RODINA

AMBROŽOVA

Šedavá mlha visela nad samým horským krajem a přikrývala ho, jako pečlivá máti přikrývá důkladnou peřinou svého miláčka, jde-li spát.

Na každém stéble trávy, na každé pavučině babího léta visela celá řada jejích kapek jako navlečené korále na šňůře a vřesoviště u lesa podobalo se jedinému kopečku skleněných perliček.

Nevysoko, pod tou bílou, do šeda špinavou mlhou krákala hejna vran a zapadala do urousaných polí, z nichž se právě brambory dobývaly.

Bylo notně zima a báby při kopání byly navlečeny, že jim sotva nosy hleděly ze spousty vlňáků a šátků; jeden byl přes čelo, druhý pod bradu, třetí kolem krku zavázaný a kabáty tlusté, šosaté a soukenné, že se v nich jedva ohýbaly a rukama vládly; proto snad také jim ta práce šla tak pomalu.

Sukní měla každá asi pět; šerkovici navrchu, kanafasku a mnohá i vatýrku spodněji, že byly široké jako v krinolinách; jen kolena měly holá, ta jako by ani jejich nebyla, protože punčochy, tvrdé, valchované, pod koleny ledajakými tkalouny uvázané, byly přepadlé, a spodky vesnické matky nenosí.

A vítr byl jako jedovatý; vzdouval jim sukně a zase je na samé nohy zrovna lepil, a obracel vzhůru šosy jejich staromódních kabátů a jupek; ruce je zábly, ale přece jazyky babkám nezamrzaly.

Měly plno řečí a chyba jen, že na Ambrožově poli jich byla slušná řada a že od jednoho konce ke druhému se neslyšely. Proto se hovořilo na dvě party, a to ještě musely ty krajní hodně pobíhat, aby se vždy mohly do kroužku svinout, když novinka byla zvláště pěkná a důležitá.

5$

Na vesnici měl by osud všecka svá hnutí nechávat ke kopání, protože babky jsou šťastné, mají-li hodně o čem povídat. Nejraději mají, může-li se povídat, kde je jaká žena v naději, zvláště je-li svobodná a nehlásí-li se k ní milenec, nebo je-li kde ve vsi ve statku domácí patálie a tak dále.

Za to by báby všechno daly a takové povídání tolik je zahřívá, že ani necítí, jak je „ozejbá“ a jak jim fičí vítr na holá, ošlehaná kolena.

Dnes, pane, také měly několik novin. Zapomněla se v sousední vsi holka se synkem ze zdejšího statku, a to byla novina. Báby věděly všechny podrobnosti, kdy a kde se to stalo, jak to je dlouho a co říkal starý Zajíček i Zajíčková a co mladý.

Říkalo se tam sice u Zajíčků, jinak se jmenovali Dvořákovi, ale tak se jim nikdy neříkalo. Věděly, že mladý Zajíček si holku nevezme, protože je jenom z větší chalupy, a kampak by se hrabala na Zajíčkův grunt!

Stará Doskočilová, bába suchá jako větev, ohlédla se na vesnici, která se za nimi pod kopečkem rozkládala, a povídala s potěšenou tváří: „No, chvála Bohu, už nám nese selka svačinu. Šak mě vozejbá a rukou ani necejtím; lžíce do žaloudku bude jako cukrkandl.“

„Žeť,“ zaradovala se s ní kmotra Součková a červená její tvář, lesklá a vždy usměvavá, roztáhla se jako měsíc v úplňku, já už se nemůžu dnešky kafé dočkat. Jen esli přinesou buchty nebo měkkej chleba, já to tvrdý nemůžu kousat.“

„I u Ambrožů mívají chleba pěknej,“ zase se těšila stará Vomastkovka a utřela si hřbetem ruky svůj špičatý dlouhý nos, na který si dosáhla skoro jazykem. „To inu, všecka čest, kór za nebožky — „

„Chudák mladá hospodyně,“ politovala teď Doskočilka, „loni eště nám kafe a buchty přinesla a letos už tam kolik neděl hnije.“

„Ba ba,“ Mařenka Rejchnovských, obstarožní holka, která měla také chlapce a živila se s ním jak se dalo, vzdy—

6$

chla a pokývala, „je tak divnej ten světa běh, taková selka bohatá, zámožná, kerá má všeho dost, dostane děcko a umře, a iná nemá, leda suchejch bramborů a vobstojí a donosila a odkojila by ich — „

„Inu — suďme to,“ zase Vomastkovka, „kerak to ten Pán Bůh mate na tom světě. Co se to tak tej mladej Ambrožce stalo! Po prvním děcku eště vypadala dost k světu — „

„No žeť,“ vpadla jí do řeči Novačka, babka samá síla, „dyť byla vonačejší jaklivá za svobodna. Dyž se vdala, každej si myslel a říkal, kterak si ji ten mladej člověk, takovej chasník jak jedle, moh vzít; nebylo na ní krásy ani kouska masa — a sádla istě neměla ani jedno deko — ale pak se ňáko udělala.“

„Inu, von by si ji byl nevzal, ale dyž matka chtěla, aby se ženil — co měl vybírat? Ale měla peníze.“

„To měla, to měla, ale zdraví asi mocka ne, protože druhý děcko ňáko ji sklátilo. Jak když ji stne — „

„Ani nepřikájela,“ do toho si omočila kmotra Vomlíčková, která až dosud repetila u druhé skupiny a poslouchala co si tu povídají jen na půl ucha, „sloužila tam jakorát naše Pepina a tak povídala, co to žejžle dalo práce, že to v noci vřískalo, než se mlíko zhřílo, že chovala stará i hospodář — a přeci to zvostalo, zato ale do roka šla mladá.“

„I — vono se povídalo, že tam velkýho medu neměla,“ ozvala se Vomastkovka, „šak známe každá starou Ambrožku, že s ní nemá nikdá nikdo na růžích ustláno, ani né vlastní syn.“

„Ba ba — je vona, pane, pěknej sekant a naše Pepina říkala, že si mladá Ambrožka — aby ji zem netlačila — nejednou poplakala. Mladej, ten nebyl na ni zlej, třeba si ji rád nebral, ale stará — no tej stýblo nepřeložila křížem podle chuti. Ještě na smrtelnej posteli měla vyčítáno, že se má některej člověk dobře, že se jen válí, co zatím stará máma se s děckama tahá a s hospodářstvím dře.“

„Tak vida,“ horlila Novačka, „a sama syna k tomu měla,

7$

aby si ji vzal. Naženil arciť hromadu peněz, ale co je do nich, jak nejni zdraví? Dyby ho byla nechala, aby si vzal Lidku, mohlo bejt ináč. No, ale peníze tam vostaly a hospodyně je v Pánu. Nejčkom si může vzít třebas Lidku přeci. Beztak je svobodná, jako by to byla věděla a na něj čekala.“

„I nemohla vona zapomnět!“ rozumovala stará Podhradská. „A vdávat se nechtěla. Říkala prej, že mu do smrti věrná vostane.“

„Třebas to na mladej viděla, že nebude, a myslela si, že se ho přeci dočká,“ dohadovala Doskočilka, „pane, na takovej grunt sednout — chudá švadlena!“

„No — kterak by to byla viděla,“ zastala se nepřítomné Mařena, „dyť to nepoznal ani doktor, že má dni spočtený, dyž k ní začal jezdit. Povídali, že dostala rychlý souchotiny.“

„Toť vona asi ze soužení se starou — „ Vomlíčková soudila.

„I — iná má taky soužení a nechytnou se jí — to už má takovej člověk v sobě,“ bránila Novačka, „a vostatně, vona se nedala. Každej říkal, že taky měla dobře nabroušíno a vodpusť jí Pán Bůh, starou uměla usadit. Hnedka prej měla vona i hospodář na talíři, že ji na ulici nenašli a že jim přinesla pěknejch tisíc!“

„Měla recht!“ utrhla se Mařena. „Stará Ambrožka je pane pěknej čert a vorala by s nevěstou, dyby se jí dala! Já bych jí přála, aby dostala nejčkom nevěstu lucípera, která by ji potrestala za nebožku i za Lidku! Já sem ji poznala,“ Mařenka mluvila hrubým hlasem, až vzbouřila i druhou skupinu.

„Co povídáte?“ ptala se kmotra Javůrková z druhého konce pole. „Vo jakým luciperovi?“

„Ale, tulec Mařenka povídá, že by přála Ambrožce nevěstu jak arcičerta, aby věděla, zač je toho loket!“

„To to,“ horlivě souhlasily báby kolem, „patřilo by jí — je vona pěknej sekant.“

$

„Jo — já sem ji poznala,“ Mařena povzbuzena tvrdila dále, „sloužila sem tam rok a s tíží sem se dočkala Vánoc, abych šla. To už sem měla Pepíka a máma byla eště živa, vopatrovala mi ho a u mně se kluk nevokázal, ale selka na mně seděla jako na mezí, že zanáším dítěti, že pro něj na práci nemyslím a že bych jen k mámě běhala. Věčně věkův jsem měla vyčítáno, že sem padlá, a chcela na mně proto pařezy sekat. Ztratilo-li se jí vajíčko, už vyčítala, že můj kluk je, jako by samy vejce jedl. Chleba se jí tratil a utrhla-li sem na svojí hubě buchtu, abych mu měla v neděli co přinýst, bědovala, jak buchty ubejvají, dyž u nich jí kdejakej fakan i s mámou a bábou. Jo, pane, já sem ji poznala!“ Mařena se rozohnila a dala se teď do kopání, až od ní lítala hlína na všechny strany a hned byla o kus napřed.

„Je vona, je,“ Vomlíčkovka kývala, „naše Pepina taky ví svý! Hospodář by nebyl — ale vona je! Co dělala, dyž chcel mladej Lidku!“

„A jak na ni sočila, ta taky zažila!“

„Chudák Lidka!“ Tak si notovaly a tlumily teď hlasy, protože stará hospodyně už byla blízko. Za ní šla děvečka s hrncem, z něhož se kouřilo. Měla ho uvázaný za ucha na popruhu a poklici šátkem ovázanou, aby obsah zůstal teplý.

„No, třebas nejčkom se dočká něčeho lepšího,“ mínila Novačka.

„I jo — „ ušklíbla se Vomastkovka, „chudá holka! Leda že jí stará vynadá eště jednou. Copak si myslíte, že by to stará Ambrožka dovolila, aby si syn vzal nejčkom podle svýho? Co vás napadá!“

„Bude chtít eště jedno věno,“ souhlasila Novačka, „aby měli eště víc.“

„No ale — dyť mladej už nejni děcko a taky si trefí hlavu postavit.“ Mařena se chytala naděje. Byla by přála chudé švadleně, aby udělala štěstí.

„Doví! Von je dobrák a nechce s matkou křiky. Von je celej nebožtík — to byl z gruntu dobrej člověk,“ tak posu—

9$

zovala Vomlíčkovka, ale odpovědi už se jí nedostalo, protože přišla selka a volala zdaleka: „Pomáhej Pán Bůh! No tak, jak to chodí? Se mi zdá, že se mohlo udělat víc! Je vás tu jako much, ale to jak dou huby, nemůžou jít ruce!“ Báby odkašlávaly a mlčely, jen Vomastkovka si utřela hřbetem ruky nos a povídala nakvašeně: „Což — voni by toho udělali — ale my zmůžem, jen co stačíme — zázraky dělat neumí žádnej!“

„E — vo zázraky nejni — ale chtít!“ utrhla se selka a černé její oči zpod scvrklých víček jenom píchaly. Báby by hned udělaly vzpouru, ale káva z velkého hrnce, jak ji děvečka odklopila, zavoněla tak líbezně, že spolkly raději zlá slova, zaházely motyky a šly klopýtavě přes brázdy k cestě.

Na dřevácích měly celé boule hlíny a okraje sukní uplouhané, na obočí a vlasech, kde je nezakrývaly úplně šátky, samé kapky rosy a ruce červené, umrzlé.

„Pfuj!“ ulevila si Novačka a obsloužila zástěrou hlučně svůj nos. „To je to syrový a do těla to leze!“

„A vítr je jak jedovatý,“ přizvukovaly ostatní, já necejtím bradu.“

„A já zas prsty!“

Služka Kačka vylovila z nůše bochan chleba, veliký jako kolo od vozu, a podávala selce, aby krájela. Mezitím přijely potahy; čeledín Jourek jezdil s voly a hospodář sám měl pár krásných koní, ryzáků. Na srsti měli našedlou mlhu, jako by se polili stříbrem; zastavili se na povel a poškubávali kůží na kýtách a hřbetě. Zato voli líně se postavili a přežvykovali.

Selka ukrojila synovi kus chleba, který on rozlomil a polovici podával koním, popleskávaje je po hlavách. Hrnek kávy také přijal a pil bez chleba. Byl to velký mladý muž, třicetiletý, blondýn s modrošedýma očima a širokou hrudí. Tvář měl kulatou, dosti jemných rysů, a rusý vous dodával mu vzhledu spíš statkáře než sedláka, kteří v celém okolí chodili hladce oholení.

10$

I jeho bílá košile s rozloženým límcem a krátký dvouřadový kabát hospodářský, i pěkně udělané holínky, vše to prozrazovalo na první pohled, že sedlák si dobře stojí a že má smysl pro slušný zevnějšek. Dopiv kávu, odevzdal hrníček a zapálil si cigaretu, kterou kouřil s patrným požitkem.

Čeledín Jourek pojídal plnými ústy chléb a srkal kávu s pravou rozkoší. Měl modrou ucouranou zástěru a valchované ponožky, domácím plátnem obšité, ve dřevácích plných hlíny; sotva zdvihal nohy, když konečně vstal a odváděl hrnek.

Selka se dívala nespokojeně na syna a povídala nakvašeně: „Já myslela, co se udělá, a zatím nic — já nevím, proč ty lidi trošku nepoháníš! Jourek chodí jak svázanej a baby jen hubama melou.“

„Ale dyť nejni žádný pilno,“ mírně odpovídal hospodář - vdovec, „dyť pršet ještě nebude a zejtra se dokope. Nechci štvát potah a tak ženský dělají, co můžou!“

Kopačky se podívaly uznale na Ambrože a pokyvovaly. „Dyť taky hlídáme, aby to šlo ke konci! Vo vejdělek nejni zle a taky by byl člověk, rád v sednici!“

„Bože, Bože — je to, je — „ hučela selka, „žádnej nepochvátne a jen mámo, vař a běhej se svačinou, pekli se s děckama, to je dobrý pro tebe!“

Hospodář mlčel. Rychle dokouřil a chystal se odejet.

„No no,“ chlácholila Vomastkovka selku, „dyť zase bude jináč. Hospodář se vožení, přivede mladou hospodyni a zas se to zjinačí.“

„Žeť — na takovýho vdovce se budou nevěsty jen lípat,“ lichotila Novačka, „u nás vé vsi co je holek, každá by ho vzala jak fík, a ve vůkolí — povídal Salaváček, co vejce kupuje, že v Lešnej starostova céra by byla na vdaní — holka prej jak ouřezek a jaká hospodyně — a má prej přínosu štyrycet tisíc — ale zlatejch!“

Staré selce se zaleskly oči. „A je mladá a byla by k dětem?“ zeptala se.

„Kerak by nebyla k takovejm andílkům, jako sou vaše!

11$

A holka prej hezká, tlustá a chlapík — povídal jak z másla!“ horlila Vomastkovka, až se jí hlava třásla. „No, povídal, že je pro pana Ambrože jak ekstra udělaná.“

„Jakživ jsem nemoh vystát tlustý ženský!“ ulekl se sedlák a spravoval něco koním na postroji.

„Anebo v Kališti je holka ze mlejna,“ zase si pospíšila Novačka, „dostane jednou mlejn. Pane, ta by byla! Jak lilije vyrostlá a bílá — holka jak paní a taky byla ve školách.“

„A to je jediná?“ se zájmem se doptávala Ambrožová, ale hospodář zabručel už v chůzi: „Ta by nebyla zdravá — za chvilku bych moli bejt vdovcem podruhý!“ a pošvihl prudce své ryzáky, až kvapně zabrali a pluh za nimi jen popoletěl.

„A k Ambrožům by přišlo věno potřetí,“ ušklíbla se Mařena, na druhém konci svačící, a přitlumeně dodala: „To by bylo něco pro starou!“

„Tak ho vidíte!“ zabědovala Ambrožová. „Jak se začne vo nevěstách, jako by ho na nože bral. Žádná mu nejní podle gusta a slyšet nechce, aby se kam pokouk. A už to bude sedum neděl, co je nebožka v zemi — bylo by na čase. Dyť já to zastat nemůžu!“

„I šak von bude hledat,“ mrkaly báby, vstávaly, spravovaly šátky a odváděly hrnky, jen až na něj sedne to ženidlo, až ho nebožka pustí ze stesku,“ a kolébavě a těžce sbíraly se ke svým motykám.

Časně přichází večer v mlhovitých dnech kolem svatého Václava a po něm už chmurný podzimek nastupuje svou vládu úplně; někdy ovšem václavské časy s teplem a sluncem, s babím létem a nádherou rudého listí, hřiby a zelinkami, s celými spoustami ryzců v mlází a žampionů na cestách potrvají až do polovice října, ba i déle, a pak už léto přeskočí rovnou v zimu. Letos však václavské počasí se vyjasnilo ještě v září a teď na počátku října se podobalo, že je po kráse a vládě slunce.

12$

Tak i dnes byla tma už o půl páté a celé Malení brzy se ukládalo k odpočinku. Okna se brzy rozsvětlila a čeládka chvátala s poklidem, aby byl pokoj. Celá ves kopala brambory a každý měl. práce už dosti. Bolela záda a nohy a na odpočinek se těšili staří i mladí. Kdo byl jen trochu mladý a k práci schopný, ten kopal a oral, a kdo už takovou robotu nezastal, zase měl doma piplačku s dětmi.

Také krejčí Rejhon brzo zavíral svou chalupu. I on kopal brambory a že měl políčko jako dlaň, brzy práci dokončil. Boží úroda byla ve sklepě, kravka nakrmená, což tedy. Však stará Lyska brzy byla podojena; byla už kolik let jalová a dojila jen tak, že cvrkala, že měl dosti otec s dcerou jen na kávu. Byl by ji už nedržel, ale jak by ji mohl prodat řezníkovi? Jak by se mohl dívat na to, až ji vyvedou? Vždyť pamatovala jeho šťastná mladá léta a jeho nebožka žena, ta dobrá, věrná Marjánka, ji dostala jako přínos — kterak by ji mohl prodat? A potom, byla k tahu a obdělal s ní dobře své políčko.

Teď z podzimu, kdy přestávala pastva a byla jen suchá řezanka, Lyska měla smutné časy a podle toho také vypadal užitek, jejž poskytovala. Když ale o Hromnicích skřivánek zavrzal a hospodáři, držíce se starého pořekadla „na Hromnice půl píce“, začali přidávat dobytku sena a okalu, i Lyska to pocítila a začala i ona přidávat.

Na to se těšil otec Rejhon; poplácal už teď starou, kostnatou Lysku po krku a zavřel opatrně chlév, aby jí a králíkům neutíkalo teplo. Chalupu měl obloženou dřívím a přede dveřmi udělaný jakýsi portál z chvojí, takže byla plná síňka i světnice lesní vůně.

Takto vypadají u nás všechny chalupy; každá má přede dveřmi z chvojí boudu, aby nevál sníh až do síně, a všude jim les voní celou zimu. I u té boudy Rejhon zavřel dvířka a zastrčiv je závorou, stáhl se do síně a také tam uzamkl na klíč. Tak — a teď sedne ke svému kalendáři. Rád čítával, tuze rád, a proto ho netrápila zima, ani ty dlouhé její večery. Vypůjčoval si knížky v celé vsi a běžel kolik hodin

13$

cesty, cítil-li, že si vypůjčí pěknou, kterou dosud nečetl. Lidé se mu proto posmívali, ale on toho nedbal a také svou jedinou dceru Lidku vedl ke čtení.

I nyní, vstoupiv do světnice ohlédl se po ní a vida, že u lampičky sedí a něco píchá, zavadil se dobráckým a mírným svým způsobem: „Co zas už si kazíš voči na darebným nimrání! Zahoď to a sedni raději ke knížce, z toho něco máš, ale ze šití? Dlužni ti vostanou a eště budou nadávat, žes drahá.“

Seděla za stolem na lavici mezi okny a teď pozvedla hlavu a na otce se usmála: „No, ale jednou mi přece zaplatějí, tatínku. A je to zblízka pro Mikulovou Fandu, plakala by, dybych jí to nevodvedla do neděle. A oni platějí dobře a často moukou.“

„No — leda tak, leda tak,“ pokyvoval otec a sedl si proti dceři, „ale pochvátni a radši říkej něco z kanceláře. Oči mně na tom přecházejí, a přeci bych se rád novýho něco dověděl.“

Lidka zbystřila svou pilnost; v útlých prstech se jí jehla jenom míhala a víčka jejích očí černými brvami vroubená se od práce ani nepozdvihla.

Krejčí seděl proti ní a díval se na její skloněnou hlavu, která měla teď těžké lesklé copy z obou stran po ramenou, a usmíval se na ni s otcovskou něžností.

Rejhon nebyl už mladý. Se ženou neměl dlouho děti, teprve po mnohých letech dostali Lidku, jež se stala otci celým světem. Rejhon nebyl právě dobrým řemeslníkem. Byl vyučen jenom napolo, jak už to bývá u vesnických krejčíků, a také ho šití ani valně netěšilo. Lépe mu chutnalo polní hospodářství a ideálem jeho nedostižným, snem jeho nevyplněným odjakživa byly studie.

Knihy a jen knihy, to byl jeho svět a jeho život, v nich prosníval co krásného ve světě tušil a co mu život odepřel. To v nich utápěl a to v nich nacházel a sobě nahrazoval. Rejhon byl starý snílek, idealista, který měl odjakživa bídu a prázdnou kapsu, zato však mladou a rozkvetlou duši.

Tomu snění a lásce ke knihám učil i Lidku, již pojmeno—

14$

val vlasteneckým jménem na závist celé vesnice. Žena brzy zemřela, sotva Lidku z dětských střevíčků odchovala, a on zůstal s dcerou sám.

Miloval ji jako jedinou bytost, již miloval nejvroucnější láskou a již mu Bůh zanechal.

A Lidka byla hodná dcera, i ona lnula k otci celým srdcem a rozuměla mu i beze slov. Teď spěchala, aby otci vyhověla. Vstala kvapně — ještě bylo třeba k halence pasový pásek přišít k provlečení tkanice; popošla tedy ke stroji a otevřela jej.

Byla to stará singrovka, jež stála proti oknu a Lidce už sloužila, co se šít vyučila, a i tehdy, když ji koupili, nebyla nová. Proti druhému oknu stál stroj krejčovský — zase tatínkův, a často řinčívaly oba, bylo-li napilno.

Někdy šíval každý svou práci a někdy zase pomáhal otec dceři, šila-li některé vesnické parádnici kostým nebo plášť, a jindy zas, měl-li více práce otec, všívala Lidka na svém stroji kapsy a vyšívala dírky. Oba tyto stroje byly věrnými přáteli obou, otce i dcery, a i dnes Lidka svůj skoro něžně otvírala.

Trochu byl poprášený, proto ho utřela zástěrou a přisedla, aby si potřebný pásek prošila. Náhodou jí přišlo podívat se do okna, ale tu se ulekla. Připadlo jí, že někdo se pod okny plížil a dovnitř sklem nahlédl. Vyhlédla bystřeji, neviděla však už nikoho.

„Tatínku,“ ptala se rychle, „zamk ste venku? Taky boudu?“

„I zamk,“ povídal tatík roztržitě.

Lidka si myslila, že se jí jen něco zazdálo, a už neříkala nic. Ve chvilce měla došito a sedla ke čtení.

Teď si podepřel tatík Rejhon hlavu, oči vbodl v ústa Lidčina a poslouchal. Teprve docházející petrolej upozornil oba pilné čtenáře, že už je pozdě a třeba odebrat se na lože.

Lidka ustala, založila list a zavřela kalendář, donesla ze síně čistou vodu a rozestlala otci postel. Potom mu dala políbením ruky dobrou noc a šla do druhé světničky.

15$

„Holka, jářku, nejni ti tam eště zima, v tej sedničce? Mohla bys už sem si postel přestavět jako vloni.“

„Do rána to vydržím, tatínku,“ povídala s úsměvem, „víte, že je mi v sednici moc teplo a tady v chladnu se to pěkně spí.“

Přivřela tichounce dveře a zula se. Pak odložila vrchní sukni a klekla si u postele. Byla bíle povlečená a v polštářích byly pěkně háčkované vložky. Nad postelí visel obraz Panny Marie ustavičné pomoci a naproti svatá Ludmila, jak ji katané rdousí.

U postele stál stoleček a na druhé stěně polička s knihami, na věšáku viselo trochu letních šatů a bílých spodniček, a u okna, jež bylo jenom jedno v té nízké místnosti, stál prádelník plný hrnečků, skleniček, svícnů a jiných tretek, sošek z poutí a obrázků v rámečcích. Teď tu byla tma a Lidka si rozsvítila jen kousek sloupku, aby trefila do postele. Modlila se a zachvívala chladem, jak vyšla z teplé světnice do studené komůrky. Právě doříkávala „odpočinutí lehké“, když na její okénko bylo lehce zaťukáno.

Jakoby Lidku omráčil, tak se lekla a nebyla schopna vstát, ani k oknu přistoupit, ba, ani se do něho ohlédnout. „Ježíš Marjá — „ zašeptala jen a ruce na prsa si přitiskla. Byla to velmi hezká, asi čtyřiadvacetiletá dívka, již to ohromení změnilo v jemnou a velmi krásně provedenou sochu. Měla tak pravidelný, drobný obličej, že se mu nic vytknout nemohlo. Její černé obočí bylo jak umělcem nakreslené a ovál obličeje tak zaokrouhlený, že každý znalec krásy by se nad ní pozastavil. Její nosík byl úzký a mírně zahnutý, brada krátká, přecházející v dlouhé a přece plné hrdlo, a kratičký horní ret, který i bez úsměvu trochu odhaloval bílé zuby, činil tvář tu mladistvě dětinskou.

Klepání se opakovalo a Liduščino srdce, které se prve úlekem téměř zastavilo, teď se šíleně rozvířilo. To zaklepání — oh — tak klepávala jenom jedna jediná ruka, tehdy před šesti sedmi lety! Lidka se chytila postele a vstala; vstala nějak těžce a sotva se držela na roztřesených nohou,

16$

když učinila spěšně dva kroky, stěny se přidržujíc, a zastavila se proti oknu.

Konečně se odvážila pohlédnout do okna a vykřikla přitom přidušeně, nevýslovným hlasem. Bylo to zděšení, žal i jásot, hrůza i slast, když uviděla v temnu muže pod oknem. Měl tmavý hospodářský kabát a zelený klobouk s pérejm. Ale byl netrpělivý a do třetice zaklepav, přitlumeně zavolal: „Lidko — Liduško — otevři.“

Jako ve snu, s očima vytřeštěnýma dopotácela se k oknu a pootevřela. „Pane Ambroži — pro Krista Ježíše — co tady — co chcete — „ šeptala docházejícím dechem, když se okno jím chycené dokořán rozevřelo a poprsí muže do něho se naklonilo.

„Čekám tady už takovou dobu — „ mluvil rozechvěle a tlumeně, „a nemohu se dočkat, až půjdeš spát. Lidunko, či se hněváš, že jsem přišel?“

„Ne — ne, ale — můj Bože — „ koktala a stále ruce na srdce tiskla, „co tady — proč — co chcete?“

„Co chcete?“ zvolal zpola s trpkostí a zpola se smíchem. „A pane Ambroži — teda už jsi zapomněla, že jsem bejval u tebe Jenda — Jenda tvůj, kterej tě měl k smrti rád a dodnes má, třebas léta uplynuly a za tu dobu jsme spolu ani jednou nemluvili?“

Chytil se při té řeči trámu okenního a vyskočiv, sedl si na okno. Lidka uleknutá a až do dna duše rozčilená ucouvla.

„Lidko, proč se mne tak lekáš, děvče,“ strachoval se.

V jeho šedých očích seděl strach i naděje, bolest i štěstí zároveň, když mluvil pohnutým a rozechvělým hlasem. „Proč jsi celá zděšená, což jsi se nenadála, že přijdu? Ne? Tys mě nečekala? Bože, jak je to možný, žes nezajásala hned, jak, zvonili mej nebožce ženě umíráčkem? Což jsi už tenkrát nevěděla, že nejčky přídu k tobě?“

Mladý vdovec se díval napjatě na dívku, jež na smrt bledá pojednou v slzách byla všecka ztopena.

„Jendo, pro Boha tě prosím,“ zaštkala, „nemluv mi tak.

17$

— nemluv! Neber mi ten klid, kerýho sem se vší silou dopracovala, kerýho sem se dopomohla za léta soužení, kerej sem vykoupila celou řekou slz. Jen Pán Bůh a tulec Matka ustavičný pomoci vědí, co sem se pro tebe naplakala, co sem vytrpěla a jak sem se naprosila jen vo smilování pro mou bolest, vo sílu ve svým trápení. A dyž už je mi dobře, dyž sem všecko udusila a smířila se, deš, abys mi připomenul, co bylo — aby ses mi vokázal, na mě promluvil a abych vo tě přišla podruhý, abych zase bláznila, zase se soužila a zase jak mátoha chodila?“ Dívka si zakryla oči a vzlykala usedavě, o stěnu zády opřená a jako zhroucená.

„Lidunko, má drahá, má dobrá,“ mluvil sedlák, přehodil nohy do světničky a již stál vedle plačícího děvčete a do náruče je bera, k sobě přivinul.

Zachvěla se jako bříza a snažila se vyprostit se mu. „Jeníku, co ti to napadá,“ bránila se jeho náručí, „nehodila sem se k tobě tenkrát, nehodím se ani dnes. Tys první sedlák v Malení a co já? Já jsem chudá švadlena. Tenkrát se mi zdálo, že mi tvá maminka ukřivdila a že byl tvrdej můj tatínek, dyž to nechtěli, ale nejčkom už sem uznala, že je to nerovnej poměr a že by to bejt nikdá nemohlo.”

„Proč?“ zvolal prudce a chytil ji za ruku tak divoce, až sám pocítil, jak jí sevřel útlé zápěstí. „Proč, Lidunko?“ ptal se mírněji. „Musíš myslet,“ dokazoval hned, „že tenkrát bylo ináč. Tenkráts byla za jedno tuze mladá a im bylo na pováženou, bude-li z tebe už dobrá hospodyně, a za druhý tenkrát já sem si eště nestál tak dobře jako dnes; ale válkou sem si pomohl a je mi skvěle a nebožka žena donesla věno za tebe; nepotřebuje už teď grunt Ambrožův bohatou nevěstu a přínos byl by u nás zbytečný!“ Mladý muž se hrdě vztýčil a dodal s lehkým úsměvem: „Já ti, Lidunko, jdu nabízet svou ruku a myslím, že snad mě nezamítneš!“

Nevýslovný pocit zmocnil se Lidky. Byla to slast jako moře, co se jí nitrem rozlilo, a přitom bolavá pochybnost, smí-li uvěřit, strach a rozkoš zároveň. Ve směsi těch pocitů zdvihla ruce a zalomila jimi: „Jeníku, dyť teprve chuděrka

18$

tvá žena voči zavřela a pak — dyť já vím, že by mně tvá panímáma zase nepřijmula, že by mi zas na vzkazovala a tobě proklením hrozila, kdybych se vopovážila na tebe se s nadějí podívat…“ Lidka se znovu dala strhnout usedavým štkaním.

„Nemluv, Lidunko, nemluv,“ volal v nadšeném zanícení, „nebo budu myslet, že se jen vymlouváš a že mě už ráda nemáš. Či je to pravda, děvče moje, že jsi zapomněla na ty blažené chvíle, kdys mne držela vokolo krku a mně do ucha šeptala, jak mě máš ráda? Zapomnělas, jak sme v máji prvně tancovali, jak jsi, byla eště taková dětinská a miloučká a já už vo moc starší klacek, tebe nehodnej, ale jak jsi mě přesto ráda měla, jak jsi vo pouti vode mně srdce přijala a svý istý mi za něj dala; jak jsme spolu šli z hasičskýho výletu ze Strmilova, bylo už pozdě a ty ses bála, že budeš hubovaná doma vod tatínka. A já tenkrát, chlap nerozumnej, chcel sem využít tý samoty a krásy letního šera a tebe závist někam do lesa stranou a mít tě dočista svou, ale tys byla nedotknutelná a pevná a vopřela ses mi, stálas na svým a třeba já blázen se hněvat začínal, tys vostala stejná. Tenkrát, Lidko, poznal sem, že tě vopravdu — a jen tebe mám rád a že tě chci mít za ženu. A pak sme se měli tak vroucně a něžně rádi. Dvě léta to trvalo; dvě léta sme si slibovali, že budeme svoji, a přeci ta naše láska byla tak pěkná, tak čistá, že se mi do tý doby vo takový nezdálo a že málo milenců v celým vůkolí takovejch bylo! Někdy mi to bejvalo líto, a myslíval jsem, žes mě snad ani tak vopravdu a bláznivě ráda neměla jako já tebe, ale přesvědčil jsem se! Přesvědčil, Lidunko, dyž za tebou začal chodit ten sedlák z Volešný. Taky měl grunt, vo málo menší než můj, taky byl slušnej člověk a hany na něj nebylo a tys přeci ho zamítla a já se dověděl, žes řekla: ,Jen jednoho sem měla ráda a já se vdávat nemusím!’ Věř, Lidko, to mě div vo rozum nepřipravilo, samým žalem a samou rozkoší chodil sem jak bez duše a to se žena zrovna čekala s tímle osudným dítětem. Musel sem se hrozně přemáhat, aby na mně

19$

nic nepozorovala; to by mně jí bylo líto — nebyla zlá a snad mě taky, chudák, měla trošku ráda! Ale to sem viděl, že tvá láska, Lidko, byla pravá a žes ženská jedna jediná na světě tak důsledná. Nechci ti dokazovat, že sem pořád jen na tě myslel, že sem byl rád, dyž žena umírala. To ne — já dělal, co bylo v mý moci, abych ji zachránil, a nic sem nelitoval pro ni. Ale dyž zhasla a vynesli ji a dyž sem strávil tu první lítost nad jejím koncem a nad vosiřelejma dětma, vzpomněl sem na tebe a něco se ve mně rozplakalo, roztoužilo; byl, a sem istej, že to osud tak nastrojil a pro tebe přichystal. Lidko, jak tě tu vidím před sebou, cítím, jak tě mám pořád moc rád a jak teprve budu blaženej, až budeš mou ženou. Viď, že budeš, Lidunko, viď, že budeš?!“

Přitom ji chytil za ruce a tiskna ji, k sobě ji táhnul. Jako zmámená stála tu dívka a slzy se jí řinuly z očí. Musela doznat, že ho opravdu nepřestala nikdy milovat, a vzpomněla-li, co vytrpěla, co se naplakala a co navzpomínala, musela zajásat šílenou radostí z toho, co zde teď slyšela.

„A ty ses nenadála, že přijdu?“ ptal se a přistupuje až k ní, její hlavu vzal a do očí jí hleděl. „Pověz, nečekalas mě?“

„Já sem si někdy myslela,“ přiznávala upřímně a nepřestávala plakat, „že si na mě teď zas vzpomínáš, ale že bys přišel s takovou, tomu sem nevěřila. Myslela sem si, že ses už přizpůsobil mínění všech, že chudá holka k bohatýmu sedláku nepasuje!“

„Ne, ne,“ volal ve smíchu a strhnul ji na sebe, „já sem se nepřizpůsobil a nikdo, celý Malenín a celej svět už neubrání, abych si tě vzal — má budeš, má — Lidka jediná!“ a vášnivě líbal její ústa, čelo i tváře, až všecka zrůžověla a také ruce pozdvihla, aby hlavu jeho objala a k jeho tváři se přitulila.

Panímáma Ambrožová chodila už kolik dní všecka nesvá. Pokašlávala a hlavou potřásala, což bylo neklamným znamením, že jí něco není vhod.

20$

Syn i čeládka to dobře cítili a Kačka i s Jourkem měli skorem strach, až se to provalí, kdo to zase odnese. Panímáma byla metr a třeba maličká a drobná, vzbuzovala strach v každém. I mladý hospodář jí podléhal a čeládka se jenom před ní třásla.

Její oči uměly bodat a řezat a panímáma měla štěstí, že se setkávala vždy s lidmi dobráky, kteří se těch očí báli. I soused Vrána a jeho žena od let jí uhýbali. Z druhé strany naštěstí sousedé žádní nebyli. Ambrožův grunt byl poslední ve vsi a jeho pole byla poslední, činíce hranici mezi pozemky malenskými a lhoteckými. Vránovi si často stěžovali na zlé sousedství, protože v létě nebývalo konce mrzutostí kvůli drůběži a Vránová říkávala, že kvůli Ambrožovům nesmí ani chovat husy a kuřata. Kdopak se uhlídá té havěti, aby někde plotem neprolezla, na sousední zahradě nehrabala, nebo na Ambrožově louce trochu trávy nepoplouhala?

Však i Ambrožovy morky na záhumenici v ovsi nebo v žitě celé cesty udupaly a husy nejednou hlavatici značně oštípaly. Ale běda, kdyby Vrána ve zlosti něco řekl, nebo motykou po havěti hodil! Oh, tu bývalo Boží dopuštění a panímáma oheň a síru na zlé sousedy svolávala. Když ale se stal opak, otřásaly se oba statky nadávkami a panímáma Ambrožová přes zeď křičela a vedlejší selce navzkazovala, že by byl od ní ani žebrák chleba nepřijal.

Vránovi byli mírumilovní a radši uhnuli a mlčeli, jen aby nebyly křiky, a tak panímáma Ambrožová kralovala vždy a každému.

I její nebožtík muž byl dobrákem od kosti a žena ho držela pod pantoflem v pravém slova smyslu. Podléhal jejímu vlivu od prvé chvíle, kdy se vzali, a nezbavil se ho do posledního dechu. Konečně, nebyl přitom nešťasten, protože panímáma byla dobrá hospodyně a třeba její věno ani na tehdejší poměry nebylo velké, přece mu pomohla v krátké době dluhy, jichž měl dosti, uplatit a ještě peněz zahospodařila.

21$

Hospodářství vzkvétalo a třeba doma byl v područí ženině, venku byl vážený a běda, kdyby byl kdo na jméno Ambrožovo jen špatnou slinu stříknul. Panímáma dovedla dům i muže obhájit, že třeba nad polovicí vsi zvítězila.

Dobrého jídla také s ní nebožtík užil, ale truňku se musel zříci. Když se vzali, rád si pantáta Ambrožů z kopýtka vyhodil, ale to se stalo sotva dvakrát. Panímáma to s ním uměla a třeba byl on muž jako hora, mladý, měl postavu nadprůměrnou, panímáma, byla schopna mu nafackovat a dupla-li si, utichl a vzdychl jen.

Vsugerovala mu konečně, že mu pivo nedělá dobře a vůbec alkohol že mu nesvědčí, že by co nejdříve umřel, kdyby pil, a že by to byla zkáza jejich gruntu.

Ovšem, měla pravdu, alkohol ještě nikomu život neprodloužil, aniž mu zvýšil blahobyt, ale pantáta Ambrožů přece nebyl starý, když umřel. Sotva v padesátce na nějaký krční neduh.

Dlouho ležel a byl vskutku ráznou panímámou vzorně obsluhován. Arciť musel poslouchat i v té nemoci, užívat jak ona chtěla, a kdyby nebyl umřel dříve, i na operaci, jíž se více než smrti bál, by ho byla přinutila.

A když viděla, že už mu není pomoci, zas rezolutně mu oznámila, že ho dá zaopatřit, aby si pak ňákou vinu nedávala, kdyby se stalo tak nebo tak, a poslední večer mu nakázala: „Poslouchej, tatínku, víš, sme smrtelný lidi a dyby se ňák stalo a přišlo ti v noci umřít, ne aby ses ňák skroutil a skrčil, pěkně se narovnej, víš, aby s tebou pak nebyla darebná práce. Seš chlap hroznej a já slabá ženská; na Jendu nejni v tom žádnej spoleh, víš, že je hnilička po tobě a nepomohl by mi! Taky Anda je taková a Růža — copak ta — je eště děcko!“

Pantáta to uznal a poslechl i tu. Když na něj přišlo poslední tažení, srovnal se chudák jako svíčka, přeložil ruce křížem přes prsa a umřel. Panímáma ho usedavě oplakala, vykřičela se nad ním, až běda bylo poslouchat, zvyčítala mu všechnu svou lásku a věrnost, ale pak se energicky

22$

uchopila vlády v domě i v hospodářství a šlo vše zas, jakoby hrál.

Nejstarší dceru Andu, jež byla tichá po otci, provdala podle své chuti na velký statek až kamsi do Heřmance a syn si na statek, ač byl už dospělý, ještě počkal hezky dlouho. Ba, nedala mu ho připsat, až když se ženil, a když chtěl tehdy před sedmi lety tak usilovně Lidku Rejhonovou, hrozila mu, že dá statek nejmladší dceři, než by dopustila, aby se chudě oženil a k tomu s holkou, která není z hospodářství a valně mu ani nerozumí.

Tehdy byly ve statku Ambrožově velké křiky. Jan nechtěl se matce jenom tak lacino podrobit; vzdoroval jí a hrozil, že odejde někam do světa a Lidušku si s sebou odvede. Možná, že by byl tak učinil, kdyby s ním byla Lidka chtěla jít; ale ona se bála kletby matčiny a také její otec jí příliš bránil.

Krejčí Rejhon uznával, že jeho dcera, švadlena, se nehodí na Ambrožův grunt a byl by to jen v dobrotě oběma mladým lidem vymlouval, kdyby nebyla panímáma Ambrožová jeho dceru veřejně cestou z kostela zurážela a kdyby nebyla jemu nevzkazovala takového hrubiánství, až se v něm také krev vzbouřila a on začal Lidce též po zlém zbraňovat.

Potom se známost rozbila a Jan, ze vzdoru a žalu, sklonil hlavu a úplně podle matčina gusta se oženil.

„Vidíš,“ říkala mu, „Lídě šlo vo tvůj grunt, ne vo tebe. Jak uslyšela, že bys šel do světa bez peněz a s holejma rukama, hnedka vobrátila.“

Jan si vzal ženu zdaleka, dohodil to strýc usazený v Krahulčí a netrefil arciť špatně. Nevěsta přinesla mnoho tisíc a byla dobré vůle, třebas se tchyně nechtěla bát, dokud byla zdravá.

Tu bývaly u Ambrožů zase časté hádky, v nichž hospodář byl postranní osobou, ale obě ženy se tu utkávaly ve slovních potyčkách až podivuhodných. Jan nedržel s matkou ani se ženou, když viděl, že žádná nebývá poražena;

23

sten 204$

teprve když žena začala churavět po narození druhého dítěte, držíval hospodář s ní a proti matce se jí zastával.

Ovšem tehdy bývala žena divná a často by byl musel připojit se k matce, kdyby nebral ohled na její churavost. Mladá žena byla ze souchotinářské rodiny a dvě děti, dosti rychle za sebou, ji podlomily. Ač nebyl Ambrož nikdy do ní zamilován a na dně duše mu nepřestávala trnout bolest pro ztracenou Lidku, přece jí zvykl a když v prvých letech Lidka Rejhonova byla někde ve světě ve službě, měl ženu i rád. Vždyť porodila jeho děti, které mu byly velmi drahé a pro něž hodlal jednou žít až do smrti, pro nic jiného. A když se Lidka po čase vrátila, zahlédl ji dvakrát třikrát, ale ona se mu na sto honů vyhnula a také on nechtěl si hrát s ohněm.

Měl po otci zděděné a přiměřeným vzděláním nabyté zásady o cti a charakteru, které nikdy neměnil. Nebožtík Ambrož cenil velmi vzdělání a dal syna na odbornou školu po vyjití měšťanky a nebránil mu nikdy, aby si kupoval knihy a noviny.

Panímáma na to sice bručívala, ale oni spolu drželi; řekli jí, že to stálo jen polovinu nebo třetinu, a ona byla spokojena. Měla aspoň papír do polic a pod buchty.

Když se syn oženil, šla s nejmladší dcerou Růžou na výměnek do nádvorního přístavku, ale vládu držela sama. Výměnek si udělala, jaký měla jediná z celé vsi; z každého pečení bochník bílého chleba, z každého vrcení částku másla, jednu krávu pro sebe, z úrody díl od každého druhu obilí, povoz kdykoli do kostela nebo k lékaři, velký kus zahrady s nejlepším ovocem, šest slepic pro sebe, jídlo u společného stolu, jednu husu, a nevím sama, co všecko.

Lidé se až smáli, jak museli mladí dodržovat splácení, a ještě často lamentovala, co taková výměnkářka zkusí. A když k smrti stonala mladá hospodyně, to bylo výčitek! Pravdu měly báby při kopání, že jí vyčítala i pohodlí na smrtelné posteli.

Sotva mladá oči zavřela, panímáma ve všem udělala po—

24$

řádek. Syna, vdovce lítostí roztřeseného a úplně lhostejného ke všemu, co se kolem děje, vypravila do městečka na pohřeb a sama se pustila do „úklidu“.

Důkladně přebrala nebožčino prádlo a přenesla do výměnku, do malované truhly po prababičce. „Nic si z toho nedělej,“ povídala nebožce, na posteli natažené a prostěradlem přikryté, „že ti to vodnáším. Ty už toho, milá zlatá, neužiješ a naše Růža to upotřebí? Nevím, nač by to tady bylo. Holka je eště malá a tej ať tatík pořídí, až bude potřebovat, a druhá, co po tobě přídě, ať si jen donese! Dost na tom, že se dostane na Ambrožů grunt!“

A potom se zase nastěhovala do velké světnice a hospodařila znovu podle svého, těšíc se, až syn vyžení nových čtyřicet tisíc, že tu bude blahobyt, jaký není v celém okolí.

Škoda jen, že dala splatit Růženě tak málo. To už měla ve městě ve spořitelně na knížce a snila teď, že na syna půjde, aby jí něco přidal. Jenda není lakomec a Růžu, o tolik let mladší sestřičku, má něžně rád.

Takové pěkné plány snula panímáma, až teď najednou takhle!

V těch několika dnech, co pokašlávala podle svého, zvyku a co jí oči jenom svítily, zrovna zestárla a nos se jí zašpičatěl, jako by měla hodinu před smrtí. Co jí to jen ta kmotra Douchová cestou z kostela v neděli napověděla? Nu, to by tak scházelo! Panímámě srdce rychle tlouklo a všecko se v ní vařilo jen při pouhém pomyšlení. Černýma očima zahlížela zpod obočí na syna a div ho nespálila. Chtěla se mu podívat až do nitra, do myšlení a do srdce, aby prohlédla, co v něm je a co si myslí, je-li opravdu tak hloupý a na hlavu padlý, jak tvrdila selka Douchová.

Také má dceru, slušnou holku a nebyla by chudá, a dala by ji vdovci každým dnem, kdyby jen prstem zakýval. Bože, dnes je o ženicha bída; co je trochu k světu, pobrala vojna, a o plechého mužského je zle. Takových, jako je Ambrož, není a udělal by podruhé lepší štěstí než popové. Ale on, hlupák, k ničemu se nemá.

25$

Panímáma byla jako na řeřavém uhlí a nemohla se více přemoci. Když bylo večer po práci a Jan si bral lepší kabát, aby někam do mlhy odešel, panímáma už to nemohla vydržet a povídala mu břitkým hlasem a očima div ho nesežehla: Jářku, Jeníku, co to lidi povídají? Že prej chodíš zaseje za tou Lídou Rejhonovou? Myslím, že je to jen pomluva — nemám tě za tak hloupýho, abys do něčeho tak pitomýho lez! To víš, zašpásuješ si tam a už tě chytnou. Budou tě držet a těžko si z toho pomůžeš!“

Mladý muž stál při té matčině řeči u okna a teď se obrátil zády do světnice. Na jeho tváři rychle se bledost š nachem vystřídala, leknutí se vzdorem a pak se změnilo vše v tuhý, odhodlaný výraz, když se náhle k matce při posledních jejích slovech obrátil a řekl kvapně a prudce: „Já nechodím, maminko, k Rejhonům špásovat. Vy víte, že po tom, co jsem prodělal, nemám chuti do žertů, ale když už to víte, povím vám to upřímně: chodím vážně za Lidkou Rejhonovou a nic a nikdo mi teď neubrání, abych si ji vzal.“

Jakoby do panímámy bodlem píchl, tak sebou hrkla po těch pevných slovech synových a zrovna k němu poskočila.

„Pro Krista Pána,“ zděsila se, „ty ses pomát na rozumu!“ A už měla ruce vzhůru a křičela, až i Růža z kuchyně přiběhla a Pepina sluch zbystřila v síni u své práce s nádobím. „Ty myslíš, že já bych ji nejčkom za céru přijala? Takovou žebrotu popanštěnou, která jen u mašiny si sedí a na selskou práci ani kouknout se neumí? Ty myslíš, že ti to dovolím? To bych radši — radši — „ panímáma dechu sotva popadala a nevěděla honem, co by řekla, aby ho od jeho plánu odradila. Nevěděla, co udělá, neuposlechne-li.

Ale ona byla přesvědčena, že jako vždy, tak i dnes prosadí svoji. Přiběhla Růženka; byla to hezká blondýnka a zvědavě i rozčileně hleděla z bratra na matku a z ní na něho. Dnes jí nějak Janův klid a jeho pevnost imponovaly; přála si, aby se matce opřel a aby prosadil svou. Lidka se

26$

jí odjakživa líbila a byla by jí přála, aby se stala u nich „mladou“.

„Nic neuděláte, maminko, a nic neprosadíte,“ pravil mladý hospodář pevně a jen chvění jeho lícních svalů prozrazovalo, jak je rozčilený a rozrušený. Ještě nikdy se nepostavil proti matce s tak bezohlednou neústupností, k níž byl odhodlán dnes.

Když poprvé Lidku chtěl, prosil matku úpěnlivě, plakal a zapřísahal ji, poukazoval jí na své štěstí po boku milovaného děvčete a na svoje trápení po boku jiné ženy, ale ona neměla pro něho ani sluchu, ani slitování.

Tehdy ovšem byl mladíkem, ale dnes už mužem a nehodlal více poslouchat a podléhat tak bezmezně matce.

„Nic vám nepomůže váš hněv a křik,“ dodával. „Sám Pán Bůh chtěl, abych Lidku dostal, proto je ještě svobodná.“

„Ne proto,“ křičela matka, vztekem se zajíkajíc, „ale spíše proto, že ste spolu eště za života nebožky drželi — že jsi za ní chodil, proto!“

„Maminko,“ zvolal Jan a trpce se rozesmál, „dyby na mě cizí lidi házeli bláto, nedivil bych se, ale že mi vlastní matka na cti utrhá, to je neuvěřitelný!“ Mladý hospodář se rozčileně smál a přeběhl kvapně napříč světnicí.

„Maminko, prosím vás,“ ozvala se teď Růžena, „nebraňte Jendovi. To jako by sám Pán Bůh chcel — a Lidka je taková hodná — „

„Kuš, ty huso,“ osopila se matka na dceru, „ty ani nevíš, co mluvíš, vejre jeden!“ A na syna s pozdviženou pěstí se obrátí vši křičela: „Estli mně ji přivedeš, vystěhuju se! Já tu s ní nebudu pod jednou střechou, s takovou žebrotou!“

„Jak chcete, maminko,“ sevřeně odpověděl hospodář, „to vám nechám na vůli. Vejměnek dostanete a zle vám nebude. Ale to slyšte, co vám dnes povídám! Estli mě budete bránit a dělat zas ňáký křiky, Lidku vostouzet, uvidíte, co udělám. Prodám grunt, seberu se i s ní a pojedu do Ameriky. Slyšte to dobře, maminko,“ zastavil se vyhrůžně před starou, „to vám tu před Bohem a památkou tatínkovou

27$

přísahám!“ Zbledlý rozčilením zvedl Jan ruku ke kříži na stěně, potom vzal klobouk s pérem a nevšimnuv si více matky, vyšel do tmy a mlhy. Jako omráčená stála výměnkářka a potom zalomila rukama. „Pro takovou žebrotu mě vyhání — oh, já nešťastná matka!“

Zato Kačka v síni se zubila. Přála zlé hospodyni, že na ni také jednou došlo…

„Co mám s váma dělat, dyž si bránit nedáte?“ povídal krejčí Rejhon Lidce a sedláku Ambrožovi, když přišel po Všech svatých, aby říkal o ruku Liduščinu. Pod okénko každý večer k ní chodil jako milenec, jehož nezastraší ani déšť, ani mlha a vítr, ani zima, ale dnes přišel jako vážný nápadník, vdovec a otec dvou dětí, pro něž potřebuje novou matku.

K okénku běhával jako splašený oř a kdo ho tak viděl kolem běžet, jak utíká téměř klusem, jak klepe netrpělivě na okénko a sotva se otevře, jediným rozmachem do okénka skočí, Lidku do náruče popadne a vášnivě ji tiskne k sobě a líbá ji, nebyl by věřil, že je to vdovec se dvěma dětmi. Ale dnes si před otcem Lidčiným počínal důstojně a samému Rejhonovi se líbil.

A což teprve Lidce! Měl velmi pěkně ušité černé šaty a volný zimník, o nichž si hned Rejhon pomyslil, že by je nepostavil, kdyby si prsty pozlatil, a měkký plstěný klobouk. Tvář jeho, trochu pobledlá, nesla slavnostní ráz a Lidkou to zatřáslo, jako by se v ní jarní vichřice zdvihla a zaběsnila divokou radostí.

Jde říkat o ni — o ni! Oh, ta želená, stokrát, stokrát oplakaná, nedoufaná chvíle, která nadešla po letech zoufalého žalu a pak ledové rezignace. Tatík viděl na dceři, že všecka jenom září, že jenom kvete, že omládla a rozjásala se za ty týdny, co sem zas Ambrož chodí, a slzy mu skočily do očí při těch slovech.

„Dyby bylo po mým,“ povídal chraptivě, „nikdá bych tomu nechtěl. Vy arciť, hospodáři, ste člověk k pohledání.

28$

Nehrajete, nepijete, holkář taky ste jakžiy nebyl, grunt máte jako zemanský sídlo a polí jako baron — ale — kvůli vaší mamince bych to nechcel za žádnou cenu. Víme všicí, co bylo tenkrát, před lety, jak tu mou holku zhanobila — denně jí to tylec dni připomínám. Vím istě, že tam vod ní vystojí dost a že si eště vzpomene na mý řeči; ale dyž nechcete voba dát za jinou — s Pánem Bohem!“

„Tatínku!“ zvolala Lidka a vrhla se otci k nohám, ale krejčí zvedl ruce a pravil skoro vyčítavě: „Mně vinu nedávej, až tě tam bude srdce bolet!“

„Lidku — u nás?“ zvolal Ambrož a zapomněl okamžitě, že představuje obstárlého vdovce. „Kerak by ji, pantáto , Rejhone, mohlo bolet srdce, dyž bude vokolo ní plno lásky? Uvidíte, jak ji láskou zanesu, a děti, ty taky k ní přilnou a budou ji mět rády. A maminka — „

„Arci — vy istě — to já vám věřím,“ pokyvoval krejčí, skočiv Ambrožovi do řeči, „vy nejste takovej, abych měl příčinu nevěřit, ale právě maminka. Počkej, holka, počkej!“ a hubeným ukazováčkem hrozil dceři.

„Bože — ale šak si nebere maminku,“ pravil Ambrož již trochu popuzeně, „bere si mě a maminka je árciť divná, ale Lidka si nesmí z toho nic dělat; nevšimne si toho, nevodpoví nebo se zasměje, a bude dobře všecko. Maminka si na ni uvykne a já budu dycky věrně při ní stát — nikdá neuslyší vode mě křivýho slova.“

Radostným, nadšením planoucím okem hleděl přitom na Lidku, v níž jásalo všechno, srdce i krev, a kolotalo to radostným varem.

„Já vynaložím všecko, abych se jí zavděčila,“ slibovala a myslela si, jaké by to bylo srdce, které by se k ní nepřiklonilo, když ji má Jenda tak rád — přece je to srdce, pod nímž ten drahý Jenda kdysi spal.

„A pak,“ nechtěl stále ještě být nadšen střízlivý tatík, „Lidka nejni z hospodářství! Umí trochu dojit a poklidit, ale sloužila u pánů a šila většinou, a polní práce nezná. Nevím, kterak se u vás do toho vpraví.“

29$

„Což myslíte, že u nás chodí hospodyně na pole?“ usmál se sedlák. „Co vás nemá! A co bude potřebovat, to se naučí; vokážeme jí a půjde to. Nic se nebojte, pantáto, a řeknite jen, že mi Lidku dáte. Eště do adventu bude moje.“ „A nemá žádný věno,“ Rejhon pokračoval. „Pár stovek tu mám — pět — šest — to je jako dyž plivne do moře; na vašom gruntě má jedno prasátko takovou cenu.“

Ambrož- se smál. „To mi pane povídáte novinu — já dycky myslil, že má vaše céra víc než sto tisíc.“

„No, já vím, já vím,“ trochu zahanbeně odkašlával tatík, „ale dyž vono mi to dělá starost. Jak povídám, ne kvůli vám, ale kvůli pajímámě, ta aby potom nevyčítala! A taky s vejbavou je to chabavý. Je to nejčkom tak nestydatě drahý, má jen trošku prádla, co si ze služby našpórovala — peřiny, to arciť má, ale povlečení — „

„Vy máte starosti,“ rozesmál se už hlasitě Ambrož. „Dyť u nás toho musí bejt, v čom se ani nelíhalo a co ani nebožka na sobě neměla. Jen si žádnou starost nepřipouštějte a řekněte svý ano!“

Stáli uprostřed světnice kolem stolu a Rejhon se díval na dceru i Ambrože.

„Což,“ myslel si, „pár von to z nich bude pěknej, ale jak to jen bude se starou. Pomoz Pán Bůh!“ Toho se lekal od prvé chvíle, kdy mu Lidka pověděla — hned toho večera, kdy prvně sedlák přišel — že se mají rádi dál.

Tehdy svedl Rejhon s dcerou křik a také jemu napadlo, že snad za jeho zády, ještě za života nebožky Ambrožové, se sedlákem se dorozumívala. A potom začal bránit, on že nikdy nedovolí, aby po těch všech urážkách a haně, jež nakydala stará Ambrožka na něho i na ni, se k nim na grunt cpala. „Za vošlapek tě tam dám? Nikdy! Radši tě utopím!“ Tak křičel a když druhého večera Ambrož přišel, chtěl ho vykázat velmi ostře a zkrátka. Ale mladí lidé se nedali a Lidka otci k nohám padla a tak úpěnlivě ho prosila, aby jim nebránil, že by se byl nad ní kámen ustrnul.

„Nikdá si, tatínku, stěžovat nepřídu,“ zaříkala se, „nikdá$

se ani nedozvíte, dyby mi ublížili! Co mi na pajímámě záleží a na všom iným? Jendu jen chci, a budu-li s ním, všecko mám a šťastná budu, dyby celej svět byl proti mně.“

A tak — co zbývalo sklíčenému otci, než povolit?

I dnes tedy vyzněla tak jeho odpověď, která způsobila šílenou radost u obou mladých lidí. „Nebudete litovat,“ slíbil Ambrož a tak mu upřímně rukou potřásal a ji tiskl, co síly měl, „budete mět ve mně dobrýho syna, a co budete potřebovat, vo všecko se u nás vobejdete.“

„I to tak — dost na tom, že u vás bude Lidka, eště já — ale holka, koukej,“ vzpomněl a lovil v kapse, „skoč a dones trošku piva, ať to teda voslavíme.“ Lidka už na to počítala a měla venku v almárce nějaké koláče a buchty, které dnes ráno zadělala a přinesla je teď na stůl.

„Nu — tedy na zdraví,“ povídal Ambrož a pozvedl sklenici.

Rejhon také svou pozvedl, ale ruka se mu třásla, že se celý polil, i brada mu jektala, když připil a povídal měkce: „No — dej Pámbu, abyste toho nikdá nelitovali, abyste byli — „ zajíkl se a napil se znovu.

„Děkuju, děkuju vám, že mi Lidku dáváte!“ pravil sedlák vřele. „A slibuju vám, že jen se budu starat, aby byla šťastná — aby ji u nás nic a nic nebolelo.“

Potom přistoupil k Lidce a bera ji do náruče před otcem ji něžně políbil. „Jenom ty mě měj ráda, duše drahá,“ povídal jí měkce, „a budeme jako v nebi.“

Lidka se dala štěstím do pláče a také Rejhon sundal své velké okuláry, které nosil vždy k slavnostním příležitostem, a utíral je svým modrým šátkem.

Byla to taková syrová listopadová neděle, v níž mlha až na zem visí a její cáry v kusech sychravý vítr popohání; i sníh padává v takové dny, krupice a déšť a zima prolézá všechny štěrbiny stěn i oken, ale teď odpoledne najednou se to všechno zvedlo a rozjasnilo se, až i bledé sluníčko do světničky Rejhonovy vniklo.

31$

Jak zveselila těmi slabými paprsky! Na oknech bílé záclonky jako by se byly zasmály, a na zídkách muškáty, pelargonie a myrta plná bělostných květů až se pod tím polibkem zachvěly, zrovna jako Lidka při políbení Janově před chvílí. Šicí stroj se zablýskal, chudák starý, v tom svitu sluníčka. Snad se těšil, že si teď trochu odpočine. Rejhonovi před posvícením bílili, a proto tu bylo bílo a jasno; stěny s modravým nádechem byly jako vyžehlené. Na lampě stínítko z růžového papíru honosilo se růžičkami, a také Panna Maria Lurdská pod skleněným poklopem v rohu nad postelí měla kolem věnec z papírových lilií a růžiček.

Na stole byl bělostný ubrus s třásněmi a u sporáku, který byl starý a propálený, všechno kování lesklo se jako zlaté.

Ambrož se rozhlížel kolem a líbilo se mu tu nesmírně; bylo mu jako ve svatyni a cítil tu všude květ panenství své nevěsty. Byl na ni pyšný, že je tak čistá a nedotknutelná, a i když přicházel často v ohnivé pokušení v její blízkosti, přece jí vděčil, že je tak moudrá a ctnostná.

K večeru, když se Ambrož už pomalu chystal k odchodu, přišla Růžena a přivedla jeho děti. Hošíčka nesla, ten byl ještě malý, sotva rok mu byl, a měl velmi slabounké nožičky; jeho vzhled byl celkem chorobný. Jak ho spatřil starý Rejhon, opět mu šlo na rozum, k čemu že to dceři svoluje, co to bude práce s takovým ‘marným’ děckem. Zato Lidka mu šla radostně v ústrety a vzala hned chlapečka, vítajíc Růžu.

„Teda nová švagrová?“ povídalo děvče a smějíc se, podávala Lidce ruku. „To sem ráda! No co, Jendo, je už snad ruka v rukávě?“

„To se rozumí,“ smál se blaženě, „ináč bych tu neseděl, ale pelášil domů, dybych si koš měl nýst.“

Lidka byla uchvácena nadšením pro Janovu sestru. Vzala ji kolem krku a pravila pohnutě: „Prosím vás, mějte mě trochu ráda.“

32$

„Kerak bych neměla,“ zaradovala se Růža, mile dotčena upřímností nové švagrové, „dyž vás má tak rád Jenda. Ale co, budeme si tykat, to je lepší. Tak, a tady sou ty sirotci. Tulec je Martička — no — heleť, to je nová maminka.“ Děvčátko bylo hezké, asi pětileté, zdravím jenom kvetlo a mělo pěknou pletenou rudou vlněnou garniturku, ale drželo se tety za sukni a schovávalo se.

Lidka s chlapečkem na ruce přisedla k ní na zem a zvala ji: „Pojď, Martičko, ke mně, ráda bych ti dala pusinku.“ Byla dojata pohledem na Jendovy děti a už teď je měla. ráda. Vídala někdy holčičku už dříve a vždy cítila touhu vzít ji do náruče a zlíbat její tvářinky. I teď si tak přála, ale holčička se k ní neměla. Sklopila hlavičku s vlněnou čepičkou, dívala se pod klapky na Lidku a nehýbala se.

„Je to malý,“ omlouval vdovec děvčátko, „a taky zanedbaný — měj s nima, Lidunko, prosím tě trpělivost. Já ti dávám celý právo, jako by byly tvý vlastní.“

„Dyť svou tvý,“ hlesla Lidka, „jak bych neměla pro ně trpělivost?“ a políbila vroucně hošíčka na ruce. „Budeme si spolu hrávat, Martičko, budeš se mnou všady chodit a vařit,“ vnadila děvčátko a pohladila je něžně po tvářičce, ale Marta se ještě více zachmuřila a ohnala se malou pěstí po ruce Lidčině.

„Nechci!“ vykřikla.

„Marto, co je to!“ přísně pokáral holčičku Ambrož. „Co seš tak nezpůsobná,“ a s výčitkou se obrátil k sestře. Růža pokrčila rameny a rozmlouvala holčině: „Pěkně dej mamince pusinku! No — a podej ručičku!“

„A — „ utrhlo se děvčátko, „nechci žádnou maminku, já ji mám v nebíčku a macochu nechci.“

„Kdo ti to řekl?“ rozkřikl se Ambrož a krev mu stoupala k obličeji.

„Babička,“ povídalo děvčátko, „a já nechci macochu. Je zlá a vyhnala by mě do světa. Babička to povídala a babička to ví!“

Jan byl v rozpacích a málem by byl dítě vyplatil, ale

33$

Lidka ho zadržela a usmívala se, trochu sice smutně, leč přece řekla odhodlaně: „Já ti dokážu, že sou taky hodný macochy.“

Rejhon povzdechl a odvrátil se, za chvilku však, když si děvčete více nevšímali, obírajíce se Jeníčkem, popošel k Martičce a ptal se jí jako náhodou, mají-li doma králíky. Kroutila hlavičkou. „Chceš se na ně podívat?“ a když kývla, vedl ji do chléva. Martě se náramně líbili a když jí slíbil, že dostane dva ty nejlepší, bude-li sem často chodívat, navnadilo se dítě a přiběhlo hlučně do světnice.

K Lidce se sice po celou dobu návštěvy nemělo, ale „dědoušek“ si ji získal tak, že mu při odchodu slíbila, že sem zítra přijde zase na ty králíky se podívat.

„Macochu nechci,“ povídala cestou domů Růženě, „ale toho dědouška jó — má králíky a dá mi dva. Jourek mi musí udělat na ně posadu.“

„Maminko, vy jste divná,“ povídal doma Ambrož matce, „což ste musela tomu děcku říkat, že druhej matce se říká macocha? Mně to bylo líto a Lidce istě taky.“ Řekl to trpce a bylo mu, jako by těžká kapka byla skanula do kalicha jeho nynějšího štěstí.

„No a nejní to pravda?“ utrhla se matka. „A budeš vidět, jaká bude! Každá macocha je bezcitná a kór ta bude — no, uhlídáš!“

Poslední dny listopadu jako by chtěly nahradit, co celý říjen a listopad zavinily. Mnozí chalupníci, kteří neměli svůj potah, ani nezaseli, až teď, kdy se ke konci podzimu udělalo hezky. To se nějak ty václavské časy opozdily, a chtěly to teď vynahradit. I sluníčko svítilo a noční mrazy dávaly naději, že jasné počasí potrvá.

Ač stromy byly většinou holé a jen tu a tam nějaký doubek ještě držel uschlý list, nebylo tak příliš smutno v celém kraji; lesy, tý naše bohaté, modrozelené lesy, jež jsou vždy stejné, zveselovaly ten podzimní ráz krajiny. Ostatně jetelišťata a žitná pole se zelenala téměř smaragdově a také

34$

u silnice jeřáby hýřily rudostí svých hroznovitých plodů, na něž si už dělaly kvíčaly zálusk.

A v takový den měla Lidka svatbu.

Když jeli do kostela, sluníčko líbalo nevěstu do černých vlasů a hrálo si v jejím myrtovém věnci. Sestra ženichova byla jí za družičku a usmívala se příjemně na budoucí švagrovou. Měla radost z toho manželského párku, který se tu k svatbě vede tak šťastně, překonav bránění matčino, i všecky předsudky.

Opravdu, Lidka byla přešťastná a od rána toho blaženého dne jí oči neosychaly. Tak jí bylo divně, jak si to na ni osud vzpomněl, když se byla už vší naděje ve štěstí odřekla, nevěděla ani jak vyjádřit Bohu své díky.

Když stála v kostele vedle Jeníka, bilo jí srdce a nebyla schopna modlit se. Jenom se stále doptávala sama sebe a všeho v tom milém známém kostelíčku, je-li to pravda, bere-li si skutečně toho drahého Jendu, který tu tak mužný a milý vedle ní stojí, a čím si tolik nebeské blaženosti zasloužila.

A když přišel pan farář a ptal se, chce-li s ním věrně žít a všechno, ať zlé či protivné, až do smrti snášet, musela nadšeně kývat a šeptat rozechvěle — ano — ano — chci!

Však i Ambrož se skoro usmál a divil se, jak se může pan farář tak ptát, bere-li si ji z dobré vůle a ne z donucení. Byl by se rád zasmál hlasitě a pověděl, že přes překážky a zbraňování, ne z přinucení. A sevřel přitom její ruku tak silně, když je pan farář štolou vázal, a hledal její oči, aby se přesvědčil, je-li také tolik blažená jako on.

A potom si sedli do lavice, každý z jedné strany oltáře, a byla mše svatá. Ještě nikdy se Ambrožovi nezdálo, že jsou ty bohoslužby tak pěkné a ještě nikdy neslyšel tolik citu ve starých varhanách.

Byl by se rád zbožně modlil, ale neměl slov, jenom prosil: „Tuhle ženu mi, Bože dobrý, zachovej — budu za to hodnej — štědrej — budu chodit do kostela — no, však uvidíš.“

I Lidka se modlila, ale ona našla více slov a pozdvihla se

35$

celá až k nebeskému prahu. Děkovala vroucně za to štěstí a plakala při tom a slibovala, čím vším bude jemu i tchyni a dětem po té ubohé nebožce, která se ho musila odříci, aby mohl vést k oltáři ji — Lidku.

Nevěděla ani, jak je krásnou nevěstou a všichni svatebčané jak na ni hledí; jak se diví starší sestra Janova, proč matka tolik bránila, že se nelze Jendovi vůbec divit, když je ta Lidka jako obrázek a milá jako sluníčko, a jak i pan řídící na kruchtě si myslí, že má ten zpropadený sedlák dobré gusto.

Jenom panímáma Ambrožova se doma užírala a plakala, že poprvé neprosadila svou, a umiňovala si a Lidce v duchu slibovala: „Šak to pocítíš, že ses dostala k Ambrožovům bez peněz a přes mou vůli — žebroto…“

Nebyla to hlučná selská svatba se všemi atrakcemi, které k ní příslušejí, ale přece stála kolik stovek. Ženich ji chtěl zaplatit a dával při řeči o výpravě svatby Rejhonovi zbrusu novou tisícovku (digr v1), které byly právě vydány.

Krejčí ji dosud neviděl a zaujal ho cele obrázek na jejím líci i rubu; obdivoval se jí a slzy mu do očí skočily. „To je krása, a ta radost,“ povídal, „když si člověk přečte ten nápis „tisíc korun“ česky — a na vobouch stranách napřed česky. To je radost,“ zasmál se přidušeně, jak se ta němčina tulec krčí, nesměle a skromně; vidíš, vidíš, taky na tebe došlo. Jo jo — každýmu hrajou chvilku!“

Konečně se nabažil radostného prohlížení a vracel budoucímu zeti papír. „Tak tak, pěkně děkuju za vokázání.“

„Ale já vám ji přeci dávám,“ odmítal ji Jan, „to na vydání se svarbou. Byl bych rád, aby byla pěkná, dyž si Ambrož bere svou Lidku.“

Nadšeně se usmál na dívku, starý však po bankovce nesáhl, ale odmítal ji celou rukou ještě rozhodněji: „Mám jen jednu céru a tej svarbu vystrojím sám, dyž je to jediný, co jí můžu dát. Věno nechcete, a tak co mám pro ni, ať praskne na tu svarbu.“

36$

A nedal si vymluvit. Velkou svatbu nestrojil, ale důstojnou — podle vesnického úsudku.

„Lidka byla hodná céra,“ povídal v předvečer svatební, když družičky vily věnce u Rejhonů a chasa naposledy pod oknem Lidce zpívala, „a až na to, že se zamilovala proti mý vůli, ináč mě nikdá nezarmoutila. Dycky se držela v pořádku a ani jedno špatný slovo sem na ni neslyšel.“ Rejhon si oči utíral: „Nevím, kterak budu tak sám a bez ní.“

„Dyť můžete často — denně k nám chodit,“ těšila ho dcera, sama všecka dojata.

„A Lidka sem taky zajde, nebo v neděli přijdeme voba!“ slíbil Ambrož.

Ač byla zima, chasa chodila kolem chalupy a zpívala. Lidka se líbila mnohým chlapcům, ale znali její nepřístupnost a žádný se neodvážil jaktěživ přijít k ní s nějakým návrhem a nabídkou.

Věděli, že by nepochodili; teď ji ale přece vdovci záviděli a chtěli ho poškádlit.

{Dávají mi vdovce,

ten má jen půl srdce,

půl ho dal nebožce,

půl ho dá mně!}

zpívali a zase:

{Škoda je tě má panenko přece,

že si bereš vdovce.}

Za družičku šla Růženka a Karla Šindelářová, děvče z chalupy, nejlepší kamarádka Lidčina, a mládencem byl bratr muže nejstarší dcery Ambrožovy a Ludvík Šindelářův.

Oba mladíci byli plni řečí a vtipů, a ti sladili loučení Liduščino s domovem a se svobodou. Však se toho ráda zbavila pro svého Jeníka a byla by dala všechno, všechno za

37$

to, že se stává jeho ženou, ba nebyla by se ani pozastavila, kdyby osud promluvil a chtěl od ní půl života za to dnešní štěstí.

A když bylo po obřadě a z kostela jeli do Malení, Lidce se samým štěstím hlava motala. U prvních chalup malenských čekal hlouček bab. Jak zahlédly zdaleka první povoz, v němž ženich s nevěstou seděli, zatáhly cestu svázanými šátky. Byly to všelijaké malované plíny rozmarýnou opletené, až radost se podívat.

Furiantským tryskem dojel Jourek až k samému zatažení a pak mistrovsky zadržel, jako by bleskem koně omráčil. Báby zavýskly a už tu stála u samého vozu Vomastkovka a podávala nevěstě do vozu balíček, na němž se v pomeranči tři větvičky rozmarýny větrem třepetaly. Měla dnes sváteční svůj starodávný šalup a hedvábný fěrtoch ještě po své matce, který prováděla jen při zvláště slavných příležitostech.

V ruce vedle balíčku s pomerančem držela i bílý kapesník, jímž si proti svému obyčeji utřela ústa a spustila dávno už naučené a při všech svatbách opakované přání:

„Slyšte všichni páni svatebčani přítomní, kde je naše pozdravení a před touto bránou první novomanželů spojení. Tato brána je drahá, od dávna malovaná, kdo chce tou bránou projeti, musí nevěstu vyplatiti.“

Mládenec se vyklonil z vozu a ptal se: „Co je dlužna?“

„Přes ploty běhala, kvítky a makovky potrhala. Nemůžeme ji propustiti, musí škodu zaplatiti,“ přednášela Vomastkovka a ani se nezajíkla. A potom jí přála: „Zdraví, štěstí do sta roků a dítek, co je v tom věnečku kvítek.“

Nevěsta byla trochu rozpačitá a usmívala se stydlivě. Zato ženich se smál vesele, podal bábě ruku a děkoval, při čemž jí vstrčil do dlaně na čtyřikrát přeloženou stokorunu. Vomastkovká jen do dlaně mrkla, ale už jí oči zahořely a výskla, co hrdla měla. To bylo znamení pro ostatní, že pořídily dobře, a začaly proto vřískat jako posedlé, až se

38$

ryzáci lekali, že i ženich musel silnou pravici vztáhnout, aby je pomáhal Jourkovi krotit. K tomu mládenec podal babám láhev kořalky, sladké a lahodné jako malvaz, takže výskaly tím více.

Lidka byla blažená; tak jí ti lidé přejí, snad ani nezávidí, a ona je tolik tolik šťastná. Trocha se jenom bála setkání se starou panímámou a čepení, které se už mělo odbývat v domě ženichově. Cítila stále led, který ji zastudil, když se brzy po námluvách Janových vypravila, aby starou panímámu navštívila.

Prosila ji tehdy pokorně: „Nezlobte se na mě, panímámo, že se vám sem dotírám, ale když my se máme s Jeníkem tolik rádi.“

„Inu inu — „ panímáma Ambrožová se jízlivě usmívala, „von je pták pěknej a klec eště lepší, kerak se nedotírat, viďte?“

Dívka tehdy sklopila oči — ucítila tu jedovatou špičku, která ji zabolela. Nevěděla honem, co říci, a nezahlédla vyčítavé oči Jendovy, jež se na matku upřely; slova jeho však jí pomohla.

„No — nejsem ješitnej, maminko,” snažil se vše obrátit v žert,, „ale tolik přeci si myslím, že víc než vo klec stojí Lidka vo zpěváčka.“

Usmála se na něho. „Ty víš,“ mluvil ten úsměv, „vždyťs mi zazpíval tu nejkrásnější písničku, kterou Bůh oblažil lidský život.“

Potom podávala stará panímáma svačinu, tak jak si to přál hospodář a jak to nařídil, ale jízlivý úsměv jejích tenkých, scvrkajích se rtů ji neopouštěl. „Pěkná nevěstinka, pěkná!“ povídala, když ke stolu s nimi sedala, „kterak by se ti nelíbila. Ale počkejte — vaše fajnový ručičky tady ztvrdnou a ksichtejček se vám vopálí. Jó, to nejde u sedláků, ručičky jak z bavlnky a bílou blůzičku, škrobínky. Kdo se k práci strojí, ten se bojí — to se musí hezky v modračce a ruku přiložit.“

„No, maminko,“ usmál se hospodář, „u Ambrožů nemuší

39$

hospodyně tak tuho dělat — dyť ani nebožka Anežka, ani vy ste na pole nešly nikdá a taky ani Lidunka nepude.“

„A proč mi netykáte, pajimámo,“ s nesmělou výčitkou, zaraženě vytkla Lidka.

„Jo jo,“ souhlasil Jan, „to je upřímnější.“

„Ale ale, kterakpak bych mohla,“ zdráhala se stará a její oči jen bodaly, „takovej nastrojenej dámě — já sprostá selka.“

Lidce bylo do pláče; vždyť měla tak prostou bílou halenku pod jednoduchým kabátkem, který byl z laciné látky a měl jen lacetkami vyšívaný šůsek a výložky. Byla švadlena a ušila si to sama, teď si však umiňovala, že to vypáře.

A proto se bála setkám s panímámou. Toužila jen, aby to prvé už bylo překonáno; bylať si jista, že si tchyni nakloní, jakmile s ní bude stále pohromadě. Vždyť měla tolik, tolik dobré vůle; a chtěla být statku nejlepší, nejpřičinlivější a nejobětavější hospodyni. Nevěděla, že se často i nejlepší vůle rozbije o jízlivost a nenávist.

Z čepení měla také strach a byla by se mu ráda vyhnula. Ani Jan o ně nedbal, ale řekl Lidce, že si matka přeje, aby se odbývalo; že by ráda babám podala úctu a že se to při každé selské svatbě dělá, že by v Malení lidé řekli, že Ambrožovi jsou popanštělí a pohrdají dávnými zvyky.

Oběd u Rejhonů netrval dlouho; sestával jen z několika chodů a pití také nebylo mnoho. Krejčí koupil jen čtvrtku piva a ta se dosti brzy vypila. Ambrož ho nechtěl urazit, ale konečně přece navrhl, aby poslali ještě pro nějaké pití; k tomu tedy Rejhon svolil, a proto se posedělo asi do pěti hodin. Však už byla tma jako v pytli a mohlo se jet k Ambrožovům.

Tatík plakal, žehnaje dceru rozechvělou rukou, a také Lidka utírala slzy, když opouštěla rodnou střechu. Zato ženich byl celý blažený a nemohl se už dočkat, až odveze Lidku natrvalo ke svému krbu.

Vysadil ji do vozu a netrpělivě pobízel ostatní, aby také

40$

nasedali, a v malé chvíli již letěli z jednoho konce roztažené vesnice na druhý.

Před Ambrožovým gruntem bylo bláto seškrabáno a zameteno a chvojová slavobrána hlásala slavným nápisem „Mnoho štěstí a spokojenosti“, že je hospodář u čeládky oblíben a že také budoucí hospodyně má celou sympatii.

Ambrož vyskočil první z vozu a když Lidka vstala, aby také vystoupila, popadl ji do náruče a nepostavil ji až v průjezdě před panímámou. Byla štíhlá a lehká, unesly ji snadno jeho svalnaté ruce a Lidka se při tom okázalém a nadšeném uvítání všecka zapýřila.

„Teda sme tady, pajímámo,“ povídala ostýchavě a sáhla po její ruce, „a prosím vás znova — nezlobte se na mě a — a — mějte se mnou trpělivost.“ Při tom se shýbla a políbila panímáminu hubenou a scvrklou ruku.

Ta se lekla a utrhla. „I — to se pro mě nesluší, to jen v panskejch rodinách — v takovejch manýrech se my sedláci nevyznáme.“

Lidka čekala, políbí-li ji tchyně alespoň na čelo, ale nedočkala se.

Matka ženichova je pobízela jen dál a vítala mládence a družičky.

A potom měli večeři, která byla slavnější skoro než oběd, a po večeři se nahrnulo bab plná světnice, že tu k hnutí nebylo, ač byla hodně velká a prostranná.

A teď to začalo. Napřed byly báby nesmělé a žertovaly jenom tak potají; ostýchavě si braly koblih a koláčů, které panímáma i Růža roznášely, a usrkávaly čaj chválíce, jak je to všechno dobré, jak čaj voní a koláče sládnou, koblihy že jsou „samej putr a vejce“ a křehutiny, to jsou pravé boží milosti. Potom chválily ženicha a nevěstu; Lidce vypočetly všechny ctnosti, o nichž sama ani nevěděla, a jmenovaly celý rodokmen až do kolikátého kolena, jak od Rejhonů, tak od Ambrožů.

Po čaji přišla slivovice a po té jakýsi sladký, snad Čokoládový likér, který ženské v Malení ještě nepily, a ten jejich

41$

chválu roznítil a zvýšil až k nebi. Však také jejich jazyky rozvázaly jak náleží; začaly žvanit, jako by si do úst neviděly.

Nevěsta i družičky se často červenaly a mnohdy ani dvojsmyslům nerozuměly. Je neuvěřitelné, jak mluví ženy, jsou-li při kuráži a samy mezi sebou. Všechen stud i cit odhazují.

Konečně bylo přikročeno k čepení, z něhož měla nevěsta takový strach. Přinesly plno šátků, posadily Lidku, chuděrku, na stoličku a uvázaly jí šátek nestvůrně kolem hlavy. Pak se nehorázně smály, přinesly struhadlo místo zrcadla a pobízely ji, ať se podívá, a volaly ženicha, jak prý se mu líbí.

„No — líbí se vám panna nevěsta?“ dotíraly na Ambrože, který se shovívavě usmíval.

„Pravdaže se mi líbí, mně se dycky líbí,“ povídal a myslel si, že už to bude celé, ale chyba lávky.

„Ale vy to neumíte,“ durdila se na něho Novačka, „musíte říkat, že néé.“

A zase jí šátek uvázaly obráceně pod bradu a tak to šlo, pokud se jen dalo to uvázání změnit. Potom ustrojily z hadru jakési miminko, které nosily, a na ně vybíraly a zase je ženichovi strkaly a opět nevěstě, chtěly na kaši a piškoty a škádlily jím i svobodná děvčata.

„Až já se budu ženit,“ povídal Ludvík Šindelářův, „tylec báby ve stavení nestrpím; všecko to vyženu do jedný.“

Růža s ním souhlasila. „My sme to nechtěli, ale maminka, vona je ze starýho světa a nedala si říct. Ale je to takový hloupý.“

Mezitím vypily báby čokoládovou a daly se do kmínky. Ta prý je náramně dobrá proti hryzení, „a vypucuje žaludek“.

Také začaly peřiny nosit a chystat pro ženicha a nevěstu. Obě postele, jež tu stály vysoce peřinami nastlané, rozházely, i slamník vytáhly, natřásaly a novomanžele pak do postele pobízely.

42 ,$

Nevěsta, chudák, jen hořela a ženichovi jí bylo skoro líto. Znal ty vtipy už od první svojí svatby a nebyly mu ničím novým, jenom litoval, že se tu tak nešetrně mluví o chvílích, které jemu jsou téměř posvátné, a že tu nevinnou jeho Lidku tak přímo surově na vše připravují.

Byl by jí to rád řekl, ale nedaly mu čas. Postel už byla jaksepatří rozházená, prkénka pro větší švandu uvolněná a teď došlo na ženicha. Vrhly se na něj jako sršni, asi čtyři ho popadly za nohy, ty ostatní za ramena, a táhly ho do té rozházené postele. Kdyby byl rozhodil rukama, byl by je všechny poválel, ale on se jim vzdal, uznávaje jejich právo; ten večer při selské svatbě patří babám, a ony se drží svého práva zuby nehty.

A tak se ve svých svatebních šatech dostal do té rozdrchané postele, kde ho báby lehtaly a všelijaké vtipy dělaly, a konečně popadly nevěstu a hodily ji na něho, div se chudinka o pelest neuhodila. Pláč už měla na krajíčku. Chytil ji do náruče a držel ji, aby se někde neodřela při té chumelenici, která se teď děla. Naházely na ně peřiny, zpívaly a všelijak vtipkovaly, přičemž měla Lidka dobře, že to pod peřinami neslyšela.

Konečně povolila v posteli zpřelámaná prkénka a všechno se zhroutilo; dobře že bylo pod ženichem asi pět peřin a pod nevěstou zase ženich, takže se neuhodili, a tím se komedie skončila.

Báby ještě zpívaly a pily, ale to hlavní už bylo odbyto. Konečně vstal Ambrož ze svého místa; měl toho až navrch hlavy a toužil zbavit se bab a všech svatebčanů. Vylovil proto novou padesátikorunu a dal ji babám, aby si zítra udělaly dozvuky.

Panímáma nastrojila „vejslužku“ a všechno se začalo sbírat k odchodu. Mládež u okna litovala, že se netančilo, jen Růža jim vymlouvala: „Dyť to je nedávno, co tu byl funus. Jenda to nechcel a měl dobře.“

„Dobře,“ vrčel Ludvík, „to nejni dobře. Copak nám je do

43$

nebožky a do Jendy? Chceli sme tancovat. Ženit se z lásky a nemět při tem muziku! To až já se budu ženit — „

„Budeme tě taky čepit!“ smála se mu Kubíčkovka. „Počkej, kluku kudrnatej, za ty tvý pačesy se to bude tahat!“

,Jenom estli se nechám!“ mávl po ní mladík rukou. Byl to velmi hezký chasník, takový černooký kudrnáč, neveliký, ale samá síla. Všem děvčatům se líbil, ač byl jenom z chalupy, a to ještě mladším synem.

Ženské měl rád, ale jenom ty mladé, ty staré babky nemohl cítit a dával jim to vždy šibalsky najevo. I teď se postavil doprostřed světnice a zazpíval jim veselou notou:

{Jděte, baby, jděte domů,

už je hodin jedenáct,

Dost jste se tu naseděly,

klevet jste tu nadělaly,

jděte domů spát.}

„I ty zatracenej kluku,“ durdila se Vomastkovka, „ty nemáš pro darmo upředu ty pečesy tak zakroucený. To je každej taškář, komu se tak kroutějí. I to prasátko, má-li chlupy do kolečka, je neřád a nestojí za nic.“

{Vomastkovka povídala,

že těch klevet nenechá,

kdyby měla pro ně jíti,

třeba k čertu do pekla!}

zpíval Ludvík znovu a strouhal babce mrkvičku.

Konečně byla světnice prázdná a panímáma se belhala nějak těžce na výměnek. Růža vyprovázela kamarády a pozdržela se s Ludvíkem u vrat.

„To ti to dnešky sluší, Růženko,“ povídal hoch, „jen na tebe sem koukal. Chcel bych bejt dnešky na místě tvýho bratra a tvý švagrový.“

„Proč?“ podivila se, „já sem ráda, že sem svobodná!“

44$

Panímáma ještě šla zavírat, když se Růža vrátila, a nemohla si odepřít, aby nenahlédla do velké světnice. Jan stál vedle Lidky u okna a držel ji za obě ruce, hledě jí do očí. Panímáma se zlostně usmála.

„K tomu bude dobrá — k cukrování — ale k inýmu? Nebohý sirotci, hnedle tu budou iný, který budou mět voba radši — jo jo!“

Ambrož v tu chvíli chytil Lidku do náruče a vášnivě ji líbaje, šeptal jí v divokém zápalu svého štěstí: „Konečně, konečně jsme svoji, má Lidko jediná!“

Hned nazejtří ujala se mladá hospodyně u Ambrožů práce a vlády v domě. Když stará panímáma vstávala, byla už v maštali a seděla pod jednou kravou. Ve velké světnici se vařila snídaně a hospodář ještě ležel v posteli. Teď v listopadu nebyla práce v poli ani doma v hospodářství, proč by si nepoležel, zvláště měl-li první den po svatbě!

Jak zahlédla starou panímámu, dala jí Lidka velmi uctivě dobré jitro a pochlubila se: „Kouknite, panímámo, dojím vaši krávu a jak mi hnedka pěkně spustila; možná, že to budu mět hned naponejprv napěněný.“

„Moji krávu?“ lekla se stará a na pozdrav poděkovat zapomněla. „A co ti to napadlo, Kačko, pustit hospodyni pod mou Stračenu? Chudák nebohej, na jaký to konce přišla, že se má na ní někdo učit? To, milá brachu, nejde. Učením se kráva jen kazí a víc nežli polovička užitku je pryč. Dyť já beztak si myslím, že budete mět všecky krávy pokažený a že letos Jeník málo užitku z toho popadne.“

„Ale dyť já umím dojit,“ hájila se Lidka, „vod čtrnácti let dojím doma a — „

„No jo — takovou starou křapku,“ skočila jí panímáma do řeči, „na tej se nic nepokazí, ale takovýle krávy jak lvi — dyť to je chyba! Kdepak! Jenom pěkně toho, Liduško, nechte! Vaše fajnový ručičky sou spíš k tomu píchání, ale kdepak k dojení. Jaká pomoc! Musí si Kačka pochvátnout a dojit dycky sama.“

45$

„Šak dojím už přes rok sama,“ vycenila Kačka zuby na výměnkářku, „a zastala sem to,“

„Ale uhlídáte, pajímámo, že vám Stračenu nepokazím,“ usměvavě se hájila stále Lidka a mléko do „krolka“ jenom hrčelo, ale stará už všecka podrážděná brala jí plecháč a strkala ji mocí ze stoličky. „I to já si radši budu dojit sama. Co platno, musím si zaseje zvykat.“

Lidka zardělá a přemáhajíc silně nepříjemný dojem vstala a obrátila se ke krajáči, jako by množství mléka v něm odhadovala. Zatím však hledala duchapřítomnost. Ale brzy se usmála, myslíc si: „Inu, pajimáma je už divná a musím bejt klidná, nevšímat si toho. Však ona mi zvykne. Musí, až uvidí, jak se budu přičiňovať.“

Když se vrátila do světnice, byl už Jan napolo oblečený a jak ji uviděl, šel jí radostně vstříc a vroucně ji políbil. Trochu byla v rozpacích, zvláště proto, že vešla také panímáma, přivádějíc Martičku, ale byly to rozpaky sladké, protože ji při tom Jan pochválil. „Jak ti to sluší v tej hodnosti hospodyně u nás. Teď to hospodářství jenom pokvete a mě bude všechno těšit.“

„I pokvete nepokvete,“ vložila se do hovoru panímáma, „voní pečení holubi nelítají nikde do huby, ani né na Ambrožovým grunte, a lásky se nenaíte.“

Lidka byla teď ještě rozpačitější, a té sladkosti trochu z jejích rozpaků uniklo. Zato hospodář ve svém štěstí snad necítil žádný hrot, protože se vesele zasmál a znovu ženu do náruče popadl. Byla drobná a štíhlá a on silák, ruce měl jako z houžve, a proto bylo hračkou zdvihnout ji ze země a vyhodit ji do výše.

„Nemám na ídlo ani pomyšlení,“ smál se, „spíš se musím pamatovat, abych nesnědl Lidku samou láskou.“

Panímáma byla všecka nespokojena a šukala mrzutě kolem plotny.

„A co snídaní,“ ptala se nakvašeně, „eště nejni uvařený? Milá brachu, já mám starej žaloudek, a ten chce íst brzy ráno, jak to nejní včas, dělá se mi špatně a už pak íst ne—

46$

můžu. Dyby to mělo taklec bejvat, musela bych si na vejměnce vařit sama.“

„Kdepak, pajímámo,“ lekla se Lidka a Jendovi skorém se vytrhla, „dyť je třeba už jen to slejt! Hnedka to bude!“ A skokem běžela k plotně, usmávši se letmo na děvčátko vedle babičky.

Za chvilku už stála mile vonící a kouřící káva na stole.

„Dala sem vám správnej hrníček, pajímámo?“ starala se Lidka a přinášela i buchty od svatby a stavěla je před starou. Na stole bylo bíle prostřeno a hospodář si sedl proti matce. Panímáma však se belhala k mísníku, z něhož si kamenný hrnek donesla a kávu přelila. Pohrdavě pak bílý hrneček odstrčila. „Já dycky jen po sprostu — „ povídala a pokašlávala,, „dycky jen z kameňáku. Vyrostla sem v selským stavu a zvostanu při ňom.“

„A dybyste pila z porcelánovýho, to už byste ten selskej stav zapřela?“ podivil se s úsměvem syn a svůj hrneček na talířku přijal od Lidky s pravým požitkem.

„Tos uvařila nějaký dobrý,“ pochvaloval jí, když se napil a bral si koláč. Mezitím vysadila Lidka Martičku na lavici za stolem, podala jí hrneček a vnadila děvčátko: „Dáme Martičce do toholec s ptáčkama; ten sem si donesla z domu; v tom sem pila eště jako malá. Tenkrát sem měla taky eště babičku a ta mi ho koupila vo jarmarku. Koukni se, jak ten starej Čermák krmí ty mladý, jak votvírají zobáčky. A co Jeníček, eště spinká?“ zase se starala a hned potom běžela na druhou stranu do světničky, kde spali hosté od svatby, Novotnovi z Heřmane, sestra Janova s mužem. Chtěla vidět, přijdou-li sami k snídani nebo iná-li jim tam kávu zanést. Ještě spali, a proto se vrátila; nalila čeládce a také sama sedla ke stolu.

Stará po očku se po ní dívala, jedla a pokašlávala nepokojně.

Ambrož byl se snídaní brzo hotov a chválil si. „To sem si pochutnal! To bylo lepší, jakli celá včerejší svarba.“

Lidka zazářila radostí, ale panímáma nemohla svou neli—

47$

bost zatajit. „Bodejť by ti nechutnalo,“ povídala synovi a hlavou k tomu přitakala, dyť je to samy zrnkový a ze smetany — ale jak to bude vynášet, to je ta otázka. To budete, Liduško, málo vrtět, dyž vypleskáte smetanu na kafé. To já sem si, pane, nidá nedovolila a mohla sem spíš — dybych byla něco prohospodařila, bylo z čeho dosadit — — „

Lidka se temně zapálila a její jemné nozdry se malinko zachvěly. Uleknuté se podívala na muže, ale ten hleděl nespokojeně na matku a řekl trochu prudce: „No víte, maminko, dyby u Ambrožů nesměli mět kafe ze smetany a neměli z čeho dosadit, teda u koho potom?“

Panímáma se zalekla; hned prvý den nechtěla přivodit srážku, a proto řekla mírněji: „Nu, já si myslím, že je třeba pamatovat na zadní kola, ale dyž je ti recht — „

„Dyť já sem stáhla to večerní, co říkala Kačka, že se dycky bere na snídaní. Vám, hostům a Jendovi sem dala smetanu a pro nás ostatní je to spodní,“ omlouvala se Lidka.

„Nebohá Čeládka,“ vzdychla panímáma, „má mět ze sbíranýho. To u Ambrožů dosud nebylo.“

Za chvíli řekla Lidka: „Pajimámo, já bych dnešky taky přestěhovala vod vás kolíbku a postýlku Martinu k nám do sednice. Už ste se ich navopatrovala dost a nejčky je to už moje práce.“

„Co vás to napadá,“ zděsila se stará, „dát si je pryč? Ani pomyšlení! To je celá moje radost. Kerak bych mohla ty drobečky dát vod sebe, do cizejch rukou? Dyť bych nemohla ani spát ouzkostí, že to neuslyšíte a že se Jeníček celej upláče. Kdepak! Co nebylo pod srdcem, nejde k srdci.“

„Kerak by mi, pajimámo, nešlo k srdci?“ podivila se trochu teskně Lidka. „Dyť to sou děti mýho Jendy a tak je chci mět ráda, jako by mý byly. Vo tom se voni i vy všicí přesvědčíte!“

Lítost vyznívala z jejího hlasu a Jan přesedal nespokojeně. Za nic nechtěl, aby tu jen stín přešel přes oči Li—

48$

dunčiny, natož snad slza. A teď se mu zazdálo, že se jí v oku zaleskla.

„Jo jo — „ panímáma pokyvovala, „to si myslíte, ale kdepak. Šak co nevidět přídou ty vlastní a pak uvidíte vy vobá, a což tylec nebohý sirotci! Moje nešťastný dítě, jenom aby byla bába dlouho živá, aby ti to, nebožátko vosiřelý, vynahradila.“

Výměnkářka se dala do pláče, popadla snídající děvčátko, tiskla je k sobě a líbala, až se samo dalo do hlasitého pláče.

„Já nechci macochu,“ vzlykala, „budu u vás, babí!“

Lidce teď opravdu vytryskly slzy a Jan byl jako na řeřavém uhlí. „Na mou pravdu, maminko,“ zvolal celý netrpělivý, „vy jste kazisvět, jakej jen může bejt. Já to říkám už dávno, že vy to děcko kazíte; Marta je neposlušná a zlá, že zaslouží dostat každej den nasekáno, ale vy ji máte jak v hedvábí a jen se s ní mazlíte.“

Jak uslyšela Martička o nasekání, rozplakala se na celé kolo, chytila se babičky za sukně a dupala nožkama, jsouc celá modrá.

Štěstí, že přišli Novotných, jinak by byla Marta jistě dostala a byl by všeobecný křik. Novotná však byla povídalka a hned se list obrátil. Lidka pak spolkla trpkost a usmála se, přejíc jim dobrého jitra. Novotný si trochu dobíral novomanžely a škádlil jé, takže se za chvilku nálada vyjasnila a Lidka s Jendou zas byli neskonale šťastni.

Lidka tonula v blaženosti; první den si říkala stále: „Už je to 24 hodin, co sem Jendovou ženou a co mám jeho méno,“ a zase se ptala, je-li to pravda, není-li to jenom tak slastný sen a čím si tolik štěstí zasloužila. Kdyby byla jen chvilku sama, byla by se ráda vrhla na kolena a děkovala Bohu s pláčem za tolik blaženosti, ale muž byl stále kolem ní, i když vařila oběd, seděl vedle kamen na lavici a pořád s ní hovořil.

Měli si toho tolik co povídat a byli rádi, když odjeli

49$

všichni hosté a vše se uklidnilo, když za pár dní přestali si je dobírat známí a když do statku více nikdo nešel. Jen těch hrotů v řeči panímámině kdyby nebylo! To byly kapky pelyňku, jež kapaly do kalicha Lidčina štěstí.

„Nech maminku,“ říkal jí Jan, „je už stará a divná a nemysli si prosím tě, že by iná měla u ní lepší. Dyť Růža taky ledacos spolkne a nejni to dávno, co vo ni maminka vařečky přetloukala.“

Lidka se tím také těšila, ale někdy přece ji zabolelo, že ani krok neudělá, aby to bylo správné. Panímáma šla po ní jako lasice a stále jen pátrala, jak vše dělá. Za čtyři dny po svatbě už volala syna do maštálky, kde sedaly a nesly slepice: „Hele, koukni se, jak nesmyslně sype slépkám — dyť v tom šlapou a nesežerou to ani za dva dni. Jo, jo — to špatně vyjdeš s vovsem, taklec budou koně šizený.“

Ambrož se podíval dosti lhostejně na trochu nesezobaného zrna a přisvědčil: „Já řeknu Lidce, aby jim dávala míň.“

„Řekneš, řekneš,“ bručela, „budeš ji prosit, jak ty to umíš. A tak je to se vším. Dnešky v poledne hned. Tak vomaštěnej hrách sem jakživa neviděla a čeládce dala po kusu masa, jako by byla prase vykrmila vona.“

Jindy zase přišla na syna s těžkou starostlivostí na čele. Jářku, Jeníku, to špatně dopadneš s chlebem. Ke žním budeš mouku kupovat. Vona krájí čeládce krajíce, jako by šli na pařezy. Nejčkom v zimě, dyž jenom ležejí doma.“

I jinak stále proti Lidce popuzovala. Jednou se jí zdálo, že se mladá nemodlí večer dosti dlouho. „Hm hm — „ kroutila hlavou a zdržovala se ještě ve světnici, když už se všichni ke spaní chystali. „Jářku, Liduško,“ začala potom, když chvíli pokašlávala, „tolec budete mět málo požehnání, dyž se tak málo modlíte; jak vy Pánu Bohu, tak Bůh vám.“

„Proč, pajimámo?“ podivila se Lidka, „dyť já sem se eště nikdá nemodlívala tak upřímně jako nejčkom.“

A skutečně. Lidka děkovala denně tak vroucně Pánu Bohu za štěstí, jehož došla, že byla její modlitba jistě

50$

vonná jako nejpříjemnější kadidlo. Nikdy se člověk nemodlí tak krásně, jako je-li šťasten. V hoři to bývají jenom těžké výkřiky duše o smilování, nesouvislé a trhané; v starosti je modlitba roztržitá a často sobecká, v radosti však je čistá, jásavá, jako zvučení čistého pramene lučinou se řinoucího a jako píseň skřivánčí z jara pod blankytem.

Taková byla i modlitba Liduščina; ona by byla ráda zpívala velebný chvalozpěv a srdce v jásavém trilkování až k samému nebi zvedala. Proto se teď překvapeně na panímámu podívala.

„Myslím, myslím,“ významně pomžikovala stará, „řekla bych spíš, že se nemůžete dočkat už, až budete u Jendy. Jo jo, nejčky je svět!“

Jan byl ještě někde venku; pouštěl psa a dával zadní vrata na závoru, neslyšel tedy tu výtku a Lidka nikdy slovem se nezmínila o panímáminých výčitkách. Také otci, když k němu přišla, ani jednou nepověděla, že je panímáma podivná a že je tak těžké zavděčit se jí. Chválila si jen Jendu a povídala o malém Jeníčkovi, který se vždy jenom třepal, jak ji zahlédl, a ručinky po ní natahoval.

O Martě tolik mluvit nemohla. Dítě se stále od ní odklánělo; drželo se babičky a k ní bylo vzdorné a neposlušné. Otce se trochu bálo a před ním se mírnilo, ale jak nebyl ve světnici, hned byla Marta s macochou hotova.

To bylo jediné, co Lidku soužilo. Ona měla tolik dobré vůle a tak ráda by byla děti na sebe upoutala, ale pracovalo se tu proti ní. Cítila, že tchyně holčičku zúmyslně a zlobně straší macochou a že ji navádí, aby k ní nechodila. Marta spala stále na výměnku a panímáma ji hájila jako lvice, jen aby ji vydat nemusela. Nesvolila ani k tomu, aby přestěhovala klouče s kolébkou k mladým.

Přitom však si celé dny naříkala, jak ji ruce bolí tím, že stále musí mít dítě na ruce, co při tom zkusí a to že má na starosti pěkné „zaplať Pán Bůh“.

Ambrož byl člověk mírumilovný a nechtěl za nic mít s matkou potyčku, také však mu tolik záleželo na žínce,

51$

kterou denně víc a více zbožňoval. Byl do ní stále více zamilován a bál se jen, aby neměla nějaké hoře.

Domů docházívala Lidka zpočátku často. Litovala otce, že zůstal tak sám, a obávala se, kdyby se roznemohl, kdo by mu posloužil.

„No — tak by sis ho vzala k nám. Ležel by v přístěnku a ty bys mohla každou chvíli za ním jít,“ těšil ji Ambrož.

Lidka se vděčně na něho usmála, ale panímáma zase odkašlávala. „To von by se u nás zvotaviI,“ povídala kysele, „takový bydlo — toť aby už zejtra začal stonat, řeknite mu to, Liduško.“

A jednou povídala synovi. „Jářku, Jeníku, dej si pozor na mladou. Se mi zdá, jak jde dóm, že nikdá s prázdným.

Istě nosí pod plínou vejce, mastný a krajíce chleba.“

Ambrož se zasmál. „No maminko, neměla by kusa srdce, aby starému otci nedonesla. Co by to bylo za céru? Já jí sám říkám, aby mu zanesla, dyť je u nás všeho dost.“

„Tak tak,“ rozhněvala se výměnkářka, „jen rozhazuj a plejtvej! To je vidět, že ses těžko nenadělal jako my, ináč bys tak neměl všeho dost!“

Starý Rejhon dlouho odkládal s návštěvou svojí u dcery. Trhalo to jím, byl by rád prohlédl zeťovo hospodářství a byl by se rád podíval na dceřinu domácnost, když si vždycky jen chválí a jak přiběhne, svěžestí a štěstím září a přijdou-li spolu s Jendou, jsou samý úsměv a jenom jemu, otci, povídají, jak mu vděčí za to, že jim nebránil.

Byl by to rád všechno zblízka viděl a ohřál se u jejich rodinného krbu, ale neodvažoval se kvůli panímámě. Měl strach z jejích pichlavých očí a břitkých slov a nemohl zapomenout na vzkazy, jež mu posílala tehdá před léty.

Ambrožovi bývali u něho téměř každou neděli. Přiváděli s sebou Martu, jež měla „dědouška ráda“, dostala od něho králíčky a také jeho žlutý kanárek v kleci mezi okny se jí nesmírně líbil. Vydržela dlouho stát u klece a dívat se na jeho skoky.

Teprve před samými svátky se dal Rejhon pohnout

52$

a přišel jednou do statku. Den byl na píď, nic se neudělalo a krejčí ani mnoho práce neměl. Nebylo tedy co doma ztratit a také se mu nějak po dceři zastesklo. Oblékl si tedy ovčí kožíšek, starý už, starší než sama Lidka, a čepici se štítkem, spouštěcí přes uši. Sníh se trochu chumelil a ostrý vítr fičel, metaje vysoké závěje.

Rejhon zamkl chalupu, poručil psovi, aby hlídal, a šel. Těšil se na Lidku. Bože, však mu byla vším a neměl na světě mimo ni a zarostlý hrůbek na hřbitově nikoho.

A Lidka byla hodnou dcerou. Nikdy ho nezarmoutila, nic mu k žalu neprovedla. Jeho slova, jimiž ji varoval, aby se jen v pořádku držela a svůj věnec zelený až do svatby uchovala, uložila si dobře v paměti a podle nich byla živa.

Měla známost, a přece nikdo ani to nejmenší na ni říci nemohl, jak se mluvívá o děvčatech, která jsou matkou hlídána a voděna. Na to byl Rejhon nemálo pyšný a toužil jen, aby měla Lidka štěstím oplaceno, jak jemu k radosti žila. A že se zakoukala do Ambrože, to snad také bylo k dobrému: však si chválí a grunt ten je, pane, jako pevnost.

Tak uvažoval pantáta Rejhonů cestou přes rozstrkané Malení a když uviděl poslední číslo, statek Ambrožův, zrovna ho slzy polily.

S něžnými pocity vstupoval pod střechu dceřina domu.

Lidka byla velmi šťastná, když otce ve vratech uviděla. Nesla právě prasátkům a tak na něho v průjezdě narazila.

„Tatínku, to ste hodnej!“ volala všecka nadšena, „že se dete k nám kouknout. Šak to máme hezký a istě se vám u nás bude líbit. Pojte dál, pojte, Jenda je taky doma, ten bude mět radost. A Martička taky.“

Mladá hospodyně kvapně vylila pití čuňátkům do korýtka a už hupky chvátala s otcem po zápraží.

Otec Rejhon se rozhlížel po dvoře, který byl veliký, celý obehnaný hospodářskými stavbami, a ač všude ležel sníh a bláto, přece ho tu nebylo zbytečně mnoho. Byl dlážděný, a proto se zde nedrželo.

Na pravé straně bylo obytné stavení s několika velkými,

53$

ventilačními okny, to z kuchyně a síně (obě světnice hleděly do vsi a do polí), vlevo byly stáje, dvě na hovězí dobytek a jedna velká pro koně; předek dvora zavírala silná zeď s průjezdem a zadní strana tohoto pravidelného čtverce byla zavřena kůlnou s vozy a nářadím a asi pěti chlívky na vepřový dobytek. Odtud se šlo do stodoly a do sadu, vysázeného ovocným stromovím.

Kolem zahrady vedla vozová cesta na záhumenici a do lesa. Rejhon tu už kdysi byl, ještě za nebožtíka Ambrože, ale více sem nevkročil.

Od té doby, kdy začalo pronásledování jeho Lidky ze strany staré Ambrožové, vyhýbal se Ambrožovu gruntu zdaleka a měl-li jít kdy kolem jeho humen, raději si zašel. Až teď mělo být jinak a on začínal na Ambrožovo jinak myslet, ba začínal i nebe prosit, aby požehnalo tomu pyšnému selskému dvoru.

Vždyť to je teď nový domov jeho Lidky, v němž není ona jenom trpěnou děvečkou, ale hospodyní a milovanou paní, jak mu s jásotem pokaždé hlásá, ba má i na tom gruntě podíl; není to sice celá polovice, co jí dali hned připsat, protože polovici z polovice nebožčiny mají děti z prvého manželství, jak už to zákon nese, ale tu druhou polovici dal Ambrož připsat druhé ženě.

Ovšem to otec nevěděl, co stálo Jana bojů s matkou, než k tomu svolila, a mrzelo ho jen, že stará nesmí vědět o přepsání jedné spořitelní knížky na Lidku. Rejhon neměl rád takové tajnosti a raději byl proti tomu, aby se stalo, jak chtěl Ambrož. Měl totiž Jan hezkých pár tisíc v počátecké záložně na několika knížkách, které za války zrovna narostly, a z těch jednu hodně tučnou dal přepsat na Lidku. „Což, kdybych umřel znenadání, co by si počala?“ povídal, když se Rejhon tomu bránil. „Sme všici smrtelní.“

„Jendo, nemluv tak,“ zděsila se Lidka jen tou zmínkou, až se rozesmál.

„No, nemysli si, že to udělám, teď já chci žít, a dlouho, dlouho s tebou bejt. Ale myslet se musí na všecko.“

54$

„No víte,“ povídal na to otec Liduščin, „neměla nic a byla živa, byla by zas a nemusela by nic mět — dyť umí šít a uživila by se.“

Ovšem druhou stranou Rejhona těšila ta umíněnost Ambrožova á tak mu přece bylo blaze, když viděl, že tu Lidka něčím je a něco má. Však už ho dcera tlačila do světnice a volala na muže plna šťastného smíchu: „Tolec ale vedu, Jendo, vzácnýho hosta!“

Sedlák seděl u stolu a četl z nějaké knížky. Na zvolání ženino vyskočil a běžel vstříc jejímu otci. „Ale to sem rád,“ volal upřímně, „to vás rád vidím, tatínku! Tak sem se zrovna mrzel, že ste eště u nás nebyl.“

Důvěrné pojmenování „tatínku“ dotklo se příjemně nejenom Lidky, ale i Rejhona. Zrovna se mu oči rozsvětlily a bez pobídky svlékl svůj starý, ale velmi uchovaný kožich, široký, s odstávajícími šosy a nepadnoucím límcem; .odložil čepici se štítkem a omlouval se, že jako jim tu mokra nadělá, že tam je škaredý marast.

„Aťsi,“ smála se Lidka, jen dyž jste tu! My se s vodou nehněváme a máme ji, teče nám až do síně korytem z pumpy, umejeme si snadno. A sedněte, tatínku zlatej, já donesu ňákou úctu. Hned to bude.“

„Dones, dones,“ pobízel Jenda, „navař kafé nebo pošli pro pivo! A koláče a putr taky. A víš co,“ volal ještě za ženou, je tam někde ta borovička — nalej tatínkovi napřed pro zahřítí.“

„Pro pána krále,“ lekal se Rejhon, „dyť to nepřišel pan vikář na visitaci — jenom chudej táta céru navštívit!“

„Šak ten je vzácnej host,“ usmíval se Ambrož a Rejhon byl celý šťastný nad tím přivítáním. Cenil zetě jako vybraného člověka a vida teď, jak hledí po Lidce, jež sem tam pobíhá, jak zřejmě se mu líbí a jak ji má rád, cítil nesmírnou radost. A potom si sedli ke stolu a povídali a nutili tatíka o překot, aby jedl a pil, a také s ním jedli. Žertovali a smáli se a konečně Lidka odskočila, aby si přinesla Jeníčka, s nímž byla chůva někde ve chlévě.

55$

Byl doma mrzutý v tom špatném počasí a chůva nevěděla, kam by s ním šla, aby ho zabavila. Také Martičku přivedla a povídala vesele: „Řekla jsem taky v sedničce, že je tu tatínek.“ „V sedničce“ říkali na výměnku u panímámy.

„Přídě sem maminka?“ ptal se Jan a bylo patrno, že si přeje, aby přišla.

„Říká si modlitby v nebeklíči, ale slíbila, že přídě.“

Rejhonovi nebylo právě milo, že se má setkat se zlou selkou, ale nechtěl za nic kalit tu sladkou harmonii, jež tu zněla všemi kouty v tomto chmurném zimním odpoledni.

Ač venku vánice a drsno, zde bylo jako v máji. Světnice uklizená, vybílená a čistá. Vysoká selská postel „pásovka“ byla nastlaná a bílá pokrývka na ní se jenom skvěla; na zrcadle byla růže z hedvábného papíru a také Pán Ježíš na kříži, časem sešlý a zčernalý, měl na hlavě věneček z něžných bílých kvítků.

V oknech byly záclony a mezi okny zelený mech, který zveseloval celou světnici, k čemuž přispíval i tmavý břečťan, který si Lidka od Šindelářů přinesla a ve výklencích oken rozvedla.

A ti dva mladí lidé zřejmě zamilovaní a šťastní šířili kolem sebe jas a jaro. Jak to slušelo Lidce teď s hošíčkem na ruce! Rejhon to viděl a více ještě Jan. Ten se usmíval na ženu a povídal tchánovi: „Kluk se na ni jenom třese a já sem jen nerad, že je maminka tak umíněná a nechce ho tu nechat i v noci. Zvyk by si na Lidunku a bylo by mu u ní dobře. Tak pěkně s ním zachází.“

Marta seděla dědouškovi na koleně a vyptávala se stále na králíky a kanárka a byla připravena, že s ním půjde do jeho chaloupky.

„Jenom přiď, kdy chceš,“ zval ji vlídně, „popros tatínka, aby tě pustil a ať tě Kačka nebo Růženka zavede.“

„Já trefím sama,“ povídalo děvčátko, „za rok budu chodit do školy a tak musím umět všady sama chodit.“

56$

„Růža nejni doma?“ ptal se Ambrož Lidky. „Že sem nejde?“

„I šla něde mezi chasu,“ usmála se Lidka, „viděla sem ji prve jít s Ludvíkem Šindelářovým.“

„Naposled vod tý naší svarby budou na sebe brát,“ domýšlel se Jan a smál se, „připadlo mi to hned.“

Povídalo se to krásně a milo bylo posedět za stolem v teplé světnici, při praskání ohně v kamnech a hvizdotu meluzíny venku. Otci Rejlionovi bylo jako v nebi a věru, že nerad vzpomínal, jak hodiny utíkají, že bude nutno za chvilku jít, aby kravky a králíci hladu netrpěly a ve světnici aby vítr všechno teplo nevyfučel.

A do toho tepla a jasu přišla panímáma. Domodlila se už a pomalu na nebeklíč neviděla. Vyšeptala z něho všecky litanie a všecky modlitby „v čas sváteční“, přeříkala kolik proseb za zemřelé a za šťastnou hodinku smrti a naposled i prosbu za dar štědroty, tichosti a tři božské ctnosti — víru, naději a lásku.

Snad by byla přece ještě si něco vyhledala, protože vítat otce Liduščina příliš nespěchala, ale napadlo jí, aby snad mladá ho příliš „netraktýrovala“, aby mu nesnášela kde co a aby také starý neodnesl v kapsách odstávajícího kožichu všelicos z domácnosti.

Plna odporu proti němu sundala brýle a vzavši si lepší šátek a pokašlávajíc šourala se z výměnku do světnice.

Rejhonovi bylo trapně, když vešla, dala přivítání a nakysle se usmívala.

„Dej Pán Bůh zdraví, pajimámo,“ Rejhon se usmíval rozpačitě a pokročil, aby jí ruku podal, „teda sem přišel taky na céru se podívat a mám z ní radost.“

„Šak můžete, můžete, pantáto,“ stará. Ambrožová pokyvovala, „pěkně ste ji usadil; do teplýho si sedla a mimo to dostala mužskýho vod kosti dobráka.“

„Jen mne pochvalte, maminko,“ usmál se Ambrož, aby zahladil nepříjemný dojem ze slov matčiných, „ale říká se, že dobrý zboží se chválí samo.“

57$

Lidka mu pohrozila: „Ty, chceš, abych mamince přizvukovala! A tak si taky sednite, maminko,“ pobídla tchyni a podávala jí židli. Dosud se neodvážila říci jí tak, ale teď si myslela, jako se prve Jan zavděčil jí, řka jejímu otci „tatínku“, že se i ona zavděčí jemu.

Stará však si toho nevšimla a povídala sedajíc: „Vida vida, už sem nepatřím! Dybych byla doma, nemusel by mě žádnej pobízet, abych si sedla, ale je to tak, jak vodejdeš na vejměnek, už jako bys k rodině nepatřila.“

„Dyž pořád stojíte,“ omlouvala se Lidka trochu lítostivě a Jan se podíval nespokojeně na matku. Sedli si znovu a nějak se hovor zastavil. Rejhon honem nevěděl, o čem začít, a připadalo mu v té jediné chvilce, že Ambrožka zůstala Ambrožkou a že se asi do smrti nezmění.

Lidka také nevěděla kudy kam, jakási tíseň na ni padla. Řekla tedy jen nazdařbůh: „Namažte si chleba, pájímámo, a hnedka vám kafé podám. Nebo se chcete napít piva?“

„Hele,“ panímáma zase spustila a znalecky koukala do džbánu, „vod kterýho času se u Ambrožů pije vodpoledne pivo? To za tatíka ani za nebožky nebejvalo. Na Lidušce je vidět, že sloužila u pánů, že všecko vede náramně nóbl.“ Panímáma to povídala usměvavě směrem k Rejhonovi, ale každé její slovo jen řezalo — zvláště to „sloužila“.

Ač přišel plný dobré vůle, přece tatík Rejhon cítil, že v něm vstává nová trpkost proti dceřině tchyni a najednou pochyboval o tom „ráji“, o němž prve snil. Poznal, že ta stará je plná jedu k němu a Lidce.

„Inu, nedivte se, pajimámo,“ povídal důrazně, „na ní je vidět, že přišla mezi lepší lidi. Tady na vsi by se to nebyla naučila.“

„Žeť, žeť,“ panímáma uštěpačně se usmívala, „kuchařka vona je náramná. Dnešky smažila řízky a taky už jed Jenda ňáky alementy — nebo jak to povídali — „

„Omelety,“ opravil ji syn a mrzutě se usmál.

„No, teda omelety — nediv se, že to neumím říct. Taky mi to dali — ale kdepak sprostá huba to neumí ani vyslo-

.58$

vit, natož íst. Inu, jak povídám, kuchařka vona je dobrá a kór když má vařit z čeho!“

Lidka tu stála zapýřená až po vlasy, cítila hroty a hledala jen oči mužovy, nezazlívá-li jí též. Není možná, vždyť mu tolik chutná vše, co ona upraví, chválí jídlo a ona je si jista, že takový moučník nepřijde dráž než kus masa.

„To se musíte učit,“ zasmál se Rejhon; „nejčky je inej svět a už ty děcka sou inačí, než sme byli my.“

Dokud zde byla malá Marta jen sama, chovala se velmi způsobně a tiše, sotva však přišla babička, vylezla si na stůl a brala si z cukřenky cukr.

Ambrož ji lehce klepl přes ručku a dal jí jednu kostku, přičemž poručil, aby šla dolů. Děvčátko však si nedalo říci. Vzalo si celou cukřenku a v ní se přehrabovalo.

„To ne, miláčku,“ bránila Lidka, „rozbila bys ji a bylo by to škoda. Vem si ještě jednu kostečku a sedni si pěkně na lavici.“

Že se pak Marta tvářila jakoby neslyšela, vzala ji Lidka jemně pod pažičky a chtěla ji sundat.

To se však potázala se zlou. Marta se začala ohánět, kopat a vřískat, chytila se ubrusu, až nádobí všechno popojelo a co v něm bylo, na ubrus šplíchalo.

„No co je to,“ spustil Ambrož, „ať nevezmu metlu!“ a ukázal na zrcadlo, za nímž jakýsi bezový proutek byl zastrčen.

Ale Marta dokazovala jen, že se jí té metly často nedostává, protože se rozkřikla tím hůře, uchvátila cukřenku a ze stolu se hnout teprve nechtěla.

„Tak ji nech,“ bránila babička vnučku, „dyť vona to nerozbije a dyby — nevídáno, vo takovej střep!“ Byla to cukřenka, kterou si Lidka z domova přinesla, broušená, skleněná, s pozlaceným krajem.

„Ale to nejni pravda, maminko,“ nespokojeně a popuzeně odporoval syn, „dyť je všeho škoda, co se darebně zmaří. A vostatně, vona musí poslouchat, kam to taklec povede?“ a přitom sundal dítě na zem a cukřenku mu násilně

59$

vzal. Oh, běda! Marta všecka zmodrala; zaťala pěstě, nožkama vztekle zadupala a v pravém slova smyslu se rozeřvala. Babička celá zděšená a polekaná chvátala jí na pomoc, ale Marta se zhroutila na zem, nožkama hrabala, pěstěmi bila a vřískala, až se to světnicí rozléhalo.

Ambrože uchvátil prudký hněv. Takovou svévoli dává to děcko najevo zrovna před tchánem, aby viděl, jakou práci tu bude mít chuděra Lidka? Nerozmýšlel se při tom dlouho, přiskočil, zdvihl silnou rukou děcko ze země, druhou chytil metlu zpod zrcadla, Martičce ohrnul sukničky a našlehal jí podle zásluhy i podle velikosti svého hněvu.

To se stalo v několika vteřinách, takže Marta samým údivem řvát zapomněla. Otevřela jen pusu i očka a zahleděla se na otce v úžasu — i babička a macecha zůstaly jako ztuhlé.

Lidce bylo líto holčičky a byla by výplatě ráda zabránila, ale uznávala, že Martička zasloužila, a umiňovala si v tom jediném okamžiku, že jí vše jinak vynahradí.

Zato však stará panímáma byla tak pobouřena, že div ji neranila mrtvice. Vrhla se na syna jako rozkacená lvice a holčičku mu vyrvala, ba div ho sama nebila rozčilením.

Zapomněla už, že sama svým dětem každou chvíli namrskala, co se do nich vešlo, ba že je schopna i dnes ještě o Růžu přerazit vařečku. Marta byla jejím miláčkem a teď div se hrůzou neskácela. „Nebohej sirotečku!“ zakvílela a už popadla vnučku do náruče a tiskla ji k sobě jako smyslů zbavená. A Marta znovu zavřískala, jako by ji na nože bral. Zajedno ji pálily šlehy tatínkovy metly a zadruhé soucit babiččin jí podporoval.

„Má nebohá,“ štkala panímáma a líbala dítěti ručičky, „tak s tebou zacházejí, protože nemáš vlastní maminku, že seš nešťastná, maličká a vopuštěná.“

Ve křiku Martině byla by zanikla slova babičky, ale ona tomu nechtěla. Co jí hlas stačil, křičela, aby to slyšeli ti, jimž to platilo: „Jo, jo — máš macochu, a proto seš bita! A bude to čím dál horší, má nebohá!“

60$

„Maminko, prosím vás!“ křikl Ambrož podrážděně i hrozivě: „Nekazte to dítě!“

Ale stará už byla venku a uháněla i s malinkou na výměnek. Všecka bledá zůstala Lidka stát a hleděla za ní — ba chtěla za ní běžet, ale rozčilený, a přece kvapně se přemáhající Jan ji zadržel. „Nech maminku! Marně by ti řekla něco zlýho!“

Pantána Rejhon seděl zaražený a cítil, že se stará nezměnila. Ambrož sedl k němu a pobledlý ještě povídal omluvu: „Maminka je moc podivná.“

„Je, je,“ pokyvoval Rejhon, „a bojím se, aby ta holka tu přeci neměla zle.“ .

V Janově očích se objevila úzkost. „Ne — ne — tatínku — na to já nedopustím. Mám ji rád a dycky budu při ní.“

„No — ja vím,“ starostlivě kýval tatík a díval se na oba

zarmouceně, „tys hodnej — moc hodnej — ale pajímáma — inu — Vono je všady něco!“ tak se utěšoval a sbíral se k odchodu.

V neděli dopoledne přišel Ambrož z kostela celý umrzlý. Záblo ho tam do nohou, a proto honem zul boty a hřál se u kamen. Lidka dnes na ranní nebyla; malý Jeníček byl nějaký nachlazený, rýmou mu chrčelo na prsíčkách a panímáma si žalovala, co zkusila už druhou noc, že se klouče stále budí, kňourá, a ona, stará, jak se nevyspí, za nic že nestojí.

Růža, ta prý spí jako dub a není na ni spoleh; dovede spát i chodíc a hnedle by děcko na zem upustila. Vzala si tedy Lidka přes její protest chlapečka do světnice, že ho sama bude opatrovat. Měla synáčka mužova radši než Martu, neboť k ní přilnul hned, jak k Ambrožovům přišla a nikdy jí nevzdoroval, jak činívala Martička téměř stále.

Zvláště od onoho dne, kdy byla od tatínka tak důkladně bita, byla plná vzdoru proti maceše a Lidka dobře věděla, kdo ji v tom utvrzuje. Babička jen dítěti vyprávěla po—

61$

hádky o zlých macechách a ubohých sirotcích a neustále ho litovala, že už nemá vlastní matku a že mu život bude vždy trpký.

Lidce to bylo líto, ale že měla tichou a trpnou povahu, nikdy se tchyni neozvala, ale snažila se stále seč byla, aby ty předsudky panímáminy porazila a Martičce dokázala, že ona není žádnou macechou.

Chlapeček si hrál na plíně na zemi a ona si chystala oběd. Muže přivítala milým úsměvem a chvátala, aby mu z kamen podala ohřáté papuče. Jeho sváteční kabát, jak ho svlékl, pověsila do almary a ptala se, co mu uvaří pro zahřátí, chce-li kafé nebo čaj, nebo něco hustého na zub.

Smál se: „Na zub á pro zahřítí taky.“

A pak si sedl na lavičku ke kamnům, vzal si chlapečka na klín a na koníčka si s ním hrál. Přitom se radostně díval po Lidce, jak se po světnici otáčí, jak její pantofle klepotají a jak jí sluší světlá halenka.

Venku fičel mráz a vichřice vháněla chvílemi celé hrstě sněhu do oken. Lidka vypadala mladistvě a svěže a ustrojena byla jako na léto, a jenom se smála a hnědé Oči jí tak zářily, že Jana zahřívaly jako jarní slunéčko.

Vzpomněl si bezděky na loňskou zimu, jak to bylo u nich ponuré a šedé, všude zima a smutek; to Morana se dávala už tušit a čišelo z ní zdaleka mrazem. Mladá selka byla churavá a podle toho i mrzutá. Vyčítala muži, kdyby nebylo přišlo druhé dítě, že by byla zdravá, a obviňovala ho, že to vše je jeho vinou. Hašteřila se denně se starou panímámou a děti jí byly hroznou přítěží. Práce ji netěšila a vzpomínala, že jí lépe bylo, dokud byla svobodná; co že si vyvdala — leda soužení, děcka a nemoci.

Bylo to bolavé a on, citlivý a měkký člověk, nevycházel z lítosti. Teď je vše jinak. Lidka je veselá, něžná, čilá a jeho má tak zřejmě ráda. Cenil si její lásky nade vše na světě a bylo mu požitkem sedět zde u ní ve světnici a dívat se jen na její čilé pobíhání. Přál si, aby letos zima byla hodně dlouhá, aby mohl být stálé s ní, aby nemusel bez ní

62$

tak brzy do pole. Jen kdyby panímáma už si na ni zvykla, aby byla lepší!

Zatím Lidka zaskočila do komory, aby mu přistrojila nějaké to zahřátí, a hned tu byla zase zpět a již se škvířelo máslo na rendlíčku a ona do něho vejce tloukla. V malé chvilce nalévala čaj, tlačila do něho citron a zvala ho: „Tak, tady máš, Jendo. No — pojď, dáme taky Jeníčkovi. A eslipak nespí pajímáma? Povídala, že si chvilku lehne, že se s tím červíčkem nic nevyspala. Růža šla už na velkou, a tak kdoví esli bude panímáma vzhůru. Slila bych jí čaj — co říkáš, mám tam s tím jít?“ Ptala se muže plná ochoty a krájela mu sama chléb.

„Tys mi to ustrojila ňáký dobrý, divil se, „to si pochutnám.“

Lidka vzala kloučka, chtějíc se poohlédnout po Martě, aby jim všem dala svačinu. Ambrož přisednuv ke stolu pobídl Lidku: „Pojď taky s náma jíst; však vona Marta přídě a maminku taky nech. Esli spí, škoda jí budit, šak se přihlásí, až bude chtít.“

„Já jsem si vzala namazanýho chleba,“ zdráhala se Lidka a krmila malými kousky klouče.

„Jo jo, a mně vajíčka,“ zpěčoval se on, „to nejde. Jenom taky jez — hele — nechutnalo by mi bez tebe!“

Aby mu udělala po vůli, vzala si Lidka několik soust a chlapečkovi dávala s radostí, že mu chutná.

Vtom přišla panímáma. Byla hodně zabalená a hned si stěžovala, že je celá darebná a že jí bylo v noci zima a jak je nevyspalá, že za nic nestojí.

„Jo — která ženská děcka nemá,“ povídala, „ta neví ani, co to dá práce, a vdát se na vypiplaný děti, to by trefila každá.“

Lidka chvátala k plotně, slila hrnek čaje, hodila do něho cukr a také citron nakapala. „Pojďte, pajimámo, a sednite,“ pobídla ji. „Lípoví s citronem je pro nátku moc dobrý a zahřejete se trošku.“ A s dítětem na ruce čaj na stůl nesla a tchyni židli podávala.

63$

Stará lízla čaje a odkašlala. „Ty máš taky takovej?“ ptala se syna a její černá očka jenom píchala, „chudáku, to budeš málo bujnej! Povídám, Liduško, takhlec si ho doma neudržíte — to von vám brzo pude v neděli do hospody.“ Mladá žena se ulekaně obrátila na muže. „Já myslela — nevěděla sem — teda pošlu pro rum.“

„Ale nač? Proč, maminko?“ divil se syn a z jeho očí hleděla zas matce vstříc výčitka. „Vy víte, že jsem nechodil do hospody za nebožky Anežky a neměl sem dycky doma med a na růžích ustláno, natož abych šel teď, dyž sem doma jako v nebi a ten čaj mi zrovna chutnal.“

Panímáma už mlčela, pokašlávala jen a také srkala ze svého hrnéčku. Zatím Lidka přinesla talířek a podávala tchyni s kouskem chlebové střídky několik lžiček vajíčka. „Ustrojila sem Jendovi a přišlo mu k chuti, jezte taky.“

„I ty můj Kriste Ježíši!“ lekla se stará. „Dyť by mě musel Pán Bůh potrestat! V zimě íst vejce, dyž sou takový drahý! Víte, Liduško, že je jedno za korunu? Pane, to neudělá dnešky žádná plechá hospodyně!“

Panímámě zrovna se nos zešpičatil a ústa se jí třásla. Lidka zůstala zaražená, ale Jan se hlučně smál.

„Vida, maminku! Za rum by peněz nelitovala, ale vejce mi dopřát, to ne!“

„No — tobě, jako tobě,“ panímáma se vytáčela, „ale sama íst a dětem, to je do nebe volající.”

Lidka trochu zesmutněla a povídala na svou omluvu: „Já to tak všecko nevím, pajímámo, dyť teprve krátko u vás hospodařím — a — „

„Inu arci, arci — „ jakoby dobrácky kývala panímáma, „doma ste vajec neužila, tak nejni divu — vony sou vám vzácný!“ a belhala se do kuchyně, kde si bručela polohlasně před Kačkou: „Jo jo, nejhorší je, když se stane z děvečky paní. Nebohej grunt! Myslím, že to tady pude z kopce!“

Příští neděli ale strojila panímáma dětem na výměnce

64$

dopoledne vajíčka a bědovala, že mladá těm ubohým sirotkům ničeho nedopřeje.

A když večer strojila mladá čaj k večeři, dívala se, jak odměřuje lžičkou Janovi rum do hrníčku a pravila, pokašlávajíc: „Tak, tak, Liduško! Jen naučte Jendu na rum! Co mi to dalo, abych ho pořádně vychovala, co sem se mu nakázala a vy nejčkom ho zkazte! Ach, čeho se eště dočkám na vysoké své stáří.“

A tak zlostně rýpala mladou stále. Nebylo hodiny, aby ji nepotýrala, jedovatým jazýčkem nepíchla.

Kdyby byla mladá sebevíce se přičiňovala, aby se staré zachovala, bylo to všechno nadarmo. Panímáma Ambrožová byla na snachu jako sršeň a žihadlo její stále jedovatější.

Brzy vystihla, že Lidka je trpělivá a tichá, že se jí neozve a že také muži nikdy slovem na tchyni ani Martu nežaluje, a využívala toho při každé příležitosti.

Byl-li hospodář doma, ještě jakž takž se držela na uzdě, ale jakmile Jan někam odešel, už napadala Lidku tak jedovatým bodáním, že si mladá žena často od srdce poplakala.

Ale což o ty výčitky, že nic neměla a nic nepřinesla, že do teplého sedla a stala se lacino paní — o to vše by nebylo. Lidka uznávala, že to není lež, že opravdu udělala velké štěstí, ale to ostatní, co musela snášet a trpět, ty výčitky, že tu velkou paní dělá taková švadlenská žebrota, že má někdo štěstí, když ze služby přijde zrovna na takový grunt, kde se jenom roztahuje a jistojistě ho na buben přivede.

A největším kamenem úrazu pro Lidku byly děti. Martička byla neslýchané neposlušná a zlostná, babičkou rozmazlená a podporovaná, a nechtěla se Lidce podrobit.

Ambrož dal sice Lidce plné právo potrestat, ;dcerušku podle zásluhy, ale ona se k tomu nikdy nemínila odhodlat, vědouc, že by tím na sebe starou strašně popudila.

65$

A tchyně se bála jako ohně a snažila se seč byla, aby jí vyhověla. Leč marně, bohužel! Panímáma Ambrožová nenáviděla snachu tím více, čím větší byla k ní láska synova.

Jan se v ženušce jen shlížel a dopustit na ni nedal; měl ji nekonečně rád a byl do ní v pravém smyslu zamilován. Však Lidka také byla hezounká, vypadala mladší než byla a měla tak jímavé tmavé oči, že byl jen jimi okouzlen. .

Zato panímáma neměla smysl pro krásu „nevěstinu“, hleděla na ni se zarputilou předpojatostí a každý pohyb, každé slovo její odvažovala na přísných vážkách svého předsudku.

Neviděla v ní rozkošnou mladou žínku synovu, jeho milenku i oddanou družku, nýbrž drzou vetřelkyni, jež se sem vedrala přes její vůli.

Od té doby, co byla panímáma taková „darebná“, vzala si Lidka kloučka do velké světnice; kolébku postavila vedle postele a ujala se s celou pečlivostí jeho opatrování.

Byla všecka rozradovaná, že jí v tom muž pomohl a že vybojovala, aby jí bylo dítě svěřeno. „Ty broučku malinkej,“ povídala mu a líbala jeho hubené ručičky, „dyť ty seš můj a voni mně tě nechceli dát.“

„No — jen aby vás brzy nevomrzel, Liduško, nebo aby neměl u vás brzy zle,“ strachovala se stará, „to víte, jak přídě to vlastní, teprvá budou sirotci vodstrčený.“

„Co pořád máte s tím vlastním, maminko,“ durdil se syn, když Lidka na chvilku vyšla, „dyť ještě tu žádný nejni a žádná zmíňka vo ňom.“

„Ale bude,“ utrhla se matka, „s tou jich budeš mět, až ti bude hlava třeštit starostí! Jo, ta to s tebou panečku umí a bude hlídat, aby si tu postavení jaksepatří zajistila!“

„Dyť to bude jen dobře, maminko,“ podrážděně odpovídal Jan, „čím víc, tím lip! Sedlák potřebuje dětí, aby měl laciné pracovní síly, a grunt Ambrožův je všecky uživí. A co se týká těch sirotků — nebojte se! Dyť Lidka je dobrá a má je ráda.“

„Seš ty zaslepenej,“ vzdychala matka, „jen abys nelitoval. Víš dobře, že tichá voda břehy bere!“

66$

Láska mladých lidí byla staré solí v očích; kdyby se byl syn dal strhnout a s mladou se pohádal, bylo by panímámě lépe, snad by se i snachy zastala, ale tak byla celá nesvá a mrzel ji celý svět. Anebo kdyby alespoň ta Lidka jí odmlouvala, kdyby se s ní hádala, byla by panímáma uspokojená.

Letošní zimu byla všecka mrzutá a nejvíce ji dopalovalo, že syn vedl Lidku do plesu. Byl to hasičský a v Malení nejlepší ples, téměř elitní.

Jan byl toho času velitelem hasičů a tedy se slušelo, aby ples navštívil. A proč by nevzal s sebou krásnou žínku? Beztoho se nemohl dočkat, až ji někam do společnosti vyvede, aby se s ní pochlubil.

A Lidka byla šťastna, že si přeje, aby ho provázela. Oh, vzpomínala ještě na nemnohé ty zábavy, které za svobody s Jendou protančila, a těšila se nyní tolik! Oh, jak byl k ní Bůh dobrotivý, že se tehdejší sny, dávno oplakané a zoufale oželené, uskutečnily, že se vše splnilo. A nic ji nezklamalo, nic! Tolik je šťastná s milovaným Jeníkem, on ji nosí na rukou a ona se blažeností chvěje v jeho náručí! Jak by s ním nešla ráda do plesu?

Vypravila se proto, jak uměla nejlépe. Vzala si svatební šaty, upravila si účes, obula nejlepší střevíčky a že jí v okně kvetly roztomilé muškáty a begónie, udělala si kytičku do vlasů.

Jendovi se nesmírně líbila, takže ji zobjímal hned doma a tančil s ní po světnici. Malému Jeníčkovi se to náramně líbilo, i Martičce modrá očka zazářila tak, že Lidka rozradostněna vzala děti do kola a točila se s nimi do kolečka.

Jan musel hrát na foukací harmoniku; našel si ji ve stole a zahrál jim. Stál u okna v parádní hasičské uniformě, která jeho vysoké postavě jak náleží slušela, a hrál rozmarně časovou písničku: Muziky, muziky…

Klouče i Marta radostí výskali a Lidka byla rozkošná v dětinském veselí, že se ani nechtělo přestat. Dohrál jednu, oddechl si a začal druhou: Když jsem mašíroval ku

67$

hranici. Hrála mu nejenom ústa, ale i oči, a byl všecek nadšen rodinným štěstím a Lidčiným půvabem.

„Víš co,“ povídala mu žínka mezi tancem, „nechoďme nikam a vodbyďme si to doma.“

„Myslíš, že bych si nedal říct?“ zasmál se a přiskočiv, popadl Lidku i s dětmi do náruče a líbal je všechny. „Aspoň bych nemusel žárlit, že mi s tebou jiný bude tancovat!“

Lidka se mu zavěsila na krk. „Chceš-li, nebudu se žádným tančit. Stačí mi, že budeme jen spolu sedět a že mě taky na kolečko vemeš.“

„Jen tanči,“ smál se šťastně, „ať se můžu koukat, jak mi tě ti vostatní závidějí!“ a tím více Lidku k sobě přitiskl.

K této idylce přišla panímáma s Růžou. Děvče se rozesmálo a běželo k dětem; byla v bílých šatech, vypravena do plesu a vypadala velmi rozkošně. „Jej, vy ste voba hezcí,“ divila se, „Lidko, ty vypadáš jako ňáká slečna.“

Zato panímáma zůstala stát ve dveřích a hledíc na idylickou skupinu u okna, spráskla ruce ve zlostném úžasu: „Ste vy ale blázni! Že se nestydíte, Liduško, u okna se cukrujete a lidi na vás můžou koukat. Co si kdo pomyslí a taky ty děti!“

Lidka se chtěla muži vytrhnout, ale on ji pevně držel a smál se v rozmarném veselí. „Dyby sme se prali, maminko, to bych se nedivil, že hubujete, ale taklec — dyť vy musíte mět jenom radost, že se to naše manželství tak povedlo! Pojte mezi nás a buďte s náma veselá!“

„Dybyste radši hlídali, abyste šli,“ hubovala stará, „už je vosum hodin, ať taky zase přídete! A co vy, Liduško — pro pána krále, snad ste si nenapálila do hlavy kytku? Inu, to je vidět, že ste přičuchla na službě k panskýmu živobytí! Znáte panský manýry.“

„A sluší jí to, co?“ smál se Jan.

Lidka s Růžou si braly šátky a mladá hospodyně dávala čeládce rozkazy. „Kačko, přilehni si k Jeníčkovi a zpívej mu, aby ti usnul. A dyby se vzbudil, tulec má mlíčko

68$

v troubě; dej mu to, ale vokoštuj, aby to nebylo horký. A hezky ho přikrej; víš, že je háklivej na katar.“

Vzala na sebe květovaný, jako jarní louka pestrý šátek a loučila se s tchyní: „Dej Pán Bůh dobrou noc, pajimámo. A tak teda na Martičku už dejte pozor — „

„Jako bych indy nedávala,“ uštěpačně řekla stará a povzdychla, „to vono se to de do bálu, dyž stará máma doma všecko vohlídá! Jo — to každá nemá takový štěstí! A ty, Růžo, povídám,“ obracela se k dceři, „nevěsta“ už dostala svůj díl, teď ještě hodlala Růže dát něco na cestu. „Ne abych slyšela zejtra, žes pořáde tancovala s tím Šindelářovým hajdalákem. To mi věř, že bych tě vařečkou zmazala!“

Růža se do tmava zapálila, ústy jí zacukal vzdor, ale mlčela. „Dobrou noc,“ jen řekla a už byla venku.

Jan ještě něco nařizoval čeledínovi, co se týče zamknutí vrat a klíče, a pak chvátal za děvčaty.

Panímáma hleděla za nimi a vzlykala hlasitě: „Věru, ta může mluvit vo štěstí. Bez věna sedla na nejlepší místo, má dvě roztomilý děcka a stará máma za ni hospodaří. Já dycky říkám, žebrota má největší štěstí!“

Ambrožovým se na plese líbilo. Hudba hrála pěkně a Jan byl znamenitým tanečníkem. Tanec s Lidkou byl mu požitkem a on bouřil pln nadšené radosti, že je jeho a nikdy, nikdy už mu neujde. Pro jiné ženy oči neměl.

Kdyby se ho zítra někdo zeptal, jaké ta či ona selka měla šaty a byla-li tam vůbec, nemohl by odpovědět. Díval se jen za Lidkou, šla-li k tanci s jinými, a obdivoval ji, jak se umí pohybovat, jak jí to sluší, jak má zářivé oči a jak jí tmavé vlasy poletují, jak je štíhlá v pase a jaké má krásné ruce.

Měl ji k smrti rád a tlačil se k ní skrze páry, aby ji dostal k tanci, jako by byl ještě nápadníkem, a ne už manželem.

A když se s ní točil, vinul ji nadšeně k sobě a šeptal jí do

69$

růžového ouška: „Já už bych chtěl jít dóm, abys byla zase jenom moje!“ a přece zas byl rád, že ji všichni vidí a obdivují a byl jist, že mu všichni závidí.

Zpočátku, když se stala Lidka selkou Ambrožovou, tvářily se ostatní selky jaksi chladně a jako by ji nehodlaly mezi sebe přijmout.

Byla jen z chalupy a sívala pro ně ráda, aby si vydělala. To jí nehodlaly tak hned zapomenout a také jí nemohly odpustit, že zaujala zámožného sedláka tak, že dal přednost jí oproti jejich bohatým dcerám.

Ale dnes, když Ambrož vešel mezi sousedy a sebevědomě i hrdě jim svou žínku předvedl, dávaje najevo, že je mu vším a že si přeje, aby byla vážená jako paní jeho gruntu, smířily se selky se skutečností.

Co platno! Je jeho ženou, má na gruntě podíl a kdyby ji přehlížely, pohněvaly by ho; i jejich mužové by se na ně mrzeli, protože Ambrož je dobrým sousedem a nikdo neví, kdy koho může potřebovat.

Ostatně Lidka si počínala, na rozdíl od muže, velmi skromně a naprosto se nevnucovala. Vůbec měla tak příjemné vystupování, že se každému musela zalíbit, a tak i selky změkly; říkaly jí už „paní Ambrožová” a vtahovaly ji do hovoru.

Růža ještě hořela pro narážku matčinu, když do sálu vešla, a teď hořela znovu. Ludvík Šindelářův jako člen hasičského výboru je vítal a na Růžu se tak významně usmál, že jí všecka krev vběhla do tváří. I čelo jí růžovělo a ona už věděla, že bude docela neposlušná matčina zákazu. Bude-li Luděk pro ni chodit, jak by mu mohla říci, že s ním do kola nepůjde?

Byl to pěkný chasník a Růža za to nemohla, že od té svatby Jendovy jí srdce klepe, jak jenom si na něho vzpomene. A tak než se Ambrožovi v plesu okoukali, točila se už Růža v náruči Ludvíkově a vypadala, jako by se chystala vtancovat zrovna do nebeského ráje.

A Ludvík ji pouštěl jen chvílemi, a nerad, aby ji jinému

70$

tanečníku přenechal. Žárlivě se po ní díval a hned se zase pro ni hnal, jakmile povinný kousek přetančila.

„Bože, Ludvíku, netancuj pořáde se mnou,“ odhodlala se konečně Růža poprosit svého ctitele, „každej na nás hlídá a hnedky zejtra to bude vědít naše maminka.“

„Nechce, abys se mnou mluvila,“ povídal chasník vyčítavě, „já to vím, ale ať si nemyslí, že se tě tak brzo zřeknu. Hó — já budu vo tebe bojovat na život a na smrt a celý peklo by se muselo spiknout, abych tě nedostal. Protože nemám grunt, jako má tvůj bratr, bych se nesměl na bohatou holku ani podívat, a protože ty máš peníze a já ne, nesměla bys bejt šťastná? Za tvý peníze si koupíme ňákou slušnou chalupu, nebo raděj já si ji sám postavím, a budeme se mět dobře a budeme se mět rádi — „

„A esli mi maminka nakonec žádný nedá?“ lekla se Růža, unesena plány Ludvíkovými, které byly tak jednoduché a slibné.

„No — tak ať si je nechá!“ pohodil Ludvík kudrnatou hlavou, na níž měl vlasů jako černá ovce na kožiše vlny, „my bez nich nich taky budem. Pudeme spolu do dvora pod deputát. Já budu dřít — šak to dovedu — a ty taky nejseš lenošení zvyklá. Budeme halíř k halíři, šesták k šestáku skládat a taky si jednou chalupu postavíme.“

Růža byla nadšena stále více.

„A máš mě vopravdu rád?“ ptala se radostně.

„Což to nevíš? Jej, Růžo, seš ty ale hloupá. Dyť to musí bejt na mě vidět! Ty mě máš taky ráda a tak budeme jako tvůj bratr s mladou pajimámou. Koukej, jak se mají rádi, a taky jeden měl peníze a druhej ne. Já sem tak trochu bolševik,“ smál se, „a myslím, že peníze se mají míchat, aby měli všici stejně.“

Ambrož v té chvíli stál u dveří. Lidka tančila se sedlákem Zahorou a on pozoroval páry. Všiml si sestry a rozpáleného Ludvíka a něco ho proniklo jako neklid. Viděl, že matka dobře tušila, a napadl ho skoro strach. Opět bude nové zbraňování, nové křiky a Růža bude trpět. Kdo ví,$

bude-li tak silná, aby prosadila svou, a tak snad bude nešťastná. Měl rád o mnoho mladší sestřičku a bál se o ni. Byla ještě malá, když otec umíraje kladl mu ji na srdce. Chtěl dostát slibu, který tehdy otci složil u smrtelného lože, a dbát o její budoucnost, ale jak se zachová v tomto případě? Postaví se jí po bok a bude s ní proti matce, či se přičiní, aby z tohoto románku nezbyla než vzpomínka?

Přitom ucítil prudké bodnutí v srdci! Oh, jak bylo jemu, když se musel všeho zříci a oženit se s jinou, utlumit vše a být rozumný! Což by to přál tomu dítěti, aby také tak trpělo?

Ambrož byl zneklidněn a ptal se také sám sebe, bude-li Ludvík hoden, aby pro něho Růža trpěla a aby on mu pomáhal. Zkoumal vše, co až dodnes o mladíkovi slyšel a věděl, a bál se, není-li mladý Šindelář trochu lehkomyslný a příliš bujný, bude-li z něho kdy dobrý manžel.

Zatím dohráli a Lidka přiběhla k němu. Byla uhřátá a zavěsila se mu na ruku. Jako by se byli neviděli bůhvíjak dlouho usmáli se na sebe a že znovu zahráli, dali se do tance, jako by byli lačni společného objetí — byli si stále stejně vzácní.

Na konec masopustu ohlásila se matka nebožky prvé ženy Ambrožovy, že se přijede podívat na svoje vnoučátka. Neviděla je od pohřbu a netajila se tím, že by ráda viděla, jaké jsou teď u Ambrožů pořádky, když tam vládne nová hospodyně, a neutiskuje-li nikdo dětí její dcery.

Počasí bylo velmi příjemné; sněhu leželo tolik, že byla dobrá sanice, a přece nebyla zima třesknutá.

Ambrož dostal lístek a podával ho ženě trochu rozpačitě. „Lidunko, prosím tě,“ povídal jí potichu, „přivítej ji vlídně; to víš, je jí to líto, že už je tu nová hospodyně, a nediv se, že má vo ty děti strach. Ale já vím, že až tě pozná, že už se bát nebude!“

I když se Liduška trochu ulekla, slíbila upřímně: „To víš, že mi bude milá. Dyť beztak denně lituju nebožku Anežku,

72$

že tě musela tak brzo vopustit, tak tě nechat pro mně, a proto bych chcela aspoň na jejích dětech splatit, co sem jí dlužna, a taky její maminka mi bude, jako by moje byla.“

Usmál se dojat „Ty dobrá dušičko, já vím, že se v tobě nikdá nezklamu!“

A tak Lidka s trémou, ale s největší horlivostí čekala matku nebožčinu. Pekla buchty a zabila dva kohouty, aby bylo čím selku uctít. Stará panímáma šukala po domě, na vše dohlížejíc, a každou chvilku se dávala do pláče, jak to bývalo, dokud byla živa Anežka a čekala maminku. Vzdychala, jak se na hosta těší, a dokazovala Lidce, jak se měly spolu rády a stará že nikdy s prázdnem nepřijela, že vždycky dětem plno darů dovezla, a to že jsou teď, chuďátka, zkrácena.

„Jo — pane — nebožka byla z rodiny pořádný, za její přízeň sme se stydět nemuseli. Ti mají grunt, a peněz — inu hotový panstvo.“

Hospodář chodil mezi tím vším a usmíval se na Lidku, aby ji povzbuzoval, a když odskočila do komory pro slaměnku na koblihy, vešel tam za ní, stiskl její kulatý loket a povídal jí polohlasně: „Jenom si z těch maminčiných řečí, Lidunko, nic nedělej! Jak rejpá do tebe, tak rejpala taky do nebožky a dyž přijela její panímáma, shádaly se pokaždý všecky dohromady. Jednou kvůli dětem, podruhý skrz hospodářství a konečně já musel dělat rychtáře a smířčího soudce. No, kolikrát sem utek do polí, abych to neslyšel.“

Lidka se trochu smutně usmála. Ač se obrnila trpělivostí, přece někdy cítila bolest při zlých slovech panímáminých. Podívala se vzhůru na Jendu, ale hned jí všecka bolest otrnula. Měla ho tak šíleně ráda, že v jeho blízkosti ji nic nebolelo, nic se jí nedotýkalo.

A tak ve veselé náladě vítala tchyni svého muže. Panímáma Horáková přijela jako veliká bouře. Měla s sebou čeledína, který ovládal pár dobře živených běloušků. Postroje na nich se jenom svítily a rolničky zdaleka řehtaly. Saně sice nebyly kočárové, ale hýřily barvami, a přes klín

73$

měla selka pestrou pokrývku. Sama byla tlustá, tvář se jí mrazem i živobytím jenom rděla a svítila.

Tmavé, silně namaštěné svítící se vlasy leskly se jí pod plyšovým šátkem a oči měla jako borůvky. Z mačkaného plyše měla po módě ušitý kabát a sukně, jichž měla na sobě celou spoustu.

Sotva se postavila na zem, rozkřičela se tvrdým, jakoby trochu ochraptělým hlasem. „No, pozdrav vás Pán Bůh, lidičky! Ste tu všicí zdraví? Helemese, vdovec pěkně vypadá. No, dyť já povídala, že to musí přebolet, že Pán Bůh dal, Pán Bůh vzal — „

„Budiž jméno jeho pochválený!“ dodala zbožně stará Ambrožová a již chvátala k hostu. Objala selku kolem krku a dala se do hlasitého pláče. „Ach, má milá a zlatá, já nemůžu na vaši Anežku zapomnět. To byla jedna dušička ~ dobrá — „

Ambrožovi bylo trapně — přešlapoval a pobízel tchyni do stavení.

Lidka stála trochu skromně vzadu a čekala, až na ni dojde řada.

„I co jsou platný pláče a nářky,“ zas křičela selka Horáková a rozhlížela se. „A kde je teda ta mladá hospodyně? Dyť vono bylo dobře, že se Jan voženil, prosím vás, jakýpak je hospodářství bez ženský? Já to dycky říkám, že mužský sou bez ženský budižkničemu. Ženská se bez hospodáře obejde, ta povede grunt aj beze něho, ale hospodář zvostat sám — no, dej Pán Bůh dobrou noc! Nad takovým pořádkem udělat dycky kříž! Ženská taky děcka sama vychová, ale tatík — kdepak — ani podívat se na ně neumí.

A tak teda — „ rozhlížela se, až Jan k ní Lidku přivedl.

„No, tady je moje Lidunka,“ povídal a trochu hrdě se na tchyni podíval.

„A — 110 — jářku, člověče,“ křičela selka a plácla Ambrože tak přes plec, až to mlasklo, „máš velice dobrý gusto, jen co je pravda. A prej sis vybral podle svýho. No, máš recht, dyť vona by ti to Anežka taky nezazlívala! Tak tak,

74$

no pozdrav vás Pán Bůh!“ Obrátila se k Lidce. Lidka jí chtěla políbit ruku a byla celá zapýřená, ale selka ji popleskala po rukou a dala ji hlučnou hubičku.

„No co, pročpak byste se červenala,“ povídala, „dyť si z toho nic nedělejte, že já sem máma vod nebožky. Kdož za to, že si jí Pán Bůh povolal. Nebyla akorát zdravá a tak je jí tam lepší! A tady musí taky hospodyně bejt. A nejčky — kdepak sou ty děcka?“ zase se rozhlížela.

„V sednici, čekají už,“ povídal potěšený hospodář a pobídl ženské do stavení. Panímáma šustíc sukněmi valila se první a libovala si: „No — -no — se mi zdá, že by mohlo bejt všecko v pořádku.“

Z Lidky najednou spadl všechen strach, když tím jediným vystoupením matka nebožčina dokázala, že je lepší než zdejší panímáma. Zobjímala děti a sedla si mezi okna na lavici, když dříve byla odložila svůj plyšák a vlasy, pomaštěné a blysknavé, oběma rukama přihladila.

Dlužno ovšem též povědět, že i dárky pro vnoučata vylovila ze své mošny. Samé praktické věci a jen trochu cukroví; papuče s beránkem kloučeti a Martě černou zástěru s červeným vyšíváním.

„Já vím, že im to můžeš koupit,“ povídala zeti Ambrožovi, „ale musí im bába něco dovízt.“ Usadila se a přijala bez okolků Lidčino uctění.

„I — šak mi vy trávilo, sem vod rána na cestě a ta zima člověku až do žaludku naleze. Trosku kafe mi přídě vhod.“

„Ale kdepak kafe,“ usmíval se Jan, „čekáme na vás s obědem a Lidka se istě vyznamená — „

„Jakpak ne — „ uštěpačně svědčila stará Ambrožová, „to je kuchařka! Sloužila u pánů a ledacos se přiučila. Pane, nejčkom sme traktýrovaný samejma nóbl ídlama.“

Panímáma Horáková se bystře podívala na selku starou i mladou a už vystihla situaci. Malinko pokývala hlavou a čekala, co odsekne mladá. Když však ta se skopenou hlavou šla do kuchyně, pokývala znovu a ohlédla se na Ambrože.

Jen podle chvění jeho lícních svalů poznala, že mu po—

75$

známka matčina nepřišla vhod, když řekl: „Lidka dobře vaří, všem nám šmakuje a istě taky vám, pajímámo, bude u nás chutnat.”

„Jakpak by nechutnalo,” panímáma Horáková byla při tom, „dyť vypadá jak kytka, čistá a upravená.”

„A kór když má bejt z čeho,” zas stará Ambrožová se ozvala, „to vono se to hezky vaří.”

„Dyby to neuměla, ani by to nešmakovalo. Jo jo, to chudák Anežka to vodbejvala ledajak. No musíme si myslet, že nebyla zdravá.” Panímáma Horáková podívala se trochu teskně na obrázek své zemřelé dcery, jenž visel na protější stěně. Byl na něm věneček z protěže a pod ním lampička na olej.

„A hele, chudáku,” povídala hlasem ještě chraplavějším, „taky ti svítějí. No vida, to už sem bez starosti! Jak se pěkně vzpomíná na nebožku, tak ani sirotci se zle nemají.” „Hm, ale sou přeci jen sirotci — „ dala se do pláče stará Ambrožová.

„To tam rosvicuje — vona — ” povídala Martička a pohodila hlavou ke kuchyni, kde za skleněnými dveřmi se míhala štíhlá Lidčina postava.

Ambrož zachmuřil obočí a podíval se přísně na dítě, které však si toho nevšímalo a dopovědělo: „Ale babička hubuje, že se darebně maří volej.”

Panímáma Ambrožova se zapálila a také Jan všecek zrudl. Však babička Horáková si poznámky nevšimla, ale u jiného se pozastavila.

„Jakpak to mluvíš? Vona? Jaká vona? Já myslím, že to je maminka, ne?”

Martička překvapeně s polootevřenou pusou vzhlédla k téhle babičce, ale hned odpověděla vzdorně: „Já nemám žádnou maminku — tohlec je macocha.”

Ambrož zbledl a stará honem chvátala k dítěti, zato však babička z Krahulčí spráskla ruce a rozkřičela se: „No — vy to máte krásně zavedený! Šak mi pořádem něco říkalo, abych sem jela.”

„No, to to krásně vychováváš, Jeníku, když za tři měsíce,

76$

který tu je druhá matka, eště jí děcko neříká ‘maminko’. A to ty trpíš? Na to já bych se podívala! Kerak to má vychovávat, dyž u toho nic neznamená?“

Vešla Lidka a nesla polévku. Zaslechnuvši poslední slova, lekla se a zbledla až nápadně, však stará z Krahulci si toho všimla a hned spustila i na ni. „Jářku, Lidunko, jak to tady vlastně chodí? Co vy tu představujete? Paní, anebo děvečku? To ste si eště nezavedla, aby vás děvče poslouchalo a aby vám říkalo maminko? Se mi zdá, že vy se bojíte, aby vás lidi nepomlouvali, že ste zlá na mužovy děti, a radši je necháváte růst jako stromy v lese. Poslouchejte,“ zdvihla tlustý ukazovák a zahrozila jím poděšené Lidce, „nekazte mně ty děcka! Sem jejich bába a taky mi na tom záleží, bude-li z nich něco anebo né. Hnedka si zaveďte, aby vás Marta poslouchala a aby vám dávala patřičnou úctu. Jak ne — vemte metlu a namrskejte jí, co se do ní vejde. A ty Jeníku, dybys měl proti tomu něco, zasloužil bys sám!“ Panímáma až se zadýchala a všecka zrůžověla.

„Dyť já to taky říkám,“ svědčil Ambrož a podíval se s výčitkou na matku.

Stará Ambrožová byla, jako by seděla na špendličí. Přesedala a jen ústa pootvírala; slova nemohla najít.

„A dyť my si zvykneme,“ povidla rozpačitě Lidka a objala udivenou Martičku, „jen až budeme spolu dýl.“ Pomalu se jí vracela barva a dýchala zase lépe. Pochopila, že to bylo vlastně promluveno v její prospěch.

„Dyť já vím, jak to chodí v takovejch případech,“ pokračovala Horačka, „dyby ztloukla vlastní máma děcko do němoty, nevšimne si toho žádnej. Ale jak macocha pleskne děcko jenom trochu, už je toho plno, co že ten sirotek zkusí, a to že je proto, že ho pod srdcem nenosila, a tak dál. A je istý, že děti, který brzo ztratily matku, sou zanedbaný a často sou ty nejhorší.“

„No — to se nemůže říct u nás,“ uraženě se ozvala panímáma Ambrožová, já je vedu k Pánu Bohu a Marta je hodný děvčátko.“

77$

Panímáma Horáková si toho ani nevšímala. „Já sem to zažila sama. Vzala sem si taky vdovce s dvouma děckama a vím, co sem zkusila. Byly zlý a zanedbaný a nechcely mě poslouchat; táta bejval málo doma a dyž přišel, nechtěl slyšet žaloby. A já, dyž sem to chtěla vychovávat, jen mi lidi klacky pod nohy házeli. Esli sem je trestala, ukazovali na mě prstem: ‘Hele macocha!’ Esli sem je nechala, zase říkali: ‘Jo, jo, nevšímá si ich — inu jo, nejsou jí milý, nezáleží í na nich!’ A tak bych se byla u toho musela zbláznit. Až konečně sem na to přišla, že se lidem stejně nezachovám, a začala jsem si dělat podle svýho. Pořídila sem si kapitálskou rákosku a nic sem nedbala na lidi. Řezala jsem je jak žito a dyž mě začaly poslouchat a zjednala sem si úctu, teprve sem se starala vo lásku. A hele dnešky! Václav je ženatej a dycky se ke mně táhne a nikdá mu ani nenapadne, že sem macocha, no a Karla už má taky velký děti a ty ani nevědí, že sem byla její druhá matka. Jen se, Lidmilko, neukrčujte a dejte se do toho!“

Tak pobídla ještě mladou žínku a hned zas jakoby nic se bavila se zetěm a nabírala si polévku.

Stará panímáma, jako by ji opařil, tak seděla zticha a jen pokašlávala. Také Martička se usadila docela způsobně vedle otce a hleděla si své polévky.

Lidka krmila Jeníčka. Foukala mu opatrně, aby se nespálil, a na droboučko mu lžičkou rozkrajovala játrové knedlíčky v polévce.

„To děcko je mizerný,“ povídala po chvilce panímáma Horáková, „to vám dá, Lidmilko, eště práci a kdo ví, bude-li z něj něco.“

Lidka přitiskla chlapečka k sobě. „Neříkejte to, pajímámo, dyť já si myslím, že se přeci vytřepe. Mě jen to mrzí, že nemůže všecko papat — hnedka má průjem a zvrací.“

„Slabej žaloudek,“ konstatovala panímáma Horáková, „možná, že bude podrostlej.“

„Byli sme v městě u doktora,“ starostlivě svěřoval Am—

78$

brož, „povídal, že má katar a poručil kapky a stravu. Ale zdá se mi, že je lepší.”

„Je, je,“ radostně svědčila Lidka, „už tolika nezvrací a pěkně v noci spinká.” Přitom políbila chlapečkovi hubenou ručičku, která velmi čile zápolila se lžící, až se polévka na všecky strany vylévala.

Zvláště se vyjímala Lidka s děckem na klíně. Její jemná krása byla dosud téměř panenská, a přece s tolikerou něžností opatrovala dítě. Panímáma Horáková to viděla a byla ráda, že děti po její dceři jsou v dobrých rukou.

Když po tom pozdním obědě uklízela Lidka zbytky a Růža se nabídla k pomoci, odvedla si panímáma Ambrožová hosta do světničky.

„No,” mínila panímáma Horáková, „se mi zdá, že to bude chodit u vás dobře. Mladá je pěkná ženská a zdá se nebejt žádnej kopáč. Jak se doma votáčí, bude i k práci a řeč jí taky de pěkně. Na tom mocka záleží. Jak je k řeči, tak je taky k práci.”

„Ale kdepak,” naříkavě spustila panímáma Ambrožová a dala se do pláče. Že však jí slzy málo tekly, mačkala je vší mocí a dělala přitom divné obličeje. „K práci dočista už nejni a jen se umí s Jánem cukrovat. A k tomu, pajímámo zlatá — dyť přišla s holejma rukama, nahá jak Eva — pár kloců má v komoře pověšenejch a nic a nic — no — já se něco napláču! Toho sem se měla dočkat, že mi takovou žebračku dovleče — bejvalou děvečku, která ve městě sloužila, a doví, co tam tropila. Kdopak vidí dnešky do ženskejch! A nejčky tu dělá u nás paní. Nejčky se tu roztahuje a mě dává najevo, že sem už výměnkářka, že do sednice nepatřím. Děcka mi sebrala, ty mý drahý broučky, už nesmějí se mnou spát. A dyž sem se modlila s Martou a předříkávala jí Věřím v Boha, Desatero Boží, Pod ochranu tvou, Zdrávas Královno, Vodpočiňte v pokoji a za nebožku maminku, řekla mi, že je to na Martu moc najednou a naučila ji jenom ňáký novomódní říkání k Pánu Bohu. A jak se strojí! Co je u nás, už jí Jenda na dvě blůzy koupil

79$

a ušila si to jak ňáká paní. A jak se vším plejtvá! Vejce strojí a smetanou kropí a jistě si potají taky strojí, dyž je sama, i tátovi do chalupy zanáší. Já mám taky svý slepice, ale zlatá pajimámo, už je konec masopustu a eště nemám plece žádný vejce! Istě mi je krade.“

„Tak proč si je nevohledáte?“ zavrčela selka z Krahulčí. „Jo — než já ráno vstanu, sou venku. A kráva mi tak málo dojí. Růža tahá, jak může, ale nic nedá. Myslím si, že mi ji vydojí časně ráno. Jak lasice slídí, sotva se rozbřeskne. Z každýho pečení mám dělanej chleba, ale dává mi naschvál takovej ukrutnej bochník, že to nejni k sněžení — dycky vám zrovna plesniví. No, já se mám, milá zlatá, zle — -špatnejch časů sem se na starost dočkala. A k tomu je nejbolestnější, že i syn se mi tak vodcizil — jen k ní táhne a ty, mámo stará, kuš!“

Panímáma Horáková se jí smála: „I, to si děláte sama! Nevšímejte si mladejch a máte to nejlepší!“

Nedalo jí to. Než odjela, zašla za mladou hospodyní do mlíčníka, kam za nějakou příčinou odešla, a povídala Lidce důtklivě: „Prosím vás, Lidmilko, jenom se nebojte pajimámy. Já vím, že tu máte při ní peklo, třeba je Jan z gruntu hodnej člověk. Já sem ji poznala. Naše Anežka se tu kolikrát kvůli ní nabrečela, i dóm jela žalovat. Což teprvá vy asi tu máte vočistec! Musíte se jí nebát a nemlčet. Vozvite se a nedejte se jí.“

„Pán Bůh mě chraň, pajimámo,“ povídala Lidka trochu teskně, „abych se s ní měla hádat. To radši budu mlčet — dyť snad taky pozná, že to všecko dobře myslím a že je mám ráda, jak ji, tak i ty děti. Snad si na mě zvykne a — „

„Tak trpte,“ utrhla se selka, „šak i eště poznáte sama!“ a obrátila se k Lidce zády.

Přišlo jaro a změnilo v ráj horskou krajinu. Stromy rozkvetly, luka a meze se rozzelenaly, obloha zamodrala a ptactvo se rozezpívalo. Před statkem Ambrožovým dostaly topoly mlaďounké, hedvábné listí a pod střechou za-80$

cvrlikaly vlaštovice. Na zahradě kvetlo plno pampelišek a vysoké třešně ptáčnice vypadaly, jako by v té jarní kráse sněhem byly obsypány. Střemcha v plotě zavoněla omamně a z úlů vyhrnuly se včeličky.

A tou krásou chodila Lidka a vodila svého pastorečka. Kloučeti nějak svědčil jarní vzduch, stavělo se pevněji na zakřivené nožičky a tvářičky mělo růžové. I Lidka byla opálená od čela až po krásně tvořený krček a vypadala rozkošně v červeném, dozadu zavázaném šátečku.

Byla stále hezčí a její gazelí oči zářily štěstím. Celou zimu už trvaly líbánky jejího manželství a dosud nepřestávaly, ba zdálo se, že potrvají navždy, jak jí Jan stále sliboval.

Ovšem uklidnil se trochu, zvykl na to své štěstí, ale byl tím něžnější a miloval ji stále tužší láskou.

A Lidka? Kolik je ženě třeba ke štěstí? Jsme skromné a cítíme-li, že jsme milovány, nechceme nic více. I Lidka neměla žádné tužby. Byla přešťastna a když přijel Jenda z pole, kde stále měl teď plno práce, a usmál se na ni a pověděl: „Už sem se nemoli dočkat večera, abych zas byl u tebe,“ nepřála si nic, nic, než aby stále tak žili, aby on denně tak v poli pracoval a ona doma se otáčela a aby jí každý večer tak radostně spěchal do náruče jako dosud. Jenom jedno ji rmoutilo, a proto už vylila mnoho slz. A to jedno bylo — panímámina nepřízeň, a té bylo dosti!

Ta byla jedinou příčinou, jež ztrpčovala Lidce život u Ambrožů. Panímáma na ni sočila a Janovi žalovala často, přehánějíc i vymýšlejíc si různé nedopatření i chyby Lidčiny.

Samozřejmě že mladá žena nebyla zkušenou hospodyní a tu i tam se jí stala škoda a v domácnosti chyba, ale ta se konečně stává a přiházívá i hospodyni staré a dobré.

A Lidka se nikdy nechlubila, že by dobře hospodařila, a ráda, oh, jak ráda by byla od tchyně radu přijala, ale radu upřímnou, dobrou, která by jí prospěla. Ale nezískala ji nikdy.

81$

Panímáma, byť viděla, že se škoda valí na mladou hospodyni, mlčela, na výměnek odešla a nevarovala ji,

Teprve když housata příliš brzy na vodu puštěná křeče dostala, když slepice vyplašená z hnízda utekla, když chleba pro jinou práci pozdě usazený se nepovedl, nebo jednou, když paska příliš rychle vrtíc smetanu v soudku zpěnila, přišla panímáma s ohromným lamentem, jehož každé slovo na hlavu Lidčinu jako žhavý popel se sypalo. To slovo každé bylo s to zamíchat žlučí mladé selky, kdyby nebyla tak dobrá a trpělivá, a popudit proti ní i hospodáře až do krajnosti, kdyby ji nemiloval tak příliš a nezáleželo mu na majetku méně než na dobré shodě s milou žínkou.

Vždy pamatoval, že je ještě mladá, o mnoho mladší než on a že teprve krátko tu hospodaří.

A i kdyby se byl na ni zamrzel, než něco řekl, už ho dojímaly její krásné a v té chvíli polekané gazelí oči, že nemohl než se usmívat na ni, stisknout jí drobné zápěstí a říci na potěchu jí, sobě i panímámě. „No — už se stalo. Vod škody se člověk učí.“

A to mrzelo starou výměnkářku, trápila se stále zlými myšlenkami a namlouvala si, že ona je tu na překážku a že ji mladá nemůže ani vidět a syn, ten že jí všecku lásku odňal a vyplýtval ji vůči mladé ženě. A pak si vzala do hlavy, že mladá utiskuje sirotky, a všichni, všichni že jsou proti Martičce, která je přece nejlepším dítětem na světě.

Od té doby, co tu byla panímáma z Krahulci, dohlížel Jan více na dcerušku a stávalo se teď dosti často, že ji vyplatil. Marta se už odnaučila dupat a válet se ve zlosti po zemi, ba říkala i Lidce maminko a div divoucí, i trochu k ní počínala lnout. Na velikonoční svátky jí ušila nová maminka velmi pěknou pestrou sukničku z plíny, jež se pestřila všemi možnými květy, a k tomu vyšívala košilku a zástěrku samými národními jablíčky a srdéčky. Měla takových předloh plné desky, podle nichž si vzorek vykreslila

82$

a vyšívala velmi pěkně plnými stehy bavlnkou červenou a modrou. Růža, ač se také vyšívání ve škole učila, tak to nedokázala a byla celá unesená čistotou její práce a zamlouvala si hned, že si bude též dělat kroj, pomůže-li jí Lidka na něm.

Potom ještě strakatý šáteček sehnaly a do živůtku Martě pentličku zelenou navlékly.

V Malení ještě žádné dítě nemělo takový kroj a tak, když Marta na vzkříšení šla s tatínkem po návsi, kdekdo se ohlížel a říkali si: „Hele, jak to ta mladá Ambrožka umí.“

Kdo by řekl, že takovou maličkostí se dá koupit dětská láska! Martička byla marnivé stvořeníčko a ráda se fintila, to už má v povaze většina žen snad od narození, a byla celá pyšná, že se po ní lidé ohlížejí. A když se jí ptaly sousedky a známé panímámy: „Jej, Martičko, kdopak ti šil ten pěknej kroj?“ neříkala už „vona“, ale dala si malíček do pusy a schovávajíc se za tatínka, říkala všem: „Maminka — ta nová.“

„A kde máš starou?“ ptaly se s úsměvem.

„V nebíčku. Nová maminka povídala, že mi tam vo Vánocích strojila stromeček.“

„To máš dobrotu,“ usmívaly se ženské, „vobě maminky na tebe shánějí.“

Ambrož byl pyšný na hezké děvčátko i na ženinu práci, a když přišli domů, povídal jí, jak se Marta všem líbila a jak jí to slušelo.

„No vida,“ povídala stará,, jak je dobře, že sis vzal bejvalou švadlenu. Napřed se ti kdekdo smál a nejčky eště ti budou závidět!“

Na jaře se šlo s dětmi více ven, a proto měla Lidka obě děti stále kolem sebe. Sázela-li na zahradě, vzala si je tam s sebou a neustále jim vypravovala. Martičce pohádky a povídky o broučcích a květinách, o Pámbíčkovi, jak udělal moudře tak krásný svět, a Jeníčkovi zas trhala kvítka a ukazovala mu z písku dělání koláčků.

83$

Kdo byl nepředpojatý, musil ji obdivovat, jak umí s dětmi zacházet, přesto, že mezi nimi nevyrostla a že tyhle dostala už hodně velké.

Jenom panímáma hleděla na všechno její jednání černými brýlemi a podezírala ji stále jen ze špatnosti a vypočítavosti.

Laškovala-li Lidka s dětmi a vypravovala-li jim, usuzovala stará, že to dělá proto, aby si tím obě více naklonila a aby lidé řekli, jaká to je hodná macecha, a kárala-li holčičku nebo nechtěla-li povolit některé její umíněnosti, hned v tom viděla nelásku a křivdu.

„Nebohý sirotci,” říkala sousedkám, „mají chudáčci zlej osud! A to eště, dokáď sem já, nedám na ně dopustit, ale až já jednou voči zavřu, bude s nima eště hůř. Necítí s nima a dyť i Jána na svou stranu dostala! Považte si, dyť von taky Martičku už kvůlivá ní bije!”

Někteří věřili, jiní nevěřili, ale povídalo se to po vsi, že děti Ambrožovy jsou nebohé.

A ještě jedno soužení měla stará panímáma, které jí leželo jako můra na srdci. Růža chtěla Ludvíka! Chtěla ho a chtěla a ať jí panímáma už hřbet oklepala vařečkou důkladně, ať lála a křičela, nic to nebylo platno. Sešli se přes všechno hlídání a zbraňování a ona div zlostí z kůže nevyskočila.

„Ne dost na tom, že Jenda, eště taky ty mi přiveď žebráka do stavení!” křičela, kdykoliv jenom na to vzpomněla. „Takovýho cikána kudrnatýho bys chcela? Ach, nešťastná chvíle, kdy sem tě přivedla na svět, měla sem ti krk zakroutit radši, než bych se týlen bolesti dočkala.” Panímáma rukama lomila a také Růža plakala ustavičně: „Žeť ste to měla udělat!” hořekovala. „Aspoň bych měla pokoj a nebyla bych poznala Luďka. Co mám na tom světě? Leda zármutek!”

Tak měla panímáma aspoň stále proč hubovat a bědovat a čas jí lépe ubíhal. Byla tak už navyklá a celá chodila nesvá, nebylo-li k tomu žádné příčiny. Vůbec byla takovým

84$

nespokojencem, který si stále něco vymýšlí a nad něčím se trudí.

Za života mužova bručívala ponejvíce na něho; on měl všecky chyby, byl líný, neschopný, vlažný a hloupý a denně slýchal, že nebýt jí, že už by dávno neměl grunt.

Nejvíce mu vyčítávala, že si dá všechno líbit, že se žádnému neozve a že by pařezy na sobě nechal štípat. K takovým výtkám se Ambrož jen usmíval, a když měl už dorostlého syna, jemuž mohl všelicos povědět, říkával mu dobrácky: „To je jenom naše štěstí, že sem skutečně vlažnej a dám si to líbit. Bejt tak vostrej jako maminka, mordy by u nás byly. Pobili bychme se a přišel bych do káznice.“

A když cítil, že už je jeho života namále, radil Janovi nejednou: „Nech dycky maminku bejt! Nevodmlouvej jí, ale udělej si podle svýho. Tak s ní nejlepší vyjdeš a konečně i s každou inou ženskou. To víš, ženské musí mět poslední slovo, a taky ho maj! Mysli si svý, to máš lepší jaklivá hádky, pračky a rajty v domě.“

Jenda se celý „potatil“, s matkou se nerad hádal a byl teď tolik vděčný Lidce, že s matkou žádné sváry nepěstuje. Viděl ovšem, že od ní zkusí, ale také nevěděl o všem, ba sotva o desátém.

Lidka mu nežalovala nikdy, ba starala se vždy horlivě, aby neměla uplakané oči, až on se domů vrátí.

Také otci si nikdy nestěžovala, ba nepověděla mu ani, jak tchyně po ní pase, aby mu neodnášela vejce nebo omastek, a jak bručela, když o zabijačce Jenda sám vybral plno jaternic a jelítek pro otce Rejhona. Nač by mu to povídala? Jenom by mu dělala těžké srdce.

K poměru Růženky a matky chovali se mladí Ambrožovi neutrálně. Jan nechtěl vystupovat proti sestře, ale také ne jí stranit. Bál se, aby si potom vinu nedával. Ludvík sice nebyl špatným člověkem, ale věru i jemu bylo na pováženou, že nic nemá a ničím není, a tu a tam se ten mladý hoch také rád napil. ,

To se Ambrožovi, který vždy byl střídmý, na něm nelí-$

bilo, ale sestřičky mu bylo líto a byl by jí rád dopomohl k tomu, aby byla šťastna.

Ludvík byl v březnu u odvodu a pořídil dobře. Nevzali ho pro jakési ztrhané žíly na nohou, ač jinak byl chlapík jako „ouborek“ a docela dobře mohl hájit republiku.

Ambrož byl tomu skoro nerad. Myslel si, že za dva roky by zas bylo jinak. Není-li ta láska tak pevná, že by Růža třeba z ní vystřízlivěla, že by dostala lepší rozum, a také Luděk že by tam zmoudřel a nabyl nějaké zkušenosti.

Teď zatím to měl odbyté a silně nadbíhal Růžence. „Můžu se ženit třeba zejtra,“ říkal a byl velmi bujný.

Ambrož měl z toho strach a netajil se před Lidkou svojí starostí. Lidka to s ním nesla velmi oddaně, jako vše a vždy. Měla ráda sestru mužovu, která se k ní chovala přátelsky a dávala najevo, že je jí příjemné se švagrovou se stýkat.

Mělať Lidka vrozenou inteligenci a jemnocit, jímž se Růžence hned vložila do přízně, a tak sympatizovaly spolu navzájem.

Růža sice mnoho v domácnosti nepomohla; matka nechtěla, aby tu dělala „neplacenou děvečku“ a posílala ji v poslední době do šití, ale tu a tam přece s dětmi pobyla nebo u vaření něco vypomohla a Lidka hned tu pomoc cenila a vážila si jí.

„Proč posíláte Růžu do šití z domu?“ podivil se Ambrož, když na to přišel, že se dívka učí. „Dyť Lidka šije tak pěkně a v zimě by jí všecko ukázala a vysvětlila. Viď, Lidunko?“

Panímáma pohodila hlavou. „A — aby se meškala kvůlivá mý holce — a abyste řekli, že promešká hospodářství. A vostatně, já chci, aby se Růža něco naučila, aby chodila k vopravdovej švadleně, která něco umí.“

Lidka nebyla urážlivá a spolkla mnoho, ale teď přece se jí dotkla zřejmá ta pohana; neřekla ani slovo, ale nenabízela se už nikdy, že by Růže něco ukázala anebo ušila.

86$

V masopustě jí šila plesové šaty a kolík halenek, ai vše se jí líbilo, a teď najednou takhle? >

I Jan byl dotčen a měl lítost nad urážkou ženinou. Když byli sami, povídal jí měkce: „Ale viď, je ta naše maminka! Jen si z toho nic nedělej a nech ji! Ať si dá Růžu, kam chce. Já to vím, že tvý ruce jsou zlatý.“

Zrovna v máji přišla panímáma do světnice a přinesla dopis. „Hele — Jeníku,“ povídala a oči její jen bodaly, „tulec mi přišlo psaní — listonoš prej se splet a dal ho k vám, třeba sem mu povídala, aby všecky psaní, co na mě dou, nosil rovnou na vejměnek.“

„Jo, pajimámo,“ jako na omluvu povídala mladá, „položil ho na vokno a já sem si nevšimla, až před chvilkou. Dala sem ho teda Růžence.“

„No — to neříkejte, Liduško,“ vyjela stará popuzeně, „muselo bejt už včerá k večeru a já to poznám zrovna, že už bylo votvíraný! Víte, to mi nedělejte! Já nemám žádný tajnosti, se žádnejma šamstrama si už nepíšu, ale co mi kdo píše, to vím nejraději prvně sama.“

Panímáma měla nos špičatý a brada se jí jen třásla. Lidka zůstala všecka ohromena a zbledla jako stěna. , Ježíši — pajimámo — kerakpak to můžete říct? Dyť já sem se na to psaní ani nekoukla — dyť já — „

„Inu, vymlouvejte se, jak chcete,“ soptila tchyně, já mám voči eště dobrý a .viděla sem to!“

Lidka se dala do pláče. Bylo stále mnoho těch příkoří a dnes už míra přetekla. Propukla v pláč.

Ambrož, který překvapený stál u okna, teď zčervenal pobouřením a rozhněval se opravdově. „Maminko, no co vy si všecko vymejšlíte, abyste mohla tejrat,“ zvolal v hněvivém úžasu, „to by žádnej ani nevěřil. Pořáde a pořade na Lidce sedíte jak na mezi a jen si pořáde na ní zlost brousíte.“

„Ták,“ rozkřičela se výměnkářka a rukama zalomila, „eště toho sem se dočkala, že s ní držíš proti mně, že na mě máš hubu, dyž já se bráním proti takovej drzosti?

87$

Čeho sem se to dočkala na svý šediny?” Dala se také do pláče a chystala se odejít.

Sedlák byl jako na trní. Všechno by byl dal, aby Lidka nemusila u nich plakat, ale také matčiny slzy a trpkost jej zraňovaly. Byl to měkký člověk a jeho vůle byla snad více než dobrá.

Chytil matku za faldy a snažil se ji zadržet. „Maminko, proč ste taková,” naříkal skorém, „proč pořád nechcete mět Lidku ráda!” A opět k ženě se obracel, bral něžně její ruce, jimiž si oči zastírala, a hladil jí sklopenou hlavu: „Neplač, Lidunko, prosím tě, měl trpělivost s maminkou!”

Lidce se zželelo muže a litovala hned, že se dala uchvátit pláčem. Přemáhajíc se kvapně, zdvihla hlavu, utírala slzy a pravila jen lítostivě: „Kerak bych to mohla udělat, abych vám pajimámo psaní votvírala? Dyť mě nic nejni do toho, co vám kdo píše, a do ničeho, co vy děláte.”

„To já vím,” bědovala panímáma, „vám je všecko jedno, co se starý mámy tejká. Vejměnkářka je vždycky na vobtíž a bylo by vám taky jedno, dybych pošla, aspoň byste mi nemuseli platit a nic dávat!” a belhala se do výměnku.

Mladí manželé by byli nejraději plakali oba a Jan smutně povídal. „Jak by bylo dobře, dyby byla ta maminka jen trošku iná!”

Odpoledne však přišla stará do světnice jakoby nic. Nesla ten samý dopis, pro který byl ráno rámus, a povídala synovi: „Jeníku, co bys tomulec říkal? Teta z Prahy píše, že ten její študent byl ňákej nemocnej, byl na operaci a nejčky by potřeboval, aby přišel na léto někam na venek. Mocka mě prosí, esli by nemoh na pár neděl sem. Že jako se jim nedaří špatně a že by nám rádi zaplatili tu outratu a štrapáci s ním.”

Panímáma rozkládala psaní. „No — přečtěte si to!” a také Lidku pobízela.

Ta byla celá šťastná, že se stará zase udobřila, a chvátala, aby se jí jenom zavděčila. „No — ať přijede, dyť je tu

88$

místa dost. V sedničce je postel forotní a u stolu se s námi srovná lehko.”

Méně nadšen byl hospodář. Tetu z Prahy sice znal, byla to matčina sestřenice; dokud byl Jan dítětem, přijíždívala sem ještě svobodná a pak přijela jednou s děckem, vdaná už, měla strojvedoucího od dráhy, a byla vždy nastrojená, ale pak se nějak s maminkou pohašteřily a od té doby sem nejela.

Před několika léty se ale nějak zapomenutá korespondence navázala; teta si totiž v aprovizačním shonu vzpomněla na venkovské přátele a dala si několikrát mouku a máslo poslat.

Od té doby si tu a tam psaly s matkou, ale že by až k návštěvě došlo, toho se Jan nenadál. A on neměl pražské přátele příliš v lásce a takový pozdravující se vetřelec zdál se mu nepříjemnou přítěží.

„No — já bych mu sama dávala íst, aby vás to nestálo zbytečné výlohy,” navrhla ještě stará Ambrožová, „a z postele by moh vám zaplatit.”

„To by tak stálo, pajimámo, za to,” bránila se Lidka, „peřin neubude a cíchy se vyperou teďky v létě snadno. A s vařením zrovna tak. íte u nás vy i Růža, a tak byste přeci nevařily extra pro něj. Bude-li mu u nás šmakovat — ”

Panímáma chtěla zase Lidku štípnout, že vaří panská jídla, jimž se u pánů naučila, ale že chtěla, aby sem vzali studenta, spolkla poznámku a obracela se na syna.

„A jak je starej ten pan student?” ptal se hospodář zachmuřeně.

„No — bude mu už hodně přes dvacet, ale tři nebo čtyři — „ soudila stará, „a študuje tu — takovou tu školu — má bejt inžinýrem snad. Tulec to píše.” Panímáma podávala synovi dopis.

„Techniku,” domyslila si Lidka, „to bude hodným pánem.”

„Ba bude, bude,” svědčila horlivě výměnkářka a povzdy—

89$

chla: „Jo jo, někdo má s děckama štěstí. Ta Žofka byla vodjakživa línej kopáč, k práci aby ji byl honil, jen se pěkně voblíct a jít na špacír, a hele, udělala štěstí. Dělá dycky paní a děcka krásně zavopatří. Céru si vzal ňákej vod elektriky a kluci vobá študýrujou. A co já? Dycky dřu a dřu a jen se s děckama peklím.“

„No — já už vás nezlobím, maminko,“ zasmál se syn.

„Zato ale to nemehlo, Růžena. No, včera vode mě dostala. Že prej pude zalejvat hlavatici, vzpomněla si večír.“

, Jo,“ kývala Lidka, „brala si tu konvu a já byla ráda.“

„Ale nejednalo vono se jí vo tu hlavatici, aby neuschla. Šak mě to bylo divný, nikdá si na ni eště nevzpomněla. A tak se du za chvilku podívat do humen, esli už de. A co byste řekli: Stojí vám, slota, na zahradě a na plotě sedí ten cikán kudrnatej.“

„Ludvík?“ zeptal se Jan.

„No žeť a Růža jako obyčejně brečí. Ale já sem dostala dopal a Pán Bůh ví, dyby nebyl utek hned, byla. bych mu dala pantoflem. A k holce sem skočila a nafackovala sem jí, co mi ruka stačila. Já ti dám, za mejma zádama se scházet!“

„Proto vona Růža je dnešky taková smutná,“ soucitně povídala Lidka.

„Tomu neubráníte, maminko,“ starostlivě povídal Jan, „a myslím si, že by snad bylo lepší, dybyste Růže rozumně domluvila, ať tolik na to nechvátají, ať se lepší poznat koukají a vohlídnout se po ňákej chalupě. Růža má slušný peníze a dyby čásek počkali, bude to lacinější a dalo by se něco koupit.“

„I pro Krista Pána,“ lekla se stará, „takhlec bys mi radil? Co tě napadá! Já to nedovolím, ani kdyby mi k tomu radil sám pan farář. Ne a ne — do nejdelší smrti se ničeho takovýho nedočkají.“

„S maminkou nejní žádná řeč,“ pokrčil Jan rameny, když matka odešla, „a myslím, že Růža si notně popláče.“

„Bože,“ litovala ji Lidka, „a jak jí pomoct?“

90$

„Inu, netruď se,“ povídal Ambrož a usmál se. „Jen dyž my sme se dostali, viď?“ a chytil Lidku kolem těla a zatočil se s ní po světnici. „Ty sobče,“ hrozila mu a šťastně se zasmála.

Jednou povídala Lidka Ambrožovi: „Jeníčku — já bych ti ráda něco řekla, ale nevím, kudy do toho. Stydím se, víš — „

„Nu,“ vybídl ji a chvátal, aby se k ní přiklonil a svou něžností povzbudil.

„Víš, Jendo, já se stydím, že sem k vám přišla jako kostelní myš, že sem neměla ani prádlo, ani nádobí. Já — já — já bych potřebovala ňáký prádlo pro sebe.“ Lidka měla slzy v očích a berouc ho kolem krku, povídala měkce: „Já vím, že ty mi na to dáš — ale neříkej to pajímámě!“

Jan se svalil na lavici a upřímně se smál. „Já myslel, že mi povíš něco inýho, něco lepšího, nač pořáde čekám, a už sem byl rád, a ty zatím s takovou na mě přídeš a jak ztrápeně! To je smutku pro pár košil a spodniček. A dyť já myslel,“ rozpomínal se, „že toho tady zbylo po nebožce — dyť byly plný kufry a almary všeho, kde to je?“

Trochu bojácně pokrčila rameny: „Cíchy a ubrusy, prostíradla a ručníky tady sou, ale ženský prádlo ne.“

Jan se zasmál. „To vona maminka s Růžou to zpartikovaly. No, jaká pomoc! Tenlec tejden dáme pryč ty velký prasata a co za ně bude, vezmeš si na to.“

„Budu to šít po večírkách, aby pajímáma neviděla,“ slibovala si.

„No žeť,“ smál se, „co na tom, ať to maminka vidí. Z toho si nic nedělej! Ale radši mi řekni, kdy se dočkáme zas křtin? Víš, byl bych tomu velice rád.“ Vzal ženuščinu drobnou hlavičku do rukou a díval se jí usměvavě do očí.

„Ale jdi,“ usmála se rozpačitě, „Jeníček je eště tak malinkej a pajímáma by byla nerada.“

Nečekal na to jenom Jan, kterému se zdálo, že by děťátko Lidčino mu bylo zvláště milé a že by jím bylo jeho

91$

štěstí dovršeno, ale i panímáma na mladou často pokukovala a pátrala, je-li dosud jako dřív.

A pátraly i sousedky a když se jednou Vránová ptala: „A co ta vaše mladá, eště si nedala šít drobotinu?“ výměnkářka pokrčila rameny a povídala: „Pán Bůh ví — asi ne. Ale já si dycky myslím, že nebude ani k tomu — když k ničemu nejni, a protože nebude mět svý, nemá srdce ani k sirotkům. Jo jo — ta se bude mět dycky dobře, žádnou práci a žádnou starost, jako to kvítí na poli.“

Ať skrývala Lidka jak chtěla, že si šije teď teprve výbavu, před panímámou to nezatajila. Přišla na ni jednou večer, když Lidka po práci sedla ke stroji a úkradkem nastříhané košile dávala dohromady.

„Hele, hele,“ divila se stará, „copak to šije naše hospodyně? Snad né košilky a cejšky? Namoutě — istě něco takovýho. No tak přeci — budeme strojit hody?“

Lidka zapýřená až po vlasy a všechna polekaná ohlédla se na muže, aby se jí zastal, a povídala nesměle: „Ale ne — pajímámo, koupil mi Jenda na ňáký prádlo — pro mě — „

„I jejda — vy ste je neměla?“ divila se stará a nos se jí protahoval. „Myslela sem, dovíjak ste si toho moc vysloužila.“

„Myslel sem, maminko,“ ozval se syn, „že tu zbylo plno prádla po nebožce a nechcel sem, aby si co řídila, zatím ale to chudák Anežka všecko rozškubala — nebo esli si to s sebou do hrobu vzala — ?“

Šelmovsky se usmál a na matku pohlédl, panímáma však se dívala stranou a povídala špičatě: „Teda ne drobotinu? A to, Liduško, nebudete, mět žádný svý děcka? Jo jo — dnešky sou ženský vyškolený a nechtějí si kazit krásu.“

Lidka překvapena podívala se na tchyni. Chvilku mlčela a potom řekla: „Dyť já za to nemůžu, že eště nic nemáme. Esli to bude mět bejt, budu ráda, a ne-li, dyť mám dvě děti Jendovy, a to je, jako by byly mý.“

92$

Ohlédla se na postel, kde spala Marta, a na kolébku, kde usínal Kačkou kolébaný Jeníček.

Panímáma pokyvovala: „Inu inu, jak Pán Bůh dá — šak Von každý ženský je nesvěří. Vo kerej ženě uzná, že by nebyla dobrou matkou, tej je nepošle. Budiž méno Jeho pochválený!“ výměnkářka pokyvovala a šla spát.

Lidka mlčela a bylo jí do pláče; i Kačka odešla a jen stroj hrčel.

Lidka tiskla rty dohromady a neviděla ani na šití — slza jí sklouzla do klína a v hrdle jí něco zakloktalo.

Skokem stál u ní Ambrož ai rychlým pohybem jí zastavil kolečko na stroji. „Maminka tě zranila, viď,“ povídal a přišel k žínce, „neplač, Lidunko, nevšímej si toho a netrap se. Prosím tě, jenom se u nás netrap! Všecko bych dal, abys byla šťastna.“

Lidka si utírala oči, ale ústa se jí stále ještě chvěla. Oh, proč nesmí být žádné štěstí celé, proč musí být v každém sladkém poháru otrávená krůpěj? Lidka měla žal, ale když ji muž vzal do náruče a chlácholil, na vše zapomněla, alespoň pro tu chvíli.

Ambrožovi dostali hosta na počátku června. Byl to vyrostlý, bledolící mladík, kterého toho krásného podvečera přivezli od vlaku; měl dlouhé rusé vlasy hnané od čela nazad a hladce oholená jeho tvář dávala až příliš najevo, že prodělal těžkou nemoc, která buď dosud trvá, nebo z níž se uzdravuje.

Vypadal dosti chorobně a že byl velký a příliš slabý, ohýbal se téměř. Rodina Ambrožova vyšla mu vstříc, když vůz vdrkotal do dvora, aby ho přivítala.

Ambrož se tvářil dosti chladně; nějaká divná antipatie, která ho ovládla hned při prvé zmínce matčině o něm, nechtěla sedláka opustit, a proto teď v jeho přivítání nebylo žádné vřelosti.

Až se tomu Lidka podivila; Jan býval přece tak pohostinný a dobrosrdečný, že každý dráteník byl od něho mile přivítán a dostal jíst, co zmohl.

93$

Chtěla teď zastřít mužovu nevlídnost, a proto se usmívala, jak uměla nejpříjemněji, když host seskočil a sundávaje klobouk, představil se: „Jsem tedy ten Štěpán Novák, co vás jde na celé léto vyjídat.“

První stála Lidka, a proto bylo řečeno hlavně k ní, při čemž jí podal také ruku. „My to ňák vydržíme,“ usmála se a přivítala ho velmi nenuceně, až se Jan v duchu podivil, jak se umí pěkně pohybovat. „Vítáme vás a přejeme vám, abyste byl u nás rád.“

Chtěl něco povědět, podle výrazu tváře asi galantního; bylo patrné, že ho mladá selka překvapila svou krásou a celým zevnějškem. V kartounových pracích šatech vypadala jako květ a Jan byl na ni před hostem pyšný; leč v tom již držela Štěpána v náručí stará panímáma a podle svého zvyku nad ním plakala.

„I Bože, ty si výrost, synáčku, ale jak seš hubenej — toť abys měl souchotiny. Dyž sem tě tenkrát viděla, jak sem u vás na svatýho Jána byla eště s nebožtíkem, toť si byl malej, ale jak ouborek, a nejčky — „ panímáma ho líbala na obě tváře a plakala.

Student se zasmál. „Nu ovšem, tetičko, ale musíme myslet, že je to už dvacet let, a tu se člověk změní. A to je bratránek, hospodář?“ ptal se a přistoupil k Ambrožovi.

„Jo jo — to sem já,“ přisvědčil sedlák a skoupě se usmál.

„A tulec je naše Růža,“ chvátala panímáma a postrčila mu vstříc děvče, jež zůstávalo stále vzadu. „Ta je stará skoro s vaší Amálkou doma. No trošku je mladší. Dyž se Amálka narodila, chodila sem já eště s ní. No, ale to je malej rozdíl.“

Student galantně srazil paty a podával sestřence ruku. „To jsem rád, žes doma, Růženko, bude mi veselo, když zde stále budu mít na očích tak svěží a mladou dívčinu.“

Růža přišla do rozpaků a sklopila oči. „Ale já sem málo zábavná,“ povídala nesměle a napadlo jí, že to bude málo veselé, až ji bude před ním matka vařečkou klofcovat.

94$

Panímáma však sledovala jiný cíl. Hned, jak od sestřenice dostala onen dopis, přišla jí taková myšlenka, a ta od ní neodstupovala. Jinak by nebyla panímáma tak horlivě prokazovala sestřenicí tuto vzácnou ochotu ujmout se jejího syna; ale napadlo jí, že by nebylo zlé, kdyby si Růža s ním známost učinila a za něho se jednou provdala. Napadlo jí, že by to bylo docela pěkné, kdyby měla Růža ve městě pána, a Ludvík by ostrouhal. Teď, co se dívala na studenta, myslela si, kdyby ona byla mladá a šlo o ni, že by dala přednost tomuto panskému člověku proti kudrnatému cikánovi, jak si zvykla Luďkovi přezdívat.

Růža však měla jiný náhled a jiné gusto. Dívala se na studenta a myslela si: „Bože, jak sou ti iní mužský voškliví proti Luďkovi, tenlec je jako ňákej smrtonoš.“

Potom vedli hosta do světničky, kterou mu vykázali, a pozvali ho k večeři.

Lidka pekla kvůli němu holoubata a podávala k nim salát tak pěkně upravený, že si stará nemohla odpustit poznámku: „Sakulente, toť je jak vo visitací.“

Student si chválil, jak se najedl, jak mu chutnalo a jak se mu to tady v tom čistém horském vzduchu dýchá. Prodělal těžký zánět slepého střeva, byl operován a po operaci ho moří horečky; všecek tím vysílil a teď se lékař obává, aby nedostal opravdu tuberkulózu; proto ho poslali na venek. .

Mladík mluvil upřímně, bez přetvářky a Ambrož se mu během večeře trochu přiklonil. Prvý dojem zanikl a antipatie se vytratila. Měl konečně soucit s mladým člověkem, který vypadal jako podťatý, a umiňoval si, že ho tu musejí dobrou výživou a pohodlím vyléčit.

Štěpán se velmi zajímal o děti; vzal si kloučka na klín a bavil se s Martou a tím si sedláka naklonil. Poslal mu pro pivo a povídal ženě po večeři: „Buď k němu vlídná, Lidunko, a nešetři na něm. Je to takovej chudák, ať se tu sebere. Co na něj vynaložíme, tím eště nezchudneme, a zase nám to bude na inej straně požehnaný. Vono se řekne páni

95$

v městě že mají lehký živobytí, ale nejni to pravda. My sedláci sme páni. Máme všechno doma a voni za drahý peníze eště nemají nic!“

Lidka s ním cele souhlasila a hned navrhla hostu: „Hele, pane Štěpáne, tulec vám dám hrníček. Ten bude jen váš a moh byste si ít s ním ke každýmu dojení. Teplý mlíko, to je lepší než každá medicína, istě vám bude dělat dobře.“

Po večeři šel Ambrož s hostem do zahrady. Ženské poklízely, nechtěli tedy překážet. Ze stáje se ozývalo crčení mléka do plecháčů a chroupání krav, jež požíraly s pravou pochoutkou zeleňoučký jetel; koně dlouze polykali, jak jim Jourek putny přistavil, a prasátka pod kolníkem kvičela netrpělivě. Na ně docházela řada naposled, a proto protestovala.

Štěpán se zastavil na dvoře, poslouchal to všechno a těšil se upřímně: „Já už dnes cítím, že se tu zotavím. Nebyl jsem ještě nikdy delší dobu na venkově, v domě, kde by bylo hospodářství, a tolik jsem se sem těšil.“

„Já ti za to ručím, že se ti u nás zalíbí,“ pravil hospodář, „pohodlí budeš mět a hlad ti taky nedáme. Maminka je arciť podivínská a budeš-li slyšet někdy rámus, nepozastavuj se nad tím. To má Růža známost, která se mamince nelíbí, a dělá s ní často melu za to, ale má žena je pravej skvost; ta k nám přišla jenom aby radost přinesla a taky ty to poznáš. Umí mluvit dycky jen přívětivě a žádná námaha, kerou ji stojí naše pohodlí, jí nejni protivná. Mý děti po nebožce má tak ráda, že by vlastní matka je radši neměla, a s maminkou má nekonečnou trpělivost. Nikdo neslyšel, že by jí byla půl slova zlýho řekla. Věno sice neměla, ale to vyváží stokrát její dobrota.“

Škoda, že Lidka neslyšela ten chvalozpěv. Jak by se byla zaradovala!

Štěpán se zájmem poslouchal a souhlasil s bratrancem. Mladá selka učinila na něho tak příznivý dojem svou jemnou prostotou a krásou zevnějšku, že byl až dojat. Také

96$

Růženku uznával za hezkou dívčici, leč takové něhy a půvabu u ní neshledal.

V Malení měli kostel zasvěcený svatému Prokopu a tak přišla pouť zrovna v nejlepším létě. Obilí bylo ve zrání a všude plno chrp a v něm koukolů a předtucha bohaté žně bujela v písni skřivánčí i ve volání křepelčinu.

V lesích kukaly kukačky, na mezích kvetly modré zvonky a voněla mateřídouška.

Dva dny před poutí byla silnice od Malení k městu neobyčejně živá.

Ze všech domů i chalup šlo se nakupovat koření a potřeby k pečení, jako hrozinky, povidla, mák a kvasnice, i maso, kde neměli něco svého na pekáč.

Mladá panímáma zabila „z běhu“ husičku a také kuřata už měla, přece však poslala Růžu nakoupit něco vepřového a hovězího masa na polévku.

Ambrožovi čekali hosty; přijedou Novotných i s dětmi a Jenda si přál, aby i pantáta Rejhon u nich obědval.

Proto bylo třeba plno jídla a také před čeládkou se nesměla hospodyně zahodit.

To měla Lidka práce; zadělala ve dlabaných necičkách a uřítila se důkladně, než těsto vypracovala. Budou z něho buchty, koláče a bábovky; zaplete pletenec Martičce a také na studenta musí pamatovat. Byl tu krátko a již na něm byla patrna dobrá kuchyně mladé hospodyně. Sbíral se očividně a také malý Jeníček dělal pokroky, že se Ambrož nestačil divit. Najednou přibíral na sebe, byl čilý a nožky se mu podivuhodně rovnaly. Jan z toho měl radost a všechnu zásluhu přisuzoval ženě, že ona si dala s dítětem takovou práci.

Panímáma však mínila, že si sama nátura toho chlapce pomohla, neboť je Ambrožů a ti bývali vždycky zdraví.

Dnes před poutí pomáhala Lidce Martička. Už se s maminkou úplně smířila a teď ani nevzpomněla, že jí říkala macocha.

97 -$

Ať babička sebevíce vyprávěla o zlých macochách, které vyhánějí děti v zimě do hor pro fialky, ba dokonce je i jedí, Marta už nevěřila. Však je s druhou maminkou už takovou dobu a ještě ji nesnědla ani do lesa večer neposlala, ba ještě ani nebila.

A tak se s ní spřátelila a dnes pomáhala u válu s těstem. Lidka dala Martičce malý rendlíček, aby si do něho nadělala buchtiček, a to bylo něco pro ni.

Která matka má dcerušky, zná tu jejich radost, dostanou-li kousek těsta a smějí-li si zahrát na kuchařku. Tak i Marta velmi důležitě se tváříc pleskala se v těstě, mazala na něj i na svou zástěrku povidla a byla celá blažená radostí, že už taky peče.

Lidka měla na sobě bílou zástěrku se šlemi a dělala tak roztomilé koláčky, že se na ně srdce smálo. Hospodář měl venku plno práce, ale stále se vracel do světnice. Nechtělo se mu od ženy, která vypadala tak půvabně ve svých pracích šatech s červeně květovaným šátkem dozadu uvázaným, že ho těšilo jen se na ni dívat.

Také Štěpán se točil v kuchyni, ač venku byla nejkrásnější pohoda a jeho kniha čekala ve světničce na okně nedotčena. „Já čekám, až tetička upeče první buchtu, ta že bude moje,“ povídal Janovi a usadil se na lavici za stolem, na němž se Lidka s těstem obírala.

Mladík zdomácněl za těch několik týdnů úplně a domácí mu také zvykli. Janovi říkal Jendo nebo bratránku, ale že nevěděl jak říkat Lidce, nazval ji mladou tetičkou a při tom zůstalo.

Ona mu říkala Štěpáne a jednala s ním s mateřskou pečlivostí, která se Ambrožovi velmi líbila a byla mu často upřímně k smíchu, neb Lidka byla sotva o několik měsíců starší než Štěpán.

Také dnes se shovívavě usmála a povídala mu: „No já se tumluju jak můžu, aby to bylo brzo a vy mohl vochutnat.“

Stará panímáma chodila po stavení jako vtělená rekvizice. Do všeho se dívala, všechno počítala a odvažovala, co

98$

mladá hospodyně vaří a strojí, a spínala potají ruce. Konečně už to nemohla snést; zatahala syna za rukáv a odvedla si ho do síně: „Jářku, Jeníku, já néé, abych na mladou naváděla, to já nikdá ve zvyku nemám, to Pán Bůh chraň, ale takhle to dál nepude. Jen se koukni, jak vším zrovna plejtvá! To je ídla ňákýho, a toho vomastku! Kdepak by to mohl ten náš grunt vydržet!“

Panímáma měla nos špičatý a hlava se jí třásla. „To je ňáký hospodářství? Zabije takovou sotva jednou voškubanou husu, zrovna v běhu. Nešťastnej chlapče! Dyby se ti v polích zlato rodilo, tolec tě musí přivíst na žebráckou hůl.“

Panímáma lomila rukama a vypadala, jako by už zítra na synův majetek měla být dražba.

Jan se hlučně rozesmál. „Že sme předvčírem nesli do záložny tři tisícovky Martě na knížku, to nevíte, maminko? Já se musím tej vaší starosti smát. A vostatně, což. nebylo za Anežky taky plno strojení na pout? Sama ste pomáhala píct a smažit, taky sme měli husy a jeden rok sme píchli prase — takovýho běhouna. Však ináč Lidka nepromrhá, pro celou rodinu sama pošije a já taky do hospody nejdu, nepropiju a netratím.“

Panímáma mlčela a belhala se do výměnku. „Inu, Pánu Bohu poručíno,“ šeptala. „Dělej si jak myslíš,“ dodala hlasitě, já už bych nic neřekla ani za nic. Raděj bych si jazyk překousla!“

Zatím šla Růža do města a ani příliš nechvátala, ač jí maminka nařídila, ať neočumuje podarebně, ale hlídá, aby taky přišla domů. A proč by spěchala? Venku bylo tak nádherně a nešla sama. Hnedle za vsí se k ní přidal Luděk, který jí tašku nesl a šel s ní až do města. Neměl dnes už pilno. Dopoledne pracoval u Vránů na poli a že to dodělali, má teď volno. Kopal za humenicí, která s Ambrožovými pozemky sousedila, a tam se dozvěděl od Kačky, že Růženka dnes půjde do městečka.

Hoj, to bylo něco pro něho! Beztak se s ní teď nesetká,

99$

leda v neděli cestou z kostela a to ještě panímáma jako drak střeží svou princeznu. Dnes však je dobře. Projdou se spolu, popovídají a nějaká ta hubička také padne.

Růža byla v nebi. Měla ráda svého Luďka, jak mu sama první počala říkat, a zabraňování matčino její lásku ještě podpalovalo. Tak to bývá u mládeže, že se jí chce právě toho, co je nejvíce haněno a v čem se jí nejvíce brání.

Láska i vzdor byly pilířem této známosti a jiskrami, jež vybuchovaly v prudkém plápolu. Růža byla na pohled klidná, skoro fádní blondýnka, ale byl by se v ní zmýlil, kdo by se domníval, že není vášně schopná. Bylo v ní plno ohně a krev její jako láva kolovala v jejím mladém těle. Špatně si poradila panímáma, domnívajíc se, že svými zákazy a umíněným bráněním dcerce lásku vyžene a vzdor vařečkou z ní vybije. Růža byla schopna a odhodlána všechno nasadit a podstoupit, ale Luďka se zříci? Nikdy! To mu také nyní povídala a plná nadšení ruku k přísaze zdvihla. „Dyby se celej svět na hlavu postavil, já vod tebe neupustím.“

Vedli se za ruce po bílé silnici, která byla vroubena zelenými příkopy, v nichž se žlutily pryskyřníky a modravá mateřídouška vydávala silnou vůni.

Ludvík byl prostovlasý a jeho černé kučery jako na odiv poletovaly mu po čele; ač měl šaty jen „cajkové“ a tu a tam látané, přece vypadal tak svěže a mladistvě, jako málokterý hoch ve vsi.

Jaký div, že se líbil Růženě, která byla odhodlaná pro něj s celým světem pustit se v boj. Duševní vlastnosti jeho tolik nezkoumala; věděla jen, že je dobrosrdečný a umí být dobrácký, jako ochočený domácí koník, že však též hněvem umí vzplát, očima blýskat a bít se třeba s celou hospodou jako rozkacená šelma.

Z toho si však Růža nic nedělala; imponoval jí právě takovou rázností.

„Já tě mám moc a moc rád, Růženko,“ povídal děvčeti nadšeně, „a že nemám peníze, z toho si nic nedělej. Já ti

100$

všecko nahradím svou láskou. Dyť peníze nejsou všecko. Co by ti byly platný, dyby ses vdala na velkej grunt a nemohla muže, do kterýho by tě přinutili, ani vidět? To by tě ty peníze netěšily! A já se taky po penězích neptám. Řekni jenom svý pajímámě, ať si ty tisíce, co pro tebe má něde v punčoše v přítruhlíčku naschráněný, pěkně nechá. Ať je dá Ambrožovejm dětem, že já bez nich budu a ty taky. Což nemám dvě silný ruce, abych tě uživil? Koukej, jaký mám ruce!“

Přitom zvedl paže, že mu ohrnuté rukávy košile spadly níž. Kabát totiž nechal doma a vyběhl jenom tak, aby nebylo domácím nápadné, kam se strojí.

Měl opravdu velmi silné, svalnaté ruce, za pěstmi slabší, ale k lokti mu běžel pruh svalů jako provaz a nad loktem byla ruka zrovna hranatá.

Se zalíbením se dívala na jeho ruce a řekla mu oddaně: „Já vím, že mně uživíš i vobráníš.“

„To jo, to vobráním,“ horlivě svědčil, polichocen její důvěrou, já mám sílu jako tur a nebojím se žádnýho. Celej hospodě chlapů se postavím a taky z policajta nemám žádnej strach. „

„Taky prejs byl jednou vo půlnoci na krchově?“ ptala se s netajenou úctou.

„Byl. A chceš-li, pudu tam tobě k vůli eště dnes.“

„Ne ne,“ lekala se té hrdinské chlouby, „copak bys tam dělal? Já vím, že seš chlapík a že se nebojíš. Mám jenom strach, jak vobstojíš před naší maminkou. Je-li divná, tu se jí bojíme všici. Tatínek, dej mu Pán Bůh věčnou slávu, ji poslouchal a taky Jenda dycky se jí podrobuje. A což naše mladá. Ta jen uhýbá a de mamince z cesty, jak může.“

„To je právě chyba,“ soudil Ludvík, „vaše maminka je tomu zvyklá a myslí, že to tak musí bejt. A co z toho vaše hospodyně má? Pajímáma vykládá po vsi, jaká je nehospodyně a co vod ní zkouší vona i nebožčiny děti.“

„Na Lidce maminka pořáde sedí,“ přisvědčila Růža, „a bojím se, že tak bude i na tobě.“

101$

„Hoho,“ zasmál se mladík a zatřepal rukou,, já se jí nedám. Nemysli si, Růžo, že bych byl zlej zeť, že bych jí křivdil; to ne. Ale takhle bych se tejrat nenechal.“

Smál se, ale Růža šla se sklopenou hlavou. Ač neznala přílišné něžnosti z matčiny strany a důvěru naprostou k ní neměla, přece měla maminku ráda jako každá dcera a toužila, aby vždy byla s ní zadobře. Že pak se nechtěla vzdát ani Ludvíka, byla plná starosti a nepokoje.

Zato mladík byl veselý. Vedl ji za ruku a pohvizdoval si. Pod mezí zvonily křepelky a cvrčků, co tu bylo v žitě a pšenici, všichni cvrčeli a kukačka daleko v lese jednotvárně kukala.

Šli kolem jetele a Růža do něho zaskočila. „Podívám se, najdu-li štěstí.“ Hledala, koukala, ale nenacházela. Také Luděk se shýbl a sotva se bystře podíval, už ho měl, ale ne obyčejný čtyřlistý. Šestilístek to byl krásný, vyvinutý a pravidelný. Jásavě běžel za Růžou: „Hele, hele,“ volal a podával jí ho, „šestilistej, věnec na svarbu chystej!”

Buchty byly už upečeny a Štěpán ochutnával. Napřed si vzal jednu tvarohovou a potom s mákem. Povidlová však vypadala velmi vábně, tedy ji zkusil také a konečně musil ochutnat „šimlíkový” koláček. Ještě nikdy ho nejedl a ten mák míchaný s tvarohem ho vábil. „No a drobánkovej by vám nechutnal?” usměvavě pobídla Lidka. Došlo tedy i na ten a teprve, když se student už nemohl ani hnout, ulekl se: „Pro Pána Boha, vždyť já nemám jíst nic s kvasnicemi, a teplého k tomu.”

Lidka se také trochu zarazila, ale sedlák se zasmál. „Musíš se jít z toho projít. Víš co, di naproti Růže.”

To byl dobrý nápad, který ráda uslyšela i panímáma. Proto Štěpána vypravili a Martička se ho chytla za ruku. „Pudu s tebou,” povídala, „a koukneme se, je-li už na návsi kolotoč a boudy.”

Lidka odnášela koláče do komory a také pobízela muže, aby jedl. Stará pokašlávala a chodila kolem.

102$

Když mladá hospodyně poslední odnesla, dala se do vzdychání. „Jo jo, je to smutnej osud těch vejměnkářů,“ lamentovala, „každýho pobídnou, vem si, jez, jenom starou mámu né. No jo, neděláš, nejez.“

Hospodář se lekl. „Lidko, tys maminku nepobídla? Já myslel, že už ste si vzala.“

„Bože — pajimámo,“ celá smutná říkala mladá žena, „dyť sem vám toho nesla na vejměnek plnou slaměnku a zvala sem vás na to.“

„No jo — to máme na celou pouť a Růža, ta něco pojí. Ale to je tak, je vám toho pro mě už moc. Já vím, že sem vám na vobtíž!“

Lidce vyhrkly slzy do očí a také Ambrož byl nespokojený. „Dyť víte, maminko, že je to tady,“ povídal mrzutě, „a že vás Lidka dycky nutí do ídla.“

„Jo,“ stará vzdychala, „každej cizej študent je milejší, nežlivá stará máma. Tak tak, už bych se mohla uhnout na krchov.“

To byl pelyněk, který stará Ambrožová ustavičně kapala snaše do jejího štěstí, že jí konečně všecko zhořklo. Dnes ovšem ještě to nepociťovala tak zřetelně, protože sladkost lásky Janovy vždy byla s to přerazit tu hořkost panímámina pelyňku.

Ráno o pouti šli všichni do kostela, stará i mladí. Panímáma měla placené místo u oltáře v lavici, ale Lidka chodila dozadu, pod kruchtu, a tam se s ní postavil i její muž. Kdykoliv s ním přišla Lidka do kostela, vždy byla uchvácena něžnou vroucností.

Vzpomínala, když tu stávala ještě za svobodna a svůj žal pro nešťastnou lásku Bohu vylévala, jakou mívala v srdci bolest a jak ji pokaždé na oltář pokládala, jak prosila o smilování a sílu nad tou bolestí.

A dnes, hle, kolik štěstí jí nebe popřálo! Jenda je její, její a nižádná moc světská není s to, aby jí ho vyrvala. To by dokázala pouze smrt, myslela si, a tu jistě Bůh ještě pro něho nepošle. Je mladý a plný síly, plný zdraví a tak

103$

moudrý, že svévolně si ho nezkazí. A až přijde stáří, pak nebude dlouho bez něho, půjdou spolu. Lidka si tu, před Boží tváří uvědomovala, jak má muže ráda; stál vedle ní velký a vážný a ona cítila všechno své štěstí. Musela pokleknout a děkovat. Bylo pozdvihování a ona se všecka ponořila do svých díků.

Panímáma ve své lavici se dívala úkosem po kostele a myslela si: „Je ta naše mladá fíflena, navlíkne si bílý šaty a šátek jako svobodná.“ Potom uhlídala Šindelářku, jak se pokorně modlí, a šeptala si pro sebe: „Prosíš asi, aby Pán Bůh dal tvýmu Ludvíkovi naši Růžu. Jo, to by se ti líbilo! Ale to se ti, holenku, nevyplní!“

Cestou z kostela zajala panímáma syna pro sebe, chytila ho za rukáv, aby jí neutekl, a mluvila do něho. Lidka šla trochu napřed se Štěpánem, který chtěl jít až na velkou, ale pak se rozmyslil jinak.

Panímáma byla nerada. Ať by si spolu popovídali, třeba by se trochu poznali a šlo by všechno snáz, co měla panímáma za lubem.

On se ale v poslední chvíli rozmyslil, že půjde na ranní, že raději bude při vaření oběda pomáhat tetičce. „Já hrozně rád kuchařím,“ prohlásil, „tluču mák a cukr, loupu mandle a přebírám hrozinky.“

„Ale vždyť to se stalo už včera,“ smála se mu mladá hospodyně. „Vy myslíte, že se taky do husy dávají mandle a hrozinky, a že se sype cukrem a skořicí?“ .

„No tak budu přikládat a krájet nudle,“ sliboval.

Jan se mu smál: „Ty by vypadaly. Každá jako prst.“

Ale přes to vše šel student na ranní. Marně mu sedlák sliboval, že na velké jsou hezká děvčata nejenom z Malení, ale i z Osik, Lhoty, Pasek a z celé farnosti, které na švarném studentovi mohou oči nechat.

„Já půjdu třeba na velkou zas,“ slíbil, aby měl pokoj, a seběhnuv z kruchty, ohlížel se po Ambrožových a hned se přidal k Lidce.

„Koukal jsem se jenom na vás, tetičko,“ řekl, když byli

104$

trochu napřed, „jak jste se nábožně modlila a jak jste byla mezi těmi ženskými jako břízka mezi borovicemi.“

„Však se mám zač modlit,“ usmála se trochu mladá žena, pomíjejíc zcela lichotivou poznámku Štěpánovu, „takovýho mám hodnýho muže, musím ustavičně Bohu děkovat.“

„Hm,“ mínil student, „to spíš by měl děkovat on.“

„Třeba taky děkuje,“ pohodila maličko Lidka hlavou.

„Jste vzorná a dokonalá žena — Jenda je. tím nejšťastnějším člověkem pod sluncem.“

Drobná tvář mladé selky jevila nevoli. Mráček jí přešel přes čelo, když řekla: „Žádnej na světě nejni dokonalej, ani já ne. Ale Jenda je vopravdu šťastnej, vidí, že ho mám ráda, a to je už celý štěstí.“

„Tak šťastný já nebudu nikdy,“ trochu teskně řekl Štěpán a tloukl hůlkou do kamení na cestě.

„Proč?“ podivila se a pohlédla na něho, „na světě je přeci tolika ženských, který by se chtěly vdávat, a istě každá z nich by vás měla ráda, bude-li vidět vod vás jen dobrou vůli a upřímnost. Já myslím, že ženská málo potřebuje k spokojenosti.“

„Oh,“ zvolal mladík, „já zase myslím, že příliš mnoho žádá od muže i od svého okolí.“

Lidka vrtěla hlavou. „Co vás to napadá? Jen trochu lásky a pochopení stačí ženě úplně.“

„Snad vám,“ připouštěl, „protože jste dokonalá, ale jiným a hlavně městským dívkám a paním nikoliv. Ty potřebují blahobyt a parádu, ctitele a dobrodružství.“

„Nevěřte tomu,“ živěji zvolala Lidka, „sloužila sem v městě a dost sem poznala. Která paní potřebuje parádu a ctitele, ta nikdy nejni šťastná ve svým nitru. Ta dycky utápí v tom něco inýho. V dobrodružstvích a radovánkách chce zapomnět na to, co ji doma trápí a sužuje. Dyby měla muže, kerýho by měla ráda a kerej by jí rozuměl a byl jí věrnej, byla by spokojená.“

Štěpán chtěl něco říci, ale Lidka zahlédla mezi davem

105$

svého otce. Šel pomalu, asi na ně čekal a ona na něho s radostí zavolala.

Panímáma zatím držela syna dál za rukáv a domlouvala mu: „Že ji tak necháš ít. Bílý šaty a bílej šátek herbávnej, jako ňáká svobodnice. Dyť se to už pro ni ani nesluší a lidi to budou pomlouvat.“

„Proč?“ podivil se syn a díval se jen po ženě, jež se před ním věru jako bílá břízka pohybovala.

„Protože už to nejni pro vdanou ženskou,“ hučela panímáma.

„Hm — co by nebylo?“ divil se dále. „V městech čtyrycítiletý paničky nosejí bílý šaty. A vostatně, do toho žádnýmu nic nejni! Mně se v tom Lidka hrozně líbí.“

„Že tobě se líbí,“ osopila se už opravdově rozhněvaná panímáma. „Tobě se líbí, dyby na sebe voblíkla hrachovinu! Já nevím, člověče, ta ženská ti musela učarovat. Seš po ní jak steklej! Ale je to možný, má voči jak borovky uhrančivý! A to ti chci říct! Dej pozor, ať nenaloží svýmu tátovi bůhvíjakou vejsluhu. Vona nezná mezí a starej taky hledá utrhnout, kde se dá.“

„Ale, maminko!“ zachmuřeně povídal Ambrož, „dyť je u nás jídla a dyž přídě dovíco našich přátel a naí se, pročpak by nesměl přijít taky její pantáta?“

„No šak,“ hubovala stará, „ty máš všeho dost. Seš holt sedlák kavalír. Co se táta s mámou našetřili, jakživi sme si nepopřáli a nejčky to mladý rozfofrujou! Pane, tus potřeboval!“

Dobře, že přiběhla Martička a chytila se otce za ruku. „Tatínku, babičko, už sou tady! Tetička, strejček, Jarouš a Jirka! A taky Bětuška! Maminko,“ volala hned na Lidku, jež stála dosud opodál s otcem, „dědoušku — Štěpáne, pojte honem! Už sou tady!“ a utíkala zase přede všemi do statku.

Růža vítala hosty. Přijela jich plná fůra; manželé Novotných s dětmi a také bratr švagrův Lojzek přijel s nimi. Růža viděla sestru tuze ráda a její děti vítala s opravdovou

106$

radostí, na , švagrova bratra se však nepěkně podívala. Znala se s ním už dávno, ale to byla ještě malá, potom šel na vojnu a přišel až na Janovu svatbu za mládence. To si ho všimla a poznala ho blíž a byl jí celkem úplně lhostejný. Teprve když jí matka nedávno nadhodila, že vzkázali z Heřmanče a že by nebyla od toho, že by to bylo lepší než ten Šindelářův cikán, zanevřela Růža na něho a teď bylá plná zlosti a nepokoje, když ho z vozu viděla slézat. „Co tu chceš a proč sem jedeš?“ ptaly se její modré oči a hned slibovaly: „Jé to nadarmo, nebude z toho nic!“

Anda ji však nenechala se dlouho mračit. Políbila ji hlučně na obě tváře a divila se. „Seš ňáká hubená! Netrápí tě láska? Vokaž se! Na mou duši, máš ňáký voči jako ubrečený. Voč, že seš zamilovaná?“

Růža se jí vyprostila. „Ale ne — co tě nemá — „ bránila se chabě, ale škubalo jí to kolem úst, že byla starší sestra hned „doma“.

„No jo,“ povídala jako pro sebe, „zas stará písnička. Maminka brání,“ a trochu povzdychla.

Byla to statná selka. Podobala se trochu svému o dva roky mladšímu bratrovi, jen rty měla přísnější a nos její byl tupý. Byla velká, měla plná prsa a boky se na ní jenom houpaly.

Hlas a způsob řeči měla matčin na rozdíl od Jana, který byl celý po otci.

Růža se nepodobala žádnému z nich a nikdo by byl ani nevěřil, že je sestrou Anninou. Byla ovšem o mnoho mladší; mezi Janem a ní zemřeli Ambrožovům dva chlapci v útlém věku, a proto mohla být Růža skoro dcerou selky z Heřmanče.

Proto se na ni také nyní s důvěrou obrátila a slíbila: „No — já ti potom všecko povím.“

U oběda bylo veselo. Lidka uměla tak pěkně připravit stůl, až bylo radost za něho se usadit. Prostřela bílý ubrus a složila ubrousky v jakési melouny, do prostředka posta—

107$

vila kytici zahradních měsíčků, rezedy a božího dřevce s levandulí, mezi to přimíchala kopretiny a koukole tak, že to činilo velmi ladnou směs a vůně naplňovala světnici vybílenou, uklizenou a vyvětranou.

To větrání bývalo panímámě solí v očích. Celou zimu bručela, co že u těch pánů mají pořáde s tím zdravým luftem, ona že má nade všecko ráda teplo a škoda ho pouštět. I teď Lidku nezapomněla štípnout, že vede všechno po pansku, to že ještě u Ambrožů nebývalo, aby na stole stála kytka jako někde ve faře nebo u správců.

Jídlo bylo znamenité a hosté heřmanečtí chválili a také podle toho jedli.

Lidka byla ráda, že jim chutná, a pobízela, aby si jen sloužili, a také svého tatínka k tomu měla.

Otec Rejhon nešel zrovna rád k tomu obědu; s dcerou, zetěm a jeho dětmi byl by rád poseděl, ale kvůli hostům a staré Ambrožce se mu sem nechtělo.

Dověděl se nedávno, jak výměnkářka snachu pomlouvá, ba povídala prý kterési sousedce, že jí mladá časně zrána krávu vydojuje, že ona je o tom přesvědčena a že na to chce vzít jed, že to je pravda.

Krejčí byl celý rozbouřený proti dceřině tchyni a musel se dnes silně přemáhat, aby tu seděl klidně a neřekl staré Ambrožové nějaké zlé slovíčko nebo dvě. Jeho špatná nálada se však ve všeobecném veselí a hovoru ztrácela, že ji ani Lidka nepozorovala.

Hleděla si velmi pilně hostů v obavě, aby jí snad nevytkli, nebo alespoň nepomluvili, že je málo pobízí, a také se snažila tchyni zavděčit.

Hleděla si i dětí Novotných a pochválila je Andě, jak pěkné a způsobné má děti. Která matka by to ráda neslyšela?

A tak Anna, která už dávno o Lidce věděla, že je nadmíru hezká a příjemná, teď k ní pocítila i lásku a dávala v duchu za pravdu bratrovi, že si ji vzal.

Však prve, když s ním po příjezdu chvilku byla sama,

108$

zvěděla, jak je šťastný a jakou dostal hodnou a roztomilou žínku.

Také jí však pověděl, že ji maminka nemá ráda, a trpce si posteskl, jak je podivínská a jak se Lidka marně snaží se jí zachovat.

„Což naše maminka,“ řekla Anda, „ta chce, aby bylo dycky jen po jejím, a jak to nejni, tak běda. No a co já z toho mám, že sem ji poslechla a vdala se podle její vůle?“ Selka trpce pokrčila rameny. „Nic!“

„No proč,“ mínil Jan, „máš se dobře a muže máš hodnýho.“

„Mám,“ povídala vážně, „ale taky má svý chyby. Nepije, nehraje ani nekouří, to je pravda, ale taky s ním žádná iná radost nejni. Nikam nevyleze, nic nedopřeje sobě, mně ani dětím. Nade všecko je mu, může-li nosit peníze do záložny, a aby ich hodně našetřil, hrách by mi do hrnce vodpočítával. Ať koupím to anebo to, všecko je mu zbytečný a drahý. Pro šesták by si dal koleno vrtat. Chci-li voblíct děcka a sebe, abych se s ním pokaždý hádala a dyž něco koupím, musím mu říct, že to stálo jen polovic, a ještě je mu to drahý. S vrčením mi tu půlku dá a tu druhou si musím ze svýho ukrást. Pořáde abych dělala tchoře. No, esli za to budu mět přijít do pekla, jen na maminku budu žalovat.“ Statná selka to povídala s takovou jadrnou bodrostí, že se Jan musel od srdce zasmát. „Tak teda ty Josefa šidíš?“ „Dyž to chce,“ pokrčila rameny Anda. „Ale já jen to chci říct, že má každej ňákou chybu a že se nedá za svobodna nic předvídat. Někerej je lump a dyž se vožení, napraví se, a inej zas je pořádnej, lidi vo ňom zpívají chvalozpěvy a dyž se vožení, teprve žena pozná, že to nebylo tak velký a že v ňom nejni nic dobrýho. Proto nemá tak bránit Růženě. Ať si udělá, jak chce, aspoň nebude žádnýmu dávat vinu. A ty si z toho taky nic nedělej, že na Lidce sedí. To víš, s naší maminkou by nevobstála ani svatá Kateřina, dyby k vám přišla. Hašteřila se s nebožkou a hašteřila by se s každou.“

109$

Ambrož byl potěšen. Jenomže je mi líto Lidky. Dělá, co může, a nejde to.“

„Já jí sama řeknu, ať si z toho nic nedělá,“ rozhodla Anda. A teď při stole si hostitelky hodně všímala.

Lidka měla bleděmodré proužkované šaty, bílou zástěrkou opásané, a vypadala vskutku velmi půvabně a mladě, ba zastínila dnes i Růžu, která, ač o hodně mladší, byla ve špatné náladě a tím na zevnějšku mnoho ztrácela. Její oči hleděly mdle a čelo všecko zachmuřené se zrovna kabonilo. Blondýnky vůbec více než tmavovlásky podléhají svou krásou náladám, okolnostem i osvětlení.

Proto se dnes Růža nějak ztrácela a oba mladíci, jak Štěpán, tak Lojza, viděli ten rozdíl a obdivovali mladou selku.

Také Annin muž si toho povšiml a povídal Ambrožovi, poklepav mu těžkou rukou na rameno. „Ale jářku, švaře, máš ty saframentsky dobrý gusto. Ta tvoje pajmáma je krev a mlíko.“

„Viď,“ usmíval se Jan. „Však mě se taky moc líbí.“

„Šak to je nade všecko,“ pochvaloval švagr Novotný, jak se jeden líbí druhýmu a mají se rádi, ujde to všecko.“

„To bych já taky chcel mět ženu, která by se mi tak líbila a byla tak hezká. Všecky ženský mají bejt hezký,“ rozmarně povídal Alois.

„Ovšem, láska je to nejkrásnější, co kvete v lidském životě,“ povzdychl student Štěpán.

Růža s ním souhlasila, ale panímáma nebyla nadšena.

„E — jenže se jí žádnej nenají,“ zabručela, „a co je do pěkný mísy, je-li prázdná. Ukousnite si ji, jde-li to.“

Nebyla jí vhod chvála snachy, a proto najednou byla všecka nakvašena.

„Ne samým chlebem živ jest člověk, tetičko,“ usměvavě pronesl Štěpán.

„Ale taky slovem Božím,“ pronesl starý Rejhon. Chtěl obrátit řeč na něco zbožnějšího, ale nepochodil.

„No ale toho tady slyšíme moc málo,“ horlila stará, „na

110$

slovo Boží si tady nevzpomene žádnej. Vedou jen hloupý řeči vo ženskej kráse. A co je z ní, jářku povídám. Krása pomine a co zbyde, nemá-li ta ženská nic, leda tu krásu? Taková ledajaká, třebaže pěkná žebračka, příde na grunt a když krása pomine, teprvá je vidět, že to všecko bylo navrch huj a vespod fuj!“

Panímáma to pověděla jedovatě a ač se na nikoho nedívala, přece každý věděl, kam mířila.

Lidka, prve krásně růžová, teď zbledla a zachvěla se pod tou příliš zřetelnou urážkou a hosté byli rozpačití.

Ambrož zčervenal a podíval se výhrůžně na matku. Rejhonovi vhrkla krev až k mozku a zbarvila mu tvář téměř na modro. Zadržovaný hněv proti výměnkářce v něm vzkypěl jako vařící se kov. Nemohl to snést, a proto zvedl proti Ambrožové ruku: „Už ani slovo, pajímámo!“ rozkřikl se. „Dokáď jen špičkujete, mlčím pořáde, ale jak už začínáte taklec polopatě, musím se svý děvy zastat, dyž to neudělá její muž! Copak si myslíte, pajímámo, že váš syn něde na ulici zved mou céru, že si s ní budete takle vorat? Vona byla arciť chudá, ale méno Rejhonovo bylo vodjakživa čistý a neudělali ste mu žádnou čest, jak si myslíte, dyž ste sem Lidku přijali. Dostala se, pravda, na velkej grunt, ale taky na dvě děti a na takovou zlou tchyni.“

Starý muž se tak rozčilil, že mu žíly na čele i hrdle naběhly a krev obíhala v zběsilém kolotání.

„Tatínku, pro Boha vás prosím,“ zkusila ho chlácholit mladá selka, ale dál to nepřivedla pro slzy.

Mladému sedlákovi oči hořely hněvem a studem, že se tu odehrává tak nemilý výstup, a také chvátal k tchánovi. „Pantáto, prosím vás, nechte to,“ žádal ho netrpělivě, „nechte to aspoň dnes — můžete zejtra — „

„Zejtra?“ utrhl se Rejhon, „až bude pošpiněná před celým přátelstvem, pak mám jít a-mezi čtyřma očima prosit pajímámu, aby na ni byla lepší? Myslíte, že je mi to jedno, co lidi povídají, jak pajímáma mou céru pomlouvá, že jí

111$

mlíka udojuje, že jí vejce bere a ten nejmenší bochník z pečení vybírá? To, holenku, já všecko vím!“

Sedlák byl zdrcený; bezradně se díval na hosty a sahal bezděčně po Lidčině ruce, aby ji k sobě přitulil.

„Co — já že ji pomlouvám?“ rozkřičela se panímáma a lapala po vzduchu. „Což je pravda ňáká pomluva? Šak je to pravda, že mi kráva nejčky dojí tak málo, jak nikdá, a že mi slepice kór nic nenesou. A povídala to Kačka, že mi mladá udojuje, a ta to istě ví!“ Triumfujícíma očima rozhlédla se výměnkářka po hostech a brada se jí jen klepala. Málokdy vzplanul Ambrož vztekem, ale teď zrudl a skokem byl u dveří.

„Kačko, pocem!“ zavolal velitelsky a modrošedé oči mu sršely zrovna blesky. Holka vešla udivená. Chystala se odpoledne k muzice a měla plno chystání šatů a přežehlování, k němuž použila i chvíle mezi obědem.

„Cos to naklevetila?“ osopil se na ni sedlák a ve tváři mu hrála každá žilka. „Prej hospodyně vydojuje pajímáminu krávu — ráno, než se de poklízet.“

„Já — Ježíš Marjá — „ lekla se Kačka, „kerak bych mohla já takovýho něco říct? Dyť já — pajimámo — „

„Mluv,“ hřměl na ni Ambrož, „a nezapírej, nebo tě rozškubu na tom místě!“

„Krista Pána — pajimámo,“ obracela se poděšená Kačka na starou, „kerak ste to mohla říct, že já něco takovýho sem povídala — no — ať se na tom fleku propadnu, esli sem něco takovýho řekla — „

„Stoupni kousek dál,“ ironicky ji napomenula panímáma, „anebo lepší, nelži tak nestydatě! Dyť já si to dobře pamatuju, jak sem se tě ptala: ‘Propána, Kačko, nedojily ste tu mou krávu, že mi nic nedala?’ A tys řekla: Já ne — a esli snad hospodyně — to já nevím. Ale byla už v chlívě hnedky ráno, tak třebas!

„Dyť to já sem tak nemyslela,“ rozvzlykala se Kačka, „já myslela, že třebas — esli vás chcela zastat…“

„Táhni!“ houkl na ni Jan a s trpkou výčitkou se obrátil

112$

k matce: „Co vy ze všeho naděláte, maminko! Pravdu má tatínek Rejhonů, že na tej mej ženě sedíte jako na mezi.“ „Ták,“ zalomila stará rukama, „slyšíte to, děti moje? Pro cizou ženskou se staví proti matce. Já, která sem mu dala život, vodkojila sem ho a na těhle rukou sem ho vychovala, sem nejčky na posledním místě, na prvním je vona, taková — „

„Co taková — „ rozkřičel se Rejhon, „moje céra byla dycky počestná holka a je taky taková žena!“

„Inu — maminko,“ vkládala se do hádky Anna, „to je samo sebou. Jak se syn vožení, už nepatří matce, ale ženě. To je správnej světa běh!“

„Ták? A proto se může na mámu sápat a naposled ji i bít? Jenom držte všici s ní! Vy myslíte, dyž je pěkná a oulisná, že je taky upřímná! Šak já to vím, jak byla nerada, dyž slyšela, že sem si vás pozvala na pouť!“

„Pajimámo, pro Krista umučenýho,“ zvolala Lidka a vypukla v pláč, „co eště na mě svedete?“

„Jo jo,“ stála stará na svém, já sem to na ní viděla!“ Teď byla dotčena i Novotná. „No, to by bylo smutný,“ povídala chladně, „aby tu tak blízký přátelé byli neradi viděný. Dyť je to můj domov a abych sem nesměla — „ „Nevěř tomu!“ podrážděně zvolal hospodář a zajel si oběma rukama do vlasů. „Maminka neví ze zlosti, co mluví.“ A vztyčiv se, zastoupil plačící ženu a zvolal hrozivě: „Na Lidku mně neříkejte žádnej ani slovo, nedám na ni dopustit. Sliboval sem jí štěstí a ráj na zemi, nechci, aby tu měla peklo!“

„No — tak teda musím ít já,“ zahořekovala stará a chystala se odejít na výměnek.

Běželi za ní, rozmlouvali a chlácholili, nastalo domlouvání a konečně se vše jakž takž zase smířilo.

Zase se začalo všelicos povídat, ale už bylo po náladě. Sedlák byl zaražen a zkoumal tvářičku Lidčinu, jež byla sice zase jasná, ale smutná a už se toho dne nerozveselila. Všichni byli rádi, když se z hospody ozvaly zvuky hudby,

113$

že se mohou zvednout a jít trochu na náves. Ve velké bílé světnici bylo dnes dusno horkem i náladou, jež visela ve vzduchu.

Růža se strojila k muzice a také oba mladíci, jak Lojzek, tak Štěpán, hodlali se trochu vytočit.

Novotných vypravili se do hospody „na čuměnou“ a požádali Ambrožovy, aby šli s nimi také.

Panímáma pustila teď ze zřetele mladou a vzala si Růžu na paškál.

„To ti povídám,“ hrozila jí, „esli uslyším, žes tancovala s Ludvou, tak pudu a nafackuju ti veřejně přede všema!“

„A co mu řeknu, esli pro mě příde?“ řekla vzdorně a podívala se na matku pod klapky.

„Co bys mu řekla?“ křičela panímáma. „Vobrať se k němu zády a je!“

Na návsi bylo plno krámů s perníkem a také jiní kramáři tu vykládali své zboží. Hrnce, látky, škopky, máselnice, soudky, díže, ševcovské výrobky, čepice, koše, hračky, koňské párky, láčené okurky, svaté obrázky a růžence, vše to se tu mísilo v tak pestré směsi, jakou si jenom lze představit.

Martička a děti z Heřmanče projedly už mnoho peněz, ale teď přepadly opět rodiče, aby jim ještě koupili.

Marta se chlubila, že si koupila korále a necičky pro panenku, kasu a slavíka, a čokolády že snědla „kolikerou sortu“.

Chlapci Novotných měli červené cukrové píšťalky, koupili si harmoniky a biče; Jarouš dřevěnou bouchačku a že nevěděl pro tu chvíli kam s penězi, jichž mu strýc Jan, Štěpán i Lojza nasypali plnou kapsu, koupil si také pásku na vousy a šněrovadla do bot. Od tureckého medu měli zalepené brady a od čokolády pomazané tváře. Teď ještě měli chuť, na kyselé okurky a mámili na otci peníze.

Lidka vodila mezi boudami Jeníčka, jemuž ušila k dnešnímu dni bílé šatečky s dlouhou blůzou, lakovým páskem povlečenou; vypadal jako obrázek a kdekdo se mu obdivo—

114$

val. Malí chlapci nenosí na vsi takové šatečky, a proto se líbil.

Jan měl z něho radost a koupil mu to nejjemnější cukroví i dřevěný vozíček s koněm. Také Lidce koupil pouti, jako by byli ještě svobodní, a jeho oči zrovna prosily: „Rozvesel se zas, nebuď už smutná.“

„Seš ty ale držgrešle,“ plísnila Anna svého muže, s nímž se zúmyslně opozdila, „koukej na Jendu! Koupí ženě poutí za kolik zlatejch a ty bys ani těm děckám nedal!“

„I to je zbytečný,“ zabručel Josef, „máme na koho šetřit!“

Také Růža proplétala se mezi krámy. Byla ztrápená a celá pouť ji netěšila. Co si od ní slibovala, s jakou radostí se chystala k muzice! Myslela si, že maminka pro hosty na ni pozapomene, a zatím jen přišlo odpoledne, už jí maminka zakazuje, ba slíbila, že půjde večer také k muzice; jinak že ji ani na krok nepustí.

Kamarádky už se stahovaly k hospodě, odkudž to burácelo tureckým bubnem a vřeštělo všelijakými trumpetami. Klarinet kvílel, basa dělala „vr vr vr“ a housle jakoby si žalovaly.

Růžou to škubalo a šla také za těmi svůdnými zvuky, které, třeba chvílemi trochu falešné, přece byly neodolatelně sladké a vábivé.

U poslední boudy přitočil se k ní chasník. Měl otevřenou bílou košili se širokým límcem, nový kabát, vlasy černé jako kolomaz a samou kudrlinku. Růže se srdce zrovna rozbláznilo; krev se v ní zvedla a stoupla do obličeje.

„Holka zlatá,“ zvolal Ludvík, jak na ni tak znenadání přišel, „myslel sem, že tě už nesky neuvidím. Nosím srdce jako bochník chleba a ne tě zmerčit! Ale teď tě mám a nepustím tě za nic. Musíš k muzice a se mnou až do rána tancovat!“

Přitom vytáhl zpod kabátu veliké perníkové srdce a různé cukroví v krabičce a podával vše děvčeti.

„Jo, Luďku,“ povídala ztrápeně a zrovna se dala do

115$

pláče,, já s tebou nesmím tancovat. Maminka mi slíbila, že mi nafackuje, esli s tebou jen zatancuju.“

„Ať,“ pohodil kučeravou hlavou, „pro naši lásku to sneseš a ke konci to přeci vyhrajem!“

K Ambrožovým se připojil u hospody Štěpán. Zamlouval si „tetičku“ na první kousek a když se omlouvala, že ona mnoho o tanec nestojí, povídal jí soucitně: „Viďte, máte kříž se starou tetičkou. Ale já se divím Jendovi. Bože, já bych vás jinak hájil, já bych nedovolil, aby vám zlé slůvko řekla.“

„I kdyby to byla vaše matka?“ zeptala se a pohlédla na něho.

Byl všecek unesen svými slovy a teď zvolal prudce: „Ani kdyby to byla má matka! Nikdo, nikdo by vám nesměl ublížit, protože by se u mne se zlou potázal. Ale Jan je slaboch.“

„Ó ne,“ řekla živěji, „nejni — von je jen dobrým synem.“

Večer byl v hospodě takový tlum, že se otáčely páry jen jako káča na svém místě, a to ještě nalevo, a konečně muselo být vytroubeno sólo na dvě kola. Napřed ženatí, pak svobodní.

Ač se Lidce valně nechtělo, šli mladí Ambrožovi přece k muzice, a to kvůli hostům. Heřmanečtí se chtěli do hospody podívat. Josef sice zpočátku mínil, že to je zbytečná výloha, ale konečně předpokládaje, že to Ambrož zaplatí, udělal ženě k vůli. Ač bylo Andě už k šestatřiceti, ráda si ještě skočila do kola, ba zmocňoval se jí divný sladkobolný jásot, když hudba bouřila a ona se mohla kvapně otáčet.

Na soudné stolici — jak mládež přezděla lavici mezi okny, na niž usedaly klevetivé báby, seděla panímáma Ambrožová ve svých důkladných soukenných šatech s hedvábnou zástěrou jako brčál zelenou a dívala se na ten rej.

Josefův bratr Alois trochu prováděl Růžu a také přespolní chlapci s ní tančili, ale panímáma byla nespokojena a dívala se mrzutě a mračně ke dveřím, kde postával Lud-$

vík. Věděla, že netančí, jen popíjí, pokuřuje a z Růži oči nespouští, ona pak že je celá smutná a bledá a že tančí jako bez duše. Konečně přišla a sedla si vedle matky.

„No — co hlídáš jako morous,“ vadila se panímáma. „Vypadáš až hrůza a šklebíš se jako žába na suchu.“

„Ale — „ mávla Růža rukou, „bolej mě nohy — šla bych dóm.“ Než to dořekla, černovlasý kudrnáč stál před ní.

„Prosím vo kolečko!“ povídal, ale prosebně nevypadal. Furiantsky čekal, jak to dopadne, a díval se hned na Růžu a hned na panímámu.

Růža zčervenala, zbledla a bezděky ruce sepjala.

Panímáma zakašlala — nemohla nalézt výraz pro svou zlost a úžas. Jaká to drzá odvaha! „Nikam nepude!“ prohlásila konečně. „S tebou ne — ty furiante!“

„Ne?“ zeptal se chladně. „Teda jí přinesu koště a nechám ji vytancovat z hospody! Zahrajou jí marš, jak to dělají kvůli chasníkovi, kerej dostal pro nic za nic koš!“

Růža se zděsila: „Maminko — pro Boha — „ a panímáma, celá bez sebe, zaúpěla: „Teda di — ale jen nejčky.“

Když spolu vířili sálem, Luděk se smál: „Tak na pajímámu! A ty ses lekla, holka zlatá, že bych ti to udělal? To málo rozumíš mej lásce!“

Růžu už nohy nebolely a jen si přála, aby byl ten kousek hodně dlouhý. Panímáma byla jako na trní a ohlížela se po Aloisovi, zavolala ho a prosila, aby vzal Růžu z kola.

„Já nevím,“ povídal mladík, „abych nedostal.“ Ale šel. Chtěl udělat Ambrožce k vůli a Růža se mu ostatně líbila. Ale se zlou se potázal. Ludvík zastavil, vyslechl ho, co že si přeje, a pak na něho spustil: „Co ty lezeš do cízího revíru! Tam si jdi do Heřmanče namlouvat a z kola brát. Esli chceš, já ti natřesu oudy a příde-li na to, vyperu celou hospodu!“ Oči měl jako plameny a tančil dál.

Když hudebníci přestali, zatleskal, dupl a rozběhl se k nim, vhodil jim na stůl zmuchlaný papírek. Byla to celotýdenní mzda, ale z toho si nic nedělal. „Sólo!“ houkl a už bouřil s Růžou v prázdném sále.

117$

Panímáma Ambrožová se dusila vztekem a Šindelářka dole mezi chalupnicemi rukama lomila: „Ježíš Marjá, ten můj chlapec se pro tu holku eště pomine!“

Publikum se smálo a panímámě to přálo. Chystala se brzy domů, ale než se vypravila, dal si hrát Ludvík znovu. Tentokrát netančil. Zpíval jen před muzikanty a dal každý verš opakovat:

{Poslouchejte, lidi zlatý,

jak vypadá dnešky svět,

která bába céru hlídá,

utopit ji třeba hned!

Kde jaká muzika hraje,

tam sou báby dycky hned,

sednou si tam na lavice,

kritizujou tanečnice,

pozorujou celý svět!}

{Dybych se na holku kouk,

řeknou už, že sem ji sněd!

Dite baby, dite domů,

nechte těch hloupých klevet.}

Báby se smály, ale panímáma soptila.

{Já už musím přestat zpívat,

neb se baby mračejí,

dybych se chcel voženiti

a ten svůj stav proměniti,

všecko mně to zmařejí.}

Ludvík vypadal roztomile se svým čtveráckým výrazem, že ani Ambrož, který mu zazlíval takové jednání, se na něho zlobit nemohl.

Panímáma byla hněvem bez sebe a když přišla od muziky domů, nemohla ani usnout.

118$

Zavřela dceru do komory a zapřísahala se, že mu ji nedá a nedá, kdyby se celý svět stavěl na hlavu. Myslela, že ji dobře hlídá, a nevěděla, že když všechno utichlo, vylezla Růža okénkem zrovna Ludvovi do náruče.

„Šak my pajímámu přeci došlápnem,“ smál se a žíznivě děvče líbal.

Přišly žně a s nimi hospodářům plno práce. Bylyť letos časté bouřky a tím práce daleko obtížnější než za jiných okolností.

Často se přihnal lijavec a co bylo na polích, všechno zmoklo. Jak se ukázal jen nepatrný mráček, už z něho lilo jako z konve, takže se sváželo o překot, jak se jen slunce za chmuru ukrylo, a lidé se pachtili i s potahem.

Také u Ambrožů se pracovalo v potu tváří a nikdo nezahálel. Měli tolik krásného žita, že nebyla letos žádná obava, že by se snad nevystačilo, nebo že by se nesmělo odprodat; ale zmoklo jim třikrát, než ho domů připravili.

Byl to běh, když chtěli svážet z „Bezkoutí“ a v poledne najednou z malého obláčku začalo silně hřmít.

Jourek nechal jídla a zapřahal do žebřiňáku; byl to svědomitý chasník, jemuž se jednalo o hospodářův zisk jako o svůj vlastní. Věděl, že není Ambrož žádný špína a že odmění jeho přičinění.

Však i ten utekl od polévky a běžel, aby do druhého vozu voly zapřahal.

„Abysme jely taky s kravama?“ nabízela Lidka a měla vážný strach, že krásné žito zmokne po čtvrté.

„Špatně chodějí,“ povídal Jan, „a je mi jich líto, aby se tak musely pachtit, a taky nemáme třetí vůz přistrojenej na žebřiny. A kdo by jel,“ usmál se, „Kačka to neumí a my vobá budeme pryč.“

„No,“ mínila Lidka, jela bych sama. Doma sem to taky uměla a víš — byla bych ráda, dybychme byli brzo doma, slíbils taky tatínkovi, že se mu to sveze; roste mu to už na poli — a — — „

119$

„Taky na něj myslím,“ souhlasil sedlák, přerušiv ženu v řeči, „a jak jen budu moct, udělám mu to. Ale ty byť doma — nechci, aby selka Ambrožová musela s kravama jezdit.“

A už pošvihl bujné spřežení svých ryzáků a vyřítil se na rachotícím žebřiňáku jako bouře na kamenitou cestu.

Za ním se vydrkotal vůz tažený voly. Šli zvolna a měli dost času, třeba se mrak hloubil stále níže a hučelo z něho zlověstně.

Nechvátali, ale vypoulenýma očima slibovali, že utáhnou více než koně a že se nebudou bát á vzpínat, i kdyby před nimi třískal hrom a blesk jim u hlav šlehal.

Z celé vsi jely potahy na všechny strany do polí a za nimi běžela čeládka, aby nakládala.

I Kačku a pohůnka vypravila Lidka za nimi a sama dojila s mladšinkou Pepkou, která to valně neuměla. Dnes musela panímáma sama sednout pod svoji krávu. Lidce ji svěřit nechtěla a Kačku tu neměla.

Sedajíc vzdychala, toho že se na starost dočkala, že si sama má krávu dojit jako podruhyně.

Růža odešla hned po jídle do šití a neměl ji tedy kdo zastat. Lidka se v dojení zdokonalila; mléko jí do dížky jenom crčelo, ale panímáma byla přesvědčna, že by jí krávu pokazila.

„Kriste nebeskej,“ lamentovala, jak tvrdou krávu tahala, „to nejni ináč, nědo mi čaruje. Ta kráva mi dojí pořád mínějc — eště nejni vodhoněná a už uráží, jak by byla v kolikátým měsíci. Ale to žádnej nedělá, než ta vedlejší potvora, ta Vránovka!“

„Pajimámo,“ hrozila se Lidka, „kerak si to můžete myslit, dyť sousedka je taková hodná ženská a nidá nám ani stýblo nepřeložila. Co sem tu, nebylo s nima ani to nejmenší zlý. A konečně, dyť to čarování je jen pohádka, na to se už dnešky — „

Lidka nedořekla, protože se panímáma na ni osopila, že hned umlkla. „Je to dnešky svět,“ lála, „na nic nevěřejí, na čáry a ouřek a pomaly ani na Pána Boha. Já to vím, že vy

120$

ste taková neznabožka, a proto se trápím, že máte ty děti v rukách a myslím si, že von Pán Bůh ví, proč vám svý neposílá.“

Lidka přiklonila hlavu, opřela se jí o krávu a mlčela. Cítila zjevné nepřátelství, které číhalo na každé její slovo, a se strachem hleděla vstříc příštím dnům. Jan totiž dostal „rukovačku“ a musel se za čtrnáct dní dostavit na čtyři týdny k vojenskému cvičení.

Lidka mu neříkala, jak se toho měsíce bojí, ale velmi se strachovala, co tu od tchyně zkusí. Odešel-li Jan jen na okamžik, napadala ji panímáma jazykem plným jedu a bodala jako sršeň; což až se vzdálí na tak dlouho!

Zahřmělo a zablesko se znovu. Lidka vstávala, vylila mléko a uklízela je do mlíčníka. Při tom se starostlivě rozhlížela a povídala: „Tak mám strach, že to nesklidí, a že to taky tatínkovi zmokne. Snad abych přeci zapřáhla a sjela mu pro to. Má to hnedky za vsí a na fůrku bych to sebrala lehko.“

Tázavě se obracela na tchyni, ale ta si nevšímala její starosti. Prohlížela ušák se svým mlékem a lamentovala, jak je ho málo, ač nebyla s to sama ho spotřebovat a máslo jí dávala mladá hospodyně.

Lidka se dlouho nerozmýšlela. Vzala si druhý šátek a silnější blůzu, aby tak lehce nepromokla, a už zapřahala.

Uměla to dobře a panímáma špičatě povídala sobě, ale aby to mladá slyšela: „No vida, jak je to dobře, že si vzal Jeník holku z chalupy. Selská céra by netrefila krávy zapřahat a s nima jezdit!“

Pantáta Rejhon spráskl ruce, uviděv dceru dvorem jet na záhumenní cestu.

„No, tos musela sama? Co ti to napadlo?“

„Ale, Jenda se chystá, jak dovezou naše, že hnedka pojedou vám, ale já mám strach, že by vám to zmoklo.“

Ať však pošvihovala, jak chtěla, neunikla dešti. Chytil ji lijavec za samými humny a byl tak prudký a zběsilý, že v malé chvíli byla jako by ji v rybníce vykoupal. Přihnal se

121$

obrovský vítr, který ohýbal vrcholky stromů a z deště činil pravou metelici vody.

Lidka musela u otce počkat, až se to přežene, a vzít na sebe šaty, jež za svobodna tu odložila.

Rejhon shazoval ve stodůlce obilí z vozu a litoval krávy i dceru, ale byl rád. Omoklo to sice trochu povrchu, ale to on vyložil mokrým navrch a těšil se, že to opět proschne.

Lidka byla sama ve světnici a myslela si, že to je tak jako za svobodna. Dívala se na okno, kde stála doma velká myrta, břečťan a muškáty. Jak to bylo krásné, když tu Jenda stával a za ní chodil.

Lidka nemohla za to, že vzdychla. Ne že by se byla zklamala, ne že by litovala svobodného stavu, ale tehdy nestála nad ní panímáma.

Ach, ta panímáma! Jako můra tlačila Lidku svou nenávistnou zlobou. Mladá žena se rozhlížela a zastavila se u své panenské postele; dosud tu stála, pokryta bílou pokrývkou, a nad ní obrázek Matky Ustavičné pomoci.

Na ten se Lidka zadívala a vřelá prosba sklouzla jí ze rtů. „Dyckys mě, Matičko, slyšela — slyš mě i dnes! Dej mi dítě, po kterým toužíme vobá, ať mám taky radost a ať mi pajímáma nevyčítá!“

Obrátila se však k jinému předmětu, když se zarazila, jako by byla na něco zapomněla. Kvapně se k obrázku vrátila, zdvihla ruku a pravila: „A přísáhám ti taky, že nikdá nepoznají ti sirotci, že mám ty svý radši!“

Ambrož dojel se svou fůrou ještě za sucha, zato Jourek promokl do kůže. Na další mandelíky nebylo pomyšlení a Jan, ač to neměl valně ve zvyku, zaklel si z plných plic.

Vstoupiv do světnice, podivil se, když tu nenašel Lidku. Děti byly na výměnce u babičky, jež mu hned hlásila: „Zbrčila se a pryč! Jela starýmu pro mandelíky! Nedala si bránit; děcka nechala bejt a ta tam,“ a se škodolibým úsměvem dodala, „to je hodná céra!“

„Proboha, celá asi promokla,“ lekal se sedlák, „eště z toho může stonat.“

122$

„I — vono se jí nic nestane, ale krávy můžou nohy polámat. Je to vokluzký. Taky nemá kouska rozumu!“

Ambrož byl všecek neklidný. „Abych šel za ní.“ Blýskalo se a hřmělo téměř nepřetržitě, panímáma spráskla ruce: „Eště to! Už za ní běžel Štěpán. Jak uslyšel, že je venku, nebyl k udržení,“ a se zlým úsměvem dodala jako pro sebe: „Kozel ví, co to ta ženská u sebe má, že ste za ní všicí jak potrhlí. Ten taky bude promoklej a má se přeci šetřit!“

Nějak nepříjemně dotčen zahleděl se Jan na matku; pak se obrátil a kvapně přešel světničkou. Na čele měl chmuru a na pravé tváři se mu chvěl lícní sval. To bylo vždy, když se zlobil, a panímáma to znala. Bylo jí najednou velmi pěkně, zdáloť se jí v tom okamžiku, že trefila na pravou strunu.

Ambrož však už pohodil hlavou, jako by něco nepříjemného od sebe odvrhoval, a kvapně si bral ještě jeden kabát na věšáku.

„Snad nechceš za ní běžet?“ ptala se matka a dala se mu do smíchu, když přisvědčil.

„Seš ty ale starej blázen! Nemyslíš, že by spíš zasloužila, abys ji natlouk? Musela vona ten dobytek trmácet? Posílal ji tam někdo? Nevídáno vo pár mandlíků, aby je čert nevzal! Kvůli tomu by zmařila krávy!“

„Ale vo to se nejedná!“ netrpělivě se skoro utrhl syn a už chvátal ven.

Lidka se právě chystala k odchodu od otce, když muž vrazil do síně. Přestávalo pršet a ona tu seděla jako na trní. Myslela na děti, aby se nebály, a měla doma také plno zašívání, jemuž se chtěla věnovat, když prší.

Před chvilkou přiběhl za ní Štěpán plný starostí. „Bál jsem se, tetičko, abyste v poli příliš nepromokla, nebo aby vás nezastála bouře tuze daleko,“ povídal, když se podivila, kde se tu bere, „neměl jsem stání a letěl jsem za vámi.“

„Já se bouřky nebojím,“ povídala mu klidně, „a ten dešť je teplej.“

123$

„Vy se nebojíte?“ podivil se. „Jak to přijde? Mně Samému není volno, vládne-li povětřím silná bouřka, a hlavně zde na venkově, kde nemáte hromosvody. Stále jenom musím počítat mezi blesknutím a hřměním a vypočítávat vzdálenost. A vím-li, že mi elektřina přeskakuje zrovna nad hlavou, a vzpomenu-li na vysoké topoly zrovna před stavením, které tak velmi přitahují, a na výšku vašeho krovu, vždy se mi zdá, že musí blesk zrovna do nás sjet. Vždyť lidské tělo samo přitahuje a elektrická jiskra hledá jen — — „

„Ale pro Pána Boha, to je řečí a strachu,“ zasmála se Lidka přerušivši ho, „a to jen proto, že vy to berete ze stanoviska učenců. Vy si počítáte vzdálenost a sílu té jiskry a my jen říkáme Boží Posel a víme, že sme všady v rukách Božích. Bude-li chtít, že nás zahubí i pod nejlepším hromosvodem, a ne-li, že nás blesk nechá i v širým poli na rovině i v hustým lese. Proto se nebojíme.“

Štěpán vrtěl hlavou a povídal s trpkým úsměvem. „Boží posel — • elektrická jiskra! Boží vůle — náhoda! Nevěřte jinému, nic neexistuje a já v jiné nevěřím. Chodím do kostela a jsem v církvi kvůli matce a příbuzným a tu kvůli tetičce, ale jinak jsem ateista, jímž mne udělal svět a věda.“

„Pak ste k politování,“ řekla Lidka, „protože nemáte oporu ani žádnou útěchu. Nemáte žádnou naději!“

„Snad — „ svědčil zadumaně, „ale to už se nenapraví.“

Proto se bojíte blesku, proto se bojíte smrti,“ rozumovala Lidka, „my se jí nebojíme. Tatínek říkává, že nejvíce Bůh toho miluje, koho bleskem zabije, protože to je ta nejlehčí a nejlepší smrt!“

Štěpán chtěl něco říci, ale vešel Ambrož. Byl zmoklý a vypadal polekaně.

„Lidunko, pro Boha!“ zvolal, „cos mi to udělala? Nahnalas mi strachu, esli se ti nic nestalo. Letím za tebou plnej ouzkosti.“

Vyskočila a běžela mu vstříc. „Dočista mohs bejt bez starosti,“ povídala, já tu byla, eště než přišlo to hlavní. Ne—

124$

zlob se, že jsem ti nahnala strachu a tebe neposlechla, ale bylo mi líto tatínka, to víš, má jen to a už to měl celý porostlý.“

Jak by se mohl mrzet, když byla tak vlídná a pokorná a když mu tak důvěrně položila ruku na rameno a ptala se starostlivě: „Svezli ste? A co děti? Nebál se Jeníček, když to tak hrochalo? A pajimáma už nehubuje?“

Vešel otec Rejhon a vítal zetě: „Nehubuješ na Lidku, že ti vodjela?“ ptal se ho. „Mně udělala moc dobře. Už bych z toho žitečka nic neměl.“

„Což se můžu na ni zlobit?“ ptal se sedlák a smál se. „Je taková hodná a všechno dělá, jen že by všady ráda pomohla.“ Přitom přitáhl k sobě její rámě a povídal radostně: „Jen dyž se í nic nestalo a neumokla tuze.“

Tatík Rejhon měl radost, ale Štěpán se odvrátil a hleděl do okna dlouho na déšť stékající z oken a okapů i na strouhy vody, jež se řinuly v příkopech po tom náhlém a prudkém dešti. Braly kaménky a písek a způsobovaly hluboké prorvy po stranách cesty.

Pomalu přestávalo pršet, i vítr se tišil a hrom se ukládal kdesi vysoko mezi mračny. I blesky pohasly a Jan rozhodl: „Půjdeme!“

Lidce bylo úzko, když skládala prádlo do kufříku a snášela, kde co v hospořáství bylo, aby ho pořádně na tu vojnu vypravila.

„To mi bude smutno,“ říkala mu a ústa se jí neustále stáčela k bradě. Těžce bojovala se slzami.

„Dyť tu za měsíc zase budu,“ těšil ji, ale šlo mu to nějak chraptivě z krku, musel si odkašlat a na Lidku se neodvažoval ani podívat. Byla tu panímáma při tom, i Růža, a on se před nimi styděl za slzy, které by mu byly jistě vyhrkly, kdyby se Lidce do očí podíval.

„A pak — dyť nejni žádná válka a je to jen tak na špás. Hůř bylo ve válce, dyž se rukovalo.“

Lidka by mu byla ráda pověděla, že by si z toho nic ne—

125$

dělala, kdyby zůstala sama, ale že se bojí panímámy, že ví, co vystojí za ten měsíc, ale k tomu se nechtěla odhodlat za žádnou cenu. Nikdy mu na tchyni nežalovala, a proto si stará na ni tak troufala.

„Já vím,“ povídala skoro šeptem, „a dyž je to přeci dlouho.“

„No no, Liduško,“ hubovala panímáma, „vy ste ale hnilička. Neumíte leda natahovat moldánky. Tak děláte pořáde, jako byste byli tejden spolu, až se tomu lidi smějou a čeládka se šťuchá, jaký ste blázni. To já bych se byla styděla, tak dávat najevo, jak mám muže ráda.“

„To je dobrý,“ smál se hospodář, „lidi se nám smějou, že se máme rádi? Tak byste chcela radši, maminko, abysme se bili?“

Lidka mu navařila vajec, přinesla slaninu a napekla buchet. A už tu byl den, kdy Jan rukoval. Oblékal se v komoře a zavolal si sem ženu. Ve světnici mu matka i sestra překážely, nemohl jí říci, co by chtěl, a nesměl dát ani najevo, jak je mu smutno.

Padl na něho takový divný stesk a strach, že nemohl ani promluvit. Sevřelo ho to jako kleště, a proto vzal jen mlčky Lidku do náruče a líbal ji.

„Prosím tě,“ šeptal jí, „buď na sebe vopatrná, ať se ti nic nestane, ať tě najdu zdravou a taky děti mi vopatruj! A neplač, dyby ti maminka křivdila; to víš, je už stará a divná, pomysli si to dycky a napiš mi, dyby tě něco trápilo.“

„Jen ty taky — „ vzlykala, „dej na sebe pozor! Jendo — mám vo tebe takovej strach — tak mě to zrovna škrtí — to naše štěstí je tak veliký, že se bojím, aby nebylo krátký.“ „Nestraš mě,“ prosil, „sem beztak celej ztrápenej!“

Ve světnici se loučil hospodář, jako by dělal testament. „Maminko, prosím vás, Lidku mi vopatrujte — ať zbytečně nejni smutná a ať se ňák nepřemůže prací — „

„Ta dá pozor,“ pro sebe bručela stará a nahlas pravila: „Což je malinká? Tulec vo děti se radši boj.“

„Ty má Lidka na starosti,“ odpověděl, „a slíbila, že je

126$

bude vopatrovat. Šak dyby některý zastonalo, hnedky jeďte pro doktora. Jourku, v takovým případě nech všeho, zapřáhni a hlava nehlava jeď do města. A koukej na to, aby ta votava přišla brzy dom a taky ten voves vemte v pondělí. A dyby se mělo na dešť, svážejte v pondělí vodpoledne. A na klisnu dej pozor, je zhřebná, ať se nepřetáhne. Esli to bude v pořádku, až se vrátím, koupím ti na ty manžestrový katě, co na ně stůneš!“

„To bude, pantáto,“ rozradostněn se těšil čeledín, „to se spolehnite!“

Potom došlo na služky, pohůnka i pasáka; všem nařizoval co a jak, a všem něco sliboval.

„A ty, Růžo,“ prosil sestru, „spi tady s Lidkou, ať nejni sama, a vypomoz jí trochu.“

Koně už frkali, neboť byl čas, aby nasedal do povozu. Panímáma i žena ho objímaly a křižovaly mu čelo a panímáma ho pokropila svěcenou vodou tak důkladně, že byl všecek mokrý.

„A v mašině byť vopatmej,“ napomínala ho už na dvoře, „ať tě nepřejedou. Tak s Pánem Bohem!“

Děti vyběhly až na náves, i Růža ho vyprovázela. Lidka zůstala za vraty; že byla celá uplakaná, nechtěla se ani ukazovat. I Štěpán mával kloboukem a Ambrož ještě z vozu ho žádal: „Taky prosím tě jim byť nápomocnej a dyby, nedej Pán Bůh, stal se pád vohně, pomoz im s dobytkem.“

„Buď bez starosti a zdráv se vrať — myslím, že mne tu ještě zastihneš!“

Mladík jediný byl veselý a mával kloboukem, dokud povoz nezmizel.

Lidka za vraty držela Jeníčka a teď s ním utíkala do zahrady; nemohla se zdržet pláče a styděla se před tchyní i Štěpánem.

Panímáma stála dlouho před vraty a utírala si oči zástěrou. Sousedka Vránová, jež také vyšla, kývala a volala na ni: „No ták ste samy? Hospodář narukoval?“

127$

„Žeť,“ vzdychla výměnkářka a belhala se k ní, utírajíc si stále oči, „vypravily sme ho.“

„A kde je mladá hospodyně?“ tázala se sousedka. „Nestůně? Nebyla ani venku.“

„I rozloučila se s ním v sednici a nešla ani na náves.“

„No, to je hrdina,“ divila se Vránová, „to je vidět, že se statečně drží.“

Panímáma mávala rukou. „I — to už má některej člověk takovou tvrdou náturu. Vona nemá srdce k němu, ani k děckám, má ráda nejvíce sebe.“

„Dite! Dyť vypadá jako kočička přítulná.“

„I — to vona se tak dělá,“ utrhla se Ambrožka, „ale nejni — nejni! A hospodyně žádná,“ svěřovala šeptem, „všecko dělá navopak! Co já se jí napomáhám a naradím — ale všecko nejni nic platný! Je holt vidět, že nejni z toho. Prosím vás, bejvalá švadlena, kerak by mohla rozumět hospodářství? Já říkám, Jeník si dal! Ale bránit si nedal! Ne a ne, tak muší mlčet; jak si udělal, tak má!“

Panímámě se líbilo, že našla někoho, kdo ji poslouchá.

Vránová jí neodmlouvala. Znala starou Ambrožovou a věděla, co umí a jaká je. Byla teď jenom ráda, že má snachu, na níž si svou zlobu ostří, a nechává alespoň sousedy na pokoji.

Odpustit si však přece nemohla, aby do ní trochu nezajela: „Jojo — dyž voni ty děti mají svou hlavu. Tak jako Růženka, ta prej chce Šindelářovýho Ludvíka. Pane, to by bylo něco pro Šindelářku.“

Panímáma poskočila, jako by jí šídlem píchl. „To věřím, to věřím,“ skoro vykřikla, „ale že se jí to nepoštěstí. Dybych měla holku utopit, radši to udělám, než bych ji dala takovýmu trhanovi. A dyby celá Šindelářova rodina přišla a za něj prosila, nedovolím to. Ne a ne!“

Panímáma klopýtala zpět do stavení a říkala si cestou „ne a ne!“.

Povoz unášel Ambrože ke stanici. Nádhera pozdního léta ho oblévala, ale on si nevšímal ničeho, toužil jen, aby už

128$

ten měsíc byl pryč, aby se už opět vracel, aby se opět Lidka na něho smála a aby kolem skákaly děti.

Na světě ho nic nezajímalo než jeho rodina. Ta mu byla celým světem a rodný statek pozemským rájem.

Ač mu bylo smutno a skličovala ho jakási úzkost, přece mu bylo sladko při pomyšlení, že je Lidkou tak vroucně milován. Bylo mu teplo při tom pomyšlení a vyjasňoval se celý při něm.

Začal přemýšlet, co koupí, až pojede domů, co Lidce a dětem přiveze, a počítal už teď dny, kolikrát se vyspí v cizině a bez Lidky.

I Lidka počítala dny, kolik jich už uplynulo a kolik ještě, uplyne, než se její Jenda vrátí. Když minul týden, slibovala si, že to přece bude mít nějaký konec.

Což o stesk po něm, to by se bylo vydrželo, vždyť věděla, že se vrátí a že na ni ve světě vroucně vzpomíná, ale doma to utrpení od panímámy, které musela prožívat!

Stará věděla, že nebude Janovi žalovat, a proto si na ní chtěla smlsnout, než se syn vrátí. Jediný krok mladé ženy nebyl podle jejího správný, jediné slovo nevyšlo jí z úst, aby na ně nedala panímáma žluči a pelyňku.

Ale kdepak jenom pelyněk! Ten se dává člověku pro vytrávení. Lidka toho však dostávala, že byla od rána do večera nasycena samým utrejchem.

Chodila věru jako otrávená a panímáma jako vosa s jedovatým žihadlem krok za krokem ji stíhala.

Dělala-li mladá nudle, přišla panímáma na to, že do nich tluče vejce od její „vlašky“, které ona pozná mezi tisíci jiných vajec, protože je žluté, velké a kulaté. Takové vejce nenese v Malení žádná jiná slepice.

A už lamentovala, až se statkem rozléhalo, jaké že to má zlé časy na stáří, když i vejce jí ukrádají.

Ve stáji zpozorovala, že má její kráva horší krmivo než ty ostatní. Ke snídani přišla, dokud byla mladá ve stáji u poklidu, ochutnala kávy z jejího hrníčku a hned konsta—

129$

tovala, že tu si ustrojila ze smetany, kdežto jí dala ze sbíraného.

Byl křik a bědování a marně mladá s pláčem tvrdila, že všichni mají z večerního mléka.

Pralo-li se, panímáma bručela, že její košile je nejhůře vypraná a okázale si ji přepírala.

Oh, co vše dovede žena, zvrhne-li se její cit v nenávist! Muž dovede být krutý, prchlý a surový, ale nikdy nedokáže s tolikerou zlomyslností vymýšlet muka jako žena. Žena po této stránce je nepřekonatelná.

Toho Lidka zakusila v bohaté míře a dva týdny se potají naplakala tolik, že by těch slz byl pořádný plecháč.

A ještě jedna věc ji skličovala a plnila nepokojem. Od té doby, co Jan nebyl doma, změnil nějak své chování student Štěpán.

Zdržoval se doma více než dříve a meškal-li s ní o samotě, divně se tvářil a záhadně mluvil o věčném stesku a odříkání, o neukojené touze a marné lásce, že bylo Lidce z toho úzko a bezděky se ohlížela, nejsou-li tu zcela sami.

Prázdniny se chýlily ke konci a ona si už jenom přála, aby se zdvihl a odejel.

Sebral se tu, vypadal teď velmi dobře a proto si myslela, že už svou křesťanskou povinnost u něho vykonala, že by teď zase mohl jít.

Co odejel tatínek, slyšela zase Marta od babičky pohádky o zlé maceše a naučila se písničku Osiřelo dítě o půldruhém létě.

Zase ji babička litovala, že nemá už maminku, a tatínka že jí na vojnu sebrali, že zůstala opuštěná jako prst a nebýt jí, babičky, že by v tom hůře byla než ptáčátko pěnkavátko, co z hnízda vypadlo.

„Nevěř tomu,“ povídala jednou Lidka holčičce, popuzená už ustavičným podpichováním. „Máš eště mě a já bych ti nedala vod žádnýho ublížit. Sem tvá maminka a vím, že se musím vo tebe starat.“

„Ták?“ spustila stará, „nemá ani věřit? Teda sem

130$

hloupá? No vida, kam sem to dopracovala. Dokáď sem hospodařila, aby měli z čeho bejt živí, měla sem rozumu dost, dokáď sem syna pod srdcem nosila a na svět ho přivedla pro takovou ledajakou děvečku, která se s ním paní stala, to sem byla chytrá, ale nejčky, dyž mají všeho, až im po bradě teče, sem hloupá; už ani šestiletý děcko mi věřit nesmí. Ach, Bože, kýž by sis mě už radši povolal, než tolec trápení na starý léta!“

Panímáma rukama lomila a vlasy si cuchala, jako by věru už, měla rozum ztratit.

„Pajimámo, pro Boha vás prosím,“ zvolala na to podrážděná a plačící Lidka, „nedohánějte mě k tomu, abych vocáď utekla. Dyť to nejni k vydržení, co vo mě děláte! Ke svej krávě ste plná soucitu, ale se mnou slitování nemáte. A já sem semka šla přeci plná dobrý vůle a plná lásky — chcela sem — „ Lidka se zajíkala hořkostí a panímáma jí honem do řeči skočila: „I což vo lásku! Tý máte dost a já vím, že ste ho jenom tou vobloudila. Mužský sou hlupáci a istě i inej by vám sed na vějičku. Kroutíte vočima a měla byste ráda taky eště iný — jen dyby byl Jenda dýl na vojně.“

Po těch slovech panímáminých. zůstala Lidka v bolestném úžasu jako omráčená. To byla urážka příliš velká, aby na ni mohla odpovědět.

Beze slova vyšla ze světnice a nepozvedla oči ani ke Štěpánovi, který v síni stál a jistě láni výměnkářčino slyšel.

Všecka byla tou urážkou pobouřena; cítila, jak v ní krev prudce koluje a jak jí ve spáncích cévy tepají.

„Hele,“ slyšela ještě tchyni, „milostpaní je uražená! Jo jo, pro pravdu se lidi nejvíc zlobějí.“

Lidce bylo úzko z toho všeho — napadalo jí najednou, že jejího štěstí je namále, že stará je s to muže popudit proti ní, když bude stále o to usilovat, a že konečně přece bude otráven její život tyranskou zlovůlí mužovy matky. Sedla si do besídky a usedavě plakala. Ach, bylo jí tak smutno!

131$

Někde daleko zvonila kosa na jetelině a polní cestou kolem zahrady hrčel pomalu žebřiňák plný suchého ovsa. Nedaleko v trávě kuňkala rosnička, volající déšť a Lidce napadlo, že je třeba, aby se proschlá otava skupila.

Přesto že měla velikou lítost, přece se starala svědomitě o hospodářství. Vstala, aby potřebné nařídila, když vešel Štěpán. Rozhlédnuv se spěchal k ní a mluvil velmi vroucně, sotva ji u besídky dostihl: „Hledám vás, tetičko. Stará tetička zase byla na vás zlá a mne to, věřte, bolí, jako by to má urážka byla.“

Lidka se malinko usmála a vyšla na cestičku. „Pajímáma je moc podivná,“ povídala, „a já na mou věru nevím, jak bych se jí zavděčila.“

„Máte tu těžké postavení, já to vidím,“ pravil Štěpán a šel zvolna podle ní, „a velice zazlívám Jendovi, že to tak nechá.“

„Co má dělat?“ smutně hlesla Lidka a dodala malomyslně: „Je to jeho matka a já sem jeho žena. Von je v tom nejhůř; při kom má bejt?“

„Při vás,“ zvolal student prudce, „má zakročit, aby vás nemohla týrat, aby vám nemohla ubližovat, Liduško, já bych se jinak zachoval!“

Na to důvěrné pojmenování sebou trhla a nemohla utajit nevoli, jež se jí zračila na čele i v očích.

Odklonila hlavu na druhou stranu, takže její rameno a štíhlé hrdlo až k malému oušku tvořilo měkkou křivku, a podívala se na něho velmi chladně: „Dělá, co může,“ řekla skoro nevlídně, „proti matce bejt nemůže, to bych já ani nechcela, a vode mě taky nejni nikdá ani jediným slovem popuzován.“

Byli u dvířek a mladá hospodyně kvapně jimi vyšla pod kolník. Nečekala, odpoví-li ještě Štěpán, ale sháněla se nakvap po Josefovi a Kačce, že se musí na louku. Žene se déšť a otava je tak krásně proschlá, věčná škoda by bylo, aby zmokla. V malé chvíli už se hnali ze dvora jako mračno. Kdo mohl hráběmi vládnout, každý je nesl na rameni.

132$

I Štěpán se vypravil s nimi a že se panímáma zavřela na výměnku, vzali s sebou i děti. Paska nesla Jeníčka na zádech a Marta se držela Štěpána.

Také měla malé hrábičky a chlubila se, že už umí hrabat a do kup dávat jako pravá selka.

„Viďte, maminko,“ odvolávala se na macechu, „že bych to trefila?“

„No jo,“ usmála se jí Lidka, „dyť ty budeš hospodyně!“

Venku bylo krásně, bílé ovsy ležely požaté a na strništích, že často pršelo, vyrůstala zelená tráva. Sláček a kozí brada, hřebříček i hlaváč.

Kde nebyly ještě louky požaty, tam kvetly tolije a v jetelišti heřmánek se bělal. Vzduch byl vysoký a čistý, jako by se mělo dohlédnout až na konec světa, jenom od západu tmavé mraky věštily bouřku.

Na zahradách zrály hrušky a letní jablka a také zelené švestky pomalu červenaly. Bylo veselo v krajině a z Lidky pomalu padal stesk. Slibovala si, že zas bude lépe, až Jenda domů přijede, a pobídla čeládku, aby pochvátala. Chtěla, aby poznal hned, že dobře hospodařila.

Druhý týden plynul snáz. Panímáma se držela více na výměnku, jako by se trochu hněvala, a že bylo plno práce, utíkalo to zčerstva.

V prvých dnech se svezl poslední oves a také otava doschla. Svážela se, uklízela na seník a patro v kůlně a Lidka měla plno běhání. Starala se, aby nepřišla domů přece jenom vlhká, a aby se nezapařila, kdyby ji příliš natlačili.

Josef byl ovšem spolehlivý, ale ona byla pamětliva, že hospodyně má být všude. V tom ji utvrzoval hlavně otec vždy a hlavně teď, když k němu navečer dvakrát v týdnu zaskočila.

„Jen si všeho hleď,“ napomínal ji, „ať nemá stará proti tobě žádnou zbraň,“ a dodával jako na omluvu: „Já bych k tobě kolikrát zašel a pomoh bych ti s něčím, ale nemůžu

133$

kvůlivá starej! Musel bych se s ní hádat. Ty máš, holka, kačení žaludek, že jí na všechno mlčíš.“

Nepochlubila se mu Lidka, co od tchyně zakouší, ale on to slyšel od lidí a litoval dceru.

„Zeť je moc hodnej,“ říkal každému, „s tím by měla holka nebe na zemi, ale stará — to je čert!“

Když uplynul druhý týden, tu se Lidka těšila, že už má polovinu té samoty za sebou a že už se Jendy brzy dočká.

Myslela, že ji panímáma nechá na pokoji, a byla tomu ráda, ba řekla si, že snad dobře udělala, že ukázala panímámě, jak je mučena.

Byla by velmi ráda nalezla nějakou cestu, jíž by postupovala proti ní, neboť už přestala doufat, že by mlčenlivostí a trpělivostí tchyni sobě naklonila. Je třeba snad nějak jí imponovat — respekt si získat.

Bohužel i v tom se Lidka zklamala. Strhlať se jednou mezi ní a tchyní mrzutost, horší dřívějších. Zavinily to děti — Martička.

Často se stává v domácnostech, že děti jsou příčinou mnohých křiků a hádek, je-li třeba jeden z rodičů přísný a druhý dětem nadržuje a autoritu tím poráží.

Tak činila panímáma a Lidka, která sloužila ve městě u dětí a znala výchovu v lepší rodině, toužila, aby jí svěřené děti i zde byly způsobné a k něčemu lepšímu vedeny.

Tak učila Martu, která už měla chodit do školy, aby pozdravila, když někam přijde nebo někoho potká, nebo aby přivítala, zavítá-li k nim kdokoliv.

V tom ještě děvčátko se jí podrobilo, ale když je učila, aby o všechno poprosilo a poděkovalo, tomu rozumět nechtělo. Bylo zvyklé přiběhnout zvenčí a poručit jenom „chleba!“, popadnout ho a to tam.

To se Lidce nelíbilo a když jí Marta už trochu zvykla, snažila se ten nezpůsob odstranit.

„Musíš pěkně poprosit,“ říkala jí, „seš už velká a dyby to někdo slyšel, že eště neumíš poprosit, smál by se ti.“

„A nechte ji,“ vždy hájila vnučku babička, „to by bylo,

134$

aby holka z takovýho domu musela prosit vo kousek chleba.“

„Nejni vo to panímámo,“ tehdy mírně odporovala Lidka, „ale musí se učit způsobům. Jak to vypadá, dyž si ten Boží dar jenom poručí. Já musela vo všecko poprosit, to tatínek ináč nedal,“ vděčně vzpomněla.

„Inu, dyž toho nebylo, bylo to vzácný, ale u nás je všeho dost.“

Tak panímáma ukončila, ale Lidka nehodlala upustit od své nápravy a Jan ji v tom pochválil. „Celý právo ti dávám,“ povídal tehdy, „ty jako matka si to veď jak chceš. Já chci taky, aby z nich něco bylo!“

Martička však byla vzdorovitá hlavička a prošení a děkování považovala za zvyky naprosto zbytečné.

A teď jednoho dne za nepřítomnosti Janovy se to semlelo. Lidka upekla vdolky. Byly dobré, pravé české, „z podbělky“, mazané švestkovými povidly, sypané strouhaným tvarohem a silně kropené kyselou hustou smetanou.

Kdo jedl jednou takový vdolek, hned tak na něj nezapomene. To také tvrdil Štěpán a snědl jich při obědě asi deset, ač nebyly malé.

Také dětem hrozně chutnaly. Malý Jeníček sice olízal napřed mazání a spodky nosil mamince, ale Marta je uměla pojídat, že se ve zdravém tom děcku jen ztrácely.

Odpoledne si vzpomněla, že ještě zbyly, a přiběhla jako obyčejně: „Mami — já chci vdolek!“

„Zase už tak zhurta,“ usmála se Lidka, „myslím, žes na něco zapomněla.“ Čekala a šla k almárce, na níž talířem přiklopené na míse čekaly.

Ale Marta nebyla naladěna na smlouvání. Pohodila hlavičkou a řekla ještě vzpurněji: „Já chci vdolek!“

„S takovou ho nedostaneš,“ řekla Lidka vážněji a od almárky poodešla.

Jako na zavolanou šla babička a Marta běžela k ní jako k známému útočišti: „Babičko, já chci vdolek!“

135$

Panímáma se káravě podívala na matku: „No a proč í ho nedáte?“

„Protože nepoprosila,“ krátce pověděla Lidka, „a proto jí ho nedám.“

„No, to by bylo,“ zhurta byla nakvašena stará, „pro koho je schováváte? Chcete je vodnýst večír dóm, vite?“

Lidce se zachvěly brvy: „Nechci, tatínek o sladké věci nedbá, ale Martička je nezpůsobná a nedostane nic, až poprosí. To jí nic neublíží, řekne-li ‘maminko, prosím vás.‘„

„Nono,“ ušklíbla se výměnkářka, „toť to za chvilku bude u nás jak u pánů,“ a pohněvaně odcházela.

I Lidka vešla do světničky, aby tam cosi uklízela, a Marta využila své samoty. „Vezmu si ho sama!“ povídala vzdorně a přinesla si ke skříni židli.

Nemohla však dosáhnout, proto si přinesla ještě stoličku, kterou postavila na židli a už stála nahoře a odklápěla talíř z vdolků. Vtom však se jí stolička uhnula a všechno se to hroutilo se strašným rachotem a třeskem.

Talíř i mísa, vdolky, Marta i stolička, všechno bylo na zemi ve střepech, smetaně a povidlech.

Marta řvala, jako by ji na nože bral, a Lidka přispěchala celá zděšená. Prvně zdvihla dítě, stavíc je na nožky, aby viděla, neublížilo-li si. Ne, stálo dobře a dupalo vztekle hožkama.

Lidka se rozhněvala. „Taková seš neposlušná a umíněná,“ zvolala a vzavši metlu několikráte Martu šlehla. „Nebudeš-li lepší, napíšu to tatínkovi,“ slíbila jí. Ale už se řítila do dveří panímáma, celá červená zlostí a v pláči. A že šla za ní překupnice pro vejce a máslo, měla komu žalovat.

„Viděli ste to, lidičky, jakživi,“ vzlykala, „aby bylo děcko bito kvůlivá mazanýmu černýmu vdolku? A jak! Slyšela sem to až ven, jak ji zmrskala. Nešťastné dítě, ty můj dobrej sirotečku!“ Vzala Martu do náručí a hledala na ní pruhy po metle.

136$

Rozumí se, že děvče nebylo k utišení, majíc takovou oporu.

„Nono, pajimámo,“ těšila překupnice, „vono to trošku neškodí! Metla vyhání děti z pekla!“

„Jo — pěkně,“ stará se dusila pláčem, „pro vdolek to bejt nemuší. Ale to se pozná vlastní matka a macecha. No, já říkám, naši sirotci sou nebohý a teď eště nemají ani tátu. Taková cizá ženská je na ně jako kat, kór dyž nemá svý, tak nemá k dětem žádnej cit! Moje nebožátka, proč si vás radši Pámbíček neveme.“

Lidka snášela máslo a vejce, ale neviděla na to ani pro slzy a sčítat to za nic nemohla.

A panímáma si počínala jako smyslů zbavená, na sebe i děti a na necitelnou macechu oheň a síru volala.

Do večera věděla celá ves od překupnice i samé panímámy, jak necitelně zbila mladá Ambrožka mužovo dítě, že si vzalo bez dovolení vdolek, který prý chystala - — Bůh ví komu.

Malý Jeníček si navykl, že nechtěl ve světnici usnout. Růža ho vzala několikrát večer do zahrady s kočárkem a on, šibal, od té doby neusnul jinde než tam.

Kdo ví, bylo-li mu horko ve světnici nebo už měl smysl pro krásu letního večera. Díval se vždy na hvězdnaté nebíčko a bručel si tak spokojeně při matčině písni, až usnul.

Očka se mu přimhuřovala a nevěděl, kdy ho odvezli do světnice. Lidka měla chlapečka nesmírně ráda. I Martu milovala, ale toho sladkého pocitu k ní neměla jako k Jeníčkovi.

Byl předně hodně podobný otci a za druhé přilnul k ní oddanou láskou, kterou dával všude najevo. Byly mu teď dva roky; nemluvil ještě mnoho, ale přece jí dovedl lásku vyjádřit.

Byl stále okolo ní a co chvíle se za ní rozběhl, objal kolem nohou a říkal, když ho vzala do náruče: „Enda —

137$

mámu — háda!“ Podle Marty jmenoval sebe, jako by byl holčičkou, a říkal si místo Jenda — Enda.

Jak by ho Lidka k sobě netiskla a nelíbala jeho rusou hlavičku? On ještě nevěděl, že je jeho macechou, a nevyčítal jí, že se sem vetřela a že je zlá, ani že byla chudá.

I dnes ho uspávala na zahradě a Růža si k ní přisedla. Přišel i Štěpán; četl noviny a sedl si vedle do trávy. Lidka broukala písničku a Růža vázala trávu do věnce, aby podle známé pověry poznala, dostane-li toho, koho miluje.

Štěpán jí chvílemi přihlížel, ale nezajímala ho valně její práce. Vůbec mezi ním a Růžou nebylo žádných sympatií.

V co panímáma doufala, to ji úplně zklamalo. Růža se na Štěpána ani jednou se zájmem nepodívala a on se také o děvče nezajímal. Proto měla stará Ambrožová na synovce zlost a myslila si, že je zbytečně vyjídá.

Orakul Růže špatně ukazoval. Udělaly se jí tři věnce namísto jednoho, jež věštily, že její známost dopadne ne podle jejího. Zamrzelo ji to; roztrhala trávu, vstala a povídala Lidce: „Kouknu se trošku na náves, esli za mnou hnedka maminka nepoběhne.“

Odešla a Lidka se studentem osaměla. Četl pro sebe a ona vozila lehce sem tam. Ze dvora se sem ozýval hovor čeládky a pumpování, jak si děvečky na ráno vodu chystaly.

Někde na návsi zpívali rekruti, kteří měli brzo rukovat, a jejich píseň se sem nesla, teskná a táhlá:

{Neplač, neplač, srdce moje,

až se vrátím, budeš moje,

potěšení drahé!}

Lidka počítala dny; ještě dvanáct á už tu bude. Ale neradovala se při tom, bylo jí nějak úzko. Poměr mezi ní a panímámou byl stále ostřejší.

Od té doby, co vzala na Martu metlu, panímáma na ni

138$

nemluvila, ale vzkazovala jí jen po čeládce i Růže a dávala neskrývaně svoji nenávist najevo.

Lidka se strachovala, až se Jan vrátí, že bude jenom plno žalob a že se mu zbytečně dostane špatného přivítání.

Bála se, aby snad přece neuvěřil, že byla zlá na děti, že špatně hospodařila a že ubližovala tchyni. Proto byla dnes velmi smutná a zadumaně se dívala někam do neznáma, za kočárek.

Šeřilo se a měsíček vycházel nad lesy jako ohromná koule. Bylo to nádherné a Lidka nemohla než Štěpána upozornit na tu krásu.

Vstal a zaníceně se díval na ten vyhaslý svět, který tu nyní hýřil svojí matnou krásou, jako by v něm nejen život, ale i mládí a láska byla.

„Jste smutná, tetičko,“ pravil se zájmem když se nabažil krásy měsíčního východu.

Malinko se usmála. „Ba ne, to mě jen dojímá ten krásnej večír.“

Přisedl k ní na lavičku a noviny nechal v trávě. Nyní bylo lépe než ve dne, kdy vedro se stávalo nepříjemným. Vlahé teplo plnilo všechen prostor a vůně suchých otav linula se z polí i luk a sytila vzduch. Pomalu se šeřilo a ve vsi zvonilo klekání. Prve již odzvonili ve Lhotě a Mokré Vsi, i z města se sem neslo teskné vyzvánění osiřelého zvonu.

V některých vsích se ještě na zvon po válce nezmohli, zato ale v Malení měl jemný, stříbrný zvuk a že byl nedávno nový, dojímal stále ještě vesničany sladkou radostí i bolnou vzpomínkou. Dlouho na něho sbírali a věnovali jej památce padlých vojínů, což bylo na něm i napsáno.

Též Lidku naplňoval jeho hlas nějakým sladkobolným nadšením. Pokřižovala se a šeptala „Anděl Páně“.

Štěpán se v zanícení na ni díval. Vypadala při té modlitbě velmi něžně a její laňčí hnědé oči vzhlížely k nebi s náboženským nadšením. Domodlila se a když pohlédla bezděčně na mužova bratrance, lekla se téměř jeho vzrušených očí.

139$

Pohnula sebou nespokojeně a zahýbala rychleji kočárkem. Chlapeček ještě nespal úplně, ale už hodlala jet s ním do stavení. Bylo jí pojednou úzko a chtěla přerušit tu chvíli večerního kouzla.

Ale Štěpán ji zadržel: „Neodjíždějte ještě, tetičko,” pravil nějak sevřeně. „Dopřejte mi toho štěstí posedět tu ještě s vámi. Beztoho se můj pobyt zde krátí. Čas kvapí a brzo mne zavolá opět povinnost a práce.“

„Sem ráda, že ste se tu zotavil, že je vám dobře a že bude rád vzpomínat,” odpověděla, ale už neusedla.

„Vzpomínat,“ zvolal prudce, jenom vzpomínat? Ach, kdybyste věděla, Liduško, jak budu vzpomínat!”

Lidka sebou trhla. To důvěrné pojmenování z jeho úst jí bylo nepříjemné.

On však to nepozoroval a hovořil stále vášnivěji. „Kdybych alespoň věděl, že zde nejste nešťastná a bez ochrany! Kdybych jenom věděl, že vám zde neubližují, že vám nekřivdí a že netrpíte!”

Mluvil to prudce a jeho oči byly něčím neuspokojeným a nevýslovným.

Lidka hleděla jinam a pravila, jak uměla nejlhostejněji: „Každej máme ňákej křížek, kerej musíme nýst. Jednoho trápí to a druhýho zas něco inýho; žádnej nemá všecko tak, jak by to chcel!”

„Ale proč, proč?” zvolal. „Proč si to nemáme podle svého zařídit, když je život tak krátký? Co zbude po něm? Nic než prázdnota, a proto je bláhovec každý, kdo si odpírá požitky, jež skýtá mládí a život.”

„A to nejni pravda,” odporovala mu Lidka klidně. „Já myslím, že tu člověk nejni jen pro požitek, že je tu na-prvním místě pro povinnost.”

„Ach, Liduško,” sepjal ruce, jak jste dobrá, trpělivá a prostá, a jak neodolatelná při tom ve své víře a ctnosti!”

Mlčky sbírala kvapně peřinky a ruční práce, jež prve byla odložila pro houstnoucí šero. Chtěla do domu a řekla

140$

jen, aby rozrušila trapné ticho, které na několik okamžiků zavládlo: „Už spí a začíná bejt chladno.“

„Liduško, vám je chladno?” zvolal student a učinil za ní

několik kvapných kroků. „Ale mně - vy nevíte, jak žhavá láva se mi rozlévá tělem, srdce mi podpaluje a hlavu zalévá ve vaší blízkosti. Nemohu se již ovládat — je konec všemu, musím vám říci, že vás šíleně miluji od první chvíle, kdy jsem překročil Ambrožův práh. Od té doby hořím zoufalou láskou k vám a teď, co tu není Jan, prožívám pekelná muka plamenné touhy.”

Při tom přiskočil k ní zezadu, jak s kočárkem před ním jela, uchvátil ji do náruče a prudce ji sevřel svými rameny a obrátil ji k sobě.

Lidka vykřikla a v očích se jí zatmělo, že neviděla na okamžik ani ohnivý měsíc, ani kočárek před sebou, jen divoké, rozpálené oči Štěpánovy. Neviděla ani panímámu, kmitnuvší se po dvoře, jak do zahrady nahlédla, a ohlédnuvši se ještě jednou, opět zmizela v kůlně.

Panímáma naříkala vždycky, že se jí už krátí zrak a na Nebeklíč musela mít brýle. Nyní však zahlédla dobře a lomivši rukama, odbelhala se do statku.

Lidka zdvihla ruce a zuřivým pohybem se odvážlivci vyprostila: „Štěpáne!” zvolala tlumeně, ale nevole a hněv byly dost zřetelné, aby se zarazil a na krok ustoupil. „Nechcejte, abych vás eště dnes z domu vyhnala! Já mám k smrti ráda svýho muže a esli se vopovážíte eště jednou, povím mu to všecko!“

A pak, neohlížejíc se již na něho, jela do dvora a dveře světnice za ní zapadly. Dříve tak neučinila, neb vedle v kuchyni spávala čeládka, ale dnes před spaním zamkla na klíč a ještě židlemi zatarasila dveře.

Úzkost a nevole vzbouřila ji tak, že celou noc nemohla spát a ráno vstávala bledá a všecka nesvá.

Lidka byla sama v kuchyni, když přišel Štěpán k snídani. I na něm byly patrny stopy rozčilení a nevyspáni,

141$

a když pohleděl na přepadlou hospodyni, sklonil hlavu na prsa. Přál jí dobré jitro a ohlížel se po mléku, -jež mu na stůl podala.

Zastavila se u sporáku zády k němu a stála tak po celou dobu, pokud snídal. Však mu dnes nějak nechutnalo a srkal jenom mléko.

A když hrneček postavil, obrátila se kvapně a odhodlaně přistoupila k němu blíže. On bezděky pohnul rukama kupředu, jako by chtěl po ní sáhnout; snad mu připadlo, že se chce zachovat dnes jinak než včera, že přes noc uznala a ocenila jeho lásku.

Lidka se však zastavila několik kroků před ním, podívala. se mu do obličeje a řekla pevně: „Štěpáne, mám k vám prosbu,“ a nečekajíc na jeho vyzvání, pronášela ji hned. Ale neměla přízvuk prosby, byl to spíše rozkaz a přání: „Byďte tak dobrej, Štěpáne, vodjeďte domů. Jeďte eště dnes! Až bude doma Jan, přijeďte zas a pobyďte jak dlouho chcete, ale teď, dyž nejni doma, nesluší se, abyste tady bejval. Já sem vdaná žena a nikdo vám nedal k tomu právo, abyste pochyboval vo mej pověsti. A vy ste se včerá zapomněl. To já nesmím víckrát dopustit, a proto mi nezbejvá než vás poprosit, abyste vodejel eště dneska.“

„Vy mne vyháníte, Liduško?“ šeptal všecek zoufalý. „Ale já za to nemohu, že vás miluji,“ dodal na svoji omluvu. „Žádná žena ve městě, nastrojená a vzdělaná, na mne nepůsobila takovým kouzlem jako vy.“

„Právě proto,“ zvolala Lidka, „musíte vodtať. Sám víte, jaký tu mám těžký postavení, jak vo mě dělá pajímáma, a já nechci, aby mi vedle chudoby eště něco horšího mohla vyčítat.“

„Tedy jenom kvůli panímámě?“ zvolal a blížil se k ní s roztaženýma rukama. Ale Lidka ustoupila až ke dveřím a pravila s nevolí: „Ne kvůli pajímámě jen, ale kvůli Jendovi, kterýho jedinýho mám na světě ráda; mně záleží na mej pověsti i na jeho matce. Chci ji donutit, aby vo mě jen dobře mluvit musela.“

142$

„To se váni nepodaří,” pravil trpce, „protože tetička vás nenávidí a poštve na vás i svého syna. Jenda jí konečně podlehne, protože je slaboch, a společně s matkou vám zde život zprotiví.”

„To však nezmění moje cítění,” třesoucím se hlasem zvolala Lidka a slzy jí plnily oči, „proto já ho nikdá nepřestanu mět ráda, jenom jeho, jedinýho na světě!”

Štěpán zaťal rty a poodešel k oknu, kde zůstal drahnou chvíli tichý a bledý. I Lidka byla bledá a stála klidně u dveří. Že jí bylo to mlčení dlouhé, postoupila po chvíli k němu a tázala se klidněji: „Štěpáne — pojedete?” Obrátiv se napolo a nehledě na ni, pravil mezi zuby: „Dnes odpoledne.”

Lidka si oddychla a šla mu chystat živobytí na cestu. „Kačko, dones soudek,” volala na služku a hned všechna oživla. „Štěpán pojede domů, abychme poslali něco jeho mamince.”

Panímáma zůstala celá ohromená nad tou novinou.

„Ale — ale — „ koktala, „copak tak najednou — a pročpak?”

Mladík se rozpačitě usmál. „Dostal jsem psaní od přítele, že nám letos přednášky začínají dřív. Je nutné, abych tam byl do prvního září.”

„No ale — to je eště tejden,” namítala stará a hleděla zkoumavě brzo na Lidku brzo na studenta.

„Je třeba ještě něco zařídit,” odvětil Štěpán a obrátiv se na čeledína, žádal ho: „Zavezete mne odpoledne k vlaku.”

Těch několik zbývajících dní se přehouplo jako listí hnané větrem a už stála Lidka na nádraží s Martou i Jeníčkem, očekávajíc příjezd vlaku. Hučel už zdaleka a na obzoru se vyvaloval bílý kouř.

Byl jasný, krásný zářijový den, teplejší než byly snad ve žních a jasnější než v plném létě. Kolem stanice stály ovocné stromy obalené zralými plody a nahoře, kam jenom oko dohlédlo, bylo modro.

143$

A Lidce bylo tak pěkně a veselo. Už zase bude mít doma zastánce, už nebude smutno ve velké světnici a nebude se cítit cizí na tom velkém gruntě.

Opět bude mít Jendovu náruč a jeho srdce, bude mít ke komu se utéci před šípy panímámina záští. A vlak supěl stále hlasitěji; výhybkář spouštěl závory a kouř se vyvaloval stále zřetelněji.

A již se vlak vyřítil ze zátoče, hrozný a supající, až se Lidka zachvěla sladkou hrůzou a Jeníček se chytil ve strachu jejích sukní.

I Marta hledala matčinu ruku; lokomotiva tak strašně funěla, až na ni šla úzkost.

Stromy podél trati ztrácely se v bílém kouři, brzy skřípaly a kolos vjížděl zmírněnou rychlostí. Sotva napolo zastavil, seskočil průvodčí a vyvolávaje jméno stanice otevíral dvířka vozů.

Lidka s chlapečkem na ruce a široce otevřenýma očima hledala, odkud vystoupí její Jenda. Jak jí srdce tlouklo sladkým čekáním a také strachem, přijede-li vskutku, nezmeškal-li někde vlak, nebude-li nucena s nepořízenou se vracet a opět ještě čekat. Ne, zbytečná obava! Už ho viděla na plošině, teď seskočil a rozhlédl se.

Koupil si nový klobouk, což hned postřehla, a nesl balík. Lidka vzala chlapečka na ruku a běžela mu vstříc plna šťastného nadšení. I on popoběhl, pustil balík a chytil ji do náruče i s děckem, ne jako manžel a otec takových velkých dětí, ale jako nedočkavý, roztoužený milenec.

Tak si mysleli cestující v rozjíždějícím se vlaku a povídali si, jakou má ten venkovan, jenž s nimi jel, hezkou žínku.

„Lidunko, já myslel, že se týle chvíle ani nedočkám,” povídal vzrušeně a políbiv ji, i děti, sebral opět svůj balík a šel s nimi k povozu. „Tak mi to tam bylo dlouhý a smutný. A co ty, takýs zpomínala?” ptal se a vedl ji za ruku plný radosti. „A nezkoušelas tuze, nebyla maminka

144$

na tebe zlá?“ zvídal a hleděl jí do tváře, aby se dočetl všeho, i co mu nepsala.

„Já sem si slibovala, že zase přídeš a že na mě pořád zpomínáš, a tak sem si ničeho inýho nevšímala,“ odpověděla mu a opravdu pro tu chvíli na všechno zapomínajíc, poddávala se štěstí okamžiku.

Přisedl k ní do povozu, Josef vysadil Martu ke koním a Lidka vzala synáčka na klín. Přisedl k ní hodně blízko a přivinul ji k sobě. „Sem jako v nebi, že tě mám zase u sebe,“ povídal pohnutě, „a rád bych ti jen uměl říct, jak tě mám rád a jak sem šťastnej, že seš moje!“

Dojeli domů jako od svatby. Lidce se zdálo, že ten Ambrožův statek vypadá najednou docela jinak, že je vlídným a hostinným jejím domovem.

Sotva seskočila z vozu, chvátala, aby se odstrojila a donesla muži pohoštění, které už měla v komoře připravené. Nezapomněla však ho pobídnout: „Di rovnou k mamince, taky už se těší.“

Panímáma ho vítala s pláčem: „To to tady šlo bez tebe — Bóže — to to bylo smutný! Kdepak statek bez pána, všecko, všecko hynulo! Votava jim zmokla než ji dovezli, prasata musela mladá prodat. Já povídám, že im to daly mocka horký. Samá škoda bez tebe, samá škoda!“

„No, jen dyž nejni nic horšího,“ usmíval se, „votava je doma přec a na prasata už byl čas! Hnedle by byly přes váhu. Víte, že Jelínek nechtívá těžký — a istě zas byly dokrmený.“

„Žeť — to byly — „ panímáma trochu rozpačitě svědčila, „ale bejt to nemušelo. Přestaly žrát, jak dyž utne. A taky jednou vysypaly horkej popel — já povídala — pro Krista umučenýho, aby tak podpálily — a honem sem to zalila. Á taky je Štěpán už pryč.“

Lhostejně pokýval: „Psala Lidka.“ A jenom tak ledabyle se zeptal: „Copak tak najednou?“ Byl skoro rád, že mladík odejel. Těšil se na nové líbánky a mladík byl mu tu nějak nepohodlný. Proč musí někdo vidět jeho štěstí?

145$

„I — copak já vím — „ panímáma krčila rameny a pokašlávala. Nos jí zešpičatěl a oči byly bodavé. „Copak já vím, co měli s mladou? Takoví dva blázni, já nebyla mezi nima.“

Jan se podíval bystře na matku — svraštil čelo a zeptal se zaraženě: „Jak to?“

„No — nijak — „ panímáma kvapně zamlouvala, „to já jen myslím, že jako se mi nezpovídal. To víš, já sem stará a hloupá pro takový vzdělaný lidi, jako je Štěpán a tvá žena. Mluvívali jen spolu a mně všechno nepověděli.“

Mrzutě kývl sedlák a zeptal se ještě zachmuřeně: „A co Růža? Kde je? Pořád v šití?“

„I co ta vopice,“ spustila panímáma, já říkám, že ji mám jen pro svý trápení. Kudy chodí, tudy vzdychá, a je jako mátoha. Ňáká bledá a nejni s ní žádná řeč. S Ludvou -snad už se ale neschází.“

Kdyby byla panímáma věděla, že vedle Růži u její švadleny sedí Luděk, navléká a podává jí špendlíky, a že její mistrová je s nimi společná v mínění, mluvila by jinak.

„Dybych se dověděla, že s ním pořáde eště mluví, krk bych jí zakroutila,“ povídala po chvilce. Vešla Lidka, usměvavá, blažená. Vzala muže za ruku a zvala ho: „Už máš ídlo nachystaný, pojď poíst, istě máš apetit. A je to dobrý, co sem ti přistrojila.“

Podíval se na ni a mrak mu okamžitě sešel z čela. Vstal a bera ji za ruku, chystal se do obytného předního stavení.

Panímáma se dala do pláče znovu: „Ani tu chvilku mi syna nepřejete. Jo jo, já říkám, že už nejni můj.“

„Jejda, pajimámo, pojte taky,“ pravila Lidka, nutíc se vůči staré do vlídnosti.

Janovi však neušlo, že se poměr mezi ní a matkou přiostřil, a pocítil bolest nad tím poznáním. To bylo jediné, co mu život ztrpčovalo.

Když sedl k jídlu a žínka si přisedla vedle, podíval se na ni zkoumavě a ptal se dříve ještě, než začal jíst: „Pročpak Štěpán jel tak nahonem?“ Přitom nespouštěl oči z její

146$

tváře, která se náhle prudce zarděla od hrdla až k čelu, a oči její, jasné a jakoby v tu chvíli polekané, se sklonily. Chvíli mlčela.

Byla by mu ráda všecko pověděla, tak ráda, ale bála se, že by zanevřel na pražské příbuzné a že by třeba matce bránil, aby sestřenici podporovala, jak byla panímáma Štěpánovi slíbila.

Proto si myslila, že je na to času dosti a povídala tiše: „Ale vzpomněl si, že by nepřijel včas na přednášky.”

Oči mužovy lpěly jí na ústech zkoumavě, přísně, zděšeně a zle, až se lekla, když na něho poté pohlédla. Zarazila se a nevěděla, co ještě chtěla říci.

A v tu chvíli se zakousl jedovatý červ do Ambrožova srdce a užíral mu klid i štěstí, div se všecko nezhroutilo.

Šel se podívat do pole, ale nezajímala ho udělaná práce. Vrátil se domů a marně čekal Josef na slova uznání.

A přece bylo vše ve vzorném pořádku.

Podíval se do stodoly a na sýpku, ale nikde neměl stání. Vracel se do světnice a teskně si stoupl k ženě, když večeři chystala. Byl by se jí rád ptal, ale nevěděl co, proč a nač.

Lál si v duchu, že je ničemný muž, když umí podezřívat tu ctnostnou, dobrou a oddanou svoji ženušku, která mu byla věrná po všecka léta beznaděje a jistě ani teď by na jiného nepohlédla.

Pohodil hlavou a násilně odhodil vše, co ho prve tísnilo. Lidka byla plná štěstí, že ho zase má doma, a svým úsměvem zaplašila všechny chmury.

Teď teprve vzpomněl na balík. Rozdělal ho a podělil všecky. Josef se dočkal manšestrových kalhot, děvečky dostaly na blůzky a hned také slib, že jim je selka ušije.

Děti jásaly nad hračkami a Marta byla ráda, že na ni maminka nepověděla, když se tatínek ptal, byla-li hodná.

Babička jí sice stále radila, aby jen tatínkovi požalovala, jak ji maminka bila pro vdolek, ale Marta se neodvažovala.

147$

Poznala už, že má tatínek maminku tuze rád a že by jistě řekl, proč nenasekala Martě ještě víc. Děvčátko cítilo, že zase bude nový pořádek, kterému se musí přizpůsobit. .

V tom přišla Růža ze šití a dostala také dárek, korálky vyšívanou, velmi pěknou kabelku, z níž měla radost.

„Ale holka,“ pozastavil se nad ní Jan, „ty špatně vypadáš, to tě ta nešťastná láska takhle sbírá?“ chtěl požertovat, ale Růža vypadala až příliš tragicky.

„Ale — „ povídala a hrála si s kabelkou, „ňáká sem darebná. Nejspíš sem nachládla.“

„Jo,“ svědčila s účastí Lidka, „a nechce to ani říct pajímámě, že by měla zbytečnou starost. Bolel jí žaloudek a tak sem jí už zemězluč uvařila.“

Potom dostala panímáma šátek a pěkný perleťový růženec. Jan se snažil, aby se matce zavděčil.

Naposled vytáhl dárek pro Lidku. Byla to nádherná slovácká halenka, přebohatě žlutě vyšívaná, prolamovaná a paličkovanou krajkou okrášlená.

Které ženské srdce se nezaraduje nad takovou halenkou?

I Lidka radostí až zrůžověla a bez okolků popadla muže kolem krku a líbala ho nadšeně: „Jej, ty seš hodnej,“ jásala, „ty seš zlatej! To vidím, jaks na mě pamatoval!“

Jistě nevěděla ta chudá slovácká vyšívačka, která si při té halence prsty rozpíchala, kolik radosti její výrobek způsobí.

Lidka jevila radost nepokrytou a Jan byl plný radosti z radosti její, tak dětinské a upřímné.

Měla radost i Růža, která měla ráda milou švagrovou, měly radost děti, jak to bude mamince slušet, ba měla radost i ta velká světnice s břečťanem po stropě, ba snad i ten začernalý Kristus Pán na kříži se potěšil, že tu jsou spolu dva lidé, kteří se mají tolik rádi, že hledají, čím by sobě radost způsobili.

148$

A když večer všechno utichlo a Ambrož s Lidkou osaměli, vlétli si blaženě do náručí, jsouce pro tu chvíli nejblaženějšími lidmi nejenom v Malení, ale snad v celém světě.

„Tak ty tak, ty darebnice neposlušná, já ti dám, neposlouchat! Ty se s ním pořáde budeš scházet — no já ti to vyženu!“

Tak panímáma křičela, když jednou po svatém Václavu dceru v zahradě s Ludvíkem překvapila.

Bylo to v neděli po ranní a něco jí hnedle v kostele stále říkalo, aby šla už domů. Odešla tedy hned po přijímání, ač to jaktěživa neudělala. Tvářila se, jako by jí bylo „na nic“, a vrátila se domů.

Růža nebyla na výměnce, ani ve velké světnici, ani v maštali, ani v podkroví.

Panímámě už to vonělo čertovinou, běžela do zahrady a hle, oni tu seděli na lavičce a byli v hovor tak zabráni, že ji ani neslyšeli.

Bez dechu doběhla až k nim a než se Růža vzpamatovala, už ji pohlavčila, jen to pleskalo.

Ludvík se jí chtěl zastat, ale panímáma mu vychrlila na hlavu celou zásobu svých nadávek, neskrblíc při tom „žebráky a mizernými cikány“.

„Než bych tolec dovolila,“ soptila a dech jí docházel vztekem, „radši holku utopím. Kámen jí na krk uvážu a rovnou do koňský jámy ji vstrčím.“ (Koňská jáma říká se u nás kolem Telče a Studené místu v každém rybníku pod hrází, kde by se potopil i kůň).

Ludvík se smál: „Šak vy ji tam nestrčíte, pajimámo, a eště budete ráda, dyž ji budu chcít! Rozumíte, pajimámo, ale já ji už nechci, dyž sem u vás žebrák a cikán, nechte si ji, dejte si ji nejčky za sklo, víte, pajimámo, já už bych si ji teď ani nevzal, pajimámo!“

Při tom přeskočil plot a utíkal pryč.

Panímáma dotáhla Růžu na zápraží a ohlížela se ve

149$

svém vzteku, čím by ji mlátila. Konečně se tu nahodilo koště, které popadla a jala se ji bít přes záda i hlavu, kam se dalo. „Já ti dám, ty nezdárnice — ty — „křičela, až jí v hrdle přeskakovalo a nic nedbala na to, že nedovolila nikdy děvečkám ani krávu koštětem bít, aby neuschla. Říká se totiž, že kdo byl bit koštětem, jímž se už metlo, hubne a vysýchá, až uschne docela.

Křik vyvolal Lidku ze světnice. Nebyla dnes v kostele, že čekali krávu k telení, a všecka teď ulekaná vyběhla.

„Pajimámo, pro Pána Boha věčnýho, co děláte?” hrozila se a chtěla ruku panímáminu zadržet.

Ale stará byla jako lítice, a proto volala Lidka na muže. Za chvíli tu byl hospodář i Josef a obě děvečky, pohůnek i paska. Děti se rozkřičely nad tetou a Jan chvátal sestře na pomoc. Chytil matku kolem těla a koště jí vytrhl z ruky.

„Maminko, pro Boha vás prosím,” domlouval jí s rozumem, „pamatujte se přece! Dyť dou lidi z kostela a čumějí sem do vrat. Řeknou, že tu byla ňáká patálie.”

„To je jedno,” sípěla stará, „já ji vyženu — takovou! Vona se s ním sejde za bílýho dne!”

Lidka se soucitně ujímala Růži, která se opírala o zeď maštale a otírala si krev ze rtů. Matka totiž ji zasáhla i do obličeje.

„Pojď do sednice,” povídala jí a chtělo se jí nad děvčetem plakat, „a umej si to.”

„Jen se jí zastaňte,” zuřila panímáma v synových rukou, který ji marně chlácholil, „šak vrána k vráně sedá! Nejste lepší — myslíte, dyž ste se sem šikovně vetřela, ať taky inej — „

„Maminko,” zvolal výhružně Jan, „ani slovo o Lidce.” „Tak tak,” stará znovu sípěla, „jen všici na matku! Jen i braň — tu svou majolenku. Šak vona je všeho vinna! Dyby tys nebyl takovej kousek proved, ani talec — potvora — by si to netroufla! Ty i jenom braň — a nevíš, jak za tvejma zády — ” její vztek se obrátil proti snaše,

150$

„jak tě šidila. Ty nevíš nic a já taky nechci — a je pěkná — je!“

Lidka stála jako sloup a Jan, pustiv matku, obrátil se k ní. V jeho očích zas byl úžas a strach, že Lidka ruce sepjala a k němu je zvedla.

„Jendo — nevěř jí,“ zaúpěla, „pajímáma je zlá.“ Bylo to jako zakvílení a on skokem k ní přikvapil a tiskl jí ruce.

„Já vím,“ šeptal, „chce tě pošpinit — a mě votrávit — Bože můj!“ mladý muž zvedl ruce k čelu.

„Jo — je zlá,“ křičela stará, „vy všicí ste hodný, jen máma je zlá. Ale ty si to pamatuj, že tě vyženu z domu, do služby pudeš a dřít budeš jak — „ panímáma vymýšlela ve spěchu, co by dceři slíbila, „a až toho budeš mět dost, teprvá přídeš a pak tě vdám, jak já budu chtít, rozumíš?“

Byl to soudný den a u Vránů měli co poslouchat, jak panímáma řádila.

Odpoledne, když se panímáma jakž takž uklidnila, a Růža smutná a všecka jakási zelená seděla na zahradě s dětmi, vyzval Ambrož ženu: „Pojď, pudeme trošku do polí, je tak pěkně.“

Šli tedy. Lidka měla bílý šáteček pod bradu uvázaný, a šla pružně před Janem po mezi. Kráčel za ní a byl nějak sklíčený. Neměl smysl ani pro krásu podzimního odpoledne, ani pro stříbro babího léta a krev javorového listí; nevnímal vzdech matky země, jež vydala ze svého lůna všechno zlato, všechno bohatství.

Došli na cestu a že mohli jít vedle sebe, přidal se k Lidce a šel mlčky chvíli vedle ní. Nevěděl, jak by začal, a přece cítil, že se musí ptát. Musí, nebo by se zalkl hroznou nejistotou.

„Lidko,“ začal proto a nabíral dech, který se mu krátil. „Neumí lhát,“ myslil si, „buďto řekne ne, anebo mi padne k nohám.“ A bál se toho druhého, bál se hrozně, a proto byl jeho hlas úplně změněný, když přerývaně vyslovil tu osudnou otázku: „Řekni mi — co to povídala maminka —„ Zajikl se a musel polknout několikrát po sobě, než vypravil

151$

další: „Nedá mi to pokoje — vím, že mě máš ráda, a přeci — Lidunko, prosím tě — „ a náhle vyhrkl, „proč vodejel Štěpán?“

Přitom se zastavil proti ní a sevřel jí ruce nad lokty tak prudce, až to zabolelo.

Ale více bolelo Lidku srdce. Poznala, že v Jendovi hlodá zlý červ, kterého tam nasadila tchyně, a ten že tak lehko se nevyhubí.

Obrátila k němu oči zalité slzami a povídala smutně: „Tý mi nevěříš, Jendo? A přeci víš, jak sem tě měla ráda. A mám pořád jen tebe, tebe až do smrti!“

„Já vím, já vím,“ pravil Ambrož a slzami mu v hrdle klokotalo, „ale proč ta maminka to povídala, proč?“

Lidka malomyslně pokrčila rameny. „Což já vím?“ a vyprostila ruku, aby si utřela oči. Pláč jí rameny zatřásl.

Vzal ji do náručí.

„Já vím,“ povídal a sotva se též sám pláče zdržel, „maminka je na tebe zlá a ty u nás moc zkoušíš — ale — proč Štěpán?“

Nedalo mu to.

Lidka cítila, že jedovatá bylina podezření zapustila kořeny, a odhodlala se.

„Štěpán musel — „ pravila, „já ho vyhnala!“ Podívala se na muže a pokračovala: „Nevím, co ho to napadlo — snad chtěl studovat ženy, jak říkal, a zkoumal mě, jaká sem. Řek mi, že mě má rád. A proto musel hned druhej den — hned! A snad pajímáma, nebo Kačka, nebo Růža to slyšely — ináč — nevím.“

„Teda tak,“ oddechl si Jan. „Dostal vyhazov,“ zasmál se, „to je dobře. No vida, líbila ses mu. I to já věřím, ale dobře, dobře na něj!“

Smál se znovu, ale pak se ptal vážněji: „Ale řekni, nedovolil si nic? Nelíbal tě snad?“

„Jendo — „ řekla uraženě a znovu se jí řinuly slzy. Lekl se svých slov a tiskna ji k sobě, prosil rozechvěle: „Vodpusť mi, vodpusť, je to všecko jen z lásky k tobě.“

152$

A zas mu bylo šťastno, zas viděl, jak slunce září a babí léto se třpytí, ale Lidka zůstala trochu smutná.

Panímáma se rozhodla, že Růžu provdá. Přes její vůli a podle svého. Co by ne? Však Anda také musela poslechnout, a hle, daří se jí dobře. Je z ní tlustá selka, nemá v ničem nedostatek a s mužem se nebijí. Tak si představovala panímáma Ambrožová blažené manželství. O nějakém jásavém štěstí a vzájemném pochopení se jí ani nezdálo.

Sama také byla spokojena s mužem, protože se jim nedařilo právě zle, a že se s ním denně vyhádala do své libosti, to považovala za nutné zpestření v tom manželství.

Kdyby se s ní byla teď Lidka denně pořádně pohádala, . byla by panímáma spokojenější, lépe by jí čas utíkal. A tak si umínila hledat pro dceru ženicha a svěřila se s tím i synovi.

„Maminko, to bych vám nechválil,” mínil rozvážně. „Růža je horkokrevná a do Ludvíka zamilovaná. Nedonutíte ji a esli přeci, vyvede eště ňákou hloupost. Pak bychme si všicí dávali do smrti vinu.”

„E — co by vyvedla,” utrhla se stará, „vy ste všicí takoví blázni, že ji jenom podporujete. Já povídám, že se holka vdá, a hotovo.”

A tak všichni dohazovači v okolí a překupnice másla a vajec dostaly za úkol obstarat Růžence ženicha.

Růža zatím chodila jako mátoha. Byla bledá, nejedla, ani valně na nikoho nemluvila, jen ve spaní měla jakýsi požitek. Chodila spát se slepicemi. Matka tomu byla ráda; alespoň ví, když leží, že se nesejde s Ludvou.

A tak po nějakém čase čekali u Ambrožů ženicha pro Růžu. Lidka dostala za úkol něco dobrého uvařit a upéci; dnes byla panímámě dobrá. A Jan přivezl z města na matčin účet nějaké pivo.

Sám s tím nechtěl nic mít. Růža se mu jaksi nelíbila; často se na ni zamyšleně díval a vraštil čelo. Bál se nějakého neurčitého neštěstí a zřejmě matce zazlíval. Pro Lud—

153$

víka sice nebyl nadšen — kladl mu za vinu, že proti matce vystupoval s přílišnou umíněností a dosti neuctivě se k ní choval, a také mu nechválil, že se v poslední době „na zlost a lítost“ často opil, při čemž běhal po návsi a kolem Ambrožova statku, křičel, sliboval a vyhrožoval. Ale přece stále . matku měl k tomu, aby si Ludva Růžu vzal.

„Jak si udělá, tak bude mět,“ domlouval matce, „a esli ji přinutíte do inýho, bude vám dávat vinu a chodit dom žalovat.“

Také Lidka měla se švegruší živou účast a též sama se často na ni se zájmem dívala. I ona byla překvapena jejím špatným vzhledem a litovala ji, jak se asi souží. Zato ona, Lidka, zase byla šťastná. Mrak, který panímáma vyvolala na mužově čele, podařilo se jí zažehnat úplně, jak se alespoň sama domnívala, a jí kynula ještě jiná naděje, blaženější a sladší nad všechny dosavadní.

Proto jí bylo líto, že je Růža tak smutná, že se neraduje, netěší s nimi. Panímáma, že měla na mušce dceru, dávala mladé trochu pokoj, alespoň natolik, že ji nenapadala otevřeně a spokojovala se jen špičkami, jimž konečně už Lidka zvykla.

A konečně tedy tu byl ženich. Pocházel až kdesi z Rosičky u Nížkova. Bůh ví, kde ho tam až ty báby našly!

To stará Bedrníčka, co s cukerínem chodívala ještě v dobách jeho zákazu. Znala tu celý kraj, od Slavonic až k Jihlavě, od Telče až k Jindřichovu Hradci; všechno zbrousila křížem krážem, a proto měla teď velké známosti.

Ovšem, obchod s cukerínem upadl, ale ona, že byla osoba „od kšeftu“, zase se neztratila. Kupovala a prodávala, co se dalo; peří dohazovala a s pleteným zbožím časem chodila z Hradce až k Dačicům a kolem Studené, přes Kunžák a do Batelova zacházela; za Telč se pouštěla a nosila ve svém ranci všelijaké krámy. Někdo měl na prodej malé boty. Už je vzala a odbyla je; jiný potřeboval lněné semeno, obstarala je. Prodávala suché houby a také vyčesané vlasy přenášela. Měla v evidenci všechny ženichy

154$

a staré panny a také doporučovala na jistá místa ženské, které „si chtěly pomoct“.

K ní se s důvěrou obrátila panímáma — a hle! Výsledek byl jistý. O posvícení měli u Ambrožů toho vzácného hosta, sedláka Dohnala.

Přijel s párem pěkných koní a hned se panímámě „meldoval“, že je tedy ten Dohnal, co by se rád na její dceru podíval.

Stará Ambrožová, nastrojená ve svém svátečním fěrtochu s polohedvábným šátkem pod bradu na pěkný uzel uvázaným, přivítala ho, jak nejsladčeji dovedla, a vedla ho do světnice k mladým, jak bylo ujednáno.

Na výměnku seděla Růža jako bezduchá, měla oči vytřeštěné a rty jako vápno. Krve by se v ní nebyl dořezal.

Panímáma vítala hosta podáním ruky; potřásla mu jeho a usmívala se tak líbezně, že si jistě myslil, tohle že bude jedna od Boha vyvolená tchyně. Vtělená dobrota a samá vlídnost a upřímnost.

Také mladí Ambrožovi vyšli a Janovi neušlo, jak se sedlák Dohnal na Lidku podíval. Nemyslil asi jinak, než že to je ta nevěsta, a oči mu zrovna zazářily.

Jakpak by ne! Lidka byla jako květ, krev a mléko, a ty havraní kadeře nad čelem roztomile se jí překládaly až přes malá ouška.

Ambrož se samolibě usmál a myslel si: „Viď, bral bys. Ale ta je holečku moje — moje!“

Lidka ho chladně ale vlídně uvítala a pobídla, aby jen vstoupil dál a vzal místo, stará Ambrožka mu brala honem klobouk a vrchní kabát a mluvila, jako by medem a máslem mazala.

Lidka strojila pohoštění a Jan si sedl k hostu. Dohnal nebyl už nejmladší; také měl třicítku a ač byl dosti sympatický, Ambrož hned předpokládal, že se Růže líbit nebude.

Měl trochu prořídlé vlasy a v řeči se zajíkal. Byl špatným řečníkem a trvalo to vždy chvilku, než nalezl správný výraz pro své myšlenky.

155$

Takoví muži se ženám nelíbí a Jan, co o tom uvažoval, nevěděl honem, čím by ho bavil. Povídal o letošní úrodě a jetelích a ozimech a ženich se ohlížel na dveře, kdy tedy přijde ta jeho vyvolená.

Panímáma byla jím unesena. „Zdá se nebejt žádnej flamendr a taky už néé kluk — to by bylo něco pro ni!“ chválila v kuchyni a nedala nic na to, že se trochu zajíká.

„Však,“ myslela si, „Mojžíš byl taky nevejřečnej a přeci se stal židovským prorokem.“

Lidka nosila na sůl a Dohnal se konečně ptal, kde že je tedy ta slečna.

„Ale — to víte, holka mladá a svobodná! Stydí se. Sedí v sedničce a brečí. To jako tak nad ztrátou tý svobody. Ale šak vona příde!“ slibovala stará a mrzela se v duchu na dceru, která byla k nepodívání uplakaná.

Zatím vyšel Jan ven, aby se po sestře podíval a ji povzbudil. Nevěděl, že se o to přes chvíli už žena pokouší.

Nezastal Růžu ve světničce. Seděla pod kolníkem a on byl velmi udivený, když uviděl, jak právě prudce dáví a všecka vysílená si hlavu podpírá.

„Pro Boha, Růžo, co děláš?“ lekl se. „Snads něco nevypila nebo nesnědla? Měj přeci rozum, dyť já budu vždycky při tobě a nedovolím, aby tě maminka přesmoc vdávala. Seber se a pojď do sednice! Udělej to matce k vůli a já sám pak Dohnalovi napíšu. Buď moudrá, pojď!“ domlouval jí měkce a bral sestřičku za ruku.

Odhodlala se najednou. „A to se ví,“ povídala vzdorně, „co maminka chce, ať to má! Ať ví všecko a pak ať mě třeba zabije, mně je už všecko jedno a nečeká na mě beztoho nic než koňská jáma!“

Pohodila hlavou, umyla se u pumpy a přihladila si vlasy.

Panímáma byla v nejlepším; jedlo se a ona umlouvala věno. Chtěla vědět, jakou cenu má Dohnalův grunt, kolik chová dobytka a kolik má polí, jaký dává otci výměnek a pronášela při tom svoje náhledy, to že je snad trochu mnoho, že někteří rodiče jsou necitelní. Sama též pověděla,

156$

kolik dceři chystá a jakou bude mít výbavu. Kolik velkých peřin a polštářů a hned ho zvala do podkroví, kde měla Růža vystlané, u mladých uložené peřiny. Arciť, panímáma je často přehazovala, aby jí snad mladá z nich peří neukrádala. Chtěla vědět, dají-li ženu do polovičky, a nezapomínala při té příležitosti zarýpnout do mladé hospodyně, že i ona tu má hodně psáno, ač nepřinesla věno ani výbavu. S bídou jenom tak peřiny!

Sedlák Dohnal se vším souhlasil, jen si ještě stanovil, že by rád, aby taky přivedla krávu nebo alespoň jalovici, že je to teď u nich ve zvyku a že by se to ve vsi přemlouvalo.

Panímáma se ošívala, to že by jako musela ji koupit a kdesi cosi, přitom však už myslela, že o to „pumpne“ syna, ať sestře tu krávu dá jako svatební dar.

V tom vešla Růža.

Byla na smrt bledá a měla červené oči. Pod očima jí vyvstávala hnědavá kola, na čele měla plno nepěkné vyrážky. Byla v tu chvíli přímo ošklivá a Dohnal vstal nějak zklamaně.

A jak ho Růža prkenně přivítala! Sotva o něho okem zavadila a promluvila něco téměř neslyšitelně.

Lidka na ni hleděla s účastí a bylo jí Růženky tolik líto! Dohnal něco koktal a panímáma zlobně loupla po dceři okem. „Ty můro,“ mluvily její oči, já s tebou mám radost! Přídeš jak zámora, jen hanbu mi plodíš!“

Růža si sedla k oknu, přikrčila se nějak a zástěrku si zchumlala na klíně a ruce na ní založila jako nějaká stará tetka, jak se durdila matka. Ale nemýlila se tím a vyjednávala svatbu a vyptávala se na celý rodokmen Dohnalův až do devátého kolena.

„No tak teda,“ povídala nakonec, když byli po jídle a Lidka s Kačkou ze stolu snášely, „byla by ruka v rukávě a mohlo by se jít co nejdřív na faru. My eště tam na druhou neděli s Růžou a Janem přijedeme. Víme, abychme nekupovali zajíce v pytli. Nejlepší je všechno vidět, a taky

157$

vašeho pantátu chci poznat. Myslím si jako, víme, mluvme si upřímně, abych viděla, jakej je vod ksichtu. To se hned taky pozná nátura. Já bych nerada, aby měla holka zle, nejni nic horšího, jako dyž příde na zlýho vejminkáře nebo vejminkářku. Z toho já mám strach a tak to musím vokouknout. No a tak dalece by to teda bylo hotový. Jak povídám, v neděli tam pojedeme!“ a aby se neřeklo, obrátila se také na dceru. „Viď Růžo?“

Tu se najednou dívka vchopila. Napřímila se, zvedla hlavu a ač bledší nad stěnu, přece odhodlaná řekla až příliš hlasitě: „Ba — nepojedem nikam, maminko!“

„Co — cože?“ zhrozila se matka a výhružně vbodla oči do dcerky. Nos se jí zešpičatil, žíly na krku naběhly. Bezděky postoupil Jan za sestřinu židli.

„Že nepojedeme nikam — pane Dohnale — z tý svarby nebude nic,“ opakovala Růža.

„Ale — ale — „ hledal sedlák slova, „to by bylo takraportský — dyž já — ehe — „ hledal slova, ale Růža už byla odhodlaná na všechno.

Vstala, postavila se před matku a řekla temně: „Já si inýho už ani vzít nemůžu, jaklivá Ludvíka, protože — protože — „ dřívější bledost vystřídal teď silný nach, „protože sem s nim už — jó — maminko — táhne se to už do čtvrtýho měsíce.“

„Panenko Maria Vyderská!“ zakvílela matka a — bác — skácela se na židli. Skokem u ní byla Lidka, aby jí přispěla, á Jan, ten zase k sestře se měl, protože i ona se potácela.

„Fit — „ udělal Dohnal, „no — proto ste mě sem táhli? To teda zase s Pánem Bohem se tu mějte pěkně.“ A ženich spopadal kabát a klobouk a ten tam.

Kvapem mu Josef zapřahal a hned drkotal ze dvora. „Počkej, ty bábo secmiliónská,“ klel na Bedrníčku, „já ti poděkuju, až zas přídeš! Holka prej je hezká a nevinná, jak ji Pán Bůh stvořil — jó — jó — dnešní holky!“

Práskl do koní a už se na Malení ani neohlédl. Za vsí

158$

potkal chasníka, který se na celé kolo smál a strouhal za ním mrkvičku.

Byl to Luděk, který neměl doma pokoje a vyšel si do polí. Měl plno starostí, ač mu bylo teď o mnoho lépe než v létě.

Měl Růžu jistou, věděl už, že mu neujde. Za povozem Dohnalovým stříkalo bláto na všechny strany a Luděk, stoje vprostřed silnice, z plna hrdla se smál…

Začaly už dlouhé večery a Ambrožovi brzy poklidili, brzy rozsvěcovali a Jan přinesl si z města z obecní knihovny Šupkovy Lidové povídky. Četl je velice rád a slíbili si s Lidkou, jak se budou ve čtení střídat. Chvílemi bude číst on a chvílemi Lidka a také čeládka může poslouchat, neboť považovali všichni Šupkovy povídky za nejlepší.

Lidka si přinesla několik klubíček příze a bavlny a chtěla se dát do háčkování v těch dlouhých večerech, kdy bude Jan číst.

Uspávala Jeníčka sedíc u něho a založila jednou svou práci. Počítala sloupky a hospodář, chodě po světnici, zadíval se jí na ruce, jak se před ní zastavil.

„Jaký ty máš šikovný prstíky,“ divil se. „Zrovna ti to pletení v nich roste.“

„To je háčkování,“ usmála se. Byla veselá. Tahle večerní chvilka byla jí nejmilejší, když bylo po večeři, než se čeládka sešla. Byli s mužem a dětmi sami, ani panímáma tu nebyla, a ona cítila vždy tak zřetelně své štěstí.

„A jakous udělala pěknou hvězdičku,“ divil se. „Co to bude?“ Přinesl si židli a sedl vedle ní u postýlky. Dala si hvězdičku na zaťatou pěst a zvedla ji roztomile.

„No — nevidíš — „ usmívala se záhadně, „čepička přeci.“

„Jej,“ divil se, „ta bude malinká. Pro Růžu?“

Lidka měla zas už hlavu skloněnou, jako by počítala, ale krev se jí nahnala k čelu a zaplavila jí jemným červánkem krásně tvořenou šíji. Najednou zdvihla hlavu, podívala se

159$

na muže a řekla šeptem: „Ne — Jendo — to bude pro nás.“

V radostném úžasu vyskočil, aby se na ni lépe podíval, ale ona už mu visela na krku a šeptala mu ve šťastných slzách: „Nechtěla sem ti nic říkat, až to bude istý — ale teď už vím.“

„Lidko — istě?“ ptal se a také on měl v hlase slzy. „Budeš taky mět svoje vlastní — jak sem tomu rád!“

„Budu, budu,“ šeptala blažená a tulila se k němu, hned se však rozpomněla a ubezpečovala ho: „Ale neboj se — tylec dva to nepoznají, že tamto je vlastní a voni ne — to každej den nebožce Anežce přísahám!“

To byla jedna z nejšťastnějších chvil pod Ambrožovou střechou.

Tu radostnou novinu nemohl Ambrož snést jenom tak tiše. Rozběhl se na výměnek, aby ji také matce sdělil. Myslil si při tom: „Už nebude vyčítat, že Lidka děti mít nebude, že jí je Pánbu nesvěří,“ chtěl za ženu triumfovat, a proto si tak pospíšil.

Kdyby byl uvažoval, bylo by ho jistě napadlo, že není vhodné teď k matce s takovou běžet, když je tak rozmrzelá nad pádem Růženiným.

Věru nebylo s panímámou teď řeči, chodila celá nesvá a tvářila se, jako by na něco čekala.

Jan myslil, že se potěší jeho radostí, však panímáma vyslechla tu novinu chladně a řekla jen: „Ty naděláš — já myslela přinejmenším, že Dola už má hříbě. Jako bys neměl svejch už dost. Chudáci sirotci, nejčkom se im teprve zle povede.“

Ambrož byl rozmrzen a řekl dosti nevlídně: „Jako by se jim zle vedlo — prosím vás, maminko, vy máte pořáde něco.“

„No, já nic, já jen co vidím. Pán Bůh chraň, abych na mladou naváděla, to já nikdá nemám ve zvyku, ale co je pravda, to je pravda; dokaď seš doma, je jako by zlata

160$

krájela, ale jak vytáhneš paty, už je iná. Dyžs byl na vojně, viděla jsem na vlastní voči, jak Martu bila pro vdolek.“

„Pro jaký vdolek?“ ptal se popuzeně Jan.

„No — Marta si vzala vdolek, co vona strojila Štěpánovi, a za to ji tolik bila, až Vránovi poslouchali a litovali, co zkusí takový nevlastní dítě. No — nejčky bude teda mět svý — třebas dostane lepší srdce. Mateřskej cit je mateřskej cit. Hm hm, teda přeci, a to je divný, takovou dobu nic a najednou — hm — hm.“

Panímáma víc nemluvila a Jan už také na víc nečekal. Schlíple se vracel k ženě. Ta tam byla jeho velká radost. Nepohleděv ani na Lidku, chopil se knihy a ponořil se do čtení.

Lidka zesmutněla; oh, prvně zesmutněla nad jednáním svého Jendy.

Panímáma chodila jako po žhavém uhlí kolem Růženy, která teď najednou se změnila a zevnějškem byla všecka jiná. Stala se z ní ženská téměř šeredná a panímáma se na ni ani podívat nemohla.

Čekala, čekala, ale stále nic; nešla prosit Růža, nešel prosit Ludvík. Co bude? Panímáma šla na radu k synovi.

I ten chodil nějak zařezaný a na velkou světnici Ambrožovu to ulehlo jako chmura.

„Jářku, Jeníku,“ začala rozčileně, „co budeme dělat s tou holkou? Dyť já div rozum nepozbydu z toho všeho. Takový hanby se měly dočkat mý šediny? Ne ne, to nejni k přežití.“ Panímáma se rozplakala.

„Inu — co platno, maminko?“ krčil rameny syn. „Nezbejvá, než se s tím smířit a ňák to zčerstva urovnat. Musíte ji přeci Ludvovi dát.“

„Tomu? Ach Bože,“ stýskala stará a konečně se svěřila. „No jo — ale dyť ani nejde, aby mě poprosil — přeci mu nebudu zkazovat já? Holka ničemná — a eště abych jí dala věno? Bez krejcara si ji musí vzít, já ji vyženu, ani košili jí nedám.“

Lidka byla všecka nesvá starostí o Růžu, ale Jan mínil:

161$

„I — šak vona maminka se usmíří, dyť í inšího nic nezbejvá.“

Panímáma čekala denně Ludvíka. Vždyť to přece musí vědět, v čem Růža je a jak daleko. Však to bylo už znát a zrovna se to prozradilo v kopání bramborů. To bylo něco pro báby a ty jistě za tepla pověděly Šindelářce, co je u Ambrožů. A ten kluk darebná nejde.

A Luděk nešel za týden ani za čtrnáct dní.

„Jářku, Jendo,“ povídala zas panímáma celá nervózní, „vem si to na starost! Abys snad ty ňák tomu Ludvovi napověděl — ať koná svou povinnost!“

Ambrož se nemohl zdržet: „Tak vidíte, maminko, muselo tole všecko bejt? Já myslím, že nemuselo, dyby ste byla svolila hned.“

„Jo,“ rozkřikla se matka, „a dala jí věno, jako by si sedláka brala? Takhlec jí aspoň nic nemusím dát!“

Jan se tedy staral. Vzkázal k Šindelářům, že prosí, aby k němu Luděk přišel, a byl ochoten dělat starosvata.

Leč posel přišel s nepořízenou. „Co bych tam dělal?“ vzkázal chasník. „Panímáma slíbila, že na mě pustí psa, a já mám rád svou kůži.“

„Ježíš Marjá Josefe,“ začala lamentovat panímáma, „eště bude dělat ten ničema drahoty.“

Zase se věc několik dní odležela, až Lidka vypravila muže: „Prosím tě, dojdi sám k Šindelářům. Řekni mu co a jak, dyť je mi Růži i panímámy líto, je celá popelavá a nesvá. Eště to vodstůně!“

Ambrož byl dobrák a šel tedy. U Šindelářů ho přivítali vlídně, ba Šindelářka nemohla utajit ani radostné překvapení.

Ludvík však zůstal docela klidný, jenom se skrytě usmál a když vyslechl, co že se děje u Ambrožů na výměnce, povídal chladně: „No jo — ale dyť panímáma nechtěla vo takovým cikánovi, jako jsem já, ani slyšet a dyž by mi nedala s Růžou žádný věno — co bych dělal? Sama říká, že se člověk lásky nenaí a tak já musím hlídat, abych dostal

162$

holku aspoň s ňákou stovkou. Mně je Růženky líto, já ji mám rád, ale vo věno ji připravit nechci. Ať jen si veme ňákýho bohatýho sedláka, dyž má tolik tisíc, to von jí nědo i toho cizího caparta vodpustí.“

„Nedělej nesmysle,“ utrhl se už Ambrož, „a jednej jako muž.“

„Jo, pantáto,“ Šindelářka se teď do řeči vložila. Byla suchá a měla žilnatý krk, který teď natáhla a zvysoka se na sedláka podívala, „pájímáma vaše si myslí, že sme věru ňácí cikáni, který nesmějí mět srdce ani čest. Vona syna vyštvala a nadala mu všech nectnejch měn a nejčky by mu céru dala, ale bez halíře? My sme chudý, ale pantáto, tak bychme nejednali!“

„I dyť vona jí maminka peníze dá,“ domlouval Ambrož, „to jen tak hrozí.“

„Ať si je nechá,“ osopil se Ludvík, já už nechci nic, ani Růžu, ani peníze!“

Sklíčen odcházel Ambrož a také tak tlumočil své pořízení. Panímáma div do mdlob nepadla a Jan se jen divil, jak lhostejná k tomu všemu je Růža.

„Bojím se vo její rozum,“ lekala se Lidka. Nevěděla ovšem, že Luděk stál toho večera pod oknem Růženiným a povídal jí ohnivě: „Budeš má, budeš, ale eště panímámu trochu potejráme.“

Lidka teď trochu churavěla. Nemohla všelicos jíst a trpěla na ustavičné bolení hlavy. V noci špatně spala a stěžovala si někdy na povšechnou churavost. Také byla sklíčená. Od onoho prvého večera viděla, že Jenda není jako býval, že bývá zamyšlený a zachmuřený, sedí-li sám. To ji trápilo. Co mu schází, či mu zas panímáma nějakého červa nasadila?

Jednou bylo mladé ženě zvláště špatně, ale že nikdy neulehla, i dnes chodila a pracovala jako jindy, jenom na čelo si dala studený obklad.

Jendovi jí bylo líto a vyptával se soucitně, čím by si ulehčila, nebo na co by měla chuť. „Uvař si, co by ti chut—

163$

nalo,“ pobízel ji, „dyť je všeho dost u nás a co nejni, nech si přinýst. Máš-li chuť na párek, kup si, nebo pomeranč? Počkej, až pudu v neděli z kostela, donesu ti něco na zub.“

Panímáma se trefila k posledním slovům a hned měla hrot pohotově: „Hm — má se někerá ženská. Nic nedělá, jen se mazlí a muž jí všecko věří a eště ji lituje, zatím co by jí měl natlouct!“

„Proč?“ zeptala se Lidka. Tchyně ji popudila, a proto se ozvala, jak nečinívala jindy.

„No — já to nepovídám na vás,“ jako na omluvu řekla stará, „já jen na některou. Ale sou ženský ledajaký!“

Panímámě bylo úzko. Od Šindelářů nešel nikdo, aby vyjednával s Ambrožovými, a čas spěchal. Hnedle tu bude sv. Kateřina, ta pověsí basu, a pak už svatby nebudou až v masopustě a jaká bude do té doby Růža! Vzkázala tedy na svou pěst po Kačce večer k Šindelářům, aby sem buď Šindelářka nebo Ludva sám přišel.

Čekala jako na trní a když pantofle Kaččiny na síni zamlaskaly, hrčelo jí strachem v žaludku.

Kačka pootevřela, rozhlédla se a vidouc, že je stará sama, vsunula se do dveří celá a povídala: „Šindelářka nechcela jít, povídala, že má pajímáma tak daleko k ní jako vona k pajímámě, a že co by kam chodila, na jejím synovi že nic nevostalo, tak že jí to žádnou starost nedělá.“

Kačka nemohla zatajit zlomyslný úsměv, jak to výměnkářce přála, a radši utíkala zase ven.

Panímáma zalomila rukama, odplivla si a potom kvapně vzala na sebe plínu a vyšla do bláta a tmy podzimního večera.

To byla pro panímámu cesta jako na Kalvárii. A věru, než k Šindelářům došla, sotva dechu popadala, tak se uřítila.

Vklouzla do vrat, aby ji nikdo neviděl, a byla ráda, že je tma jako v pytli; vzpomněla maně, jak často reptávala, proč nesvítí měsíc celé noci, jaké je to zařízení, aby měl

164$

čtyři čtvrtě, a myslela si teď, že je nejlepší, když jde měsíc na nov.

Šindelářka zas jevila příjemné překvapení, které neuměla zatajit, ale Ludvík byl docela klidný a panímámu přivítal chladně.

Té bylo úzko a pokoření div ji nezalklo, když dala pozdravení a přemoci už se nemohla.

„Pro Krista Pána, chlapče, co to vyvádíš?“ spustila na chasníka. „Napřed holku zkazíš a potom se k ní nehlásíš? Je to ňáky jednání — nebojíš se Božího trestu?“

Ambrožová lomila rukama, pěstmi hrozila a vzlykala suchým pláčem ke starým Šindelářovým: „Takovýho soužení sem se pro to nevděčný děcko dočkala! Takovou hanbu mi připravila za to, že sem se vo ni dycky poctivě starala, že sem ji místo táty vychovala, že sem ji vodkojila a pod svým srdcem nosila?“

Ludvík se usmál: „Ale pajimámo, pročpak to? Dyť ste si ji měla dát na záda.“

Tatík Šindelář se utrhl na syna: „Tak ne, chlapče, s takovou nechci, abys na pajímámu vyjížděl. Je stará a mládeži sluší, aby stáří ctila.“

Šindelář mnoho nemluvíval; více rozjímal a lidé o něm říkali, že je „zkoumavý“, ale když promluvil, nebývalo to nadarmo.

V tom byla po něm dcera, která sloužila kdesi v Dačicích. Starší syn byl opět po matce, ale Luděk bůhví po kom se povedl. Byl jen sama švanda a legrace. Na nic nehleděl smutně, ani práce mu nebyla na obtíž, třebas byla i hodně těžká. Proto také nebyl nikdy bez ní, i kdyby celá obec byla bez zaměstnání. Uměl si práci hledat a živil se už dávno sám; učení ve škole mu příliš nešlo, ale práce ho nikdy neunavovala.

To věděli rodiče, a proto si mysleli, že nebude jejich syn tak pohrdáníhodným ženichem, jak by se zdálo.

„Víte, pajimámo,“ opět promluvil Šindelář a kynul staré Ambrožce, aby si sedla, a na ženu velitelsky mrkl, aby ml—

165$

čela, „je vono to tak — jo — jak si myslím. Vy ste napřed našemu Ludvovi vynadala, psy na něj poslat slíbila a žebrotu mu vyčítala. Von je árciť chudý, ale čest má, milá pajímámo. Tu má a to musím říct, jak si myslím, že čest je u Šindelářů doma. Žádnýmu sme nikdá nic neukradli, ani nezkazili, žádnýmu dlužni nebyli! Taky sme, pajímámo, nic ve válce nenakeťasili, jako třeba iní. U nás je čest doma, milá zlatá pajímámo, a tak se nedivte, že se ten hoch vodrazil, dyž ste mu žebroty a cikánů vyčítala. Já vím dobře, vodkaď pocházel můj tatínek, dědek a pradědek, ale že by, jak si myslím, nědy někerej měl co s cikánkou, to sem nidá neslyšel!“

„Jojo,“ nemohla už se Šindelářka přemoci a skočila muži do řeči, „my sme chudí, ale žádnej na nás nic říct nemůže. Ani co by za nehet vlezlo. My sme ve zdejší obci už leta letoucí a ptejte se koho chcete, žádnej nás nepohání. My sme žádnýmu neubránili, ani se sousedům nidá slepice neztratily, ani sme králíky z cizího nekrmili. My sme ve svej chudobě poctivý a žádnej nesmí říct, že sme ňáká žebrota cikánská. Taky sme, pajímámo, žádnýmu necikánili, ani nikde eště nežebrali!“

Šindelářce řeč šla, jako by si byla panty namazala.

Kdyby nebylo panímámě Ambrožové tak úzko, pověděla by jí také své, ale takhle jen mlčela, pokašlávala a brada se jí třásla.

„Inu — jářku,“ začínala s pláčem, „nedivte se mi, lidi zlatý! Šak vono je to na pováženou — voženit syna bez peněz a céru nejčky zas jen na holý ruce. Toť abych si hlavu vobervala.“

„Co by,“ pokrčil Ludvík rameny, „dyť já vás nenutím. Vdejte ji bohatě, na hodně velkej grunt, já jí přeju, aby se měla dobře.“

„Dyžs í zkazil svět!“ křikla panímáma a zlostí hlasitě plakala.

Starému jí bylo přece jaksi líto.

„Nono, pajímámo Ambrožová, nebude tak zle. Jak si

166$

myslím : — vono se to dá zaseje všecko napravit. Pánu Bohu poručíno — mušíme se s tím smířit! Mládež je mládež a svět je nejčky skrz naskrz pokaženej. Ale jak si myslím, mušíte taky ít trošku naproti!“

„Tak tak,“ opět Šindelářka si pospíšila, „né jenom my pořáde se podkládat, taky vy trošku na kousíček!“

„No — vono je to tak,“ ošívala se Ambrožka, já si myslím, dyž jako už dám svý svolení k tomu, aby se vzali, že sem dost udělala. Vo ňákým věně arciť nemůže bejt žádná řeč; taková neposlušnost muší bejt přeci ňák potrestaná.“

„I to nic, pajimámo,“ pohodil Luděk kudrnatou hlavou, až mu z čela černé vlasy odletěly, „dnešky se nevdávají mladý holky s penězma, natož bez peněz. To já nemůžu udělat, abych se dočista chudě voženil.“

„Jojo, jak si myslím,“ svědčil otec synovi, „dyby. nic neměla, no, jaká pomoc; ale z takovýho gruntu céru si vzít — a bez peněz, to né, pajimámo.“

„Esli si necháte věno, mušíte si taky nechat céru,“ Šindelářka vpadla do řeči, „a my zaseje si necháme syna.“

„Ale dyť je to protivá světskýmu zákonu,“ rozkřikla se Ambrožka, „a dybychme žalovali, byl by váš syn vodsouzenej! Dyž má s holkou následky, muší si ji vzít, nebo jí zaplatit!“

„No — já jí zaplatím,“ pravil ochotně Luděk, „až jen budu něco mět.“

Panímámě se zatmělo před očima.

Ještě musí prosit! Oh, vlasy se jí ježily úzkostí a vztekem, když se odhodlala slíbit: „No — já jí teda ňákej ten tisíc dám.“

„Ňákej?“ Ludvík se protáhl. „To je málo.“

A starý hned zde byl s jistotou. „My sme se dověděli, jak si myslím, vod Růženinýho poručníka, našeho starosty,, že má v sirotčí kase uložených dvacet tisíc. Snad byste ji vo ně, pajimámo, nevošidila? Dyť by se pantáta Ambrožů v hrobě musel vobrátit.“

167$

„Dyž umíral, jak prej tu malou měl těžce na srdci,“ přizvukovala Šindelářka a zástěrou si oči utírala. „Jo, takovej hodnej člověk, aby ho země netlačila.“

Ambrožová se také dala do pláče. „Bože, aby se toho byl dočkal — jakej mi udělá zármutek! Ale — no — tak teda, přijte v sobotu na námluvy — v neděli hned může bejt prohláška, aby to eště do toho adventu ňák vyšlo,“ poddávala se selka a sbírala plínu.

Šindelářovi měli všichni plné oči i tváře radosti, ale neřekli to. Selku vyprovázeli stejně chladně a když odešla, pravil starý: „Jen je mi líto tej holky, esli si myslí, že vo ni nestojíš.“

„Ale kde,“ smál se Ludvík, „my sme dobře umluvený!“

„Leda to, leda to,“ pochvaloval starý a matka hrozila za selkou: „To je, pane, filuta. Vona myslela, že si peníze nechá a zatím eště ráda přidá.“

Panímáma došla domů celá schvácená, ba slibovala si, že bude z toho mít smrt. Ale neměla.

Když jí Růža po sdělení, že v sobotu sem šindelářovi přijdou na námluvy, padla k nohám a líbala jí ruce, cítila přece jakési ulehčení.

Tak se Ludvíkovi vyplnilo, co mu prorokoval šestilístek. Ovšem nechystali věnec na svatbu, spíše bylo nutno pomýšlet na kolébku, ale ženil se přece ještě toho roku.

A kupodivu, panímáma se brzy smířila s nutností, ba rychle dceři odpustila a už jenom sháněla k svatbě, s níž bylo tolik naspěch.

Růža se rozveselila a třeba mezi lidi příliš nešla, nechodila už jako mátoha, dokonce si i někdy zazpívala písničku. Panímáma šila, čeho bylo ještě třeba, ba byla k tomu i mladá dobrá, aby pomáhala, a tak bylo u Ambrožů pilno, že dny byly krátké.

Lidka se přičiňovala jak mohla i přes svoji ustavičnou nevolnost. Nemohla jíst a tělo měla jako zbité, sotva cho—

168$

dila pro bolesti v kříži, ale nikdy si nestěžovala ani nelehla, ledaže nosila tu a tam hlavu zavázanou.

Však i to bylo tchyni proti mysli. Jak se brzy smířila s pokleskem Růženiným, tak nemohla a nemohla se spřátelit s nemilou snachou. Vadila se nyní neustále, že se se sebou mazlí, a že myslí, jako by jiné ta hodnost matky přišla lacino. To že musí každá draho vykoupit.

Před samou svatbou si panímáma vzpomněla, aby Jan Růži ještě něco přidal, a hnala na něho útokem: „Dostals dost,“ odůvodňovala svoje přání, „a grunt máš docela čistěji Peníze v záložně taky máš, pro Martu už máš slušný věno. Jeníčkovi statek uchováš a na ty další ať se stará zase mladá, šak budou její.“

„No ale moje taky, maminko,“ namítal, „a je mou povinností i na ně pamatovat.“

„Hm — to nevíš, esli taky tvoje,“ odsekla matka, „dnešní ženský sou ledajaký.“

Ambrož náhle zbledl a zamlčel se — potom se podíval přísně na matku a mezi zuby pronesl sevřeně: „Maminko — co tím myslíte? Vy nevíte, co mluvíte!“

„Bodejť nevím,“ panímáma plná jedu syčela, „to já vím dobře. A řekla sem to naschvál, dyž vidím, že vlastní sestře nebudeš chtět přidat nic a na tamtu jen sháníš a šetříš pro ni a pro její děcko — kerý — „

„Kerý — „ šeptal syn a chytil matku divoce za ruku. Strašné podezření, které v něm z jiskérky zaseté rozdmychovala, vybuchlo v plamen.

Podívání se na něho bylo strašlivé a matka se ulekla: „Neblázni,“ řekla mu rozčileně, „tys pro ni beztak rozum ztratil a do blázince tě dovede. A konečně — to já jen tak, dyž seš takovej a jen pro ni všecko. Matka, sestra, vlastní děti, to ti nejni ničím, jen Lidka a Lidka — a Růža, vidíš, jak se bídně vdává, a ty jí nechceš přidat, aby si slušnou chalupu mohli postavit.“

Jako omámený šel Jan ke stolu. Po paměti vylovil klíček z kapsy u vesty, zhurta otevřel a nahmátnuv navrchu čer—

169$

vénou knížku městské spořitelny, vyhodil ji na stůl a řekl chraptivě, jako by to ani svého hlasu neužil: „Nate — vemte si to všecko — mně už je to jedno.“

Nepohleděv více na matku, přirazil prudce dveře a odešel ven.

Ač bylo ve statku jako ve mlýnici a svatba obrátila celý pořádek, ač tu zas byli hosté, kteří zpívali, smáli se a výskali, chodila Lidka jako zařezaná. „Co se to stalo s Janem?“ ptaly se její smutné oči. „Což mě už nemá rád?“

Hospodář byl opravdu nemluvný a usmíval se jen skoupě vtipům hostů a svatebčanů. Zřejmě bylo patrno, že se nemůže dočkat, až všichni odejdou, až i Růža bude u Šindelářů a jemu zase dají pokoj.

Po onom výstupu s matkou dostal opět zpět svoji knížku, kterou panímáma nechala ležet, také uražená. Ale vyplatil Růže čtyři tisíce korun, aby ho tedy nechaly.

Ale to vše jej nerozčilovalo.

Byl by jí je dal rád za jiných okolností, ale slova matčina jako příšerný vřed zažrala se mu do nitra a nedala mu spát ani mluvit se ženou.

Když Lidka spala, chodil po světnici, díval se na ni, svítil si a hledal v její tváři, byla-li by schopna hříchu. Stokrát shledával a říkal si, že je nevinná a čistá, a uléhal vedle ní, aby za chvilku vyskočil a jako šílený po světnici pobíhal.

O tom ovšem Lidka nevěděla a se strachem a bolestí hledala příčinu jeho chladu a zamlklosti.

Jednou už se odhodlala jít k němu, vzít ho kolem krku a ptát se prosebným, toužícím a polekaným hlasem: „Jendo — pověz mi, co ti schází. Seš ňákej inej, což se na mě zlobíš, nebo ti něco je? Seš stonavej, nebo se ti nejčky nelíbím? Dyť zase budu lepší, to přejde a zas budu zdravá. Jenom vyjasni čelo, je mi ouzko, bojím se vo tebe a vo naše štěstí.“

170$

Jemu se sevřelo nitro, ale nemohl jí povědět, co ho užírá. Sundal jen její ruce a řekl, odvraceje se: „Ne — nic mi nejni — to jen to počasí a ten ramrejch vo tej svarbě.“

Lidka nevěřila a její laní oči hleděly stále smutněji. Oh, což to ohromné štěstí bylo jenom jásavým motýlem, který odletěl a mrazem zkrušen bídně zahynul? — —

Konečně bylo po svatbě a Luděk si odvezl Řůžu k Šindelářovům. Napřed panímáma chtěla, aby mladí zůstali u ní na výměnku, dokud by si nekoupili nebo nepostavili něco svého, ale to nechtěl nikdo ze zúčastněných.

Starý Šindelář radil synovi: „Radši si uvaž jařmo vosličí na krk, kámen k tomu a skoč něde do vody, než bys se starou Ambrožkou pod jednou střechou bydlel. Slyšíš to, jak zvostouzí mladou.“

Růža to také nechtěla. „Já nechci bejt doma vdaná, vím, co zkusí Lidka vod naší maminky, ani za nic doma nevostanu.“

Ani Jan o to nestál.

„Přidal sem Růženě, co ste chtěli,“ povídal zamračeně, „a pomůžu jí, jak budu moct. Vobilí im dám, i brambory každej rok, v poli im udělám s koňma, co budou potřebovat, ale v domě nechci tolika přátel.“

A tak šla Růža večer po svatbě z domova k Šindelářovům. Šla neslavně a poplakala si, ba nemohla se ubránit, aby v ,duši matce neřekla: „Dohnala ste mě k tomu, že je tak ubohý to mý vdávání!“

Zase zavládl klid v domě, alespoň zdánlivě. Panímáma spala teď ve světničce sama a naříkala na tesknotu. Žádala syna, aby tam s ní nechal spát Martičku.

Svolil lhostejně, ale tentokrát se opřela Lidka. Cítila, že by jí bylo děvčátko opět vyrváno, a ona ho přece s takovou těžkostí k sobě připoutala! Co chodila holčička do školy, byla lepší, a Lidka se jí mnoho teď v zimě věnovala, aby k ní přilnula. Nechtěla tedy svolit k odchodu Martičky a prosila muže, aby to nedopustil.

171$

Tím popudila tchyni prudce proti sobě. Stará na snachu zuřila, maličkost ta ji učinila všeho schopnou proti ní.

Ambrož byl v hrozné náladě. To stálé podpichování matčino konečně ho tak rozvrátilo, že nevěděl, má-li pravdu matka, nebo žena. Uvažoval ve dne i v noci a stále mu chodilo na mysl, aby pozoroval Lidku, je-li tak upřímná a opravdová, jak se jemu vždy být zdá, nebo jen chytrá a lstivá, jak ji líčí matka.

A co znamenají ty narážky matčiny, které ho div o rozum nepřipravují? Je-li to pravda, že by měla také ráda ještě někoho jiného než jej, kdyby se k tomu naskytla příležitost, nebo stalo se už něco takového?

Ambrož div nezešílel a za ten krátký čas sešel a zestaral zrovna o několik let. Bylo zřejmě vidno, že ho uvnitř něco užírá, proti čemuž je bezmocný.

Lidka to viděla, trápila se a potají plakala. A tak najednou byl lidskou nesnášenlivostí a zlobou rozražen strom lidského štěstí, který kvetl a voněl a sliboval nejlepší ovoce.

Konečně už to Ambrož nemohl snést a zašel jednou k matce na výměnek.

Bylo to k večeru, kdy Lidka byla u poklidu a kvapně se smrákalo.

Vešel nějak nejistě, ale pak hned bez úvodu vyhrkl: „Maminko, proboha vás prosím, nemučte mě! Řekněte mi rovnou, co ste mi na Lidku napovídala.“

„Já — já — „ lekla se Ambrožová, já — no nic — copak já sem ti něco — „

„Přeci mi to nebudete chcít zapírat — „ těžce mluvil a opíral se o stůl, „že ste mi nadhodila, jako by to čekaný

nebylo mý — jako by Lidka — — Maminko, prosím vás,

kdy a kdo vám to řek?“

„Ale žádnej — Pán Bůh chraň, to já né abych věřila ňákejm klevetám, kdepak — já jen co na vlastní voči vidím — tomu věřím.“

„A viděla ste?“ bez dechu šeptal Jan a musel si sednout, tak se mu chvěla kolena.

172$

„No — víš — já ne abych tě chtěla na mladou navádět, to Pán Bůh rač chránit, to já ve zvyku nemívám, šak mě znáš — „ panímáma se zaříkala a byla přesvědčna, že mluví čistou pravdu. „To už tací sme, že na jiným vidíme všechno a na sobě nic. Ale já sem viděla, dyž tu byl Štěpán, jak ji jednou v zahradě, nežli vodejel, v náručí držel — no, vobjímal ji — „

Panímáma se dívala soucitně na syna, když zbledl a hned zase zrudl, ze židle vyskočil, světničku přeběhl a zase u matky se zastavil. Měl rty bílé, bolestí zkřivené, pěstě zaťaté a lícní svaly mu křečovitě poškubávaly. Chytil matku za ramena a sevřel je, div neklesla.

„Přísahejte, že je to pravda, co povídáte, přísahejte!“ , křičel, co hrdla měl, a čekal s utajeným dechem jako z kamene vytesaný.

„Ale — ale — „ lekala se stará, „to by stálo za přísahání — za pokoušení Pána Boha, dyť to celkem za to nestojí. Bóže, sme všicí jen lidi, z masa a krve, všicí hříšný a — „ „A — „ a nedočkavě po matce opakoval.

„A — no — já si myslím — esli se zapomněla, že bys mušel vodpouštět — „

„Nechci — „ sípal Jan a chytil se za hlavu, „nechci hříšnici, kerý bych musel vodpouštět, chci mít ženu hodnou.“ Jan běhal po světnici a zdvihal vysoko svalnaté ruce.

„No — no,“ matka pobíhala za ním a chtěla ho chlácholit, „proto si hlavu nestrhneš. Muži sou všicí sobečtí a třebas žádají dycky největší shovívavost ke svejm pokleskům, sami nechtí odpouštět.“

Ambrož hned uznával, že to snad není pravda, jak matka povídá, ale hned zase zběsilá bolest a žárlivost div ho na místě neusmrtila.

Panímáma usedavě plakala. „Bože, Bože — mý nešťastný dítě,“ štkala, „to ses pěknýho štěstí dočekal za to, žes ji, děvku chudou, za paní povýšil!“

K omluvě panímámy budiž řečeno, že věřila pevně všemu, co tu dohromady dala; ve své fanatické nenávisti

173$

a předpojatosti proti synově ženě byla s to všemu zlému hned uvěřit, co si vymyslela. I teď byla přesvědčena, že jeho čest zhanobila a že se stane brzy už matkou dítěte z nevěry počatého.

Lamentovala tu nad synem, ale v duchu, aniž by si to sama byla uvědomila, těšila se, že se přece jenom sveze něco zlého na Lidčinu hlavu.

A svezlo se! Druhý den si celá ves povídala o tom, co se včera u Ambrožů dělo.

Vomastkovka celý den nic nedělala, jen běhala po babách od čísla k číslu a všude se povídalo, jaké tam bylo dopuštění.

Prý se prozradilo, že měla mladá Ambrožka poměr s tím studentem, co tu v létě byl, a ten poměr teď nese následky; Ambrož že se to dozvěděl a v té chvíli že ženu vyhnal. Už je doma u Rejhona.

K tomu nezapomněla Vomastkovka lát na lehkomyslnost ženskou, která všechno na jednu kartu sází, a taková povýšená děvečka že si dobrého muže a zlatého bydla neváží.

Vomlíčková, ta zas věděla, že s tím studentem měla Lidka poměr už za svobodna, že u jeho rodičů v městě sloužila a teď ho sem nějak šikovně a „švindlem“ dostala.

Většina žen byla proti Lidce a lála jí, že je špatná za to, že si neváží takového muže, kterému má denně ruce i nohy líbat za to, že ji takovou paní udělal.

Někteří rozvážnější, a to hlavně muži, selky se zastávali, tvrdíce, že to jistě způsobila stará, která je hotovej ďábel a na mladou by psí hlavu nastrčila.

A tak celé Malení mělo o čem povídat a čím se bavit. Mnoho bylo na těch zprávách přehnaného, ale mnoho také bylo pravdy.

Ambrož byl mírný a rozvážlivý člověk, ale když jednou vzplanul a rozčílil se, mělo to velikou moc nad ním. I toho dne upadl v šílený hněv a pobouření, jako dosud nikdy.

174$

Napadl ženu bez ohledu na čeládku a děti tak prudkými výčitkami a obvinil ji z nejstrašnějšího zločinu, jakým lze ženu nařknout.

„Jene — pro rány Kristovy — to ty mně?“ vykřikla tak srdcervoucím hlasem, že se ve svém vášnivém zuření přece pozarazil. „To ty mně můžeš říct?“ volala a hlas se jí lámal zoufalou bolestí. „Paks mě nikdá, nikdá neměl rád!“

Potácela se a zachytila se dveří, aby neklesla.

„Neměl rád?“ křičel. „Tys neměla ráda mě — dyžs mohla — maminka tě viděla — maminka to ví — !“

Hlas jeho byl zhrublý, zoufalou bolestí ochraptělý a rozléhal se ztichlým domem jako řev umírajícího Iva. Poslouchala nejen čeládka Ambrožova, ale i Vránová a z protějšího domu od Valentů.

Děti se daly do křiku a stará panímáma plakala. „Jeníku, mý nešťastný dítě,“ křičela plačtivým hlasem, „pamatuj se! Máš tu děti a grunt, mysli na sebe. Nech ji — a musíš jí vodpustit, jaká pomoc — co Bůh spojil — „

„To vy ste rozloučila,“ křikla Lidka na tchyni tak zoufale a vášnivě, jako nikdy na nikoho.

Smrtelná urážka a krutá bolest, to stouplo v Lidce jako větrná smršť a uchvátilo ji v křečovitém víru.

Před tchyní se vztyčila do výše jako přišlápnutý červ, bílé ruce pozvedla až nad hlavu a zvolala srdcervoucím hlasem: „Pajímámo, to tedy vy! Já to cítila, že vězíte za tím vy! Vy ste nás rozvedla! Ale pajímámo, Pán Bůh je spravedlivej a musí vás potrestat, musí! Vy si musíte vzpomnět na mě!“

A pak se obrátila na muže: „Pudu votaď,“ řekla a sotva to vyslovila pro křeč, jež jí škubala koutky, „nemůžu bejt, kde ste mě tolik zhanobili! Ale tatínek ti poví, co bude třeba.“ Odešla, zavřela potichu dveře a potácivý její krok šuměl po zápraží.

Ambrož stál jako omráčený. Chtěl se za ní vrhnout, ale matka ho zadržela: „Snad bys za ní neběžel? Za furiač-

175$

kou? Eště ti bude trucovat! Nech i, šak vona se umoudří. Dyby nebyla vinna, neutíkala by!“

Ambrož se obrátil a postál chvíli jako bez duše. Potom rozhodil rukama, obrátil se a skokem vyběhl do noci, jež se v tu hodinu už rozkládala.

„Hlupáku,“ hubovala stará. „Letí za ní.“

Ale Jan neběžel za ženou. Utíkal skokem do stodoly — zvedl kabát i vestu a třesoucíma se rukama odpínal řemen, jímž byl opásán.

Přezka se nechtěla poddat, a proto v tom zběsilém rozčilení za ni trhal, až se mu podařilo ji rozepnout. A vyskočil několika vrávoravými skoky po slámě až k trámoví, udělal smyčku, dírku zavěsil na hřebík v trámu a zkusil, je-li dosti pevný.

A potom strčil hlavu kvapně do smyčky a snažil se odkopnout pod sebou otýpku slámy.

Josef byl věrný čeledín a neposlouchal jenom proto, aby se pod kůží smál, ale také, že měl hospodáře i hospodyni upřímně rád.

V kuchyni povídal Kačce: „Je ta stará ale drak, tolec způsobí a nic si z toho ani nedělá.“

Kačka mu přikyvovala: „Dyť jen kvůli ní pudu vod Vánoc inam. Mladá je hodná a taky sedlák, ale stará — Pán Bůh mně hříchy vodpusť, ta je potvora.“

Když Ambrož ze síně vyrazil a po dvoře utíkal, nedalo to Josefovi, aby se nešel podívat, kam má tak napilno. Chystal se, že se rozběhne za hospodyní a zpět ji přivede, když ale viděl, že hospodář vběhl do stodoly a tam zmizel, dostal strach a šel za ním.

Neslušelo se arciť, aby pantátu „špehoval“, ale při takové příležitosti to bylo jistě odpustitelné. A tak se stalo, že přišel k nejlepšímu a že měl ještě čas hospodáře zachytit a násilím ho ze smyčky dostat.

„Pantáto, pro Boha věčnýho, co vás to napadá,“ domlouval mu, když Ambrož po tom nepředloženém kousku sebou

176$

do slámy hodil a nemoha se více ovládat hlasitě zaplakal, „dyť bude zase všecko v pořádku, zase bude dobře. Pojte do sednice a mějte rozum!“

U Ambrožů nastal teď rozvrat. Sedlák chodil jako tichý blázen a nic nepracoval; stará lamentovala a hlídala syna, aby nešel pro Lidku.

S nastalými okolnostmi se ostatně hnedle smířila a došla k Šindelářovům, že jako by mohla Růža zatím u Ambrožů hospodařit, „ — než se to jako ňák tento,“ a nedala za jinou, až ji s sebou přivedla.

Staří i Ludvík sice neměli k tomu valné chuti, ale smířili se, když stará slíbila: „Dyť ani kuřátko darmo nehrabe. Budeš pamatovat taky na sebe a budeš-li chodit dóm spát, dycky ňákou tu večeři doneseš.“

Růža tedy začala vládnout u Ambrožů a stará si libovala, jak to jde. Chodila teď po besedách, že byly dlouhé večery, a všady lála na špatnost jejich mladé hospodyně, která se tak ohavně zapomněla a ještě dělá „fúrii“.

Tatík Rejhon měl špatnou radost.

Div ho šlak netrefil, když Lidka přišla toho mlhavého smutného večera domů, sobě nepodobná, a s pláčem mu žalovala, jak děsné urážky se jí dostalo u Ambrožů.

„Já sem vás měla, tatínku, poslouchat,“ žalovala na sebe, „a nevdávat se k nim. Jendovi tolika viny nedávám, ale stará — s tou vopravdu není možná bejt pohromadě. Dybysme byli sami, byli bysme jako dva andělé, ale takle je to peklo horoucí. A taky vod něj sem si nezasloužila, že takovýmu nařčení uvěřil. Já bych na něj ničemu takovýmu nevěřila!“

Usedavě plakala a její bolest otci srdce rvala. Nevyčítal jí neposlušnost, nemohl jí říci ani jediné tvrdé slovo.

Hladil jí jenom hlavu a povídal, též rozbolněn s ní: „Neplač! Šak se ukáže, kdo měl pravdu! Esli je Pan Bůh spravedlivej, musí to děcko poznamenat, aby každej viděl, že je Ambrožovo. A ty do tý doby zvostaneš u mě a tam nepudeš, i dyby pro tebe přišel a sliboval nevím co!“

I

177$

A při tom zůstalo.

Opravdu, za několik dní přiběhl večer za tmy a sloty Ambrož sám.

Byl všecek uřícený a Rejhon se ho zrovna lekl, jak byl sešlý za těch pár dní. Zastal ho v síni a nepustil ho ani do světnice, kde Lidka už byla ulehla.

„Spí už,“ povídal zamračeně, když se Jan po ženě sháněl, „a já tě do sednice pustit nemůžu. Marodí — nic nemůže íst a taky ani v noci nespí. Nemůžu dopustit, aby se zbytečně rozčilovala.“

„Pantáto, pro všecky svatý vás prosím,“ šeptal Ambrož, aby ženu nevzbudil, „řeknite jí, aby mi vodpustila — aby zase přišla. Zdá se mi že se zblázním, zůstane-li to tak dlouho. Já už ji nechci podezřívat, už nikdá nic vyčítat — „

„Ale nevěříš jí — „ řekl Rejhon temně a svraštěné obočí nepozdvihl, „máš ji dosud za špatnou a budeš mět dlouho, viď? Pošpinit někoho, to je lehký, ale zapomnět a vočistit před celou vsí, to už nejde tak snadno! Ale počkej, ukáže se samo, byla-li čistá. Nemysli si, že ji pustím i potom k vám tak hned. Cos mi sliboval, dyž sis ji bral? Že jí nedáš ubližovat? A nejčky eště sám ses postavil proti ní a bláto sám na ni naházel. Za to já ti ji nedám jen tak zpátky!“

„Pantáto — „ Jan tiskl hlavu v obou rukou, „děti pro ni pláčou — zvykly jí — „ zkoušel to, ale krejčí byl jako ze žuly: „Matka ať je vychovává — beztak povídá po vsi, že je Lidka jen kazí, že je jen popanšťuje a k Pánu Bohu nevede. Ať je teda lepší vychová.“

„A já — pantáto — „ Jan se zajíkal, „mám ji tolik rád a — bez ní nemůžu bejt — všady schází — byl bych s to jí vodpustit, i dyby to bylo pravda — a — to — „

„Nepotřebuje tvý vodpuštění — „ usápl se Rejhon, „to spíš ty vod ní budeš potřebovat, esli se máte eště kdy spolu shledat! A já ti povídám: nechoď mi sem, teprvá až uslyšíš, že tu byla vrána, a to eště tak hned nebude. A nejčky di s Pánem Bohem!“ Přibouchl dveře a zmizel ve světnici.

178$

Jako pes odehnaný od prahu, tak se vracel mladý sedlák z chalupy Rejhonovy do statku. Měl hlavu skloněnou a nebyl by ho poznal ani nikdo z jeho nejlepších přátel, jak byl zhroucený, sklíčený a sešlý. Ten tam byl jeho hrdý postoj a jeho junácké držení těla.

„Maminko, snad to nejni dobře,“ říkala Růža denně matce, „že ste tu Lidku tak vyštvali. Kouknite se na Jendu, je celej zdrcenej, eště se dá na pití. A taky ten malej Jeník de dolu. Spad se a brečí ustavičně.“

„Šak je vidět, jaká je máma a žena,“ utrhla se stará, „vo muže ani děcka se nestará, je jí to jedno.“

Čas utíkal, minula zima a první paprsky slunka pozlatily sněhové spousty v úvozech a pod mezemi. Březnový vítr přinesl odkudsi z háje dech Vesny a zazelenalo se žito, meze i jeteliny.

Hospodáři začali chystat orné nářadí a Ludvík si vozil kámen na pole, které mu tatík jako věnem z chalupy daroval na stavební místo.

Nebylo to daleko od vsi a on i Růža se těšili, jakou si postaví klícku. Růža byla sice dobrou sestrou, měla Jendu ráda, ale také hospodyní i ženou, a proto hospodařila na Ambrožově gruntě stále pro sebe.

Však se jí nikdy Jan neptal, kde jsou peníze za máslo a co dělá s vajíčky — byl lhostejný ke všemu a hospodařil více Josef než on.

Jan chodil naprázdno do polí i lesů a prochodil tak mnohá půldne. Za večera docházíval k Rejhonově chalupě a snažil se pod záclonku nahlédnout do světnice a podívat se, jak vypadá žena.

Stav její byl trochu patrný, ale ani zblízka nevypadala jako Růža, a přece matka tvrdila stále, že přijdou asi zároveň do kouta.

„Jen si to čítej,“ dokazovala mu, zvedla kostnaté prsty a na nich počítala: „Začátkem srpna jsi vodešel na ty manévry; máš to devět měsíců a deset dní — jen si to

179$

čítej — to máš nědy v dubnu. No — a co — ty nevěříš? Inu — asi se šněruje a budeš vidět, že to přídě, že budou říkat padla něde, přišlo to spíš! A ty, hlupáku, budeš věřit.“

A tak když přišel duben, chodil Jan denně tajně k chalupě Rejhonově a díval se rozčileně do okna, lítá-li tam už vrána.

Růža slehla počátkem dubna; dostala dvojčata, chlapce a holčičku, a tak zůstali u Ambrožů bez hospodyně úplně.

Stará bědovala celé dny na hrozné dření a nadávala služce Mařeně, že není k ničemu, až i ta toho měla po krk a utekla jednou na hodinu.

Nic platno, museli hledat jinou a že byla doma Mařena Vomlíčková, nebylo jiné pomoci a šli pro ni. S velkou milostí službu tu vzala, ač se vždy zaříkala, že by tam pod starou ani den být nechtěla.

U Šindelářů strojili velké hody, až to lidé pomlouvali, toť že je slávy, že do chalupy přibyl syn a dcera, jako by se byla narodila dvojčata nejméně hraběcí.

Přitom si dobírali Ludvíka jeho kamarádi a starší sousedé: „To se teď ty děti ňák brzo rodí. Nám to dycky nosila vrána do roka, ale těm mladejm do půl. Inu jo, ve všom je pokrok!“

Ludvík však se smál: „I — rodina přišla včas, ale svarba se nám zpozdila — kdož za to!“

Růža už přišla z kostela, ale u Rejhonů stále ještě nic. Dávno minulo těch panímáminých devět měsíců a deset dní, šlo už na desátý, přišel květen a Jan stále chodil večer a díval se pod záclonku.

Div při tom rozumu nepozbyl. Stále větší jistota v něm rostla, že Lidce ukřivdil, a strašné pokání ho tlačilo až k zemi. A opět bázlivá radost, že byla nevinná, nutila ho, aby utíkal odtud po humnech do statku, aby přes ploty skákal a snad i kotrmelce dělal.

Lidka se na návsi neukázala, co od Ambrožů odešla, ale báby a sousedka ji měly dobře na mušce a třeba jí prve

180$

nadávaly a přály Rejhonovi, že se mu vrátila domů, nyní se opět těšily, že staré Ambrožce spadl hřebínek. Přály jí to ze srdce a denně některá do ní zarýpla, že jako to asi špatně u nich chodí bez hospodyně, když jim odešla a stále se ještě čeká.

„Maminko, vidíte,“ pravil Jan matce, „co ste mi udělala?! Jak ste Lidce ublížila! Nezbejvá teď, než abyste šla se mnou a voba ji na kolenou prosili, aby šla zpátky.“

„To bych nevěděla!“ utrhla se stará. „Takovou žebračku! A konečně — dyť dnešky sou ženský vyškolený. Třeba si čaruje, aby to tak dlouho vydrželo!“

Tomu ovšem Ambrož nevěřil a chodil jako beze smyslů.

V noci nemohl spát a ve dne byl ospalý. Místo aby pracoval v poli, lehl si na zahradě, ale pravidelně nikdy neusnul. Házel sebou, hned ležel na zádech a hned zase na břiše a konečně vstal a utekl někam do lesa.

Byl by rád, tak rád běžel k Rejhonovi a žebral i prosil, z ničeho by si nic nedělal, ponížil by se, jak se jenom muž ponížit dovede, ale bál se starého, že ho vyžene hned, sotva překročí práh, a také nevěděl, co slíbí Lidce, aby s ním opět šla do statku.

Což jí může slíbit, že bude lépe, že se už matka polepšila? Oh, věděl, že to bude vše opět nanovo, jak jen se žena vrátí.

Hospodářství šlo z kopce a výčitek matčiných nikdy nebylo konce, že si vzal hezkou tvářinku, která utekla od hospodářství, a na děti, na něž se přivdala, nepamatuje.

A tak byl Jan znechucen tím krutým životem, že už pomýšlel i na to, že statek prodá, matku tu nechá na výměnce a odejde někam pryč s Lidkou i dětmi. Pak by byl šťasten, to věděl dobře, tam by bylo jeho štěstí zajištěno; ale přece mu to připadalo nesynovské, špatné vůči matce.

A tak se potácel v nejistotě, touže jen nějak vše rozluštit, aby mohl přijít k Lidce a nabídnout jí něco lepšího, než tu až dosud prožívala.

Cítil, že se na ní zle prohřešil a že ji obviňoval zcela bez—

181$

důvodně. A tu, aby té starosti bylo ještě více, roznemohl se malý. Jeníček. Začal horečkou a zdálo se, že to budou nějaké osypky, ale za dva dny se mu velmi přitížilo a když přišel lékař, konstatoval spálu, případ to velmi těžký.

V okolí měl několik případů a bratříčkovi to asi přinesla Marta ze školy, ač sama zůstala zdravá.

Chlapeček horečkou jenom sálal a lékař se bál, aby nějaké mozkové křeče ten vážný případ neukončily.

„Jest třeba, abych denně dítě viděl,“ pravil odjížděje a tázavě pohleděl na Ambrože. Znal některé venkovany, že to jsou známí šetřilové a že často nemoc zameškají, jen aby nebylo mnoho návštěv.

Ale Ambrož nebyl tak zpátečnický a nad peníze mu bylo zdraví jeho rodiny, to budiž mu řečeno ke cti.

Proto hned byl při tom a slíbil, že denně ráno vypraví do města pro lékaře povoz.

„Jen dybyste mi ho zachránil,“ pravil mdle, „ničeho bych nelitoval, ať to stojí, co chce.“

Když druhého dne ráno jel Josef se svými milými ryzáky do města, uviděl u okna v chalupě Rejhonově Lidku. Neviděl ji od té doby, do odešla, a nyní ho pohled na selku přímo dojal.

Byla hodnou hospodyní a on vzpomínal, že na čeládce nešetřila, že jim chleba namazala po svrcení a byla-li na poli těžká práce, i vajíčko na svačinu přinesla a slaniny ukrojila. To nyní nebylo.

Nedalo mu to; zastavil a volal do okna: „Pajímámo — musím vám povědít — Jeníček nám moc stůně — má spálu a doktor řekl, že kdoví, esli vydrží. Jedu zaseje pro něj.“

Lidka stála jako přimražená. I na Martu vzpomínala vroucně, ale pro chlapečka ji často srdce žalně bolelo. Ba ono ji, co byla doma, bolelo stále a čím dál tím více.

Věděla, že bolí i jejího Jendu; to jí od Šindelářů často povídali a Růža nejednou tu nad bratrem plakala, jak se souží a jak matce vinu dává.

182$

Oh, kolikrát už byla by se sebrala a šla k němu zpět; nyní se jí zdálo, že nebude dbát více panímámy, že chce mít jen jeho, svého Jendu, jen s ním být, jemu po boku. Ale když vzpomněla, jak ji zhanobili, jak se po celé vsi o ní povídalo, opět se zdržela a poslechla otce, který za nic nechtěl, aby se vracela.

Nyní však byla Lidka všecka vzrušena.

Jeníček stůně, snad umře. A ona ho opustila, když před Bohem přísahala, že bude sirotkům věrnou matkou, aby nikdy nepoznali, že jim je macechou. Nebožce to na hřbitově slavně slibovala, když tam poprvé s Jendou u jejího hrobu stála, a nyní zatím vypráhla ze své povinnosti a odešla proto, že ji urazili, že její čest zašlapali? Nad povinnost postavila svou čest?

Lidka najednou cítila, že se i ona prohřešila, že i ona pochybila. Což neustanovil ji Bůh, aby stála sirotkům po boku, což nedal jí i jemné spaní, když chlapečka opatrovala, že slyšela každé jeho hnutí, které je dáno každé matce hned při narození dítěte zároveň s mateřským mlékem?

A ona vše to odvrhla a zůstala zde u Otce, vyčkávajíc snad, až jí dají zadostiučinění?

Oh, jak byla malicherná, povrchní a mělká ve své uražené pýše!

Lidka nad sebou zalomila rukama, popadla šátek a že nebyl otec doma, ani se mu neporoučela…

Lidka vešla do statku humny, aniž to někdo zpozoroval. Čeládka byla na poli s hospodářem; sázeli hlavatici a na dvoře byl jen pes Ořech u řetězu.

Ten na příchozí zaštěkl, ale pak hned ji poznav, začal radostně skučet a poskakovat, co mu řetěz stačil.

„Tys mě poznal?“ divila se Lidka, „a půl roku sem tu nebyla. No, ty seš hodnej!“

Lidce stoupaly slzy do očí. Hle, vítá ji jenom pes! Neslyšně se mihla po zápraží a vstoupila do síně. Dveře svět—

183$

nice byly pootevřené a Lidka si hned všimla nápisu: Zde panuje nakažlivá nemoc spála, cizím vstup přísně zakázán.

Nahlédla do světnice; oh, jak jí byla známá ta velká místnost s břečťanem na oknech a křížem uprostřed! Zde prožila Lidka tolik krátkého štěstí.

Je možné, aby se to štěstí zase vrátilo? Postýlka se žebříčkem byla rozesílána a u ní seděla panímáma. Na špičatém nose měla okuláry a celá byla ponořena v nebeklíči.

Lidka se zachvěla při jejím spatření a div necouvla. Mělať na matku mužovu ty nejhorší vzpomínky a bála se jí jako ohně. Však pohled na dětskou postýlku jí dodal odvahu. Vešla tiše a dala Pánbů dobrýtro.

Stará při zvuku jejího hlasu zdvihla hlavu a podívala se skrze okuláry, kdo že to vešel.

Hned však se na jejím obličeji zjevil jízlivý úsměšek a škodolibá radost. Vstala a belhala naproti hostu: „I helemese,“ divila se, „toť je vzácnej host! Nó — pěkně vítám. Se mi zdá, že mladá paní už namoudřela — ale ale — považte si — nesvědčilo u tatínka — je celá přepadlá! No arciť, to nejni Ambrožův grunt.“

Lidka se chladně podívala na tchyni: „Já sem, pajímámo, nepřišla kvůli gruntu ani kvůli dobrýmu bydlu, ani kvůli žádnýmu inýmu, jen kvůli Jeníčkovi,“ a odloživši plenu sedala k postýlce, aby ohledala ručičky i hlavičku, „esli mě tu nebudete chtít, až mu posloužím, jak Pán Bůh dá, můžu zaseje ít.“

„Hm hm — „ pokašlávala stará, „pořádem ještě ta stará pejcha!“

Lidka neodpovídala. Seděla u chlapečka a s bolestí se mu dívala do malé rozpálené a hubené tvářičky. Bolest se jí rozlévala nitrem a chtělo se jí plakat hlasitě a štkát bez konce pro to štěstí, které se tu chtělo usadit jako vlaštovička v hnízdečku, ale které tato stará zlá žena vyhnala svou zlobou, hnízdečko mu shodila a na stráži stála, aby sem více vletět nemohlo.

184$

Stará odbelhala.

Byla ze srdce ráda, že se hospodyně vrátila, neb ji zmáhala ta práce a starost, byť nedělala mimo vaření nic jiného, ale musela dohlížet, být s dětmi a teď opatrovat Jeníčka.

Najevo to však dát nechtěla za žádnou cenu, a proto raději odešla k svému vaření.

Chvíle míjela za chvílí a hodiny odbíjely své čtvrti ve stejných lhůtách. Lidka tu seděla skrčená a dívala se ustrašeně na prudký chlapečkův dech a zachvívala se silně vzpomínkou na Jana, který se už každé chvíle vrátí domů.

Ve třičtvrti na dvanáct přišly děvečky; nakoukly do světnice a každá překvapena ucouvla.

Mařena běžela do maštale a jak viděla, že Josef vjíždí s koňmi do dvora, běžela mu naproti s novinou: „Je tu mladá selka. Přišla Jeníčka vošetřovat asi podle všeho.“

Josef se zaradoval. „To je dobře! Takhle už to nebylo žádný a já sem se sám strojil dát výpověď při posvícení!“

A hned ho napadlo, aby šel naproti hospodáři a také jej připravil.

Ambrož se loudal za vozem, daleko zůstávaje vždy pozadu. Nebylo mu do řeči a nerad poslouchal, co čeládka povídá.

Oběd býval nevalný, matka to ustrojila ledajak a teď, kdy stonalo i dítě, netáhlo ho nic domů. Marta celé dny běhala někde po návsi a byla zase umíněná a neposlušná; co Lidka za rok napravila, to babička za půl roku desetkrát pokazila.

Co by ho tedy doma těšilo? A neměl ani chuť na jídlo, tak mu nějak každé sousto v ústech rostlo.

Když spatřil Josefa, jak mu naproti běží, ulekl se na smrt. Myslel, že chlapeček umírá nebo již umřel, a dal se do běhu naproti chasníkovi.

Všecek uřícen doběhl k němu a jen očima se ptal. Josef porozuměl jeho zděšení a zamrzelo ho, že jej polekal. Spě-

185$

chal tedy rychle ho uklidnit. „Ale nic — nic se nestalo zlýho — „ povídal také udýchaně, „spíš dobrýho. Přišla hospodyně — mladá pajímáma je doma a sedí u postýlky — „

„Lidka?“ vykřikl Ambrož a celá tvář se mu změnila. Leknutí, úžas, radost i strach, to vše se v ní smísilo a roztřáslo jeho bradu i rozehřálo rozčilením všechny žilky na skráních a na lících pod ušima. Neptal se víc, ale běžel před Josefem, který se skrytě usmíval. Upachtěný a roztřesený doběhl na dvůr a neohlížeje se na nikoho, pádem běžel do světnice.

Služky ho zahlédly z maštale a byly by se rády šly podívat do kuchyně, aby skleněnými dveřmi viděly do světnice, ale nehodilo se to, a proto zůstaly, kde byly.

Jan rozrazil dveře světnice, zapomínaje, že pro nemocné dítě nemá působit hluk, a zůstal stát na prahu. Ve světnici nebylo nikoho, jen Lidka teď od postýlky vstala a bledá jako smrt hleděla mu vstříc. Chvěla se celá a její gazelí oči byly plny smutku a bolesti.

I v jeho tváři zračil se žal, ale svítila tam i naděje s radostí; vypadal divně v té směsi pocitů a i Lidka pocítila, že se velmi zevnějškem změnil.

A cítila zas, jak ho má horoucně ráda a jak jí bylo smutno po něm celý ten čas, ba jak by se jí těžko žilo, kdyby s ním více být nesměla.

A on stál jako přimražen, hledě na její něžnou černovlasou hlavičku, červnovým sluncem oblitou, až učinil dva váhavé kroky do středu světnice. Potácel se jako opilý, ale pak se rozběhl a skokem stál před ní.

Byl by jí rád mnoho povídal, byl by ji rád prosil za odpuštění, byl by jí rád dokazoval, že je přesvědčen o její nevinnosti, ale nebyl schopen říci nic jiného než Lidunko, chopit se její ruky a svírat ji ve svých.

Pohlédla na něho, ale skrze závoj slz viděla ho jen jako v mlze, to však postřehla přece, že se mu slzy vyřítily a hrnuly se úprkem po tvářích…

Však ty slzy mluvily lépe než slova a žadonily za něho.

186$

Pro ně je žena schopna muži odpustit všechno, uvidí-li je v jeho očích. I nejtěžší zločin dovede zapomenout, vidí-li muže zaplakat. A také Lidka cítila, jak jí v duši jihne a jak bledne jeho provinění, jak zaniká všechna trpkost proti němu a zbývá jen bezmezná láska a touha potěšit ho.

Pláč jí však uchvátil, nemohla rovněž promluvit a štkala v prudkém vzrušení.

„Lidko má, prosím tě,“ promluvil konečně, „řekni mi — přišlas jen kvůli Jeníčkovi, nebo chceš zapomnět, vodpustit a zůstat u mě? Můžeš mi vůbec vodpustit?“ Přitom ji vzal za ruce a díval se zčervenalýma očima do její bledé tvářičky.

„Jendo — já sama chci tě prosit, abys vodpustil,“ vzlykala, „že sem zapomněla na svou povinnost u tvejch dětí a vodešla pro svou urážku. Však řekni jen, věříš-li mi už.“

„Jak bych nevěřil, dyť vidím, jak sem byl pošetilej, ale to maminka — Bože, ta maminka!“ povzdechl a cítil nebeskou blaženost, když ho vzala Lidka kolem krku a přivinula se k němu.

Červnové slunce polední celovalo jejich hlavy a slibovalo svými paprsky, že snad se tu přece štěstí zase usadí.

Jeníčkovi přinesla Lidka zdraví.

Bylo to dojemné a ona se nemohla ubránit pláči, když se probral ze své horečky a Lidku spatřil, jakou jevil radost, jak jí slabé ručičky kolem krku vinul a k ní se tulil.

I Marta měla velkou radost a povídala maceše: „My bysme byli kolikrát za váma šli, ale babička nám to nedovolila.“

Chlapečkovi bylo brzo lépe, ale musil být dlouho na lůžku, neboť lékař se bál možných komplikací, které se rády po spále dostavují.

Vskutku, Jeníčkovi teklo z oušek a měl zanícené žlázy na krčku, takže měla Lidka s ním velkou práci.

187$

Jednou znenadání přišel k Ambrožům host. Byla to panímáma z Krahulci.

Vehnala se v širokánských sukních do síně a hned spustila na přichvátavšího zetě i jeho matku: „Ježíšmarjá, lidi — co to vo vás slyším? Celej čas mi nepíšete, jak by se zem pod váma slehla, a najednou přijedou k nám jarmarečníci na jarmark a dyž se ich ptáme, co v Malení novýho, povídají nám, jaký prej sou pořádky u Ambrožů. Prej stará s mladým mladou vyhnali a povídají celý kroniky, co tady vystála, a zas, jaká sama byla. Prej ste na ni nadělali, že se zapomněla s ňákým študentem, a bili prej ste ji a vyháněli, až se vokázalo, že to pravda nejni. No, jářku, to tam sou pěkný komedie — a povídám, že sem pojedu. No tak lidi, povězte mi, co je na tom pravdy, dyť já ani svýmu sluchu nevěřila a povídám si — no, jářku, dyť snad ta stará, třebas byla všelijaká a nebožka Anežka tam neměla taky na růžích ustláno, má taky ňákej stud a nebude zvostouzet ženu vlastního syna, a dyť snad ten Jan, třebas bejval dycky trošku budižkničemu, nebude taková slíva, aby všemu uvěřil a na klevety něco dal. A tak jedu a ptám se na cestě ňákýho strejce, co se s náma svez, a von — na mou duši — všecko povídá jakorát tak, jak sme to slyšeli. No slyšíte, lidi, nejni vás hanba, nestydíte se ani trošku? I zaplať Pán Bůh, že ta moje Anežka umřela, ta by se tu byla eště pěknejch věcí dočkala! Jářku, slyšíte lidi nešťastný, dyť inej každej zakrejvá, dyž z rodiny mu nědo klopejtne, a vy to do světa sami roztrubujete, dyž to ani žádná pravda nejni? A co si myslíte, vy lidi bohaprázdný, že já vám tu nechám ty nevinný děcka, abyste je v takovej rozháranej rodině načisto pokazili? To si nenech, Jeníku, ani napadnout, já si jedu pro ně a seberu je s sebou. To by tak bylo — vychování bez matky!“

Panímáma Horáková slova jenom chrlila a teprve nyní umlkla, aby nabrala dechu.

Však než mohla panímáma i Jan odpovědět, už se otevřely dveře a Lidka stála na prahu. „Ale, toho nebude

188$

třeba,“ usmívala se jemně, já už sem přišla nazpátek. Jen sem si doma vodpočívala, byla sem ňáká darebná a — „

„Hm — hm — „ panímáma Horáková se pousmívala, „a u Ambrožů neměli místo, aby si hospodyně vodpočinula tam? No, to se mi líbí. Tak voni vás, chudinko, nařkli z nevěry a vy ste mlčela a pěkně uhnula? No, to ste mi, Lidmilko, kapitálně hloupá. Já bych mu byla ukázala! No, pajímámo, a ty člověče,“ obracela se na zetě i starou, jen se kouknite do těch krásnejch vočí a řeknite, můžou lhát? Nidá ne a to tys nepoznal? No seš ty ale — na hlavu padleji“

Panímáma Ambrožova stála všecka v nesnázích a Jan bledl i červenal. Výměnkářka měla zlost a rozhněvala se na matku nebožčinu.

„E,“ utrhla se, „copak vy víte? Nejste s ní pořáde, ale já, já to všecko muším vidět — jak se hospodaří, a co a jak, dyž sem u všeho.“

„Šak proč ste u všeho?“ utrhla se Horáková. „Já semka beztoho jedu udělat pořádek! Jak je vidět, taklec to dál nepude. Vy ženský se nemůžete snýst, a proto se mušíte rozejít. Vy pěkně, pajimámo, dyž ste už jednou vejměnkářka, seďte si na vejměnce, beztak nemá v celým vůkolí nikdo takovej vejměnek jako vy. Tak co bych se im pletla do jejich prací a do jejich hospodářství! Šak nejni Jan žádný děcko a taky hospodyně se přičiní istě, jak může. A vy, Lidmilko, děte si po všom, ať vás žádnej nešidí, a nikoho neposlouchejte, leda svý srdce a rozum!“

„Co — nešidí,“ chytila se stará po svém zvyku podaného slova, „naposled eště řeknite, že ji šidím já!“

„Myslím si, že vy,“ durdila se selka Horáková, „ale žádnýho nemenuju. Marta potřebuje silnou ruku a pořádnou metlu, jen se nic, Lidmilko, nebojte. Ale jak povidám, pajímáma ať sedí na vejměnku a říká si v nebeklíči. Nedopust to Jene, aby vám sem pajímáma chodila a dělala nešváry.“

Tak zakončila stará Horačka, nedbajíc, je-li to komu

189$

vhod nebo ne, a teprve potom se hnula do světnice, aby zulíbala a obdarovala děti.

Lidka chvátala pro nějakou úctu a Jan rozpačitě vedl tchyni do světnice.

Panímáma plakala a odešla na svůj vejměnek…

A věru, nastal jiný pořádek u Ambrožů. Do podzimka se mnoho změnilo.

Panímáma se od mladých odstěhovala; šla ke dceři do Heřmanic. Marně ji syn zdržoval: „Maminko, dyť vám tu žádnej nechce křivdit. Buďte v sedničce a vo naše hospodářství se nestarejte; dejte si pokoj a přiďte jenom na besedu. Uhlídáte, jak dobře budeme vycházet dohromady.“

Ale panímáma ne a ne. Ona že nebude pod střechou, kde vládne taková zpanštělá děvečka, a že tu být nemusí.

Napsala si Novotným, že by k nim ráda šla strávit poslední dny svého života, protože nejstarší dceru měla vždy nejraději, poněvadž ji poslechla a vzala si, koho jí vybrala.

Anda nebyla tím návrhem potěšena; znala matku a věděla, že s ní pokoje nepřibude, ale Josef se hned na tu nabídku chytil. „Pajímáma bere náramnej vejminek a peníze istě taky má hotový. U koho umře, ten je dostane, a z vejminku zbude i na nás. Máme děcka a na ně musíme pamatovat. A taky ináč ti bude dobrá. Eště je chlapík a zastane kus práce. V létě může vařit a ty pudeš do pole.“

A tak svolili a panímáma se přistěhovala.

Lidka plakala — bylo jí líto, že přes všechnu dobrou vůli nedokázala to, aby tchyni vyhověla, a že musel Jan volit mezi matkou a ní.

Jan stál dlouho u vrat, i když už povoz, odvážející matku ze vsi, vyjel a po bílé silnici mezi mandelíky a žloutnoucími se ovsy se ztrácel.

Bylo mu líto toho všeho, co sama matka roztrhala mezi sebou a jeho rodinou. Srdce se mu svíralo a musel se mnoho přemáhat, aby nezaplakal.

„Je mi to líto, Jendo, že to je kvůli mně,“ pravila mu

190$

Lidka smutně a přitiskla se k jeho rukávu, „dybys si byl vzal inou, nemuselo by to všecko bejt.“

„Já sem přeci šťastnej, že tě mám, Lidunko,“ usmál se na ni a snažil se kvapně zaplašit mrak ze své tváře. „Tys přeci jediná, kerou sem měl kdy rád, a jen Bůh ví, jak mi bylo, dyžs mi vodešla. A maminka? Ta by nebyla se žádnou spokojená, věř mi to!“ A ruku v ruce se vraceli do světnice.

Přesto, že panímáma neuměla leč do všech rýpat a nikoho nenechat na pokoji, přece všem chyběla. Byli už tak na ni uvyklí, že bylo teskno po ní. Cítily to děti, čeládka, Lidka a Jan, Jan nejvíce. Byla to přece matka!

Ale neměl dlouho času v tesknotě. V nejpilnější práci, při sklizni ovsů a jednosečných jetelin, právě rok po tom čase, co on byl v manévrech, přihlásila se vrána.

Jednou z rána se Lidka rozstonala; Jan odešel na pole, nic netuše, a ona mísila chléb.

Stůj co stůj ho chtěla dostat ještě do pece; Mařenka to neuměla a k Šindelářovům posílat? Dosti na tom, že jí slíbili výpomoc, až ulehne.

A tak s napětím všech sil jakž takž dostala bochníky na slaměnky. Dále to však už nešlo.

Stěží se dostala do postele a že šla na ni najednou jakási smrtelná úzkost, poslala i pasku: „Di do Bezkoutí, pantáta tam seče jetel. Ať de hnedka dom — ale utíkej!“

Pole v Bezkoutí bylo dosti daleko a ač paska utíkala, co mohla, a sedlák, odhodiv kosu, utíkal, že za ním děvče jen klopýtalo, přece přišli všichni už k hotové události.

Sousedka Vránová z nouze přišla pomoci a přivítala novorozeňátko sama. Kluk byl jako buk a jak se na něho prvně podívala, řekla hned, dříve ještě než ho křížkem požehnala: „Pámbu požehnej, celej tatínek. No, to je Ambrožovo poltré.“

Lidka se zaradovala a honem chtěla kloučka vidět. Vroucně, ba zbožně ho políbila a potom všechna šťastná se usmála: „Istě — celej Jenda. A taky má takový hodně zakroucený ouška, bolce právě takový jako Jeníček.“

191$

„A kdepak Jeníček,“ zase Vránová, „ten nejni ani zdaleka tátovi tak podobnej jako tenlec.“

Celá upachtěná přisupala babka Vampochová. Byla strašně silná, jako všechny babičky, a dýchala jako lokomotiva, takže ji Lidka poznala, když byla ještě na zápraží.

Mastný obličej se jí jenom svítil potem, šátek měla na krku. „Ouvej, to sem se udejchala,“ stěžovala si, „že nebyl povoz!“

„Koně byli v Bezkoutí,“ omlouvala to služka v síni, „a z volma, to by kór dlouho trvalo.“

„V takovým gruntě, aby mi to tak bylo ušlo!“ lekala se a byla celá nešťastná, když slyšela pláč novorozeňátka.

V patách za bábou přiběhl Ambrož.

Byl tak uřícený, ale na rozdíl od babky, která se div nevznítila, jak byla červená, byl všecek bledý strachem a ulekaně se podíval na Lidku.

Když však viděl, že se Lidka usmívá a synáček se má k světu, rozradoval se, div se nezbláznil, objímal ženu a malého světoobčánka div neumačkal.

A což, když se kdekdo divil, jak mu je ten capartík podobný! Smáli se, že to je Ambrož v malém vydání.

„Dyť já sem to povídal,“ řekl vážně tatík Rejhon, jenž za chvíli také přišel, „že muší Pán Bůh toto děcko poznamenat, aby bylo hned vidět, že je Ambrožovo.“

A potom plynul čas u Ambrožů jako tichý potok květnou lučinou.

Jako vyplašené vlaštovky do hnízda, tak i jejich štěstí se k nim vrátilo a usadilo se trvale pod štítem jejich domu.

Nebylo to už štěstí tak nadšené a výjevy jeho tak vášnivé jako v prvém roce manželství, uklidnili se trochu, zvykli si a vpravili se do všeho, co souviselo se společným spolužitím.

Měli se rádi a mají dodnes jako milenci, ale děti činí je—

192$

jich poměr vážnější a jsou jim poutem, které je navždy spojuje.

Jen jedno trápilo Lidku, a to byl hněv panímámin.

Malý Venoušek, dali mu jméno po otci Rejhonovi, který mu byl kmotrem, už jim běhal a z Jeníčka se stal hezký chlapec. Marta šla do třetí třídy a stala se způsobným děvčátkem. Konečně vrána zaklepala podruhé a dala se tušit opět pod Ambrožovou střechou, ale panímáma se ještě hněvala a nikdy ani pozdravení nevzkázala.

To Lidku užíralo, jak říkala, a trápila se nad tím, držíc se stále přísloví, že kletba matčina kácí domy.

Až jednou psali heřmanečtí silné psaní, které rozrušilo celý Ambrožův dům.

{Mamince se stalo neštěstí, psala Anna po obvyklém úvodu, a chvála Pánu Bohu zdraví sme a doufáme v Pána Boha, že vás naše psaní taky při stálým zdraví vynatrefí. Ani nevím, kerak bych vám to nejlepší napsala. Jak Liduško maminku znáš, nemusím ti ani psát, jaká je! Však iná už ani nebude! A tak si taky pořídila pár slepic. Ne že vejce neměla, šak má peníze, který drží a nedá na ně šáhnout, ale že chtěla mít truc mně taky slepice. A pak vedla jednu, že í beru vejce; vohledávala si je a věřte mi to nebo nevěřte, denně lezla, ta stará osoba, po patrech a půdách a hledala vejce. A tu v pondělí, předešlej tejden, měla ňáký navlhlý pantofle, sklouzla na posledním stupni, spadla na mlat a zlámala si nohu. Pod kolenem tu slabou kost a taky se mocka do hlavy udeřila. My byli všicí na poli a tak tam ležela až do večera. Pak už bylo pozdě pro doktora, a ten, dyž ráno přijel, kroutil nad ní hlavou a povídal, že si poleží, vyjde-li jí to vůbec. No, dnešky je trochu lepší, ale bude prej to trvat neděle, než vstane. A to je u nás zlý. Aby byl jeden pořáde u ní a kdopak to má zastat? Znáš Jene Josefa. Ten dře a dře a všicí musíme dřít, aby krejcar neušel. Dal by si pro něj vrtat koleno a kerak by vydržel hlídat, jak my nad maminkou Pánu Bohu čas ukrádáme! A tak sme se rozhodli, že ji zavezeme do špitálu. Tam}

193$

{už bude mět inou posluhu i pohodlí a starosta nám slíbil, že nám to vymůže na chudej list. V sobotu ji tam povezeme, až budeme mět zasáděný brambory, abysme se nevopozdili. Maminka se ptá, kam píšu, a taky povídá, abych vás pozdravovala vod ní.}

Lidka se dala nad psaním do pláče a Jan přecházel rozčileně po světnici. Něco mu stahovalo hrdlo a hněv proti švagrovi i sestře najednou z něho vybuchl:

„To sou lakomci, že se nestydí,“ rozkřikl se, „dají matku do špitálu a k tomu eště na chudej list! Ať je maminka všelijaká, to si přeci za starost nezasloužila, a zvlášť ne vod céry, vod Andy! Beztak to bude její poslední — „

Ambrožovi bylo do pláče, hlas se mu zdusil v slzách.

Lidka se najednou odhodlala. Vstala, přistoupila k Ambrožovi a povídala mu pevně: „Do nemocnice maminku nedáme! Vyprav zejtra Josefa anebo jeď třeba sám pro ni. Vezmeme si ji k nám, aby tu pobyla aspoň po čas svý nemoci. Je tu Růža, sme tu my, snáž jí posloužíme, a taky Martička už u ní posedí.“

Ambrož byl tak překvapen, že chvíli zůstal v tichu.

„Ty bys chtěla, Lidko?“ ptal se pohnut. „A nebála by ses zas vo naše štěstí?“

Zavrtěla hlavou a usmála se: „Mám už lepší rozum a taky ty seš mírnější. A konečně, dyť pajímáma si třebas na mě taky nědy vzpomněla.“

„Já to věděl, že si zlatá,“ pravil Jan a objal vroucně ženu, „ale nejlepší tě poznávám až teď. Tolik dobroty sem v tobě přeci jen nehledal!“

A tak jednoho májového dne přistěhovala se panímáma Ambrožová zase zpět do Malení. Ale vrátila se bídně. Nohu měla v deskách a syn ji musel snést z vozu, když zajeli do dvora.

Byla vyhublá a sešlá a plakala jako dítě, když se ocitla zas ve své světničce a Lidka jí nemocnou nohu na peřinu ukládala a snášela podušky, aby jí udělala pohodlí.

194$

Když se k ní nahnula, chytila ji stará za ruku a povídala s pláčem: „Vy ste přeci jen hodná, Lidunko — to sem si do vás nemyslela, že mě budete zase chcít zpátky! Vy ste přeci ze všech nejlepší — ale Andula, ta je pěkná céra! Ta má strašnou hubu, oh jé, já se chuděra neumím bránit, a ta se mnou dělala! A von je eště horší! Lakomec lakoměj, škoda že sem ho za zetě chcela! Ale vy ste iná — já sem si na vás kolikrát vzpomněla.“

Lidka na tchyni ani pro slzy neviděla, tiskla jen její kostnatou ruku a povídala zajíkavě: „To sem ráda, pajímámo — maminko — ale prosím vás, tykejte mi a mějte mě konečně taky trochu ráda.“

Ambrož se musel obrátit a odkašlat. Nikdy se nenadál, že by se takové krásné chvíle ještě někdy dočkal.

„Jen aby to tak zůstalo,“ prosil v duchu Boha a nejněžnějším a nejvroucnějším pohledem stihl svoji milou Lidku.

Panímáma si poležela a chodila dlouho o berlích, ale konečně letos zjara zase už šla do kostela bez hole.

Napadá sice trochu na nohu, ale nermoutí se nad tím. Tancovat už nehodlá, a tak jí to stačí.

U Ambrožů mají malinkou holčičku a jsou velmi, velmi šťastni. Mají se rádi a také otec Rejhon se v nich jenom shlíží. Chodí k nim skoro denně a obírá se dětmi dceřinými více než svým řemeslem.

Panímáma ovšem také je někdy ještě divná a ráda si zarýpe, ale vzpamatuje se včas, vzpomene-li na svůj pobyt v Heřmanči, a odbelhá se raději do světničky.

Děti jsou jí potěšením a uznává, že jsou hodné a dobře vychované, a že Lidčiny vlastní častěji okoušejí matčiny metly a napomínání než děti po nebožce; nemá panímáma příčiny, aby jí znovu vyčítala „macochu“.

Nebožčin hrob není zapomínán; Lidka na něj pamatuje a o Všech svatých neměl nikdo na celém hřbitově takový věnec jako nebožka Anežka Ambrožová.

To jsou samé chvályhodné zásluhy Lidčiny, které oceňuje teď i panímáma, protože odložila svoji předpojatost proti

195$

snaše a přiklonila se jí. A tak zvítězila Lidka i nad panímámou a stala se dobrým duchem celé Ambrožovy rodiny.

I Růža je spokojena, ale její neposlušnost a poklesek jsou také jaksi potrestány.

Je totiž tak hojně navštívena dětmi, že neví, které dříve popadnout, pochovat, rozsuzovat, a pro práci neví, kde jí hlava stojí. Za rok po svých dvojčatech porodila zase dvojčata a letos je čeká do třetice.

Luděk se směje, že s takovou jich bude mít brzo jako Jakub ze Starého zákona, zato Růže je to spíše k pláči.

Chodí si stěžovat matce; dvě veze na kočárku a dvě se jí drží za sukně a lamentuje, kam že naloží tu třetí dvojici.

Jan s Lidkou se smějí a panímáma říká bez soustrasti: „To máš za to, žes mě to poprvní udělala naschvál. Pán Bůh si to na tebe pamatuje a myslí si: „Kdo chce kam, pomozme mu tam.“

KONEC

RODINA AMBROŽOVA - Vlasta Javořická

Vesnický román o rodinných vztazích na statku zámožného sedláka, který se proti vůli matky oženil s nemajetnou dívkou.

Zaslepená stará selka nemůže přenést přes srdce synův sňatek s dávnou láskou a snaží se šťastné manželství rozeštvat. Mladá žena vzorně pečuje o děti z předchozího manželství, na zlobné útoky většinou mlčí, ale tchyně se nevzdává a nakonec se jí obratnou lží podaří otřást synovou důvěrou k ženě. Žena se vrací na čas k otci, ale nemoc nevlastního dítěte a mužovy prosby jí přimějí k návratu. Stará žena nesleví ze své pýchy a zloby, ale je to nakonec nenáviděná snacha, kdo o ni pečuje v nemoci a ve stáří.

Vydalo nakladatelství Kamélie, Stran 200 (digr v1); Vydání v Kamélii první, náklad 6100 výtisků; 1998; ISBN 80-85818-30-2