almaře pořád ošetřovala a nedovolila nikdy, aby si je Ludvík vypůjčil, byť byla sebevětší bída o kus slušného oděvu. Připjal si límec i kravatu a umyl se řádně, takže vypadal zas jako slušný člověk.

„Všecko by to bylo hezký, jen dyby na mně nebylo, že sem vrah. Takovou hanbu sem vám udělat nechtěl!“ Smutný úsměv pohrával mu při těch slovech na tváři.

„Dyťs mi ji neudělal!“ vypukla maminka v use—

146$

davý pláč. „Dyby ti žádnej nevěřil, já ti to věřím, žes nevinně deset let seděl a na tebe Pán Bůh zlou zkoušku dopustil.“

„Vy jo, ale ti vostatní lidi…“ povídal Jarka. Jenom esli taky Vojtěška. Na ni vedle vás, maminko, nejvíc myslím, na ni se těším. Co myslíte? Taky na mě vzpomíná, je mi věrná? Řeknite mi pravdu!“

Rozšířenýma očima hleděl na matku i bratra musel vstát a postavit se k matce, aby na ni dobře viděl. Byl neklidný a vzrušený, brvy se mu chvěly. Kolem očí měl už jemné vrásky, které se sbíhaly v koutcích v malé vějířky, na čele pak běželo mu napříč kolik vrásek hlubokých a ostrých, jaké lépe než čas umí vyorávat těžké utrpení.

Oba spěchali, aby mu uspokojivě, ale i pravdivě odpověděli.

„Ta taky, chuděrka, na světě zkusila!“ povídala maminka. „A věru, něco lepšího by si zasloužila! Teď se jí hospodaří pěkně. Maminku má živou, hoši už povyrostli, taky pomůžou, a zdravím jen kvete. Měla kolik ženichů, ale nechtěla žádnýho ani slyšet, ani vidět, vodbejvala je skoro krobiánsky, dyž nešli po dobrým. Je to hodná ženská.“

Ludvík s podivem zíral na bratra. On nerozuměl takhle lásce. Měl už kolik děvčat, ale vždy jen pro zábavu, vážně na nic nemyslil.

„Ale taková už nejni, jak ty ji pamatuješ,“ řekl Jarkovi. „To byla taková slabounká, droboučká dneska je z ní statná selka.“

„Ať,“ pravil Jarka a zamyšleně se usmíval, „mně se jistě bude líbit. Mám ji rád ne pro krásu, ne pro mládí, jen pro ni samou.“

147$

S úctou to vyslechl Ludvík a cítil lítost v nitru, že tak dobrý, charakterní člověk měl takové neštěstí, že buď zlomyslná náhoda nebo chvilková zášť učinila z něho vraha. A co asi nešťastný Jarka vytrpěl, byl-li ve vězení opravdu nevinně?!

A potom se Jarka vyptával, jak jim jde řemeslo, jaké mají učedníky, podíval se i do knihy, v níž měli zapisovanou práci, a jako mistr, který teprve včera z domu a od své práce odešel, pochválil, že je vše v pořádku.

Také na dvorek se vyšel podívat, ale hned se zase vracel, aby mamince neutíkal, když je jí tak vzácný.

Po chvíli celá upachtěná přiběhla Fanynka a padla Jarkovi s radostným pláčem do náruče. Ať byl třeba vrahem, byl to její bratr!

Vojtěška chodila v ty dny tak rozechvělá, že se stávala až nápadnou. Vzala-li nádobí do ruky, zvonilo jí v rukou, šila-li, nemohla jehlou píchnout do pravého místa a zabloudila sobě za nehet. Srdce jí tlouklo a bolest jako zabodnutý trn seděla jí v srdci a pořád krvácela. Ó, proč už není stará, tak stará, aby měla zmrtvělé srdce a ledovou krev! Oh, patrně ještě málo trpěla, že zůstala tak mladá, tak v duši mladá, že se její city k Jarkovi docela nic nezměnily, že jsou takové, jako pokud jí bylo osmnáct let. Přitom klopila oči před lidmi jako provinilá a styděla se svých dětí.

„A Jarka přídě, von přídě! „ říkala si a nemohla za sebe, že se přece jen těší, že touží a že se bojí, nezapomněl-li. Jak je to ženské srdce pošetilé

148$

a někdy i sobecké, tomu se v duchu divila. Vždyť věděla, že budou oba bezměrně trpět a že bude sebe i jej zraňovat nejhorší trýzní. Hněvala se na sebe a opevňovala se nejtvrdší hradbou sebezapření a odříkání.

„Jarko můj, Jarko,“ plakala v duši ustavičně, „musíš si na to zvykat, musíš se s jinou voženit.“

A zas to byla bolest a zase bezmezné utrpení. Snad byla jen pro ně stvořena - jí však se toho zdálo ještě málo - chtěla rychle vyžít vše a být stará, stará - ó, proč to tak pomalu utíkalo?

Vojtěška věděla, že Jarka přijde. A přišel. Znala ho příliš dobře a věděla, že jeho charakter se nezměnil. Narazila na něj druhého dne večer, když šla po úklidu ještě k pumpě pro vodu. Byl slabý mrazík, a jak v něm kroky zachruply, hned věděla, že to je Jarka. I ona je poznala po tolika letech. A jaký na ni učinily dojem! Dech se v ní zatajil, srdce ustalo ve svém tluku, do nohou to běželo jako ochrnutí. Postavila putny, obrátila se v kamenný sloup. A Jarka stál u ní. Změnil se za tu dobu, ale přece to byl on - on, on, její Jarka!

Její Jarka - ó ne, nikdy nebude její! To byl zoufalý výkřik, který její duši rozrazil jako krvavé šlehnutí ohnivého biče. Nikdy!

Ale Jarka nevěděl nic o její bolesti, která ji drobila na statisíce drobtů a zase slučovala v jedinou, žalem zkrušenou bytost, on měl slzy v očích a marně se pokoušel o slova. Stál před ní vysoký a hubený, ve tváři mu hrál každý sval a obě ruce jí podával s nevyslovenou, a přece tak zřejmou vrouc-149$

ností. Léta přešla nad jejich hlavami, a přece jeho láska neochabla, nezměnila se, neztenčila, byla pořád mladistvá, věrná…

Bylo přítmí, ale on i skrze své slzy ji dobře viděl; změnila se, ale jemu se líbila víc než kdy dříve, viděl ji rozkvetlou - byla zralou ženou, jako on byl zralým mužem. Napřahoval ruce - čekal, že do nich vloží své, že přijde blíž, že se dostane až na jeho hruď. Ó, jaký to bude okamžik - po tolika letech marné touhy a bědného odříkání - konečně!

Ale Vojtěška nevložila své ruce do jeho, nevletěla mu do náruče, nepřitulila se na jeho prsa, ač srdce její tak chtělo učinit a vykřiklo divoce, její krev se zdvihla v horké vlně a zaplavovala jí hlavu - ona jen ruce zvedla a sepjaté křečovitě na prsa přitiskla.

„Jarko, Jarko, pro Boha nebeskýho, Jarko,“ dýchala úpěnlivě a potom rukama nad hlavou zalomila.

„Jarko, nechoď sem, nechoď mi do cesty, pro všecko na nebi tě prosím, dyť to nemůže bejt nemůže. Kvůli dětem, kvůli lidem, kvůli Luckýmu…“

Jarka ustrnul - zkameněl ve svém postoji, jenom ruce mu klesly. Hned nemohl pochopit, ale pak se to v mozku ujalo; nechce ho - nechce ho - a on myslel…

Slova její ho proklála jako smrtelná rána - zbledl, oči mu pohasly.

„Teda jsi na mě zapomněla, přestalas mě mít ráda,“ zasípal, „a já myslel - já blázen…“ Jarka si zakryl tvář, „deset let sem myslel… Ne, ne, to je

150$

vod tebe ukrutný, bezcitný… Pravdu měl ten starej Peltan - ženy…“

Takového přivítání se Jarka nenadál - toužil umřít v tu chvíli. Pořád ještě lpěl na životě, pořád se mu ho chtělo, stále od něho něco čekal, ale teď…

Vzhlédl, ale vida Vojtěšku, poznal přece, že jí ukřivdil. Bolest, která ji krušila, byla na ní příliš patrná, ba, jí se zdálo, že je to bolest z celého života dosavadního ta nejstrašlivější.

„Jarko,“ zakvílela teď v křečovitém vzlyku, „pro milosrdenství Boží, nemysli, že sem tě přestala mít ráda - jenom to si nemysli - dyť já celý ty léta myslila jen na tebe, modlila se jen za tebe - já vím, žes Luckýho nezabil, ale lidi, lidi a mý děti… Co by řekly mý děti - pro ně já to nemůžu udělat. Jarko, smiluj se, čekej až na věčnosti, tam budu tvá, ale tady nejni - nejni to možný…“

Chtěl ji obejmout a chytit do náruče, ale uhnula mu zděšeně.

„To nesmí bejt, Jarko, ne, ne - di domů - buď zdráv, buď klidnej, pro Boha tě prosím, a mě nech - nech mě trpět…“

„To je špatný přivítání, to je zklamání,“ hořekoval Jarka, opíral se o pumpu, u níž stáli, a pro žal nemohl plakat ani vydechnout. „Děvče, tos mi udělat nemělo!“

A tak se rozešli jako schváceni těžkou nemocí, tak oba šli k svým domovům. Vojtěška nemohla unést putny, byly jako centy, voda se z nich vylévala - a dřeváky byly těžké, jedva nohy vlekla.

Tedy konec jejímu mládí - teď už nečeká na nic,

151$

než na smrt! Jak to bylo šedé a pusté - pustší než ta posněžená krajina. Nad ní přece zavládne zas jaro, ale v ní…

Kvapně a spěšně ubíhal Jarka. Bolest a zoufalství ho hnalo, že zrovna letěl, ale když přicházel ke Zvonařovu, ochaboval, zmocňovala se ho únava, dech mu ani postačit nechtěl. Cítil se schvácen, uštván. Domů jít nehodlal, nevěděl, jak to vše poví mamince, a styděl se za bolest, kterou nedovede utlumit, styděl se za slzy, které chtěl vylít, než se s matkou a bratrem setká. Loudal se ulicemi, nohy ho bolely a na prsou to tlačilo jako ulehlé skály. Kam s tím žalem, kam s tou bolestí, s těmi slzami? Věděl, že mnozí muži zanášejí takové bolesti do hospody a utápějí je v pivu - snad tam nalézají útočiště a útěchu. Ale on to neuměl. I se tam styděl, jistě u Drabařů je celá společnost. Jak by mohl jít před lidi se svým zklamáním? Loudal se dál a uvažoval, jak je to možné, že do Chaloupek šel s tolikerou mladostí, pružně, nadšeně a šťastně, a zpět se vrací po malé chvíli zestárlý, shrbený, zničený.

A tak došel až ke hřbitovu a vešel na svaté pole. Půjde na otcův hrob a uleví si tam trochu. Bylo už tma, všude ticho a slabý mrazík utužil zase sníh po zemi i cesty s tuhými zmrazky. Na hřbitově se tu a tam černal ze sněhu nový hrob, kříže strměly smutně a vážně. Jarka si dobře pamatoval, kde leží tatínek. Loudal se k němu, ale pak se rozmyslel jinak. Rozhlížel se a šel jiným směrem, vzhůru až ke zdi - prohlížel zblízka nápisy, až našel hrob pantáty Peřiny. Postál nad ním a povídal teskně: „Dyž sem vás, pantáto, hlídal, bylo lepší - ach, dybyste

152$

věděl, jak zkazili život vaší Vojtěšce!“ A potom hledal dál - četl nápis vlevo, vpravo, až nalezl ten pravý.

„Antonín Lucký, narozený tolikátého a umřel…“ ve tmě to nebylo k přečtení. Na hrobě stál růžový keř, teď holý a opadaný, nějaké uschlé proutí, před ním bylo kamenné klekátko.

Jarka postál a obličej jeho se strašně změnil. Zaskřípal zuby a potom, padna na klekátko, chytil oběma rukama to suché namrzlé proutí a zalomcoval jím s tak zuřivou silou, až mu v rukou zůstalo.

„Eště nemáš dost, žes mi ji živej uzmul, žes ji pošlapal, trýznil, eště máš málo na nás vobou? Vstávej, bídníče, a pověz, kdo tě zabil nebo cos dělal, žes tak bídně skončil… Vstávej a pověz, aspoň to jediný dobrý udělej - pověz - pověz!“

A potom dlouho seděl na hrobě a vzlykal a štkal.

Někdo šel po silnici a zaslechl ho. Nahlédl do vrat a poznal ho, víc ho vlastně vytušil z toho, že to bylo na hrobě Luckého, než očima postřehl, protože už bylo silně tma.

A druhý den si povídali lidé ve Zvonařově: „Smetana přeci zabil Luckýho - svědomí mu nedá pokoje - chodí na jeho hrob plakat.“

Ale pantáta Doupníkův udělal včera jiný objev. Viděl Peřinku s kominíkem u pumpy stát, a třeba často nedoslýchal, tohle slyšel všechno, a nazítří po vsi, jak z besedy na besedu šel, všude vypravoval: „Ale, Peřinka je počestná žena, já sem se přesvědčil, že je to vdova podle Písma svatého, tej všecka čest!“

153$

Oba chlapci Peřinovi vyšli už ze školy. Pepík byl silný jako ouřezek. „Celej dědoušek,“ říkala Vojtěška a byla na něho trochu pyšná. Hoch sice nebyl Šalamoun, nebavilo ho ani čtení, ani nějaké mudrlantské rozjímání, pomalu chápal a za nic se ničemu nemohl naučit nazpaměť, zato však práce mu pod rukama jenom hrála. Radost bylo se dívat, i když jen dříví štípal. Sekyra se blýskala ráz na ráz, polínka lítala na všecky strany. A přece se nikdy nesekl. Žal na poli jako dospělý, oral, vláčel a zastával i nejtěžší práce. Když mu bylo patnáct, pasovala ho maminka na čeledína, takže toho mohla klidně propustit.

Pepík to všechno zastal, a jak! Nikdy nebyl u Peřinů takový pořádek na dvoře, na sýpce a všude, jako co se hospodaření opravdově ujal Pepík.

„Bude dobrej hospodář,“ říkali sousedé a selky z chaloupek se už těšily, kterou z jejich dcer si mladý Peřina jednou vybere. Ovšem, děvčata se mu trochu smála, že nejídal právě vtipnou kaši, ale matky si myslely, že je někdy lepší muž těžkopádný, než příliš chytrý.

Čeho měl málo Pepík, toho Karlovi až přebývalo. Byl to taškář, samá čertovina, hvízdal od rána do večera, až uši zaléhaly, uměl kdejakou písničku.

Maminka měla ze synů radost, ale zároveň měla o ně starost. Bála se hlavně, aby se některý z nich nechytil karet nebo pití, a držela je proto zkrátka.

Nejmladší zesílil až ve dvanácti letech, a teprve pak ho matka dala z domu na studie. Kam s Karlem, když vyšel ze školy, nevěděla. Radila se s maminkou a také s poručníkem Zoupenou.

154$

„Nechce dát za inou,“ povídala starostlivě, „jen chce bejt kominíkem. Říká, že už si to s Ludvíkem Smetanou vyjednal, ten že ho veme do učení, ale mně se to jaksi nezdá - je to takový řemeslo…“ a Vojtěška sklopila oči.

„No proč?“ mínil Zoupena, který, byv dříve jejím poručníkem, po smrti Luckého se zase jejím chlapcům nabídl. „Dyť je to řemeslo výnosný a pěkný. No, že je trochu umazanej - dyť zedník a řezník se taky zamažou.“

„Vo to ne, ale…“ Vojtěška nevěděla jak by to řekla, že nechce sama k Smetanovům jít - že nemůže.

Přesto bylo vyjednáno, že Karel přece kominíkem bude. Uvolila se babička, že to tam u Smetanů s pantátou Zoupenovým vyjednají, a skutečně se tak stalo.

Mistrem byl Ludvík Smetanů - sám Jarka mu ustoupil. „Nač bych to měl já,“ povídal mu dobrácky, „já se ženit nehodlám, a co vydělám, to mi stačí. Ty se na živnost vožeň.“

Paní Smetanová toto rozhodnutí synovo sice oplakala, ale konečně svolila a Ludvík si našel nevěstu. Nebyla to žádná velká ani romantická láska, děvče přineslo pár tisíc věna a rádo si kominíka bralo. Jarka si s maminkou v domečku vymínili malý pokojík a žili jako na vejminku. Bylo jim dobře a paní Smetanová si chválila, že se přece něčeho lepšího na světě dočkala. Že je Jarka v duši smutný, tomu konečně zvykla, ba ani o tom už pak nevěděla. Ona ani nevěděla, že na jejím synovi přece zůstala malá skvrna, že lidé tu a tam přece šeptají

155$

„vrah“ a leckomu že je úzko, má-li ho v noci někde o samotě potkat.

Jarka žil samotářsky a Chaloupkám se nadobro vyhýbal. Když mu Ludvík tehdy pověděl, že se mu hlásí učedník z Chaloupek a že je to chlapec z Peřinová gruntu, ten prostřední Luckého, zarazil se trochu, zamyslil se a odpověděl teprve po drahné chvíli.

„No, přijmi ho, dyž vo to stojejí. Ale já nevím, kerak mi ho svěřejí, dyž sem zabil jeho otce,“ dodal trpce.

Zasmál se při těch slovech, a hořký ten smích zabolel Ludvíka a také na Luckého v duchu se hněval, že vzal s sebou do hrobu svoje příšerné tajemství.

Tak se stal Karlík učedníkem u Smetanů a líbilo se mu tam. Domů přiběhl vždy zvesela a vypravoval mamince i babičce, jak se mu řemeslo líbí a jak je rád, že ho na ně daly.

Vojtěška poslouchávala tiše a smutně a byla ráda, když zavadil svým povídáním o Jarku. Říkal mu „pan Smetana“ a Ludvíkovi „mistr“. Ten byl na něj ostřejší, tu a tam uštědřil mu i štulec, ale „pan Smetana“ nikdy ne. Ani se s ním nevadil, ba šli-li spolu po vsi, všelicos s ním vlídného hovořil, nebyl-li ponořen v umíněné mlčení, a práci mu vysvětloval velmi svědomitě.

Vojtěšce se při tom vkrádaly do očí slzy. Byla by si ráda při té řeči poplakala, ale styděla se už dětí. Připadalo jí, že je už stará na to, aby vzdychala a plakala pro bývalou lásku. A přece - dva, tři roky utekly od té doby, co se Jarka domů vrátil, a ona

156$

byla pořád ještě mladá a měla srdce jako před patnácti lety. Proč jí čas pomalu plynul?

Jednou přišel zase Karlík domů a povídal mamince o staré paní Smetanové, jak je hodná, dnes že mu dala osmažený vdolek a kolikrát mu tak všelicos vypravuje, když jsou někdy spolu ve světnici.

„A proč vy ste si, maminko, nevzala pana Smetanu?“ zeptal se znenadání a na matku se ohlédl.

Vojtěšce klesly ruce, cítila, jak bledne, jak jí krev jde k srdci.

„Proč?“ hlesla. „Kdo ti co říkal?“

„Paní Smetanová povídala, že vás měl rád, že se kvůli vám nežení a mně je ho líto, je takovej hodnej.“

Vojtěška nemohla odpovědět.

Polekaně se jen podívala na Pepíka, který také byl při tom, stál u kamen a něco řezal kudlou. Pršelo, a neměl proto venku žádnou práci.

„Žeť,“ povídal pomalu, jak měl ve zvyku, „měla ste to udělat. Bylo by nás víc k práci a třeba by byly taky eště malý děti - já je mám tak rád.“

Vojtěška byla by ráda šla, vzala hlavu Pepíkovu do rukou a zlíbala ji, ale neodvažovala se na něj ani pohledět.

„To nejde, milé děti,“ povídala s povzdechem, „víte přeci, že byl zavřenej, protože měl zabít vašeho otce,“ a hleděla, aby mohla jít ven a ulehčit si slzami. Vyhledala si práci na sýpce, kde bylo šero a nikdo na ni neviděl.

A čas potom plynul jako voda. Vojtěška hospodařila dobře, zaučovala syna do všech prací v hospodářství, a když si našla první bílý vlas, byla tomu

157$

nemálo ráda. Tak přece přijde to vytoužené stáří! Myslila, když člověku zešediví vlasy a zvráskovatí líce, že přestane bolet, co bolívalo, a že vyprchá láska. Nevěděla, že láska věrná nikdy neumírá, že hřeje a blaží nebo bolí a krvácí až do posledního stáří, protože má hluboké kořeny a pevné základy.

A takovou byla láska Vojtěščina i Jarkova.

V loučínské hájovně bylo smutno. Hajný Kolík se vážně roznemohl - hajná chodila s uplakanýma očima. Ovšem, neužila vedle muže mnoho štěstí. Byl už nemladý, když si ho brala, a bručoun prvého řádu. Vlídného slova jí nedal, něžného oka neukázal - bral si ji rád, líbila se mu, ale manželství jejich přece se nezdařilo.

Hajná byla krasavice nepokojné krve, chtěla lásku, něžná slova, obdiv. Nebyla tedy s mužem šťastna a hlavně ne od té doby, co přišel hajný na to, že se jí líbí také ještě leckdos jiný.

Na to vše myslila dnes u lože manželova. Bávala se ho - odsedala, přišel-li blíž, a zvykla si dívat se mu po rukou, co dělá a pro co sahá, protože se stalo nejednou, že přinesl karabáč a zbil ji do krve. Dnes leží bezmocný na posteli, úplně naznak, dívá se smutně a přijímá od ní obklady a léky s krotkými povzdechy.

Kam se poděla jeho energie a síla? Hajná cítila, že to s ním jde z kopce, a bylo jí úzko. Za jedno proto, že s ním je tak sama v opuštěné hájovně, v níž neviditelně obchází smrt, za druhé co si počne, až hajný zavře oči a ona bude nucena z hájovny se stěhovat. Zašetřených peněz téměř

158$

neměla, penze bude malá, a práce ji odjakživa příliš netěšila. Říkala sobě i jemu, že jí těžká práce škodí, že má hned velké bolesti v kříži a v zádech, že námahu nesnáší. A teď bude muset nakonec jít na výdělek.

Děti u Kolíků neměli, proto jí bylo zvlášť smutno, cítila se opuštěná, chudá. Co z toho měla, že užívala a že jí běželo tak často jen o to, aby se mužům líbila? Dnes byla stará, už se na ni neohlédne žádný z těch, kteří se jí dvořívali, a cítí jen pustotu a stesk. Její bývalí ctitelé se rozešli, jsou ženatí a mají už i ženaté syny, a Lucký hnije…

Hajnému bylo velmi špatně. Měl závažnou nemoc jaterní, chodil s ní kolik let, teď však ho porazila. Lékař nedával naději, ba dnes ráno řekl hajné, aby byla připravena na všecko, že to jde s Kolíkem ke konci. Pár dní, toť vše, co mu může slíbit, a to ještě ne s určitostí.

Seděla nad ním, jak horečně spal a chvílemi něco nesrozumitelného blábolil. Ve světnici bylo úzko, k padnutí dusno a šero. Musela vstát, jít po špičkách ven a oddechnout si trochu na zápraží. Opřela se o zeď a plakala, plakala velmi usedavě a vřele.

Tedy to jde s Kolíkem ke konci. Třebaže se zpočátku cítila po jeho boku nešťastna, přece si na něho i přes jeho urputnost zvykla. Byl jejím mužem, léta spolu žili a na světě se přivykne všemu. Količka si ještě neuvědomila, že má muže ráda. Byli spolu hnedle pětadvacet let a ona přišla až dnes na to, že je jí přese všechno drahý a že se jí bude po něm stýskat. Zvyk je druhou přirozenos-159$

tí; často nahrazuje i lásku, nebo se láska vyvíjí ze zvyku - kdož ví.

Dala k očím zástěru a usedavě plakala. „Co si počnu bez tebe,“ lamentovala mezi pláčem, „kerak budu živa a jak mi bude po tobě smutno!”

A potom přišlo svědomí, které ji káralo, že mu nebyla vždy věrná, že nejenom myšlenkami, ale i skutky se mu zpronevěřovala.

Se svěšenou hlavou šla kousek po lesní cestě, na níž kvetla růžová a bílá protěž a rozkvétaly pryskyřníky. Těžce vzdychala. To její mládí - kam se podělo a jak divně je prožila! Už zamlada byla divoká. Věděla dobře, že je hezká, i maminka jí to říkávala. Říkalo jí to i zrcadlo, že žádné děvče ve vsi ani v okolí nemá tak hezké oči jako ona a tak lesklé havraní copy. A což ty korálové rty! Ty ovšem chlapcům sládly - a ona láskou neskrblila. Kdejaká muzika byla, nikde nescházela. Chlapci ji rádi viděli a ona se nešetřila. Byla veselá, že to až leckdy přesahovalo meze. Protože se rodiče báli, aby se nestalo něco horšího, provdali ji. Hodil se hajný Kolík. Byl starý mládenec, jemuž hospodařila matka, ta však zemřela, a proto potřeboval ženu. Hezká Mařka se mu zalíbila, když mu ji dohazovali. Vzal si ji tedy a snad oba myslili, že budou šťastni.

Bohužel, Mařce nepostačoval obstarožní muž. Nelíbil se jí, neměl vřelost, byla při něm nespokojená a nešťastná, jiní pak byli mladí a hezkou hajnou každý rád viděl, od nadlesního až po dřevaře, zasmáli se na ni mužští, co chodili na pařezí, ohlédl se i pan hrabě, když na tetřívky jezdil. Jaký div, že podléhala, když neměla zásady!

160$

Dnes, kdy už jí táhla padesátka, cítila, že to vše byla marnost nad marnost, že život kolem ní přeletěl jako bouře, ale neobšťastnil ji ani jediným ze svých květů. Užila dost, ale pravá láska k ní nepřišla. Teď teprve poznává, že by snad přece mohla mít muže ráda, třeba býval k ní hrubý a surový. Bil-li ji, bil ji proto, že ji měl rád, bál se o ni a žárlil - nemohl zapomenout, že měla známost s Luckým. Při těch ostatních to jen tušil, ale Luckého přistihl u nich, když se jednou znenadání domů vrátil. Teď jí to bylo líto a dostala touhu nějak mu dát najevo, že všeho lituje.

„Aspoň dyby přišel do nebe, dyž tady hodně zkouší,“ myslila si a jala se modlit. Přitom si vzpomněla na radu, kterou jí včera dala paní myslivcové, když přišla hajného navštívit.

„Nechte ho zaopatřit,“ povídala jí, „aby se smířil s Pánem Bohem.“

Ano, toť se ví, bylo by to záhodno, ale jak mu to říci?

Hajná bývala k němu dosti bezohledná, ba týral-li ji, vyhledávala schválně slova, jimiž by ho co nejhůře zranila. Dnes však nevěděla, jak nejšetrněji mu to sdělit. Stála mu u hlavy smrt a ta obměkčuje každého.

Kolíková si utřela oči, vrátila se do světnice a po špičkách šla k nemocnému. Procitl právě a smutně se díval po světnici. Byla pěkně uklizená, protože nebylo nikoho, kdo by dělal nepořádek; měla čisté záclonky a po stěnách visely obrazy. Scházelo v ní však něco, co by bylo její obyvatele obšťastnilo. Láska a ctnost.

161$

Hajný byl vyhublý a vyjevený, teď vynikalo víc než kdy jindy, že je už stařec, ba, že stojí jednou nohou v hrobě.

Kývl na ženu, zval ji k posteli. Šla nějak bojácně. Nevěděla pořád, jak mu to říci, a přece viděla, že je nejvyšší čas. Muž měl skutečně duši na jazyku.

„Pošli mi pro kněze,“ šeptal jí a v očích mu seděla nevýslovná úzkost před smrtí, „pošli do fary, ať přídě - eště dnes!“

Hajné spadl kámen z prsou. Jak to, že ji předešel? Či vytušil její myšlenky? A jak to, že se tak převrátil? Často tvrdíval, že není Boha ani spravedlnosti, že není třeba se modlit a po smrti že už teprve nic není. A teď tenhle obrat - sám touží po duchovní útěše.

Hajná se zachvěla. Hle, co umí smrt! Byla však velmi ochotná hned běžet a poslat do Zvonařova pro kněze.

Když šel zvonařovský farář do hájovny s Pánem Bohem, zastavovali se lidé a povídali si: „Tak loučínskej hajnej už se bere k hodině. No, vodpusť mu Pán Bůh, byl to mrzout. Žádnej neviděl na ňom úsměv nebo vlídný voko, ale žádnýmu taky neublížil.“

Hajná, přes svoji padesátku pořád ještě pohledná, uklízela světnici. Na stole už měla prostřeno, křížek postaven mezi dvěma svícny, kropáček z klásků vše bylo již na stole připraveno a ona sama chodila rozčileně po světnici a poplakávala. Bylo jí líto muže, protože byl tak ustrašený a polekaný. A když ji k posteli znovu zavolal a pokorně jí řekl: „Vodpusť mně taky, že sem ti ublížil, a nevzpomínej na

162$

mne ve zlým,“ propukla v hlasitý pláč; její vznětlivé srdce se chtělo utrhnout, tak jí to bylo líto, a také ho žádala, aby i on jí odpustil. Že ho klamala, říci nechtěla, ale on tomu asi rozuměl, protože zhluboka povzdechl a stiskl jí ruku.

A potom přišel kněz a hajná musela ven. Chodila po dvoře a tiše poplakávala. Jakživa si nemyslela, že jí bude tak smutno, až se budou navždy spolu loučit.

Zatím ve světnici panovalo ticho, které rušil jen přerývaný šepot umírajícího.

„Já bídnej hříšník zpovídám a vyznávám se…“ a potom jmenoval řadu svých hříchů a vin. Šepot nemocného stával se tišší a oči jeho hleděly čím dále ustrašeněji. Zpočátku lhostejná tvář knězova najednou se všecka vzrušila, ruka, spočívající klidně na postranici postele, se sevřela v pěst, rty zaškubaly a stiskly se. A potom, kdyby byl někdo poslouchal, byl by snad zaslechl jeho rozčilená slova: „Ale to musíte ještě napravit, to nestačí jenom se vyzpovídat, já vám rozhřešení takto dát nemohu. Chcete-li, aby odpustil Bůh vám, musíte vy vše doznat a vysvětlit.“

Hajný na posteli se zasvíjel, zabořil hlavu do peřin a setrval nějakou chvíli v mlčení.

„Musíte to říci i jiným, ne jenom mně,“ povídal farář. „V celém okolí je ten člověk pošpiněn, všude se ho štítí. Kdyby vyšla najevo pravda, byl by šťasten. Neučiníte-li zadost svému hříchu, nemohu a nesmím vám dát rozhřešení!“

„Tak já teda pudu takle,“ utrhl se Kolík a zaťal vztekle prsty do poslámky na posteli, „dyž nechce—

163$

te - no pro mě - já sem se chtěl vyznat a s Bohem se smířit, ale dyž vy… je vina na vás.“

Byl plný zoufalého hněvu. Obrátil se k faráři zády, jak nejprudčeji dovedl, v krku mu zakloktalo propukajícím pláčem.

„Ne, ne, příteli,“ farář se naklonil přes postel, aby mu do tváře viděl. „Já nemohu jinak, ale vy můžete. Kdybyste sem jenom ženu zavolal a ještě jednoho svědka, stačilo by to a viděl byste, jak by se ulehčilo vašemu svědomí, jak by se vám snadno umíralo a…“

„Nechci,“ zasoptil hajný, a kdyby nebyl tak slabý, snad by byl kněze udeřil, „a jděte, už nic nechci vod vás, budu se modlit sám!“

Na prsou mu těžce chrčelo, horko podivné ho zalévalo, jako by na něj lil vřelou vodu.

S nepořízenou odcházel farář z hájovny a na dvoře řekl jenom hajné rozčileně: „Hleďte muže pohnout, aby pro mne znovu poslal. Přijdu kdykoliv, v noci, večer, za chvilečku, kdykoliv.“

Hajná byla uděšena a ustrachována - co se stalo, že Kolík nepřijímal, že se s farářem ve zlém rozešel?

Vracela se k němu do světnice, ale on těžce dýchal, zřejmě se mu přitížilo, na ženu se ani neohlédl a jen ukázal hněvivýma očima na přistrojený stůl.

„Ukliď to!“ zavrčel a byl potom tichý jako pěna, jen chvílemi těžce zaúpěl.

Lidé mohli údivem oči nechat na faráři, že nese Svátostného Krista zpátky.

„Snad už umřel?“ divili se a litovali hajného, ale

164$

když nezvonili ani do večera, tím více se divili.

U hajných prožívali zlou noc. Pacient sice ztratil horečku, ale bylo mu zle. Úporné bolesti v kříži krušily ho jako těžká muka a byl tak neklidný, že si nemohl nalézt místo, aby klidně poležel alespoň minutu. Házel sebou, odkopával peřinu a zase se zimomřivě pod ní choulil, trhal na sobě prádlo, konečně nechtěl být na posteli a musela mu žena ustlat na lavici, tam se však nemohl dobelhat - klesal zpět do peřin, klel a nadával a potom zas úpěl a naříkal, na ženu se sápal zlými slovy a převracel se nesčíslněkrát sem a tam po posteli.

„Ty,“ volal konečně, „pocem - a řekni mi, co myslíš - viď, že nejni nic po smrti, viď, že to sou jen pohádky pro děti - nebe - peklo - no, viď, že nemůže bejt peklo!“

Chytil ji vyzáblou rukou za zápěstí a tiskl jí nehty do masa. Oči měl jako šílenec. Na hajnou šla smrtelná hrůza - ó, že tu zůstala sama! Proč neměla děti, proč musí být tak sama s ním! Kdyby měla dítě, bylo by už velké a s ní by tu strašnou noc trávilo.

„Já nevím,“ šeptala plna úzkosti, „snad je, dyť nás to učili,“ a aby ho potěšila, povídala přesvědčivě: „Istě je nebe i peklo, istě dostane člověk spravedlivou vodměnu, neboj se, až umřeš, teprva začneš na věky žít.“

Byla ráda, že to řekla pěkně, jistě se potěší, ale on její ruku odhodil, padl tváří do peřin a tak podivně zavyl, až se zděsila a od postele utekla.

„Mlč,“ sípěl, když vzhlédl znovu, „nejni nic, nic než bahno a červi - jen si vzpomeň na Lucký-

165$

ho, byl by přišel a aspoň někomu něco pověděl…“

Bože, jaké divné oči měl ten Kolík! Žena se ho bála a tu noc počítala za nejstrašnější ve svém životě.

Bylo k ránu a hajnému bylo stále hůř, nemohl nějak dýchat, chrčelo mu na prsou, chvílemi upadal do bezvědomí, ale z toho se leknutím budil, rozhlížel se vyjeveně po světnici a konečně zavolal ženu znovu k posteli. Veliké krůpěje potu stály mu na čele, oči poulil, div mu z hlavy nevylezly.

„Slyšíš,“ šeptal jí bezzvučným hlasem, „di na faru, di, ale utíkej, řekni, ať de honem, že sem si to rozmyslel.“

Hlas mu došel, padl zpět a zůstal bez pohnutí ležet. Jak mu srdce silně buší, slyšela hajná zřetelně.

„Pro Boha nebeskýho, kerak bych tě tu samotnýho nechala,“ děsila se, „což dyby ti bylo eště hůř?“

„Nebude,“ sípal, „nebude, jen di, já to eště vydržím, ale, heleď,“ zas úpěl, když na sebe plenu brala a na nohy kožené pantofle, „zajdi taky k starostovi - nebo - lepší k četníkům - přiveď svědky - já…“

Hajná byla bez sebe hrůzou. Co se stalo, co chce, chtěla se ptát, ale on jí popuzeně kynul, aby šla.

„Leť - leť - ale - slyšíš,“ volal za ní s napětím posledních sil, „nechoď po lávce, di na silnici, nechoď po lávce!“

Hajná běžela, lávce se věru vyhnula, vždy se tam bávala, natož teď, ve tři hodiny ráno, kdy sice už

166$

svítalo, ale tam ještě pod vysokými stromy a v úvoze bylo šero a tak posvátné ticho, že jí bylo úzko jen při pomyšlení. Stál tam železný kříž, který zbudovala mladá Peřinka, a pod ním jako by spalo příšerné tajemství.

Bez dechu dorazila k faře a zabouřila na zamčená vrata. Vyslovila svoji kvapnou prosbu a pak pelášila vzhůru po městě. Cestou se rozmýšlela, jakého svědka by měla zavolat. Strážmistra? Hm, z četníků šla na ni vždy hrůza. A pan starosta? Co by řekl? Byl to advokát, hajné nějaký nepřístupný člověk. Co by řekl, že v noci ho bouří, když ostatně ani loučínská hájovna k Zvonařovu nepatří?

Rozhodla se, že zavolá pana Barvíře. Byl moudrý a lidem ve všech okolnostech rád poradil.

Město se už probouzelo, právě kupec Vokoun, co vedle Barvířových prodával „krátké zboží“, otvíral krám, když hajná služce povídala do okna: „Že prosíme pána, esli by šel k nám do hájovny. Já vím, že je to velká vopovážlivost, ale můj umírá a prosí pro Boha - chce ňáký svědky…“

Sotva lidé začali sem a tam chodit, už toho bylo plné město, že pan Barvíř šel tak časně ráno do hájovny, a také znovu pan farář s Pánem Bohem, že snad chce dělat hajný nějaký testament.

Nebylo konce divení. Nikdo nevěděl, že by v hájovně bylo mnoho peněz, a to, co je, na to má přece nárok zpola bezdětná žena, zpola snad jeho příbuzenstvo, proč by tedy testament. Také nikdo nevěděl, že by měl Kolík ve zvláštní oblibě některé z dětí své sestřenice. Či by měl nějaké jiné závazky nebo povinnosti? Lidská fantazie je bujná, hned

167$

ženské usuzovaly, nemá-li snad nějaké dítě mimo manželství. Bože, se ženou děti neměl - a konečně, věřme mužům! Třeba nikdy nikdo neslyšel, že by ten mrzout na nějakou cizí ženskou se podíval, přece by to mohlo být.

Když se hajná bez dechu vrátila, nalezla muže na zemi. Ve svém nepokoji spadl a nemohl se už zvednout. Ležel jako bezduchý na holé zemi, úpěl a sténal, zimou se třásl a byl úplně vysílen námahou dostat se zpět na lože.

Sama mu nemohla pomoci. Byl velký a kostnatý, kdežpak by ho vyzdvihla? Musela mu podložit peřinu pod hlavu a čekat. Vtom už se ozýval klinkot zvonku; červené světlo lucerny se objevilo před okny a ona ulehčeně řekla: „Zaplať Pámbu, už jdou!“

„Ježíš Marjá,“ sténal Kolík, „pro Umučenýho Krista Pána!“

Kostelník hajné pomohl vysadit hajného zpět na postel a farář velmi laskavě se na něj usmál.

„Nu, to mne těší, že jste se rozmyslel, už to je velmi krásným znamením. Paní Kolíková a kostelníku, jděte trochu do síně a modlete se k Duchu Svatému.“

Potom odložil plášť a sedl si na židli vedle postele.

Zatím co bylo ve světnici úplné ticho, přišel i pan Barvíř. Měl prošedivělé vlasy ještě mokré, jak se narychlo myl a utřel ve chvatu jen zpola, a také byl upachtěn kvapnou a prudkou chůzí. Tázavě se podíval na hajnou a více očima než ústy se ptal.

„Zpovídá se,“ šeptala a byla všecka ustrašena,

168$

všelicos ji napadlo a vskutku měla strach o těch pár stovek, co měli ušetřeno. Což by tak na ni zanevřel, aby je poručil někomu jinému? Uznávala, že byla špatná, že ho klamávala a s ním se hašteřila, že také většinu jeho služby proparádila, ale přece byla jeho ženou a on ji měl rád - snad by ho, pro Boha, něco takového nenapadlo?

Ve světnici bylo dlouho ticho, hrobové, dusné. Teprve po drahné chvíli, která se v síni čekajícím zdála nekonečnou, otevřel farář dveře a řekl nějak slavnostně: „Prosím, vstupte!“ a vpouštěl je do světnice.

Hajná očima široce rozevřenýma přeletěla světnici a utkvěla zrakem na mužovi. Byl všecek zpocen a smrtelná bledost pokrývala jeho obličej. Dýchal těžce a skoro při tom úpěl.

Pan farář šel zvolna zpět k posteli, pan Barvíř popošel za ním ode dveří a podával hajnému ruku.

„Nu tak,“ povídal rozpačitě, „už to bude lepší?“

„E,“ mávl hajný dvěma prsty, jak mu ruce bezvládně na peřině ležely.

„Pan Kolík má něco na srdci, pane Barvíři a paní Kolíková,“ povídal pan farář a byl právě tak rozrušen jako hajný sám, „a rád by učinil nějaké doznání, aby svému svědomí ulehčil. Prosím, vyslechněte ho shovívavě s ohledem na lidskou slabost, které podléháme všichni, a pozorně, abychom mohli přísahou potvrdit, čeho se tu doslechneme.“

Hajná se zrovna třásla a pan Barvíř byl překvapen i zvědav a zůstal stát těsně u postele.

Na nemocném byl patrný strašný boj. Obličej jeho, modravě zsinalý, podléhal teď křečovitému

169$

cukání, ruce se zatínaly vší silou do peřiny. Těkal ustrašeně po přítomných, očima plnýma hrůzy, přeletěl jimi stěny a zakotvil konečně na kříži nad postelí, na němž umučený Kristus chýlil trním opletenou hlavu. Hajný otevřel ústa asi třikrát, ale nebyl s to, aby vypravil slovo, až pan farář přistoupil blíže a bera ho za zápěstí vlhké pravice, dodával mu odvahy: „Jen zmužile, milý příteli, uvidíte, jak vám bude lehko. Hned po těch slovech uzříte práh ráje.“

Hajný něco zamumlal. Ve světnici bylo ticho, že bylo slyšet zvenčí šelest stromů a mouchu na okně. Pak se ale nemocný náhle odhodlal, pošinul hlavu na samý okraj postele a vyrazil prudce chraptivým hlasem, ba vykřikl to, jak mohl nejmocněji:

„Já sem zabil Luckýho - ne Smetana - to já sem udělal!“

Pan farář si oddechl a spěchal, aby zvrácenou hlavu hajného podepřel, neboť se zdálo po těch slovech, že je po něm veta, zato však pan Barvíř si musel sednout. Zděsil se skoro, ale hned měl v nitru radost. Hle, nehájil u poroty nadarmo obviněného - Smetana je nevinen a pravda vyjde najevo!

Hajná skoro omdlela. Rukama zalomila a zůstala úplně zhroucená.

„Pane Kolíku, je to pravda?“ ptal se pan Barvíř, a přistupuje, bral umírajícího za ruku. „Neblouzníte, nezdá se vám něco? Proč jste to udělal?“

Hajný přišel k sobě. Mdle se podíval na přítomné a ukázal očima na ženu.

„To pro ni - že mi za ní chodil, že mi zkazil život, rozbil mý štěstí.“ Vzlyk ukončil jeho slova.

170$

Farář stál mlčky, opíral hlavu o dlaň a malounko hlavou pokyvoval.

„Bože, Bože,“ jala se vzlykat hajná, napřed jen jako v mdlobě, potom stále úpěnlivěji a žalostněji, „tak já sem toho vinna - tak já - a kvůli mně muži, muži, cos to udělal - pro rány Boží - co sme to vobá udělali!“

„Buďte statečná,“ domlouval jí Barvíř a všecek bledý pomáhal jí na nohy, „přiznání a pokání už je polepšení.“

A hned hledal papír v notýsku a žádal o inkoust a pero. Bylo těžko k nalezení, inkoust posléze našli, vodnatý sice, pero pak rozskřípané, ale stačilo přec, aby sepsali jakýsi protokol.

Přerývaně a mroucím hlasem doznával se hajný: „Měl sem to dávno v oumyslu - slíbil sem mu to hned tenkrát - a šiklo se mi to, dyž začal chodit denně do Zvonařova ouvozem a po lávce - pás sem po něm a tenkrát to bylo jako stvořený - bouřka napřed a já ho vyčíhal - a potom měsíc svítil a von šel napilej - vyskočil sem za ním z mlází, popad sem ho za ramena, kop sem ho pod kolena a dyž pad, klek sem na něj a škrtil tak dlouho, až… Potom sem ho svalil do potoka, hubou do vody.“

Hajný se úplně vyčerpal, klesl nazpět a chrčel strašlivě. Hajná kvílela bezútěšně a oba muži, kněz i Barvíř, byli dojati a rozčileni.

Hajný byl zmáčen potem, studeně se mu lepil na čele, dusil se rozrušením. Pan Barvíř četl, co napsal, a byl spokojen. Ač litoval nešťastného hajného, radoval se z neviny Smetanovy.

Hajná konečně přišla k sobě natolik, aby mohla

171$

vstát a utřít muže, a potom propukla v usedavý a bolestný pláč. Cítila dobře, že je vinna právě tak jako její nešťastný muž.

Ale tomu se nějak ulehčilo. Slova ona nešťastná, která mu bezmála patnáct let na srdci centem ležela, teď byla venku a veliké ulehčení šlo mu do nitra.

A pan farář stál již u stolu a za chvíli zvoneček zacinkal a nemocný přijímal Tělo Páně. Přítomní klečeli a bili se v prsa a posvátný mír naplnil světnici. Hajný měl sepjaté ruce a prochvívalo ho něco slastného - vypadalo to skoro jako radost.

„Maminko, maminko!“ volal Karlík Peřinů, když vletěl do dvora. Vrata rozrazil, až do zdi vrazily, a nechal je otevřené.

„Kde je maminka?“ ptal se babičky, která umývala na dvorku u pumpy nějaká prkénka z mlíčníku.

„E, něde na zahradě,“ odsekla chlapci a vadila se: „Bože, seš ty ale zvlčilej, to je hned vidět, že nemáš tátu!“

Ale Karlík se nezdržoval a neposlouchal. Pádil do zahrady, tam zas tak zprudka dvířka otevřel a spatřiv matku, že tam něco pleje, byl skokem u ní.

„Mami, slyšíte, víte, co je novýho?“ vítězně blýskal očima z černi učazeného obličeje a sotva dechu popadal.

„No?“ ptala se matka a usmála se nad ním. Byla ráda, že ho vidí, měla z něho radost.

„To budete koukat! Tak abyste věděla, pan Smetana nezabil našeho tatínka - ne, ne, je toho plný

172$

město, kdekdo vo tom povídá, udělal to…“

„Panenko Maria,“ vydechla Vojtěška a upustila motyku, „co to povídáš - co - Smetana že ne teda kdo, Karlíku, kdo?“

Cítila, jak jí náhle v krku prahne, polykat naprázdno musela.

„Hajnej z loučínskej hájovny, ten zamračenej, Kolík, ten to udělal.“

Vítězoslavně se Karlík tvářil, byl pyšný na svou novinu.

„Ale mlč, mlč,“ vyrážela ze sebe Vojtěška a krev jí zalévala obličej. Styděla se před synkem, ale nemohla se přemoci; zaplavovalo jí to srdce jako jarní slunce zmrzlou krajinu. „Kdo to povídal?“

„Všici, maminko, je toho plný město. Pan farář s panem Barvířem to přinesli černý na bílým a šel do hájovny zrovna nejčky strážmistr s mladším četníkem.“

Vojtěška nechala práce. Nedokázala stát tu dál sehnutá a kopat, kopat tak tupě a lhostejně - věřila jen zpola a nohy ji sotva nesly, když šla za Karlem.

Ten upaloval zase zpět do Zvonařova, jen se černal, jak po bílé silnici vzhůru pelášil. Vojtěška vyšla za ním před vrata.

Proč přiběhl s takovou novinou? Což věděl, že jí na tom záleží, a chtěl jí povědět prvý o nenadálém štěstí? Štěstí? Pro ni? Ne, nemohla ani uvěřit, nemohla. Což by byla stvořena pro alespoň kousek štěstí? Nemohla tomu uvěřit a melancholicky se jen usmála.

A teplý májový větřík zavanul a poceloval ji.

173$

A ten větřík jí přišel tak milý a teplý, Bůh ví, že ještě na ni takový větřík nezafoukl. Jak voněl a jak byl lahodný! Ba, pod ním se zachvělo i rozzelenalé stromoví naproti statku, v něm zacvrlikaly roztomilé vlaštovice, které na lomenici seděly. Byl máj a všude plno květů, starý hloh bíle kvetl u Doupníků na dvoře. Vyhlédal přes krov a Vojtěška se mu opravdově podivila. Vždyť kvetl již tolikrát, ale ona si ho ještě nepovšimla. Co to, že dnes teprve ocenila jeho něžné kvítky a bílé kytice, v něž splývaly? A jak to, že se jí ještě nikdy tak nelíbil zelený trávník naproti před okny Doupníkovými jako dnes? Léta už kolem chodí a každým vykročením ze vrat na něj hledí a ještě si ho také nevšimla.

Z protější chalupy vyběhla tlupa dětí - křičely a švitořily. Vojtěšce pojednou všechno bylo milé a krásné. Měla chuť vkročit mezi ně a hladit je. Co to jenom bylo, co jí proměnilo celé okolí, jako by bylo pošvihnuto čarovným proutkem?

Ó, už věděla, jaký to byl zázrak! Vždyť o ni zavadila radost, radost a předtucha lidského štěstí… Jak byla krásná!

A takový vánek zavadil i o paní Smetanovou. Jarka byl někde ve vsi a ona doma sama, když s tím přišla Fanynka. Byla celá radostí vyjevená, nevěděla ani, jak by to mamince pověděla. Paní Smetanová byla pořád churavá a říkala, že už tu dlouho nebude, a Fanda se proto teď bála, aby jí tou radostí neublížila, a okolkovala bůhvíjak, než vyšla s pravdou ven. Nu, co že nese za novinu, že to poví otevřeně, aby se maminka jenom nelekala,

174$

aby si sedla radši na postel, že je to moc velká radost, moc, moc veliká. Že tedy, je-li už připravena, tak že to poví.

„Jarka je vopravdu, vopravdu nevinen. Nezabil Luckýho, dokázalo se to - kdekdo to povídá.“

Ač to řekla hodně zaobaleně, porazila ta radost přece maminku docela - paní Smetanová omdlela.

Fanynka se lekla, myslilať, že snad je mrtvá, chtěla běžet pro doktora, ale byla to jen lehká mdloba, která pominula po chvilce.

Paní Smetanová plakala a vzlykala, ale jaký to byl sladký, milý a příjemný pláči Jak velká musí být radost, vynutí-li naše slzy!

„Můj Jarko, můj drahej Jarko,“ plakala a musela si sednout, jak byla zesláblá tou velkou radostí, „teda přeci sem ti vymodlila to štěstí? Budeš vočištěnej, budeš!“

Jarka byl ve Vácově na komínech. Ludvík s Karlíkem dodělávali Zvonařov, ale on už se pustil sám do Vácova, kam měli všichni namířeno zítra. Že by tu dnes zahálel a tam kousek práce naskočí. Bylo tedy ujednáno, že tam zůstane do rána, a ti dva přijdou za ním brzy ráno.

Před večerem zašel tam do hospody, aby si dal uvařit vejce, co mu selky za vymetání daly, a vypít si sklenici piva.

Koupil si rohlík a sedl u dveří, aby hospodské šenkovnu neučernil, a čekal na vejce. Měl hlad; ač hubený, vždy byl zdráv a jíst mu chutnalo až kupodivu hodně.

U druhého stolu seděli dva sousedé a mlynářský

175$

facír, co od mlýna ke mlýnu chodil a přinášel všelijaké noviny. Sousedi sem zašli po práci a povídali, jaká letos bude úroda, jak se dělají jetele a ovsy a co který dal tam, kde sníh vyležel žito.

Motocykl, který venku zasupal, na okamžik je umlčel, a když se dveře otevřely, zvědavě se všichni ohlédli. Přišel ze Zvonařova zvěrolékař, který sem jel k Fibichovu koni a zastavil se na doušek piva. Oba sedláci zrovna se ho chtěli ptát, vyjde-li to tomu valachovi, nepřijde-li Fibich o něj, když zvěrolékař, spatřiv kominíka, radostně se zasmál a rukama tlesknul. Bývali spolužáky a tykali si dodnes.

„I toť jsem rád, že tě vidím, Smetano, že ti mohu první povědět tu pěknou novinu,“ a přistupuje blíž, ruku mu podával a nic nedbal omluvy Smetanovy, že se učerní. Popad jeho pravici a stisknul ji velmi upřímně. „Nu, ty asi nevíš ještě o ničem, viď?“ povídal na tázavý pohled kominíkův. „A to se zaraduješ! Nuže, nesmím tě dlouho napínat. Tvá nevina je nabíledni, už to ví celý Zvonařov, žes nezabil Luckého!“

Jarka vyskočil, a zapomínaje teď, že je všecek černý, popadl zvěrolékaře za ramena.

„Co to mluvíš,“ vyrazil ze sebe, „ty si ze mě děláš snad dobrej den?“

Červeň mu vstoupila až k čelu a málem by byla i saze přerazila. Zatřásl se jako osika, když ji políbí dech jara.

„A kdo teda - kdo?“ ptal se bez dechu.

„Hajnej z Loučína.“

Oba sousedi i facír, hospodský i hospodská, je—

176$

jich dcery, podomní krejčí, co tam nějaké kalhoty zašíval, to vše se seběhlo kolem zvěrolékaře. Taková neslýchaná novina už dávno nehýbala vesnicí! Kominík byl všude znám a ještě více jeho aféra s Luckým, a také hajný Kolík byl osobou známou.

Paní hostinská ruce spínala a hned i oči si utírala, když kominík beze slov se k lavici potácel, ztěžka si sedl a opřel hlavu o ruce.

Nemohl uvěřit - ne, ne, to jenom nějaký líbezný sen se mu zdá. Byl zvyklý už na tolikeré zklamání, jistě i teď na něj čeká zas. Jako z dálky zněly k němu hlasy a nad všechny zvěrolékařův, vypravující podrobnosti, jaké udělal na smrtelném lůžku hajný doznání před farářem a Barvířem, jak to oba podepsali a přísahou chtějí dotvrdit, jak i strážmistr tam šel a sepsal protokol, a že podle všeho to přijde do novin, aby dostal Smetana nějaké zadostiučinění.

Nesměle zvedl hlavu a podíval se po přítomných. Povídání zvěrolékařovo znělo pravděpodobně a všichni se tvářili zcela vážně. Snad by to tedy bylo pravda?

A už se hospoda plnila. Přišli sem muži i ženské, ba ani děti tu nechyběly. Ženské plakaly a rokovaly, mužští si povídali, jak to ten hajnej dovedl utajit, skoro patnáct let že s tím tajemstvím chodil a nechal druhého za sebe v žaláři sedět. Kroutili nad tím hlavami a počítali, kolik to měl na sobě hříchů najednou. Ženské to sváděly ponejvíce na hajnou, že ona je tou podšívkou hříchu a že bývala, panečku, pěkná.

Smetana všecko dobře ani nevnímal; uvízlo mu

177$

v hlavě jen to, že vše vyšlo najevo, že to sepsali četníci a že jeho nevině všichni uvěří.

Všichni? Také ona? Také Vojtěška? To bylo, jako by mu do žil byla vstříknuta nějaká omlazující injekce. Vyskočil a povídal hospodské:

„Nechám si tady žebřík a kartáče, esli dovolíte, pudu domů.“

Zvěrolékař se také měl k odchodu. Usmál se, to že by mohl valach Fibichův zatím zdechnout, než by rozluštili tu záhadu lidských náhod, a šel zároveň s Jarkou. Znovu gratuloval a ten mu vřele děkoval: „Buď dlouho zdráv za tu krásnou novinu!“ A šel k Zvonařovu.

Byl májový podvečer, v němž se volně dýchalo, a večerní červánky silnou září oblévaly západní obzor. Nebe jím hořelo v nejnádhernějším požáru, kopce proti západu, lesem osázené, černě se rýsovaly. Jarka, jdoucí po hřebenu horského svahu, vypadal jako stínová figurka z obrazu. Skřivánkové ještě zpívali a někde daleko v lese kukala kukačka.

Jarka miloval podvečerní nálady, ale nikdy se ho tak nedotýkaly jako právě dnes. Zdálo se mu, že se znovu narodil, že ten nešťastný do včíra byl někdo jiný, ne on, ne on! Vzpomínal na hajného; když vyšel z hospody, ptal se v nitru, co mu udělal, že hajný na něho mohl svalit celou svoji přetěžkou vinu, ale teď necítil trpkost proti němu, proti nikomu. Jenom radost veliká a teplá mu v prsou vstala a rostla a rostla, div ho neudusila. Byl by rád ty černé hadry ze sebe shodil, jen aby měl hodně vzduchu a hodně místa.

Nevinen, nevinen před lidmi i před ní - před

178$

Vojtěškou! Byl by rád výskal, skákal, běžel…

Proti němu šel malý kominíček. Chvátal do kopce a teď, jak se mu Jarka ostře rýsoval proti západu, poznal ho, rukama kýval a dal se v běh.

„Pane Smetano, pane Smetano, víte to už?“ volal z daleka, a doběhnuv bez dechu k němu, za rukáv se ho chytil.

„Ty mi deš naproti - s tou novinou? Hochu zlatej, tak je to pravda?‘4 ptal se dojatě a v návalu vášnivé radosti chytil štíhlého kloučka do náruče, vyhodil jím do výše a spustiv si ho na prsa, na černé líce ho políbil.

„Ví to maminka?“ ptal se zadýchaně a objasňoval: „Tvoje i naše?“

Hošík povídal, že paní Smetanová omdlela skorem, ale že už je jí zase dobře, jeho maminka pak že tuze plakala.

Chvátali spolu z vršku ke Zvonařovu. Jarku pohnutím škrábalo v krku, musel kašlat a zhluboka oddechovat. Kdy už nešel tak šťastně!

Slunce se pomalu ukrylo úplně, zato však planulo nebe samým ohněm, a kam až nedosáhl svit západu, tam něžné růže byly ještě spanilejší. A než došli ke Zvonařovu, už vycházel ohromný stříbrný měsíc. Byl obrovský a úchvatný a stlal své bledé kouzlo mezi tryskajícími hvězdami.

Vtom zahlaholil zvon. Ale to nebylo ještě klekání. Zněl drobounce a lkal pod diamantovou oblohou, tetelil se jako žalobný pláč a klinkal jako úpěnlivá prosba. Umíráček.

Loučínský les přijímal to hlaholení a ozvěnou je dál vysílal, od kopců za Doškovém se odrážel, vra—

179$

cel se do údolí a uléhal daleko, až tam, kde se skláněla obloha, hvězdami jako postříkaná.

„To umřel v Loučíně hajnej,“ povídal Karlík, „prej už byl vod rána bez paměti.“

Jarka neodpovídal. Šel s hlavou skloněnou, hluboce zamyšlen. Zvonek klinkal úpěnlivě a Jarka zvedl pojednou hlavu, podíval se k rozsvětlenému nebi a jal se modlit.

Mnohonásobné štěstí mu zaplavovalo duši, že je očištěn, že vyšla najevo jeho nevina, že i Vojtěška to pozná a snad… Ale největším štěstím, třeba ne zcela vysloveným a slovy nevyjádřeným, byla tato modlitba. Že dovedl odpustit a ještě se za hajného modlit, v tom byla velikost Jarkovy duše a vznešenost, která je sama s to, aby člověka úplně oblažila.

Když scházeli před samým Zvonařovem z tarasu dolů na silnici, bylo již úplné přítmí. Západ zhasl, až na několik zlatých pásů, jež se mezi temnými chmurami vodorovně rozlévaly, a měsíc stál vysoko, probleskuje javorovou alejí, která tu silnici vroubila. Pod ní zurčel potok pod můstkem a kolem něho stály mladé vrbičky. Ve dne se žlutaly svými svěžími větévkami jako kanárci, ale teď byly úplně černé a strměly vzhůru. Karlík by se jich bezmála bál, kdyby tu šel sám, ale pan Smetana šel s ním, a s tím by se byl pustil nevím kam, měl ho tuze rád. Od rybníka se ozýval žabí zpěv, melancholický a jednotvárný, který není žádnou melodií, a přece povždy dojímá. Sladkobolná tesknota jím vchází do duše.

Kominíci šli mlčky, jenom jejich pantofle klepaly.

180$

Jarka byl pořád zamyšlen a Karlík, třebaže se mu chtělo hodně žvatlat, neodvažoval se ho rušit.

Proti nim šla ženská postava; ztrácela se v temnu, jenom jako černý sloup se před nimi zjevila; byla zahalená do přehozu, na hlavě měla šátek. Jak se přibližovala, zbystřil Karlík pozornost a po několika krocích radostně zvolal:

„To je naše maminka! „

Vojtěška? Jarka ustrnul. Srdce mu zabušilo; třeba už překročil čtyřicítku, přece mu dovedlo bušit stejně prudce, jako když mu bylo čtyřiadvacet.

Zachvěl se, rozčilení mu stoupalo k hlavě radost i strach. Co tady dělá a proč sem přišla? Teď večer ve Zvonařově? Je to náhoda, či byla snad u nich? Neodvažoval se domyslit, zklamal se už tolikrát, už nechtěl znovu doufat.

Ale už si byli na dosah a roztřesený hlas Vojtěščin byl důkazem, že i jí tak bije srdce jako jemu.

„Čekám tady na vás,“ řekla tiše, když proti ní stanul bez dechu a neuměl ji v tom vzrušení ani pozdravit. „Povídal Karlík, že pude za tebou, Jarko, a tak já sem přišla - já sem chtěla bejt první chtěla sem tě vodprosit, že sem tomu taky někdy věřila - a - že…“ nemohla dál, musela polknout jednou a podruhé, ale neměla jediné sliny.

Promluvila prostě a přerývaně, ale slova její účinkovala na Jarku jako čarovná pohádka. Držel ji za ruku oběma svýma, byl by rád odpověděl, ale nenalézal slova, v prsou mu to vstávalo a tlačilo se vzhůru a vášnivá touha, aby ji uchvátil a do náruče sevřel, prochvívala ho jako jarní míza vyrostlé javory.

181$

„Vodpusť mi to, Jarko, že sem myslila, že bys byl něčeho takovýho schopnej, že sem ti udělala bolest a nechala tě takový leta marně…“ ohlédla se na svého synka. Ústa se jí třásla, nitro se svíralo, ó, jak by byla ráda řekla víc, ale před tím chlapcem nemohla a nesměla. A přece právě proto přišla, že šel Karlík s nimi, nechtěla dělat nic bez svých synů, nechtěla, aby se něčeho o ní domýšleli. Chtělo se jí najednou plakat, mnoho a mnoho plakat, připadalo jí v té podvečerní teskné chvíli, že propásla celé životní štěstí.

„Ba, byly to leta,“ povídal Jarka po chvíli, když prvé pohnutí mu odlehlo, a více než k ní, říkal to k chlapci, „měli sme se rádi a nesmělo to bejt, trápili sme se voba, trpěli, sužovali se, a přeci sme se měli rádi pořáde.“

Z jeho slov zněl smutek a žal, také však i slabounké doufání.

Vojtěška neodpovídala. Zápasila s pláčem - zvedla se jí prsa a ona nesměla vydechnout, aby nepovolila prudkému vzlyknutí. Třeba už nebyla pružná jako dřív a zatloustlé boky se na ní houpaly, třeba tu a tam jí některý vlas šedivěl, poznávala, že má pořád ještě mladou duši a v ní plno touhy, a Jarka, byť mu hlava plešatěla, líbil se jí jako před patnácti, osmnácti lety, ba znala jeho duši a byla teď přesvědčena, že i po dalších dvaceti letech jí bude stejně po jeho boku.

Takové myšlenky měl i Jarka, ba, jej to uchvátilo jako větrná smršť a stáčelo duši v divoký vír. Což i teď to bude všechno nadarmo? Ne, bylo nutno se odhodlat. Zvedl proto hlavu a řekl, jak dovedl

182$

pevně: „Tak byla pevná ta naše láska, a má přijít v nic?“ A protože Vojtěšce uklouzl přece ten tajený vzlyk, dodal si srdce a pravil dál: „Je to škoda a hřích. A tak sem rád, že sme se tak sešli, a lituju jen, že s tebou nejni i ten starší chlapec. Chci ti říct, Vojtěško, že by sis mě aspoň teď mohla vzít, dyž to dřív bejt nemohlo, dyž ses štítila mejch rukou. Teď už věříš, že sou čistý, a děti taky by ti nic nevyčítaly, taky by to uznaly, že sme si kousek štěstí přeci zasloužili.“

Vojtěška zůstala stát. Křeč jí stáhla hrdlo, ústa se zhroutila v propukajícím pláči.

„Dyť já vod vás nic nechci,“ povídal Jarka znovu, a že se už trochu uklidnil, mluvil plynně a moudře: „Tvý chlapci nebudou vo nic zkráceni. Grunt dostane nejstarší, ti druzí tak, jak máš promyšleno - já nic nepotřebuju, mám svý řemeslo a u bratra vostanu prvním dělníkem, jak sem doposud. Mám slušnej plat, sám ho nespotřebuju a pracovat taky u vás budu, ale nechci vostat do smrti sám a jinou nechci než tebe, Vojtěško, Karlíku, jenom vaši maminku!“

Dojatě hleděl na selku, které se slzy už řinuly po tvářích a leskly se ve svitu měsíce jako potok, co pod lávkou bublal.

„Tak - co myslíš?“ ptal se po chvíli, když několik kroků poodešel a pak se znovu k ní vracel.

Prvý příval povolil a Vojtěška k němu vzhlédla zaslzenýma, třpytícíma se očima.

„Já sem ti proto přišla naproti, Jarko,“ povídala tiše a podala mu od slz mokrou, upracovanou a roztřesenou ruku. ,Já myslím, že mi to chlapci nebudou vyčítat.“

183$

Ke Zvonařovu se už vedl Karlík se Smetanou pod paždí a Vojtěška celou cestu k Chaloupkám ustavičně slzela. Což to bylo pravda, že k ní také zavítalo lidské štěstí? Pozdě, ale přece…

A tak se Jarka Vojtěšky přece dočkal, přece mu byla souzena ještě na tomto světě. Osud bývá také někdy spravedlivý a takovým se ukázal i k němu.

Když maminka Jarku stěhovala do Chaloupek, do statku Peřinová, plakala radostí. Vezli mu trochu nábytku na voze, peřiny a šaty, a paní Smetanová šla s ním při voze. Bylo už po svatbě a on k nepoznání omládlý. Vedl maminku za ruku a doptával se jen, není-li to na ni přece trochu daleko, neboť paní Smetanová byla nad hrobem. Byla tu léta a její stará choroba se nedala zažehnat ani péčí, ani láskou, ba ani tím štěstím, jehož se přece jenom dočkala na dětech.

Jejího života bylo nakrátce, ale ona hleděla klidně vstříc smrti - vždyť se dožila velkého štěstí. Její Jarka je očištěn a šťasten - kdo by si mohl přát víc?

Peřinův Pepík Smetanu stěhoval. Klátil se při voze trochu těžce, ale měl plno přívětivých řečí a mluvil aspoň s koňmi, když nemohl jít se Smetanovými. Byl tomu rád, že se maminka vdala, však jich je k práci pořád málo a kominíka měl vždycky rád. K tomu slýchal, jak se měli rádi s maminkou, a znělo mu to jako román. A on měl romány rád. Sám sice četl velmi bídně, písmenka mu působila mnoho obtíží, ale četl-li Karel nebo Toník, o svátcích meškající doma, poslouchal nejenom ušima, ale i ústy. A vždy byl rád, dopadlo-li to dobře, nad špat-184$

ným koncem se dovedl rmoutit kolik dní. Proto si pořád říkal, že tohle byl také román, živý román, lepší než ty psané.

S vozem zatočil po návsi a už chtěl popoběhnout, aby otevřel vrata rodného statku, když ta se otvírala sama a babička se v nich zjevila. Byla už vetchá a vráskovitá, ale teď měla v očích sám úsměv a paprskovitě rozběhlé vrásky od očí až po vlasy. Vítala se s paní Smetanovou a chválila, jak je to pěkné, že syna sem doprovází. Jarka vešel do dvora s měkkými pocity v prsou a rozhlédl se - vtom však již Vojtěška stála před ním, ruce mu vinula kolem šíje a vítala ho vroucně.

„Jarko můj, buď u nás šťastnej a zdráv, dlouho, dlouho…“

A Jarka byl zdráv. Do roka sice pochovali starou panímámu, která odešla klidně za svým manželem, aby mu pověděla, že poslední ratolest jeho radostně se vzmohla a kupodivu, skoro na podzim ještě vykvetla. A také paní Smetanová se rozžehnala s tímto světem, ale jinak se u Peřinů usídlilo štěstí. A štěstí jest vzácný pták, který všude nezahnízdí.

Zpočátku pouze to Vojtěšku trápilo, že nejmladší synek nesouhlasí s jejím novým sňatkem. Přijel na prvé prázdniny zachmuřený a vzdorovitý a povídal starším bratrům s hněvivýma očima: „Naše maminka se vdávat už nemusela! Počkejte, jak se nám povede! Otčím bude hospodařit pro sebe - hnedle to ucítíme, že všecko bude jinší!“ a na Jarku se vlídně nepodíval, nepromluvil na něho a nikdy ho „tatínku“ neoslovil.

185$

Smetanovi to bylo trochu líto, ale nedal nic najevo, byl přesvědčen, že zlomí zlovůli chlapcovu, že ten se s ním posléze smíří.

Po roce však, když oželeli smrt obou matek, přišla nová událost, a radostná. Vojtěška si trochu vyčítala, že je už stará na tolik lásky, kterou ji Jarka obsypává a kterou ona ve svém srdci tak vroucně opětuje, ale pak se přesvědčila, že je ještě mladá a dosud v květu.

Přiletěla totiž vrána a přinesla jim dcerušku. Chlapci, Pepík i Karel, se mohli zbláznit radostí. Děvčátko, a jaké milounké - hned věděli, jak si s ním budou hrát a na vůz je posazovat, až Pepík pojede v létě na krmení. Chtěli ji oba chovat, a Karlík běžel, peníze, co u mistra měl uložené, vyzvedl a koupil sestřičce čepec, bačkorky a rukavice.

Jarka byl plný blaha a štěstí - ne, tolika štěstí se nenadál!

Vojtěška ležela na posteli bledá sice, ale v očích měla svit zrovna diamantový - jaký jiný teď měla kout než při těch chlapcích! Neměla už maminku, ale byla tu Fanda, Jarkova sestra, která zatím hospodařila, a Jarka seděl u ní. Ani do práce nešel, povídal jí všelicos a jen nutil, aby zůstala v posteli, aby si pohověla a popřála, co by jí bylo milé.

Ze svého výdělku jí koupil na pěkné soukenné šaty a objednal ve Zvonařově bílý kočárek. Dcerušku pokřtili podle obou babiček Mařenka a za kmotry si pozvali bývalé kmotry Vojtěščiny. Donesli jí do kouta všelijaké dary, jak už je to na vsi zvykem, a chválili ji, jak udělala dobře, že si vzala kominíka.

186$

Hospodářství a řemeslo, toť že zajištěný blahobyt, a k tomu ještě navíc - jak hodný a pořádný člověk je Smetana!

To vše Vojtěšku blažilo, jen nad Toníkem si poplakala. Přijel na křtiny nerad, ani jí ruku nepolíbil, jak jindy dělával, na maličkou se jenom zběžně podíval a řekl po straně starším chlapcům:

„Každej to říká, že maminka se nemusela vdávat, a teď k tomu ještě tohle! Bylo nám toho třeba? Všecko teď dají na holku a na nás nezbyde pomalu nic!“

Poručník Zoupena, když si mu o tom s pláčem stěžovala, zle se rozkatil na kloučka, kterému bylo sotva čtrnáct let a už chtěl dělat přísného soudce.

„Vemte rákosku na něj,“ radil Smetanovi, „to by bylo hezký - snad se měla jít matka napřed poradit s ním, smí-li se vdávat? Já bych mu napravil brzy hlavu!“

Ale Smetana se jenom mírně usmál.

Je skoro eště dítě a nemá z toho rozum,“ povídal. „Až k němu přijde, uzná jistě všecko. A já mu dokážu, že jeho maminka nechybila.“

A dokázal mu to brzy. Toník po roce nějak ve studiích ochabl a v tercii propadl. Vojtěšku to rozzlobilo a rozhodla se hned, že vezme synka domů a dá ho na řemeslo. Toník sliboval, že se vzchopí, aby jenom ho nechala dál studovat, že to dohoní a vynahradí, že se stydí domů přijít, a také že chce být pánem, že se bude učit.

„E,“ mrzutě rozhodla, „na řemeslo půjdeš! Myslíš, že mám peníze na vyhazování?“

Ale tu se do toho vložil Smetana a poradil Voj—

187$

těšce: „Jen to ještě zkus, možná, že to skutečně Toník dohoní, .má dobrou hlavu, a bude-li chtít… A von bude, já mu věřím, dyž to povídá!“

„Takový peníze to stojí,“ vadila se Vojtěška, „kde to mám na něj pořád brát?“

„No, dyť mám taky pár stovek uloženejch, až bude nejhůř, dosadíme je.“

Tím odzbrojil Toníka úplně. Zůstal hledět udiveně. Tohle je otčím? Ne, to není nevlastní otec! Zastyděl se před ním a sklopil oči; od té doby pak byl doma jako vyměněný, a když přijel poté na první Vánoce, přivezl malé Mařence, aby i Karla přetrumfl, brusle a kamaše.

„Dyž Mařenka chodí sotva vokolo,“ smála se tomu dárku Vojtěška, „a ty chceš, aby se už šla klouzat?“

Ale radostí jí zvlhly oči, ohlédla se na Jarku a šťastný úsměv ozářil je oba. Hle! Tedy překonali všecko! To ta jejich věrná láska…

KONEC

188$

Poslední ratolest

Vlasta Javořická

Román z vesnického prostředí vypráví příběh selské dívky, která se podrobila vůli matky a provdala se za bohatého bezcitného statkáře a teprve po řadě let a životě plném pokoření našla štěstí v náruči své první a jediné lásky.

Vydalo Nakladatelství Kamélie, vydání druhé 2014; 192 stran (digr v1); © Vlasta Javořická - dědicové, 2014; ISBN 978-80-87393-31-4; Vytiskla tiskárna Marten, spol. s r.o.;