VLASTA JAVOŘICKÁ

Ticho po pěšině

TICHO PO PĚŠINĚ, ticho v šíř a v dál…

Netradičně verši začíná další román Vlasty Javořické, který vás jistě, vážení čtenáři, zaujme. Jsem o tom přesvědčen tím více, že se odehrává v krajině Vysočiny, kde spisovatelka prožívala dětství i mládí, k níž přilnula po celý svůj život.

Mimo vymyšlený název Chrást jsou v knize jmenovány vesnice i města, která skutečně existují — Mrákotín, Lhotka, Studená, Telč, Sumrakov, Horní Pole, Klátovec.

„Telečské lesy stály jako hradba, v nich skrývala se i studánka Páně na Javořici. Ta pramáti celého kraje, královna Českomoravské vysočiny, Javořice sama, tajila se v lesnatém vrcholku, jakoby nade vším pozor mít chtěla, a zadumaně zdvihala své chvojové temeno, vystavené tak často ledovým větrům horským, které u nás tak rády i v nejparnějším létě zafičí.“

Tak popisuje Vlasta Javořická svůj milovaný kraj. Nechme nyní hovořit i dalšího ze studentských rodáků, spisovatele Soběslava Jungmanna, zaposlouchejme se do jeho vroucích vyznání k místům, která se v románu Ticho po pěšině objevují:

„Z ruky rozkvétajícího léta chtěl bych stále přijímat okamžik z chlapeckých let a znovu se ze svého rodiště vydávat na krásnou cestu do Horního Pole. Rozkládá se pod ochranou hory Javořice, a proto má tak starou historii — je zaznamenáno, že již v roce 1360 náleželo k jindřichohradeckému panství

Ať do Mrákotína přicházíme v kteroukoliv roční dobu, nikdy se neubráníme citovému pohnutí nad krásou kamene, jehož soudržnost s tímto místem stoupá do vztahů s lidským životem Žulové lomy

5$

se staly skutečnou chloubou pokladů naší země a dovedností našich kameníků. Byl zde vylomen monolit, postavený v roce 1928 na třetím nádvoří Pražského hradu.

Přiznáváme se, že ještě dodnes nevyvanulo nic z hlubokých a povznášejících dojmů, s nimiž jsme obzírali zříceninu hradu Štamberka, jehož historie je i historií Lhotky. V této zřícenině je vidět snivost a zádumčivost lesního půvabu a tajemnost mizejících základů hradeb, hradební zdi a zbytků hlásky. Hrad Štamberk, zvaný i Šternberk, byl počátkem listopadu 1423 dobyt a rozbořen Janem Hvězdou z Vicemilic, řečeným Bzdinka, a jeho oddílem, když se tímto směrem vraceli z neúspěšného dobývání města Telče.

Říkáme jí moravské Benátky nebo moravský Norimberk i jezerní město nebo kamenná Telč, ale nejčastější pojmenování je bílá Telč. Domy na náměstí jsou spojeny o jednolitou řadu podloubím a právě v jejich slohové rozmanitosti spočívá zvláštní půvab, znásobený svítivou hrou původních barev na fasádách, v bělostných, růžových, zlatě žlutých i zelenavých tónech. Každý necitlivý zásah do jejich stavebnosti je smrtelným hříchem. Proto se rozhodujme se stejnou láskou a krásou jako při jejich zrození. Nikdy nás toto město nemůže nechat lhostejným!

Jsme uprostřed luk a polí. Jarní slunce rozehřívá kraj a obzor je jasný v nepatrném mlžném oparu Ze všech stran přichází jaro, jehož krásu nelze vypsat, vyjádřit, lze ji jen vidět, vycítit a srdcem pochopit.

Přicházíme do Sumrakova, ale stále myslíme na mnohá místa této krajiny, kterým právě náš dnešek musí rozumět: chátrající stavení, neudržované

6$

cesty a silnice, bláto, špína a lidská omezenost a neodpovědnost jsou bolestivými nemocemi. Hledáme řešení — ale při každém se musíme setkávat s člověkem a dobou…“

Na Obrácení sv. Pavla L. P. 1996, den před stým výročím narození mé milované bábinky Marie Kučerové, která v Telči a jejím okolí prožila nejkrásnější léta svého života.

Pavel Kryštof Novák

7$

{Ticho po pěšině, ticho v šíř a v dál,

nechodí tu více, kdo mne miloval.

Ticho po pěšině, kudy chodíval,

když mně o své lásce ještě mluvíval.}

{Zapomněl, zapomněl,

že mne kdys’ v lásce měl,

že mne kdys’ miloval,

líbal a celoval.}

Tato truchlivá a jímavá písnička teskně zněla jednoho červnového podvečera vesnicí, jak ji děvčata jdoucí řadou po návsi dvojhlasně zpívala. Bylo už k deváté hodině, ale den nepohasl zcela; jeho poslední záblesky od západu byly dosud patrné a hvězdy svítily jen bledě. Na obloze vycházel ohromný a překrásný měsíc a kdosi neznámý hodlal rozsvítit mléčnou dráhu hned, jak jenom odumře poslední zákmit dne.

Na východě už byla obloha tmavomodrá, nádherně ozlacená měsícem, ale od západu šly ještě hasnoucí červánky — bledě růžová záře se mísila s večerními stíny.

Vesnička Chrást už byla ospalá a ráda by se ponořila do odpočinku, kdyby ta děvčata tak hlučně a tak pěkně nezpívala — bylo v tom jejich mládí a jejich touhy — byl v tom mladý život, a ten burcoval i ospalé chaloupky a statky dychtící po odpočinku.

Ve dne bylo všude plno ruchu a shonu, sušila se sena a před večerem se hnaly mraky. Lidé měli plno strachu, že jim to zelené, vonné bohatství zmokne, a tužili se, seč mohli, aby to dopravili pod střechy.

Ještě teď mnohde stála pod kolnou vysoce naložená fůra, jak ji v samý večer dovezli upocení koně nebo unavené kravky, a pro tmu to nebylo možné složit.

9$

A zatím takový zbytečný spěch! Mraky se rozešly, chmury zmizely, nikde po nich nebylo ani památky; podle všeho je vánek odnesl někam, až na konec světa.

Staří někde seděli na lavičkách, nebo šli spát, ale věčné mládí ještě nebylo ospalé, všecka chasa byla na návsi s náladou do zpěvu.

Pomalu hasly i ty poslední potuchy dne a hvězdy zářily a mžikotaly jako roztavené jiskry — samé diamanty. Po každé písničce se chvíli povídalo a smálo, chasníci si dobírali děvčata a jejich hlahol se nesl celou vsí.

Také panímáma Hojovcová vyšla před vrata a s podepřenými boky nakukovala na náves.

Měsíční úplněk teď zcela nahradil podvečerní zásvity a rozlil bílé světlo po návsi tak jasně, že rozeznala okamžitě pět dívčích postav, které se vedly zavěšené a zpívaly tu tesklivou písničku.

Svou Karolínku poznala mezi nimi okamžitě podle držení těla i podle měkkého hlasu, který se lišil od ostatních.

Spokojeně se usmála a pokývala hlavou.

Byla spokojena, že se její dcerka drží vždy celé společnosti. Byla tu děvčata, která se ráda toulala se svým hochem v poli, až kdesi kamsi zašla, ale její Karolka vždy chodila jen s děvčaty; bylo jí už osmnáct let, ale ještě neměla chasníka a panímáma se tím pyšnila.

Věděla, že dcera na ocet nezůstane, protože Hojovcův statek byl největším v Chrástě a mimo syna, dědice, tu byla jen Karolka — známka to, že bude „prachatá”. A tak, nač by si dělala zbytečně předčasnou známost, z níž by sotva co plechého vykvetlo?

Děvčata šla kolem vrat dolů po návsi a Karola se trochu odchýlila a ptala se panímámy:

„Voláte mne, maminko? Chcete, abych už šla domů?“

10$

Bylo to nevelké děvče, dosti drobné postavy, těžkých, hnědých vlasů. Že by bylo hezké, se říci nemohlo, ale mělo sladký, příjemný hlas.

„I ne, i ne!“ povídala matka dobrácky a usmála se masitou, růžovou tváří na celou řadu děvčat i chasníků, kteří jí přáli dobrý večer. „Jenom si tady ještě buď — posedím trošku na lávce, vodpočinu si a budu poslouchat.“

„Ale — ’de, víte, pajimámo,“ povídal jeden z chasníků, „chrástecký holky nejlepší zpívají. Byl sem už leckde, ale tak sezpívaný děvčata nikde nebyly.“

„Ale, že to mají smutný,“ namítla panímáma, radostně se usmívajíc. Věděla, že celý sbor drží její Karola. Už jako dítě uměla zpívat nejlépe z celé školy.

„Žeť,“ mínil jiný mládenec, „ale to vaše Karola dycky má gusto na samý smutný písničky.“

„Ale veselý taky umíme,“ namítla Tonča Kulýchová a zanotovala, aby strhla i ty ostatní:

{„Já hocha mám, ráda ho mám,

to nejni k vypsání,

Michal se zve, hloupej vám je,

no, to je k zbláznění.“}

Šly dál a jejich rozmarná písnička hlaholila návsí, ale hlas Karoly už se tolik neozýval. Když se jí ptaly, proč teď tak nadšeně nezpívá, prohlásila, že se jí tahle písnička tak nelíbí.

„Ta Ticho po pěšině je nejlepší,“ pravila Toničce, zatímco ty ostatní ladily na novou — „Pod našima okny teče vodička“.

V Chrástu totiž děvčata ještě držela na národní písničky, na ty krásné, staré lidové písničky, které mnohde tolik z módy vycházejí.

11$

„Ty máš, Karolo, takový podivný záliby,“ naznala Tonča a sevřela kamarádčin loket, „ta písnička je taková smutná, až člověku vosrdím hejbe, a tobě se tolika líbí. Já na tě často myslím, ba zdá se mi, že seš ňáká jiná, než my vostatní; my už máme každá chasníka a třaseme se na něj, kerá ho nemá — nechceme bejt bez lásky, ale ty, ty se všema stejně a se žádným nic! Povídal nedávno Jarouš Samků, že jako bys ani mladou holkou nebyla, že jen každýho vodbejváš, a dyby chcel na tě šáhnout, že seš s to do vočí mu vletět!“

„No,“ přisvědčila tiše Mařka Hubková, co se z druhé strany vedla s Karolou, a ohlédla se, aby ji snad chasa, o několik kroků vzadu, nezaslechla. „Povídal Pepa Hemberů, že s tebou už ani tancovat nebudou, dyž seš taková pyšná. Chcel prej tě vzít ve špásu jen za bradu a tys ho mázla, až mu ruka zabrněla.“

Karola se podívala úkosem trochu šikmýma očima z jedné kamarádky na druhou a řekla až příliš pohrdavě: „Nebudou. No nešť, ať netancujou — dyť nemusejí. Proto, že si nenechám ledacos líbit, aby nešli pro mne k tanci? To by si dali nejlepší vysvědčení, jaký sou a po čom jenom pasou!“

Pohrdavě ohrnula ret a pohodila hlavou: „Z těch našich kluků pro mne žádnej nevyrost a já pro žádnýho, ať se teda se mnou nezalamujou — dyť já nemusím vo pouti ani k muzice ít, dyž přídě na to!“

„Karolo, tys’ hned — di —!“ chlácholila družku Tonča, „to tak nebylo myšlíno.“

Hoši vzadu něco zaslechli a ptali se po příčině. Povídavá Mařka jim řekla, že Karola nechce jít o pouti k muzice, a to bylo pozdvižení. Durdili se na ni a slibovali, že ji budou hodně vytáčet, jen ať jde, i Pepa se na to dušoval.

Karola byla nejbohatším děvčetem ve vsi, a stáli o ni i proto, že byla tak nepřístupná. Jaký půvab a jakou

12$

dráždivost měla pro ně ta její nedůtklivost, a třeba jí často svorně za to nadávali, přece toužili každý zvlášť, ji získat a slavit nad ní vítězství.

Jak jsme již řekli, hezká nebyla.

Její postava byla trochu malá a příliš drobná, bez boků a prsou a neodpovídala vesnickému vkusu pro „nadělaná“ děvčata a její malý obličej měl trochu velký nos a široká ústa „od ucha k uchu“, jak se často hoši zlomyslně smáli. Oči měla malé, šedomodré, trochu šikmo položené, o nich se nedalo říci nic zvláštního; také byla v létě trochu pihovatá a nemít tolik hnědých vlasů, věru, byla by obyčejná; ty ji však krášlily a mnohý se nad nimi pozastavoval.

Ostatně ten nevalný dojem býval jenom krátký, hovořilo-li se chvíli s Karolou, hned se poznalo, že není hloupá, ale že má ducha, a její řeč, poněkud rychlá a úsečná, se příjemně poslouchala.

Na ujišťování chlapců se teď pousmála jenom jedním koutkem a řekla jim s lhostejným pohledem:

„To víte, že bych se nešla utopit, dybyste mě neprováděli. Sedla bych si vo pouti na zahradě, koupila bych si za korunu sladkýho a šufliček a četla bych knížku.“

„E, což ty s tvejma knížkama,“ vadili se hoši, „to sou beztak celým naším neštěstím! To ležíš jen v románech a chceš taky ňákýho hrdinu, vo jakejch čteš — my ti nejsme po chuti.“

„To se ví, že nejste,“ řekla jim zpola žertem a zpola vážně, „nejdete po ničom, leda po hubičkách a hloupým klábosení — řeč s váma nejni žádná!“

Děvčata se trochu ušklíbla a po straně si povídala, že Karola myslí, jako by spolykala kdejakou moudrost světa, a hoši také protáhli nosy. Přijali to však jako žert a Kubka Bartáků slíbil, že bude studovat literaturu, kterou jeho bratr student vozívá domů.

13$

Karel Šenkapounů zase ironicky sliboval, že se bude učit francouzský.

„A nechte hloupýho hádání,“ napomenula je Anda Knížálková, „a pojďte radši zpívat.“

„Máš recht,“ souhlasila Lída Nováková a začala písničku, jak uměla nejvýše, aby je navnadila.

Za chvíli se zase nesl zpěv návsí, jakoby všecky spáče ze sna budil. Denní světlo už pohaslo úplně, zato však tisíce a tisíce hvězd planuly, leskly se a třásly a mléčná dráha věru byla jako nebeská silnice.

Kolik v ní bylo jisker, si nelze ani představit — věčné tajemství nedostupných sfér jako by se se svou tajuplností zrovna chlubilo.

„Zpívejte tu vo hvězdičkách,“ navrhl Pepa děvčatům, „ta se mi moc líbí, víte, tu Vy hvězdičky, vy ste malý, dycky ste mi svítívaly, dyž sem šlapal cestičku.“

Děvčata zpívala, a když umlkla, Karola si oddechla a povídala Tonče zas tak potichu, jako by byla skoupá na své myšlenky. „Tak se koukám na tu ,cestu do Říma’ a myslím si, je-li každej ten nejmenší prášinek v ní světem, jako je náš, co je to světů a co je to lidstva, a ráda bych věděla, esli všici mají takovou podobu jako my, esli mají takovej obličej a takovou postavu, mají-li taky dvě ruce a dvě nohy a chodějí-li hlavou vzhůru a bydlejli tak, jako my.“

Pátravě se dívala nahoru a malé oči se jí rozšiřovaly.

„Bože, holka, jaký ty máš podivný myšlenky,“ podivil se Kuba Bartáků, „a že ti nejni líto takovejma věcma si hlavu lámat! Ne, abys se chystala, jako vostatní holky, co si vemeš vo pouti k muzice a s kým budeš tancovat první kolečko, vona myslí na takový věci, kerý nikdá nerozluští.“

„A tobě to nikdá nepřipadá?“ podivila se teď zase Karola. „Já si taky někdy myslím, jakou musí mět ten Pán

14$

Bůh paměť, aby vo každým věděl, a z toho se mi zase až hlava motá. A nebo si myslím, esli Pán Ježíš tou jednou smrtí tady na kříži vykoupil i ty na těch hvězdách, nebo esli umřel na každej hvězdě zvlášť.“

Chasa zůstala tichá a zaražená — tyhle problémy se nedaly luštit a jim to bylo tak divné, jak na to ta Karola přichází, a cítili se proti ní mělkými. Rozpačitě se jí usmáli.

„E — nech toho — radši povídej, proč s náma váš Pavel nechodí — esli ho to ženidlo už tak vopravdu drží, nebo proč se nás nejčky straní.“

„Ale, nestraní,“ roztržitě řekla Karola a nějak neuspokojena, že s ní žádný nechtěl zapřádat debatu, které se jí chtělo, sdělovala, že ještě se ženěním není nic vážného, že jen tatínek se zmínil, aby si hledal nevěstu, že už by šel rád na vejměnek.

Přešli náves a zase byli u Hojovcova statku; panímáma seděla ještě na lavičce; měla masité ruce pod zástěrou a dívala se na mládež.

Nehodlala ještě dceru volat domů, ale Karola se od nich oddělila sama, dala jim krátce „dobrou noc“ a sedla si vedle matky.

„Ty už deš?“ podivila se Hojovcová. „No, máš dobře. Poseď tu u mne — beztak pro práci ve dne nemáme ani pokdy spolu pobejt.“

„A u vás je to nejlepší, maminko,“ pravila Karola a přitiskla se panímámě k tlusté ruce. „S těma hochama nejni nic a s kamarádkami skoro taky.“

Panímámu to těšilo; popleskala dceru po ruce a radostně se usmála. Opravdu, s dětmi měla štěstí, to si musila přiznat.

Syn Pavel byl také hodný. Letos si odbyl vojnu a rodiče nezarmucoval; práce ho těšila a rozuměl jí. Tatík Hojovec mu dal hospodářskou školu a Pavel žil jen pro

15$

hospodářství. Nebyl tuze do světa, právě tak jako Karola — rád sedal doma a stále něco kutil v hospodářství. Více dětí u Hojovců neměli.

Sousedi se proto nad nimi ušklíbali, že to mají po pansku, ale nebylo jim jich asi více souzeno, protože panímáma by si byla přála ještě jednu dceru, ale nedostala ji už.

Teď jenom toužila, aby byly ty její děti šťastné, aby se syn dobře oženil a dcera provdala. Chtěla o tom zrovna začít s Karolou povídat, když se k nim od sousedního statku belhala babička Světlíková. Šlo jí to bídně; chodila o holi, a to ještě velmi pomalu — měla nějaké oslabené koleno u pravé nohy, vrtělo se jí sem tam — často někde upadla a krvavě se potloukla.

Světlíkovi sousedili s Hojovcovými bezprostředně; měli společnou zeď a také plot — jejich zahrady se stýkaly a rovněž i pole dělila pouze mez, cestu měli společnou.

Budiž jim však ke cti řečeno, že se nikdy tyto dvě selské rodiny nehašteřily, ale žily spolu v míru. Nebýval křik, spásly-li Hojovcovy husy Světlíkův oves, ani nekamenoval Hojovec Světlíkovy slepice, vlezly-li mu do zahrádky a vyhrabaly květinovou přísadu.

Žádný ze sousedů neuorával meze, žádný nehledal sváry v rozježděném úvoze. Svorně ho spravovali; jednou ten — po druhé onen a někdy oba najednou.

Světlíkovi měli trochu víc polí, ale stavení bylo lepší u Hojovců; bylo tam víc místa a i dvůr měl lepší polohu. Rovný byl jako dlaň a pěkně čtyřrohý, u Světlíků šel do kopce a následkem toho močůvka věčně vytékala pod vraty, a přišla-li větší voda, z mlíčníka to šlo pod kolnou a do sklepa jako řeka.

Světlík si také v poslední době hospodářství nehleděl tolik, jako oba Hojovcové.

16$

Ztratil totiž ve válce syna, který mu měl být oporou a dědicem domu; někde v Rusku, nevracel se, ač už bylo dávno po válce, a kde kdo žil, přijížděl domů. To Světlíka užíralo a často si stěžoval: „Kdybych aspoň věděl, kde leží a jak umřel!“

Teď tak na to panímáma Hojovcová myslila, když viděla, jak se k ní belhá babička Světlíková. Taková byla stařičká a ohnutá, a tak si selka myslila, že ji tak ohnula ztráta milovaného vnuka. Byl babiččiným miláčkem a stařenka ho teď denně oplakávala.

Málo už viděla a sváděla to na své hoře: „Dyť furt pláču — kerak bych neměla voslepnout. A to pro toho našeho Vítka — dyž tak zašel, jako by ho voda vzala, a ani nám s Pánem Bohem nedal.“

To nemohla babička přes srdce přenést a odpustit. Ještě měli u Světlíků čtyři děvčata, která stařenka měla ráda, ale žádné tak, jako vnuka Vítka.

Však i Světlík to těžce nesl; dceři má dát grunt, když měl tak nadějného syna!

Teď však stařenka měla nějaký veselý obličej — panímáma Hojovcová to poznala, jak její obličej viděla v měsíční záři.

Opravdu — černá, malinká očka mezi brvami se jí leskla a jejich vlhký lesk nějak dojímal. Její vrásky se od očí rozbíhaly až na spánky a dvě hluboké rýhy ve tvářích byly dnes znatelnější, než jindy, protože se s úsměvem celá změnila a vše se v její tváři zdálo jiné, krásnější.

Babička Světlíková byla opravdu krásná ve svém stáří, jehož velebnost ji činila úctyhodnou. Mnohé ženy, které jsou v květu svého mládí bezmála ošklivé, bývají krásné teprve, když odkvétají; bývá to s nimi jako s přírodou. Je-li deštivé, studené a bezpůvabné jaro, vynahrazuje to zpravidla podzimem. On teprve hýří teplem, sluncem a barvami.

17$

Stařenka se dobelhala, dala „dobrej večír“ a těžce sedala vedle sousedky. Přidržovala se přitom zdi a oddechla si, když seděla a hůlku postavila vedle sebe.

„Dete za náma, babičko, to ste hodná,“ povídala Hojovcová a Karola vyskočila, aby si sedla z druhé strany vedle stařenky. Nedoslýchala trochu, a musilo se na ni mluvit hezky hlasitě, aby se s ní domluvilo.

„Vy dneska vypadáte, babičko, jako ve svátek,” podivila se Karola a křičela to stařence do ucha, „ani na Boží hod neděláte takovej pěknej obličej!“

„Dyť já mám taky radost, děvečko,“ rozechvěle povídala stařenka a už jí slzy plnily černá očka a jako hrášky se řinuly po vrásčitých lících dolů, „muším vám to, lidičky zlatý, honem povedít — do rána by mě to snad zadusilo. Dyť nemůžu samou radostí ani dejchat.“

„Ale — copak?“ Hojovcová se také zaradovala, protože byla dobrá a bez závisti.

Těšila se z radosti, o níž uslyší.

„Poslouchejte, lidi zlatý, co nás potkalo za radost a za štěstí! Dyť náš Vít — náš Vítek je živ a vrací se! Pro Boha umučenýho, náš Vítek se vrací!“

Radost se mísila se zděšením, stařenka spínala ruce a bezmála jimi lomila nad hlavou.

Často radost člověka drtí právě jako žal.

Však to byla novina! Panímáma Hojovcová také ruce sepjala, hlavou potřásla a podivila se tak upřímně: „Ale, dite, babičko, istě To snad ani nejni možná! Za dvě léta po válce? Kdo by to řek? — A von vám psal?“ a pocítila opravdovou a čistou radost z radosti sousedů.

„A kdy vám to přišlo, babičko?“ zajímala se Karola, ač už sousedova Víta téměř v paměti neměla. Dosluhoval si právě tříletou vojenskou povinnost, když vypukla válka; zůstal tam a víc ho v Chrástu nikdo neviděl. Trvalo to čtyři léta a teď dvě po válce — jaký div, že ho neznala.

18$

„Dyť já taky nechci ani věřit, přines to pošťák — lístek — ušišmanej, umazanej, ale naši byli v póli, a to víte, já to nepřečtu. Eště tak kurent — ale taky málo; na nebeklíč muším mět brejle, ale psaný dnešním písmem, to ať je česky, talijánsky — nepřečtu, to je mi jedno. A tak mi ani nepadlo — ani mi na mysl nepřišlo, že by tu vedle mě mohlo bejt něco, co měl ten můj chlapec nedávno v ruce. Až přišli naši — povídám hospodářovi — jářku, Franto — je tu ňákej lístek, pošťák ho dones, ale je to celý umolousovaný, vošklivo na to šáhnout. Aby mi to bylo napadlo, pak sem ho stokrát zlíbala.“

Babička vzlykala a také panímáma Hojovcová si utírala oči.

Stařenka tím obnovovala svou radost, prožívala ji znovu — dráždila ji, zvětšovala tím, že o ní rozvláčně mohla mluvit, každou podrobnost si připomínat a svěřovat ostatním.

Ale, jak Franta, to jako syn — na lístek kouk — v ruce ho vobrátil a tak zavolal na méno Boží, až sme se všici polekali. Mladá div nevomdlela, dyž na lístek koukal, chytla se štola a motala se jako vopilá a já jen hlídala a nic nevěděla — neřekli mi hned, mysleli prej, že by mě ta velká radost mohla zabít. Holky se taky sběhly, Fanda popadla lístek a plakala, Mařka ho taky do ruky chcela a ty mladší nevěděly, jako já, vo co de. A pak teprve se ke mně hospodář vobrátil a povídá takovým hlasem, jako by mu v krku něco vězelo: ,Nelekejte se, maminko, a sednite si radši — něco přišlo z Ruska, moc veselýho, moc radostnýho, taky na nás Pán Bůh vzpomněl.’

Z Ruska, jak mi to řekli, už jsem si hned řekla, že to je něco vo Vítkovi, a dyž radostnýho, no teda, že je živ. Ale, jenom sem měla strach, esli jsem se nepřeslechla, neslyším už nědy, mám uši jak zacpaný.“

19$

Stařenka plesala i plakala, žilnaté ruce spínala a povídala Hojovcové, která byla také dojata a potěšena: „Píše, píše ten chlapec tak pěkně — i na mě, chudáček, se ptá, esli sem eště živa — píše, že jde dóm, že byl daleko a daleko, kdopak si to pamatuje, až něde snad v Turecku, za otroka prodanej — že se nejčky vyplatil a jede dóm — že tu bude v páru dnech.“

Babička usedavě plakala a pohnutí se neubránila ani Karola. Chápala tu radost u Světlíků a tiskla stařence hubenou a scvrklou ruku. „To vám přeju, babičko, a taky pantátovi i pajimámě. Ti mají asi radost.“

„Bóže —“ vzlykala stařenka, „pláčou, furt jen pláčou a mladá ani nevařila večeři. Sedí na truhle a čte to a zas to čte, mně už ale po devátý.“

Babička Světlíková se s hospodyní dost často škorpila, ač to nemělo vážného podkladu. Panímáma Světlíková byla trochu bručivá, a od té doby, co jí syn ve válce zmizel, mnohdy zamlklá.

Stará už byla divná a někdy si myslívala, že snad ta mrzutost platí jí. Také se zlobívala na věčné uklízení, jemuž až nezřízeně holdovaly její čtyři vnučky: za mlada bývala velmi čistotná, ale teď jí bylo uklízení solí v očích.

Zlobilo ji, že rušilo její lid, a když se matka dcer zastala a v uklízení je podporovala, mívala s ní nejednou i hádku.

Taková se semlela i dnes ráno, ale teď bylo zas na vše zapomenuto, vždyť se vrací jejich Vít — všichni se svorně radovali a babička byla ochotna i na výměnku si dát umývat před jeho příchodem, což se jindy bez mrzutosti neobešlo.

Vadívala se, že jí všechno převrátí a pak nic nenalezne, že jí jde vlhkost z podlahy až k noze a vzbuzuje tam „suchý lámání“, že se zbytečně zvíří prach a ji pak dusí

20$

kašel. Teď ale byla přesvědčena, že jí to nic dělat nebude, naopak, že sama i pomůže.

„Píše, že bude telegrafovat, až bude blíž, abychme věděli, kerým vlakem přijede,“ povídala, když celou radost vymluvila a hodně si poplakala.

Začala se zvedat a ještě na odchodu dodala: „Hospodář mu pojede s hnědkama naproti, aby celá ves věděla, až ho poveze.“

„Doví, esli ho poznáte,“ mínila Hojovcová, „to sou ňáký leta a mladej člověk se změní.“

„A esli nepřijede ženatej,“ rozumovala Karola; „moc je slyšet, že se tam muzeí voženili.“

„To snad neé — to snad ne,“ lekala se stařenka, „to by byla chyba — dyť bychme í ani nerozuměli.“

Belhala se a přála dobré noci. Karola vidouc, jak jde těžko, byla ochotna babičku doprovodit a také se chtěla zblízka podívat na tu všeobecnou radost. Kamarádila se Světlíkovými děvčaty, ač obě ty velké byly starší než ona a ty mladší zas o mnoho menší.

Šla s babičkou do stavení a chystala si nejvroucnější slova, jimiž bude rodině blahopřát.

Těšila se, že spatří lidské štěstí, které je tak nádherným, a přece tolik vzácným ptáčkem, že se s ním v životě často neshledáváme.

***

U Světlíků bylo opravdu plno radosti a jásotu, že se Karola nadchla s nimi. Panímáma, která měla srdeční vadu a nesměla se rozčilovat, už ležela, protože věru nevěděla, jak by se měla lépe uklidnit, a pantáta ustavičně slzel. Nikdo z nich neměl na jídlo ani pomyšlení, najedli se radosti a těšení.

21$

A to bylo dohadování, jak asi bude Vítek vypadat, co bude vypravovat a jak se vůbec vrací, neuvázal-li se tam v Rusku nějak.

Toho se bál nejvíce pantáta, protože chtěl mít na gruntě čistý, selský rod a také mu šlo o to, aby nevěsta něco donesla, aby nepřišla s holýma rukama, vždyť bylo třeba vybavovat čtyři dcery. A zase se hned káral za takové myšlenky: ať se vrací jakkoliv, jen když se vůbec vrátí, vždyť beztoho to je něco, čeho se už nenadáli.

Panímáma se zase obávala, vrací-li se hodný, nezkazil-li se tam, nenaučil-li se pít, prostopášně hýřit a neztratil-li víru, když byl až kdesi „v Turkestánu“.

Mladší děvčata, nedávno vyšlá ze školy, přinesla atlas a hledala to, trnula a žasla, jak byl daleko, a těšila se, co všechno bude vypravovat.

„Já se ho budu celý dni jen vyptávat,“ těšila se Růža, ale Dorotka se přiznala s ruměncem, že se bude stydět. Bylo jí osm let, když odcházel, má ho v paměti už jen jako v mlze.

V tom s ní Karola souhlasila.

„Já už načisto nevím, jak váš Vít vypadal; a přeci sme se dobře znali, náš tatínek s ním často přes plot hovořil a maminka vo něm říkávala, že je takovej stydlivej, že nikam ani na besedy tuze nechodí.“

„Byl, byl takovej,“ horlivě kývala babička, „hož, nežli šel k asento, pak se troško vostřílel.“

„Ale nesmělej byl pořáde,“ matka upadala v něžné vzpomínky, „já vím, že se mu líbila starostova Klárinka, ale styděl se; já chcela, aby í koupil vo pouti srdíčko, ale von ne a ne — ani slyšet, že by se mu smáli a kluci že by na něj hlídali.“

„Tak to Klárce ani neřek, že se mu líbí?“ divila se Karola, ale v nitru si pomyslila, že i jí by stačilo z povzdálí

22$

jen hledět, milovat celým srdcem a všechno v sobě utajovat.

„Žeť, že neřek,“ usmívala se Světlíková, „byli sme přeci na svarbě, dyž starosta dcéru před třema roky vdával a já se zmínila, ale Klárka byla jak by z nebe spadla, vo ničom nevěděla. Možná, že by si byla Vítka ráda vzala.“

„Bože, jakpak ne,“ souhlasil pantáta, „starostu to dost mrzelo, že se to dozvěděli tak pozdě, že se náš Vít nevrátil. Ale co,“ zas se těšil, „jen přijde-li zdravej a svobodnej, zase se vožení.“

„Můj drahej chlapec,“ plakala na loži panímáma, „co von, chudinka, asi zkusil!“ A chytala se za srdce, které jí z toho rozčilení nepravidelně tlouklo. A jako hospodyně se zas starala, jak ho přivítají a jak budou uklízet, a babička se ptala, co mu na přivítanou uvaří a kam ho dají spát, když ve velké světnici jsou jen dvě postele, v sedničce spí větší děvčata a na vejměnce ona s Růženkou. (Dorotka spávala na pekárně.)

„Vo to se nebojte, babičko,“ těšil babičku hospodář, její syn, „zas se to ňák udělá. A nejčky, jak de Vít dóm, bude víc kuráže do všeho. Mač už dávno myslím, to teď provedu; budu stavět eště přístavek, přeci bude třeba pro vás slušná vejmínka a ten dřevěnej strop tady tak nenechám. Nejčky je inej svět a von ledacos viděl, nelíbilo by se mu to doma ledajaký.“

Bylo to s podivem, jak Světlík oživl za tu krátkou chvíli, co věděl, že se jeho dědic vrací. Pantáta byl od ztráty syna nějaký těžkomyslný a nic ho netěšilo. Věděl, že musí dát statek některé dceři a žádná se mu k tomu nehodila. — Mařka, ta nejstarší, si udělala známost s hajným z Vrbek a chtěli se už kolik let vzít. Pantáta neměl celkem nic proti osobě hajného, ale chtěl jí dát grunt a to se mu nehodilo.

23$

Mladší Fandu dali učit šít a ta si ve městě udělal známost s krejčím Donátem. Byl to dobrý řemeslník a snili spolu, že by si zařídili dílnu — on by šil mužské obleky a ona dámské.

Teď se oběma otevřel ráj, když se pantáta brzy po přečtení obrátil na Mařku a řekl vesele:

„No tak, můžeš vzkázat tomu zelenokabátníku, aby přišel na námluvy, já mu tě dám!“

„A ty taky hlídej, ať seš pod čepcem,“ dodal po chvíli směrem k Fandě.

Děvčata se mohla zbláznit. Objímala tatínka i matku a Mařka se i s babičkou zatočila po světnici.

Všecko to pověděly Karole, která odcházela, cizím štěstím jako opojena — netýkalo se jí, ale přece ji oblažovalo jako květy cizí zahrady.

A vskutku, u Světlíků bylo mnoho chystání.

Děvčata drhla od rána do večera, až jim i seno zmoklo pro samý pořádek, a kupodivu, pantáta ani neláteřil. Jindy se zlobil, nemohly-li se ty ženské včas ze stavení vypravit, dnes se jen usmíval, kouřil, jako by držel svátek.

Několik dní to tak bylo, i babička byla vlídná k tomu drhnutí, smýčení, sundávání obrazů a praní záclonek. Belhala se celé dny po zápraží, nakukovala do světnice a vyháněla mouchy, radila a divila se.

Maminka byla teď tichá, chystala čerstvý chleba a za pár dní svrtěla, aby bylo čerstvé máslo. Srdce jí při tom dělalo podivné skoky, ale ona si toho nevšímala; jak by také neplesalo a nebláznilo, když se k němu blíží druhé srdce, které kdysi pod ním rostlo k prvému tlukotu? Které pod ním klepalo a probouzelo se k životu?

Její Vítek! Žádné z dětí nemilovala panímáma takovou něžnou a důvěřivou láskou, jako svého nejstaršího syna. Býval v dětství vytáhlý a slabý a často stonal;

24$

míval bezdůvodné, a přece vysoké horečky, které ji nesmírně strašily; prodělal černý kašel a spálu — jeho život visel na vlásku, a přece byl celý maminčin.

Byl jí tolik podobný, že to každý viděl, a lnul k mamince daleko víc, než k otci.

Pantáta Světlíků býval v mládí velice prudký a přísný — copak ty mladší děti už věděly — proti těm už nejevil té příkrosti ani polovinu — zkrotnul nějak léty a vybouřil se. Ti starší tři ho znali lépe a dcery nejednou teď říkávaly: „Copak Růža s Doňou, ty nevědí nic — těch si tatínek celej čas nevšimne, ale my měly na starost kozy a drůbež, pást sme musely a běda, vlezlo-li něco do škody. Tatínek platil hotovejma!“

A panímáma často skoro slzavě připomínala pantátovi, jak často tvrdě jednal s nejstarším synkem, jak ho řemenem vyplácel pro maličkosti, jak ho nechával klečet místo nedělního proběhnutí, a přišla-li jednou žaloba, že pustil krávy sousedovi do ovsa, zbil ho bezmála krvavě.

To pantáta slyšel nerad, a když se Vít nevracel, nejednou si pro to tajně poplakal. Tím také byl na mladší dcerky mírný snad až příliš, a proto byl tak těžkomyslný. Dnes se těšil, že teď synovi vše oplatí — dá mu svobodnou vůli — statek odevzdá čistý a výměnkem ho příliš neutáhne. Pro holky nějaké věno má, nedopustí, aby se mu špatně hospodařilo.

A tak v očekávání uplynulo několik dní, až jednoho takového nádherného dne přišel lístek: „Zítra v 10 hodin dopoledne budu u vás!“

Babička se dala nahlas do pláče; tedy tak blízko už je ten její chlapec? Byla stařičká a nebála se smrti; od svého dětství se denně modlívala kratinký ranní vzdech.

Zapínajíc už neohebnými prsty svoje knoflíky při oblékání, šeptávala potichu: „S lože vstávám a začínám

25$

novej den, kerej je snad posledním dnem života mýho. Budiž věčná chvála a čest Bohu Otci, Bohu Synu a Duchu svatýmu.“ A vyslovujíc to, se nebála, že by to snad mělo být doopravdy. Ale teď se bála, aby do rána neumřela. Ne, to nechtěla — ona si přála dožít se návratu milovaného vnuka a potom — nu — potom třeba umřít hned!

Panímámě srdce mlátilo a hned zas ustávalo v tlukotu — bylo jí nevolno, ale ona si to ani neuvědomovala; pekla chleba a smažila koblihy na synovo uvítání a radila se hned s děvčaty a hned zase s babičkou, má-li udělat raději „Boží milosti“ nebo máslovou bábovku.

Konečně přišel den, kdy měl Vít přijet dopoledním vlakem. Od rána pantáta hřebelcoval koně a děvčata je ozdobila fábory a kytkami, jakoby jela pro ženicha. Vůz byl umytý a jen se svítil, koně měli načerněná kopyta a pantáta si vzal sváteční kabát.

Byl obtloustlý a nepříliš vysoký, nosil vyholený obličej a dnes celý svítil slavnostní náladou. Jel na dráhu už v osm hodin, ač to mohl pohodlně ujet za hodinu. Vzal s sebou mladší dcery, které se vystrojily jako družičky.

„Já mám bezmála strach,“ říkala pořád Dorotka, „takovej světem prošlej člověk, třeba je naším bratrem, bude na nás hlídat s patra!“

„A já zas ne,“ těšila se o rok starší Růža, „Vít byl dycky hodnej a domácí — nevíš, jak nám řezal píšťalky a vo jarmarku nosil perník?“

Koně klusali — pantáta jel hrdě a rozhlížel se po návsi. „Jedu si pro syna!“ volal na každého, i na lidi, co pracovali venku v polích, a byl rád, když se tomu divili.

Ochotně zastavoval a každému zvlášť povídal, že se jeho Vít vrací. Ovšem, na dně duše mu seděla také tajná obava, ale tu tlumil a nepřipouštěl si ji.

26$

Dlouho čekali na nádraží; vlak zdaleka supěl — svým bělavým kouřem prorážel modř oblohy a hvizdem jako šlehnutím roztínal vzduch, až k sluchu čekajícího otce. Jak mu bylo, těžko popisovat — jistě byl velmi rozechvělý a rozčilený. A když vlak vjel do stanice a nárazníky zněly, když průvodčí otvíral dvířka, pantáta se bál, že ho raní mrtvice.

Cítil srdce v hlavě i v nohou, v konečcích prstů a v týle a při tom mu jektala brada jako stařečkovi. Hledal ho očima, odkud vystoupí — byl si jist, že ho hned pozná — ale nebyl by ho poznal, kdyby hrozně ošumělá rakouská uniforma nebyla tolik nápadná.

Zevnějšek byl zchátralý, ale pružný skok ze stupátka a sokolí pohled, který se rozlétl nádražím a potom tak radostný a nezadržitelný výkřik pověděl Světlíkovi, který z vystoupivších je jeho syn. A byla to také krev, která se ve starém zpěnila a volala tak zřetelně.

Okamžik a voják mu ležel v náručí a nemohl promluvit ani slovo. Vnímal jen, že je to otec, který ho k sobě tiskne, o hodně menší a ustaraný za těch osm let, co se neviděli, ale přece pořád otec.

Vít se otce bál a nemíval k němu důvěru, se vším chodil k matce, už hodně velký, na otce nemluvil, co právě nemusel; ale v cizině na něj často vzpomínal, neboť měl kdy uvažovat, a uznával, že ho vychovával přísně, že mu ta přísnost nebývala na závadu.

To shledání bylo velmi vřelé, nikdy se ještě tak vroucně nesetkali jako dnes po létech. Děvčata hleděla na staršího bratra udiveně. Dorotka by se k němu za nic nehlásila a Růža stěží. Představovala si ho menšího, slabšího, mladšího — Bože, oč mladšího; odcházel jako mladík, vrátil se jako muž, ba, vypadal daleko starší, než byl ve skutečnosti.

27$

Měl brunátně červenou pleť ošlehanou větry a sluncem, měl široká ramena a dlouhé, pevné nohy, jejichž svaly se rýsovaly v těsných spodcích a vybledlých ovinkách.

„To se vracím, viďte, tatínku,“ řekl konečně, když zobjímal i sestry beze slova pohnutím, a teď po odkašlání se vzmohl na slova „jako žebrák — že byste mne nepoznali? Ale co mám zkušeností, to byste taky neřekli!“

Sedlákovi jektala brada — nemohl nalézt sílu, aby opanoval svůj hlas. Jenom skřípavě odkašlal a chraptivě řekl: „Chlapče, chlapče, no, to je radost, to je co říct! My sme se pro tě naplakali — kolik mší svatých za tě bylo!“ a musel hledat kapesník a vyčistil nos hlučně, aby zastřel vzlyk a přehlušil ho.

Dorotka, jak předpokládala, se také tak styděla, ale Růža se na Víta pověsila a hladila mu kostrbaté líce. Byl zarostlý hrubým strniskem, které bylo sice na hranicích oholeno, ale zas už znovu poporostlo.

„A co maminka — je zdravá?“ ptal se pohnutě a hned, nečekaje odpověď, se strachem vyzvídal:

„Což babička, ta už, pravda, asi nejni živa, čítám, že by í bylo vosumdesát dva let?“

„I je, je, ta se těší,“ pospíšila si Růža a Dorča nesměle dodávala: „Ani nespí, jak tě čeká — je už jak věchýtek, ale pořáde má dobrou paměť.“

Vít se zaradoval: „To mám radost, že í ještě zastanu, byla tak hodná — zlatá babička! A maminka je zdravá?“ ptal se znovu.

„Maminka trošku zkouší s tou srdeční vadou,“ pravil otec, „kór, co přišla ta karta vod tebe, je celá zničená radostí — srdce í dělá pravé brykule, ale já myslím, že radost člověka nezabíjí.“

„A co sestry?“ ptal se trochu zarmoucen zprávami o matce, „Mařka je istě vdaná — doví, esli ne taky Fanda?“

28$

Povídali mu všechno a vedli ho k povozu. Zasmál se, když uviděl, jak jsou koně ozdobeni, jak se lesknou a jak se všechno jenom svítí.

„Tatínku, to máte nejčky potah, safra, jak hrabě. A přijeli ste pro mne jak na svatbu.”

„Ale my sme měli za to, že nepřijedeš sám, že si třebas povedeš taky ženu, nebo nevěstu, dyť seš tam tak dlouho,“ svěřila mu Růža, ale on se usmál, čímž upokojil otce:

„Jo — tam, co já byl, milá holka, tam nebylo možná kouknout na ženskou. Tam sou samy mohamedáni a tam to nejde jen tak si namlouvat, jako tady. A pak, já byl pod prací tak utištěnej, že mi nic takovýho ani nenapadlo. A já nemyslil na nic, než jak bych se tam vodtád dostal, jak bych utek nebo peníze si vopatřil, abych se moh vyplatit. Mě nikde nic netěšilo, jen dom jsem toužil a žádný děvčata se mi nelíbily, než naše, český!“

Otec byl potěšen — radostně se usmíval. „No, necháme tě vodpočinout, a až tě to napadne, s pomocí Boží se vohlídneš po nevěstě; dám ti dům a všecko všude — nahradíš si, cos zkusil.“

„Vy byste už chcel ít na vejměnek?“ ptal se syn se zájmem.

„No snad,“ zasmál se starý Světlík, „dyž hospodářovi mine padesátka a syn se má k hospodářství, co inýho? A mně je, chlapče, šestapadesát, to mosíme říct, že je tu pomaly šedesátka!“

Koně klusali — prach po silnici se zdvihal a lidé, co byli na polích, se zvědavě ohlíželi, jak si Světlík veze se slávou syna.

Mnozí mu to přáli; Světlík byl dost oblíben, ale také mnozí záviděli, a to hlavně ti, co přišli o syny ve válce nebo jimž se nevyvedli.

29$

Dopolední slunce pražilo a obloha se modrala jako šmolka; stromy kolem silnice, nedávno odkvetlé, měly svěží listí, obilí se vlnilo, některé ještě v květu, tak slibně a tak půvabně, jakoby jím pohrávaly něžné vlnky vody.

Ohýbalo se a vztyčovalo, líbalo se, hrálo. Brambory už bohatě řádkovaly, jetel se tyčil, čekaje na kosu, jako temně zelený břeh. Jeho červené paličky byly plné medu a na bílém jeteli hučely včely jako jedoucí vlak. Jaká vůně, když jeli kolem jeteliště — až to zaráželo a omamovalo.

Vít dýchal a sál plnými chřípěmi — byla v tom nejen sladkost medu, co mu tak lahodilo, ale i vůně jeho domova, jeho chleba, jeho existence.

A už se pod vrškem objevil Chrást — nepatrná vesnička, zasazená mezi lesy; neměla kostelíček, ještě ani školu, jen štíhlá zvonice stála na návsi a zdravila ho; všude plno stromoví — vrby u potoka, který se kolem vinul, a na něm stál Doupníkův mlýn — topoly u zvonice a na hrázi rybníka, po němž plulo plno bílých husiček, staré vrby se svěžími pruty.

Nechybělo tu ani ovocné stromoví, třebaže mu kraj, v Českomoravské vysočině velice drsný, moc nepřál. Švestky trochu olámané jinovatkou, ale třešně mladé a bujné a štěpy jabloní ohnuté jako staré matičky. Tu a tam vysoce rostla hruška a Vít prvně a zdaleka poznal jejich ovesničku, která vysoká, dvakrát už bleskem rozštípnutá a znovu řetězy stažená, jakoby mu kynula.

Ona to byla, co ho vítala hned na kopci, když běhal na neděli domů z města, kde navštěvoval měšťanskou školu — ona to byla, co mu teskně kynula, když odcházel na vojnu.

A dnes ho zase vítá, ó milá, dobrá ovesničko!

A už jeli s kopce do vsi a jeho rodný statek se vynořil v zeleni a mezi druhými statky. Měl dvojitý štít a on

30$

by ho poznal mezi tisíci a tisíci — ta zeď kolem dvora, stáje, kůlna a stodola — to vše bylo jedno jediné, jeho domov, jeho drahý domov.

A před vraty už stáli všichni — maminka — poznal ji hned, hubenou a bledou, jakou bývala ještě v jeho chlapectví. Též si tak ruku na srdci drží, jak držívala, když ji potkalo cokoliv vzrušujícího. Vídal ji tak, když přinesl pěkné vysvědčení, a ona ho plná radosti ukazovala otci — a zrovna takhle stávala, bez pohnutí, přidržujíc si srdce, když otec s ním prováděl nějakou exekuci — když ho řemenem vyplácel a ona se ho bála bránit, a přece při tom trpěla — i když dědoušek umřel, tak stála nad jeho rakví a posledně ji viděl právě tak, když ho na vojnu provázela.

„Maminko, moje maminko!“ zavolal a dále pro slzy nemohl. A pak postřehl babičku, jak ze vrat vyklopýtala, opírá se o hůlku, a jak byli blizoučko, už viděl i slzy, co se jí kanou z očí a vráskami se prodírají.

Ruka s holí se jí hrozně třásla, zdálo se, že upadne.

A pak tu byly i sestry a čeládka a z vedlejšího domu vyběhla panímáma Hojovcová i soused a děvče, snad to byla Karola — a naproti od Kremličků kmotra s holkami.

I pes vyběhl a začal štěkat, ale po okřiknutí brzy zalezl.

A potom už zbýval jenom skok z vozu a uvítání, vřelé, jaké se vypsat nedá. Jenže nikdo nemohl mluvit, maminka se zajíkla — srdce se jí zastavilo — zdálo se jí, že se kácí, a byla ráda, když ji zachytilo svalnaté synovo rámě, když ji pojala jeho náruč a jeho kostrbatá tvář se přiklonila k její uvadlé.

Držel ji na svých prsou a líbal zas a zas, až našla dech a ulevilo se jí. V hrdle povolila křeč, která je svírala k zalknutí, a vzlyknutí srdci pomohlo. Rozbušilo se jako šílené, ale to už bylo po nebezpečí — nejhůře, když se zastavilo a krev nevěděla kam.

31$

„Můj synáčku, můj synáčku!” stkala maminka a líbala selského syna zas a zas. Mateřské city se nedaly vyslovit, ale v těch slovech přece bylo obsaženo vše — nesmírná dnešní radost a krutý žal dřívějška.

A pak došla řada na babičku.

Jak byla malinká — vypadala jako chumáček scvrklé kůže a bílých vlasů, a přece byla tak dojemná a krásná ve svém štěstí a ve snaze, co nejdříve vnuka dostat do rukou, dosáhnout mu k hlavě, vzít ho snad na klín a do náruče, polaskat ho, jako když byl malinký a ona ho celé dny mívala na starosti.

Vít nemohl přemoci slzy. Byl z vojny otrlý a ztvrdlý, ale shledání s matkou a babičkou rozehrálo všechny struny, o kterých se domníval, že jsou zpřetrhány. Vždyť tolik zkusil a nejednou, v touze po sebezachování, se stával zvířetem, jež se dovede pudově rvát o své bytí a bojovat nejen zbraní, ale i drápy a zuby.

Někdy si v nejhorším utrpení myslíval, že v člověku není nic vznešeného, že v něm není duše, že je jen inteligentním zvířetem; teď však, v této svaté chvíli shledání, poznával, že je v něm něco vznešeného a lidského, co ve zvířeti není.

Zvířecí matka: své mladé také ošetřuje, cení zuby, když se blíží někdo cizí, obětuje se pro ně, živí je a žije jen pro ně — leč, jak dlouho? Vezměte feně štěňátko — teskní pro ně, truchlí, hledá je, ale jen několik dní. Vraťte jí je po týdnu a uvidíte, že je nezná — že mu nedopřeje své vemeno, že naň vycení zuby a sápe se po něm, že mláďata vyšlá z jednoho hnízda sotva se rozloučila, více se k sobě nehlásí. Pokrevní láska je dána jen člověku.

Tak uvažoval Světlíkův Vít dnes a objímal svou babičku s tolikerou něžností, až plakala nahlas a celá se třásla.

32$

Rodný krov! Jak mile Víta vítal, jak se mu klenul nad hlavou ten mi\ý otcovský strop. To vyšlapané zápraží, ta cesta do humen ke stodole a do sadu! Jako by včera odtud odešel, a zatím minula už tak dlouhá doba.

Ženské ho vedly do světnice; tatínek uklízel koně a čeledín zatahoval bryčku; vedly ho ze všech stran a maminka, těžce dýchající, se starala o pohoštění. Nesla koblihy a křehoutky, načínala bábovku a Mařka letěla do sklepa pro pivo.

Babička se na nohou sotva držela, a proto si sedla vedle vojáka. Ústa se jí kroutila, brada se třásla a pořád vedla, chudáček stará, jednu, jak se pro něj naplakala, jak se namodlila, že jim každý říkal, že je vše nadarmo, že už nežije, a zatím on, kluk milý, hlavička drahá, tolik zkoušel a trpěl.

A honem chtěla vědět, jaké to bylo v Rusku, jací tam jsou lidé, znají-li také našeho Pána Boha a jací jsou ti „mochmetáni“ a jak se tam dostal.

A maminka zas napomínala, ať nevypravuje, dokud tu není tatínek a Mařka, ať se neunavuje a radši si odpočine.

A tak byla ve statku radost, jaká tam nebyla už dávno, jakou snad ještě ty pevné, vesnické selské krovy nezažily.

Jsou někdy v lidském životě takové chvíle, kdy slunce svítí a svítí, a všechno kvete a kvete. Jsou řídké a vzácné, ale jsou přece, věřte mi, že jsou.

Život je na ně dost skoupý, ale udílí je smrtelníkům; alespoň jednou v životě je každému taková chvíle přidělena, přikouzlena. — Takový je osud — šlehá a bodá nemilosrdně, ale pošle-li nádhernou chvíli, je opravdu nádherná. Jako májové jitro, v němž slunce vychází z diamantové komory, kdy harmonie barev na obloze je perem i slovem nevýstižná, kdy se křišťálová rosa třpytí

33$

na každém stéble trávy a na zahradách kvete bílý bez, tak vonný a něžný, jako čisté, lidské milování, a na paloucích žluté pampelišky, jako naházené dukáty, a ptáci laškují a milují se.

A takový den byl tehdy u Světlíků; paprsky slunce vnikající sem okny předly zlatou pohádku o lidském štěstí.

***

„Světlička prej stůně,“ povídal pantáta Hojovců, když téhož dne navečer přišel domů, „ňák moc si vzala tu radost ze synovýho navrácení a dostala ňáký srdeční mdloby. Mluvil jsem s Vítem — ale z toho se udělal člověk, stafraportskej!“

„To abych se tam šla podívat,“ naznala panímáma, „sme se Světličkou dycky dobře a vona u mě byla tolikrát, dyž sem byla darebná!“

„No, zajdi tam,“ svoloval Hojovec, „doví, esli prej nebudou muset pro doktora, vostávala prej mu bez sebe.“

Tak se panímáma vypravila; vzala si jen čistou zástěru a šátek a ve dveřích pobídla Karolu, aby šla taky. Že s holkama kamarádí a taková účast přátel bývá milá. Musíme ovšem prozradit, že panímáma Hojovcová byla trochu vypočítavá, jako všecky matky, a že by ráda navrácenému vojáčkovi ukázala svoji dceru; viděla na ní krásu, kterou Karola nikdy neměla, a myslila, že se musí, jako jí, líbit každému. Chtěla se s ní zkrátka pochlubit.

„Prej stůněte, sousedko, pro Pána Boha, nesmíte si to tolika přibírat,“ volala selka hned ve dveřích sousedního statku, „jako žalost, tak i radost může člověka porazit.“ Šla k posteli a podala Světlíkové ruku. Ta byla bledá a ruka se jí třásla, ale oči jí zářily samou radostí a vnitřním štěstím. Co na tom, že jí bylo mdlo a u srdce

34$

jako špendlíkem píchalo — jen když u ní sedí Vít a chvílemi jí hladí ruce. Také to sousedce řekla:

„Dyť vono mě to zas přejde a nic na tom nezáleží, i dybych umřít měla, byla bych Pánu Bohu vděčná, že mi dal dočkat se takovýho štěstí.“

Mladý Světlík stál u postele, ale při jejich příchodu jim popošel vstříc.

„A—a—jémine,“ volala Hojovcová hned a popadla tvrdou Vítovu pravici oběma rukama, potřásala ji a tiskla, „toť ste se změnil, já bych se k vám nehlásila, no, na mou věru, pane Světlíku, kdo by si pomyslil, že vy ste ten mladičkej Vítek. Koukni se, Karolko, esli pak by sis to pomyslila!“ postrčila dceru do popředí a zálibně hleděla na hezkého muže.

Byl ostříhaný dohola (digr v1), ale rusý kartáček, který mu nad čelem vyrůstal, byl hustý — jeho jasné oči byly velmi moudré — i panímámě se hned náramně líbil.

Ovšem, byl by tu aspoň dvanáct let rozdíl, ale co na tom, kombinovala hned ve své chytrosti: „Támhle u Zadražilů byl pantáta vo dvacet let starší jak pajimáma, a jak se měli rádi! Ženská zčerstva stárne, a tak to nic nevadí.“

Postavou Karolu notně převyšoval — byl velký a teď v občanských šatech, které mu sice byly trochu malé, s krátkými nohavicemi, ale přece lépe vypadaly než ucuchané vojenské; vypadal velmi pěkně. Slušelo mu to a babička, která se přibelhala, na něho hleděla s pýchou.

„Dyť já se vůbec nepamatuju, jak ste vypadal, odpovídala Karola matce, ale obracela se k němu, „tenkrát sem byla malá a vo vás sem se nezajímala.“

Panímámě to nebylo moc vhod. Pročpak mu povídá hned, že se o něj nezajímala? Aby to umírnila, dodala plna blahého úsměvu:

35$

„Zato nejčky nás bude pan Vít všecky zajímat, až jenom přídě na besedu a začne nám vypravovat.“

„Jen aby byla maminka zase zdráva,“ povídal Vít starostlivě a přitom podával ruku Karole. Usmál se na ni a podíval s podivem: „Teď teprva vidím, jakou sem tam byl dobu. Dorotka, Karolka, Růža — to byly školačky, a teď sou úplný slečny.“

„No, to byla strašná doba,“ povídala Karola, všici už mysleli, že ste umřel nebo paď — babička tulec, tak se pro vás nanaříkala.“

„To byla jen zkouška vod Pána Boha,“ babička se usmívala jako sluníčko, „proto mě nechává tak dlouho na světě, abych se toho dočkala.“

Panímáma Hojovcová si sedla vedle postele na podanou židli a poptávala se Světlíkové, co jí to dělá a co si dává, a když uslyšela, že tu má od doktora kapky, které jí vždycky dělají dobře, doporučovala ještě nahřívat si šátky a zase se hovorem vracela k Vítovi.

Karola odešla do světničky za děvčaty, která tam trochu rovnala nádobí od večeře a stlala si ke spaní. Karola, trochu starší, s nimi chodívala, ale radši měla Fandu, o hodně starší než ona. Byla již usedlejší a Karole lahodila její vážnost — tyhle dvě byly dva blázínkové. Dovedly se nekonečně smát nápadům bláznivého Tomeše nebo na účet některé kamarádky, že tomu nebylo konce. Na to si Karola nepotrpěla, také se ráda zasmála, ale všechno jí k smíchu nepřišlo; děvčata o ní říkala, že je škarohlídská, a hoši, že je přemoudřelá.

„Kdes’ nechala Pavla?“ ptala se Růža, „proč taky nepřišel chvilku na besedu, k večeru už přeci nemá doma žádnou práci.“

„Šak von taky přídě. Těší se na setkání s vaším Vítem, ten si ho lepší pamatuje než já a rád bude vo vojně poslouchat.“

36$

Hojovcovy ženské u Světlíků dlouho nepobyly. Viděly, že na selku jde dřímota, a nechtěly obtěžovat; Vít jim všelicos pověděl, alespoň ty svoje hlavní osudy, a to muselo prozatím stačit.

Hojovcová nařizovala selce, aby se jen šetřila a zítra nevstávala, když má tolik děvčat doma, a zvala Víta, aby se také přišel podívat k nim.

V ženské povídavosti mu už objasnila, že u nich se teď pilně hospodaří, že si toho Pavel moc všímá a jak byl v té škole, že tam ledacos pochytil, že si koupil předloni moc krásnou, simensko-hanáckou jalovici, z níž se udělal kus, který je zázrakem světa, a že si ho chtějí odstavit a vychovat ke skoku.

Vít se o to dost zajímal, a tak slíbil, že přijde. „Naši mají taky pěknej dobytek,“ povídal, „ale rád bych si zařídil i já něco čistokrevnýho.“

Starý pantáta na ty novoty nedržel, ale když to bude syn chtít a bude správně hospodařit, s Pánem Bohem, ať si zařídí, co a jak bude sám chtít. Jenom, aby měli zdravou panímámu! Oba na ni hleděli starostlivě, dnes byla velmi přepadlá a zřejmě jí dobře nebylo.

Zase se vraceli tam, kde byli, a panímáma odcházela s dcerou se slibem, že se zítra zase na Světlíkovou podívají.

„Karolka sem může zaskočit snadno, i když se doma v práci nezastaví, přeci se snáž utrhne a je pořáde slušně voblíknutá, na to si vona potrpí.“

„Já jsem myslela, že je ten Vít mladší,“ povídala Karola, když běžela s matkou domů, „dyť snad kamarádil s Pavlem — ne?“

„No, to jen tak ze sousedství,“ objasňovala stará, „Pavel je vo hodně mladší, ale proto nejni Vít starej, snad mu táhne ale třicítka. To je u mužskýho tak akorát na ženění, dycky je lepší, je-li už usedlej a vybouřenej!“

37$

Po odchodu Hojovcových povídal starý Světlík synovi s dobráckým pousmáním: „Hojovcovka je, jak byla, viď? Nadrnčí toho hubou za chvilku plno.“

Syn se usmál: „Ale pěkně se poslouchá a já i míval rád. Esli pak je taky Karola tak řečná?“

„Ta už toho tolik nenadělá,“ povídala Mařka, „a někdy mluví všelicos divnýho — bloumá vo ledasčem, že jí ani pleše člověk nerozumí.“

„Ale je hodná,“ povídala na posteli Světlíková svým tichým hlasem, „dává si na sobě moc záležet, žádnej nesmí ani slovo o ní říct — jen se drží doma a k práci je, to bys’ se podivil!“

„A Hojovec má pro ni peníze,“ poznamenal starý Světlík, „nevyvdá i ledajak!“

„Ta by byla pro tebe,“ trochu nesměla řekla maminka a láskyplně se podívala na syna, „a bylo by to vedle, žádný velký hanování.“

Babička to nezaslechla dobře a ze zvědavosti starých lidí a malých dětí chtěla vědět, o čem byla řeč. Děvčata jí to pověděla a babička byla hned nadšena.

„To by bylo, to by bylo,“ svědčila horlivě, „holka je pěkná, hodná, pracovitá a pobožná, a to je hlavní — no — a peníze taky má.“

„Teda všech sedm p,“ zasmál se Vít, „no, můžu se na ni podívat.“

Vít nebyl právě nadšen zevnějškem sousedova děvčete a také se mu zdálo trochu mladé, chtěl by asi tak dvaadvaceti až čtyřiadvacetiletou dívku, ale když mu to rodiče navrhli, počal si Karoly trochu všímat.

Mamince bylo za několik dní lépe, a tak se ta slunná a šťastná nálada vrátila. Zlatý pták štěstí seděl v lomenici a zpíval, nic ho neplašilo, nic neděsilo. Možná, že zde dokonce zahnízdí, jako ty spousty vlaštoviček, co mají v. maštali nastavěná hnízda. Na to byl pantáta

38$

Světlíků velice přísný, a než by jim hnízdečko shodil, radši by celý rok nebílil.

Světlík býval často tvrdý a krutý, jak se alespoň na pohled zdálo, ale že měl dobré jádro, o tom se i ty vlaštovičky brzy přesvědčily a rok co rok se sem vracely. Možná proto si i ten zlatý pták štěstí u Světlíků zvykne.

Sekali jetel, který byl letos urostlý jako břeh a sytou, tmavou zelení se div nečernal; měl plno velikých, červených paliček a sliboval tolik píce.

S jakou radostí se Vít chápal kosy, nelze ani vystihnout, vždyť svoje lány miloval a tak dlouho už na nich nepracoval! Když přišel na pole, kde bylo plno rosy a skřivan zpíval pod nebesy, cítil Vít, jak se mu prsa dmou a jak mu vlhká vláha svlažuje duši. Ve vsích zvonili klekání — nejdříve v Chrástu, potom ve Lhotce a nejpozději v Mrákotíně.

Železná srdce hlaholila v souzvuku — zvonění se neslo pod jasnou oblohou nad jeho hlavou jako zpěv a pozdravy mileného kraje. Sundal čepici, opřel se o kosu a zůstal tiše stát; naslouchal a modlil se. Byly teprve čtyři hodiny ráno a slunce za horami vstávalo, barvíc nebe na východě nejnádhernějšími červánky. Jeho ohnivá hlava plýtvala leskem — byl to oheň a jediný plamen, co v kruhu svitu představovalo slunce.

Uchvacovalo to a bezmála děsilo, tak mocná byla krása vstávajícího slunce. Po nebi plulo několik bělavých obláčků, které teď ozlacené vypadaly jako rozlité a utřené zlato, jinak byla čistá a její blankyt, ještě bledý, sliboval za chvíli nabýt sytě modré barvy.

Lesy se modraly v ranních párách a bylo jich tolik a tolik — celý věnec kol dokola. Telčské lesy stály jako hradba, v nich se skrývala i „studánka Páně“ na Javořici.

Ta pramáti celého kraje, královna Českomoravské vysočiny, sama Javořice, tajila se v lesnatém vrcholku,

39$

jakoby nade vším chtěla mít dozor, a zadumaně zdvihala své chvojové temeno, vystavené tak často ledovým horským větrům, které u nás tak rády zafičí i v nejparnějším létě.

Vít hleděl k ní a pozdravoval ji; byl tam nejednou pro dříví a jako malý hoch s babičkou na borůvkách; rostly tam veliké jako palce a sladké jako med; pro něho zvláštní kouzlo se tajívalo ve „studánce Páně“, která, podle staré pověsti, měla být naplněna krví pobělohorských uprchlíků, jež smečka císařského vojska vypátrala a krvavě povraždila, a v níž, jak se teď bájí, jsou schovány dětičky, které se ještě nenarodily. Tak mu povídala babička, když s ním na Javořici trhala borůvky a vedla ho napít ke studánce. Voda je tam jako led a její křišťálový pramen se prodírá kapradím a kamením s tajemným klokotem.

Z celého kraje chodí babičky s brašnami ke studánce, a kde si objednají děťátko, tam jim ho donesou. Vítek otvíral oči dokořán a ptával se, byl-li tam on také a donesla-li ho opravdu bába Kačabová, co jim přinesla i malou Fandu.

Dnes na to mimovolně vzpomněl a něžně se usmál; ano, to je, co člověka přivádí zpět k místům, v nichž se zrodil a počínal chápat, kde prožíval svoje dětství, kde snil nejsladší dětinské sny a věřil všemu, legendám i báchorkám.

Od lesa vanul chladný vítr a zavál k němu vonný dech pryskyřice a lesních jahod, které se na pasece začínaly červenat. Nedaleko byl rybník a v něm kuňkalo několik žabek — snad na déšť, snad na časy.

I dech trpíku a bahna sem chvílemi vanul a připomínal Vítovi zašlé chlapectví, kdy se tu koupával a pouštěl se doprostřed pro lekníny. Samé milé, ba drahé vzpomínky.

40$

Vít se cítil velmi šťastný; přišel po dlouhém utrpení domů a shledal všecky; ani se tolika štěstí nenadál.

Bál se o babičku, kterou míval tolik rád, lekal se i maminčiny choroby a o otcovu hlavu se mu také jednalo. Byť spolu nebývali důvěrnými, přece v cizině poznal, že hlas krve se neupře, a ctil i miloval otce — bál se, aby neshledal, že ho snad již kryje země.

A také o rodný statek se mu jednalo, nepokleslli v těch zlých dobách, nebo dokonce nepřišli-li o něj. Vždyť doma nebyl léta a od světa úplně odříznut neměl dlouho ani tušení, co se doma, v milené vlasti děje.

Ještěže doma neměl děvče; i pro ni by už strachu prožil, tak se mu alespoň nemohla zpronevěřit, nemohla se mu vdát, nemohla umřít. Ovšem, mnohdy mu pro to bývalo teskno. Jiní kamarádi, co s ním byli, měli doma milenky i ženy, strachovali se o ně a těšili se, vypravovali mu, jak už bouřili a hýřili láskou — on byl nějak opožděný, ani sám nevěděl proč. Snad bývalý strach před otcem, nebo to byla jeho pevná ruka, která ho držela, že neužil, co ostatní? Nebo jeho vlastní liknavost?

A přece byl mužem a měl mnoho, přemnoho různých tužeb a krev se mu v žilách lávou vařila.

Dnes však tomu byl rád. Jak by bylo jeho štěstí zakaleno, kdyby tu nechal milenku a ona se mu zpronevěřila? Tak se shledal se všemi a jak ho rádi viděli! Otcovo dojetí naň učinilo mocný dojem; teď se přesvědčil, čím nriu je, a onemocnění maminčino, to mu podalo důkaz největší lásky. Nu a babička — chudinka — byla celá roztřesená, za několik dní ještě se neuklidnila. Teď se jen oženit a založit rodinu.

Vyrušil se, vyňal brousek a zazvonil jím o kosu. Rozlehlo se to tichým ránem jako zvuk ohromného cvrčka, který tře krovky — zaletělo to až do blízkého

41$

brambořiště a vyrušilo z něho šedivého ušáka. Vyletěl jako vystřelený a pádil po svahu k lesu, přeskočil potůček, udělal kotrmelec a zmizel v hustém lesním porostu.

Vítovi nějak lahodil zvuk brousku a ocel kosy, brousil dlouho a při tom si myslil, že si tedy všimne té sousedovy dívčiny, je-li tak pracovitá a bezúhonná, jak maminka povídá, vždyť by dokonce bylo příjemné mít mladou a nevinnou ženu.

Usmál se svým myšlenkám a pokročil k jeteli. Byl křehký a bílá rosa na jeho lupínkách seděla jako lehký mráz.

Mluvil zrovna sekáči vstříc, špoulil červené hlavičky, zval ho, aby se obdivoval. A Vít se rozkročil, napřáhl kosu a začal kosit. Svištělo to a syčelo a vysoké řady se pokládaly pěkně vedle sebe. Strniště zůstávalo jako samé polokroužky a drobné, sťaté lístečky uletovaly na všecky strany. Vít cítil nesmírnou rozkoš z tělesné práce a ze svěžího vzduchu — uslyšel kukačku, jak v lese kdesi hluboko odměřeně a bezpočtukrát kuká — slyšel skřivánka, který vysoko pod nebesy prozpěvuje svůj ranní chorál, a slyšel svoje srdce, které bilo radostí ze svobody a láskou k životu.

Tam daleko, kam ho osud jako zajatce zavál, také pracoval v polích, tam také svítilo slunce, věru parněji, než ve chladné vlasti — tam také bylo zeleno a ptáci tam zpívali ještě jásavěji než tady — ale tam to byla cizota, stesk, poroba — zde je svobodným člověkem a pracuje na svém!

Na svém!

Vítovi bylo slavně — byl by si rád do toho jetele lehl, válel se v něm, objímal ho a líbal rodnou zem, tak ji miloval a tak měl svou půdu rád — ale na sousední pole také přišli mužští.

Soused Hojovec s Pavlem a hned Víta vítali.

42$

Starý zašel sem k němu, a dal se s ním do povídání; vyptával se, jak se tam hospodaří, jaké tam rostou plodiny, a vyslovil se hned, že Vít asi získal mnoho zkušeností, že ani jim starým nebude na škodu, dají-li si od něj vypravovat, a napomenul Pavla, až budou oba vedle sebe hospodařit, aby se obracel o radu na Světlíka.

Vítovi to trochu zalichotilo, ale tu chválu odmítl, jak už to mezi lidmi chodí, že je přece ještě čápkem v hospodářství a že by jeho rada byla příliš nepatrná a málo užitečná. Konečně se dali do řeči o letošním jeteli a Hojovec si chválil, že už léta nebyl takový jetel jako právě letos.

Za chvíli tu zněly tři kosy; všichni najednou brousili a ten hlahol se nesl do daleka, byl jako píseň léta. Obilí kolem se vlnilo bezmála podle noty a také křepelka se v něm ozvala. Chrpy se modraly jako jasná dívčí očka a koukol otevřel po ránu své kalíšky a jakoby do nich nabral všechny červánky z nebe.

Když Vít znovu brousil, ohlédl se na cestu k domovu a poznal dívku, která sem spěchala s ovázaným džbánkem a brašnou. Byla nevelká a drobná a těžké copy jí visely přes ramena. Byla to sousedova Karola, která nesla otci i bratrovi snídani.

Šla v kožených pantoflích, jejichž mlaskavý zvuk byl zdaleka slyšitelný, a kráčela křepče; na hlavě měla červeně strakatý šátek a modrou zástěru, uvázanou těsně kolem boků.

Zdaleka dala „pomáhej Pán Búh“ i jemu a přeskočila Přes příkop z cesty k otcovským polím. Přisedla na zem a nalévala ještě kouřící a čerstvě vonící kávu a chleba Položila na vrstvu pokoseného jetele.

„Tak pojte, tatínku,“ zavolala na otce a na bratra se obrátila škádlivě: „No — co myslíš, že ti to ponesu až tam — pojď si pro to — tady bude íst tatínek.“

43$

Pavel byl tak trochu nemluva — pomalu položil kosu na řadu a šel zvolna ve svých dřevácích k cestě. Vít také bezděky položil kosu — sáhl do kapsy pro sirky a drže cigaretu v stažených rtech, ptal se Karoly s žertovným přízvukem: „Já taky mám ít, Karolko? Na mě tam nic nezbylo?“

„I jo,“ rozuměla mu dobře, „jen pojte. Drošku je tu eště u dna ve džbánu, a že to bude hustší, z toho si nic nedělejte. Vypijete to ze džbánu a chleba se na vás taky dostane.“

Pamětliv slibu, který matce dal, že si děvčete trochu všimne, se loudal s cigaretou kolem jetele na cestu.

Ta tenká cigareta zavoněla zdaleka a podráždila starého Hojovce. Nechal jídla, vytáhl fajfčičku a musil ji alespoň nacpat, aby se mu ulehčilo.

Potom teprve dopíjel kávu a chleba zastrčil do kapsy. Kvapně zapaloval, ale poslední sirka se mu ulomila.

Vít sešel rychle k němu, rozškrtl a připálil mu v dřevěné dýmce, která smrděla na sto honů, ale pantátovi byla velmi drahá.

Říkával, že není přes dřevěnku; z té je, pane, pokouřeníčko, kdepak porculánka! Zvlášť, je-li zakouřená, stojí za mnoho peněz.

Teď si liboval, a zatímco Pavel s nevídaným apetitem snídal, lehl si na loket a labužnicky pokuřoval. Musil toho využít, protože při sečení kouřit nemohl; loni přišel o horní zuby a teď dýmku při práci neudržel. Toho želel víc, než nevím čeho, ba pomýšlel i na zuby umělé, jen kvůli té fajfčičce.

Vít se díval na Karolu a ptal se, jak to tedy s tím kafem udělá, ale ona mu odpověděla, že panímáma Světlíková už také byla na humnech a chystala pro ně

44$

snídani Fandě do tašky. „Zlobila by se, že už by vám nešmakovalo,“ dodala a shýbla se rychle pro lístek jetele, který utrhla, a radostně se vztyčila.

„Helejte, čtyřlístek — eště sem ho letos nenašla. A jakej pravidelnej, jenom se kouknite!“

Dala ho na dlaň a rozfukovala jednotlivé lístečky. „To mám štěstí, vite?“

Usmála se a on si všiml, jaké má pěkné, zdravé a drobné zuby — jeden jako druhý, nepříliš husté a vypadaly jako perly.

„Máte,“ povídal, „skoro jako já.“

„Taky ste našel? Ukažte!“ žádala a hleděla k němu vzhůru.

„Ale ne,“ usmál se, „ale že mám štěstí, to je istý. Hned po ránu vidět tak švarnou dívčici, to se přeci může mluvit vo štěstí, ne?“

„Hm — ženská, to nejni štěstí —“ trochu ohrnula ret, „náš tatínek říká, de-li v neděli do kostela nebo do města na ouřad a potká na návsi babu, hnedky že by se vrátil, ta že mu nic dobrýho nepřinese.“

„Vy nejste baba — jen hezká, mladá dívčice.“

„Ale budu taky babou, jen počkejte za padesát let,“ zasmála se, „jaká budu.“

„Za padesát let!“ Vít se smál a myslil si, že to není možné, aby takové mladé stvoření také zestárlo. „Co budete dělat s tím jetýlkem?“ ptal se a hleděl na cestu, kde se ukázala maminka. Myslil, že přijde Fanda, zatím šla maminka sama.

„Dycky je lisuju,“ povídala, „mám ich celou škatulku a v zimě, dyž meluzína fičí do komína a je všady samej sníh, koukám se na ně ráda, voním k nim a myslím si, že je léto a sklízíme sena a jetele.“

„Taková vy ste?“ podivil se. „A tak ten lupínek si taky schováte?“

45$

„Ale — já ho dám dnešky vám,“ rozhodla a podávala mu ho, „to bude pro štěstí. Říká se, dyž je jetýlek darovanej, že přinese moc štěstí — no a vy ste si ho zasloužil.“

Vít přijal čtyřlístek — jednou rukou oklepával ukazovákem cigaretu a druhou si zatknul čtyřlístek do dírky kabátu.

A už tu byla panímáma Světlíková — šla volně, ale usmívala se. Bílý šátek s černými kvítečky měla uvázaný pod bradu a radostně se dívala na syna.

„Já myslel, že pošlete Fandu,“ pravil s jemnou výčitkou, „sama se sem plahočíte a nejni toho třeba.“

„Ale — já tě chcela zase vidět,“ omlouvala se maminka a sklopila oči; styděla se za tu slabost před Hojovcovými. Vít však byl potěšen — radostně se na ni usmál a pochlubil se: „A helejte, co sem dostal, to je pro štěstí — teď už mne nemine.“

Usměvavě se ohlížel na Karolu a maminka si radostně vzdychla: „No, jen aby to Pán Bůh dal.“

Karola byla nějaká nesvá. Co přišel sousedův Vít domů, nebyla už tou, kterou bývala dřív; s kamarádkami chodila ještě méně a také na náves nešla zpívat denně.

„Ty seš podivín,“ říkaly jí kamarádky, ale Karola věděla dobře, co se s ní děje. Zkrátka řečeno, zamilovala se.

Vít se jí zalíbil již po několikeré rozmluvě — byl jiný než ostatní chasa; nepotrpěl si na všelijaké plané povídání; hovořil vždycky věcně, a když poznal, že se děvčeti líbí jeho vyprávění o válce, o dalekých zemích, které viděl, a o zlých a útrapných dobách, které prožil, všechno jí podrobně a široce vypravoval.

Jemu to lahodilo; rád se vracel ve vzpomínkách, ač odtud vášnivě rád prchal a třeba tehdy jenom trpěl, teď v tom nalézal i mnoho půvabu.

46$

Takový je každý z nás, že oceňuje teprve to minulé. Karola ho poslouchala, ani nedýchajíc. Zpočátku se setkávali jen tehdy, přišel-li Vít k nim navečer na lavičku a povídal to všem, tatínkovi i Pavlovi i svým sestrám, které přišly s ním; ale pak se setkali několikrát spolu na poli; Karola obracela „v páždí“ jetel a Světlíkovi tam seli viku — Vít tam byl s Mařkou a při svačině si sedli všichni na jednu mez.

Stačila nějaká malá poznámka a Vít kousek vypravoval. Jak se v Sibiři setkal s medvědem, jakou měl malou dušičku strachem, jak ale měl šťastnou ruku a huňáče skolil jedinou ranou z karabiny do hlavy. Karola ho obdivovala a nechtělo se jí od svačiny ani vstávat.

Potom se několikrát sešli na sadě; Hojovcovi měli jen nízkou zeď, a že Světlíková zahrada byla výš a na svahu, viděli pěkně do jejich sadů. Jak tam Karola chodila, Vít ji viděl a zastavil se nad tarasem; potom se setkávali častěji a nevěděli věru, zdali schválně, nebo náhodou.

Vít se zpočátku o děvče zajímal jen proto, aby jaksi mamince vyhověl, ale brzy shledal, že mu setkání s ní lahodí a že se mu děvče líbí. Neviděl už její trochu velký nos a široká ústa, ani pihy pod očima a po čele — zdála se mu velice milá a její řeč mu přímo lahodila. Neviděl-li ji celý den, už mu něco scházelo a pořád si hledal nějakou práci v sadě.

Karola nebyla ovšem svůdná, aby ho podpalovala nezkrotnou vášní, ale milé teplo, co z ní vyzařovalo, a jeho čistý svit hřál, jakmile se jen nedaleko objevila, a on si stále více tvrdil, že by to teploučko při něm bylo po celý život, kdyby si Karolu vzal.

Cítil, že ho počíná mít ráda, protože se v jeho přítomnosti červenala, a tolik se přemoci neuměla, aby ovládla rozechvění, jež se jí zmocňovalo.

47$

Byl tomu rád a cítil se šťastný, vždyť být milován je nebeským údělem.

A také ho těšilo, že Karola není hloupá, ba až v podiv ho nejednou uváděly její hluboké myšlenky a záhadný hovor, jímž o ledasčem bádala, co by jiným dívkám věru nenapadlo.

O pouti se Karole nechtělo jít k muzice a vymlouvala se kamarádkám, že ji to moc nebaví, a kdoví konečně, bude-li ji chasa provádět, když už tak všelicos nadhazovali. Bylo by jí věru milejší, tak si alespoň myslila, sedět na zahradě a povídat si s Vítem; poslouchat o těch dalekých zemích, které si představit nedovedla.

Často se zahleděla do modravých, mlžných dálek, přes Javořici, nebo na dačickou stranu a myslela, kde to asi bylo, kterým směrem, a také se na to Víta zeptala. Přinesl tedy zeměpisný atlas, lehl si vedle ní do trávy a hledali to spolu, jezdili prsty po mapě a usuzovali, podle světových stran, kterým směrem od nás ona místa, jehož ji zajímala, asi leží.

Při tom si byli velmi blízko, takže on pociťoval vůni jejích těžkých vlasů a ona zblízka rozeznávala každý pór na jeho osmahlé šíji a každou vrásku, již mu předčasné utrpení vyoralo na čele.

Také se jí líbil proto, že byl vždy slušně upravený, že nebyl pořád špinavý, jako jejich Pavel, jemuž maminka musila šít modré košile a plátěnice, aby nemusily prát jenom na něho. Vít nosil světlé, zefírové košile a nikdy neukazoval potrhaná záda své vesty nebo vytažené, umouněné šle jako ostatní hoši, a Pavel v prvé řadě.

Neměl-li kabát, býval Vít opásán jen širokým koženým opaskem s přezkou nebo nosil cajkový, slušný kabát. Pro to měla Karola smysl už dávno, a doma se s ní někdy proto vadívali, že pořád opravuje otce i bratra a pořád se na ně vadí, jak vypadají.

48$

Sama byla také pořád jako ze „škatulky“ a nelenila vstát ve tři hodiny kvůli prádlu, hubovala-li maminka, že toho plno nahází, a pak pro praní a žehlení nejde do pole. Na pouť se tedy nechystala, rozhodla se až v poslední chvíli, že půjde odpoledne trochu k muzice.

To se totiž cestou z kostela sešla s Vítem, který jí dal pouti — plno pěkného a jemného cukroví — a ptal se, půjde-li k muzice, že on by se rád zase jednou proskočil, že by jí rád ukázal „kozáčka“, kterého se v Rusku naučil, a dovedou-li to muzikanti hrát, že by jí ho zatančil. Tu Karola celá oživla a bála se jen děvčat, co řeknou, až přece přijde, a co řekne mamince, proč chce najednou jít? Ale slíbila Vítovi, že půjde.

To se podivila Tonča s Andou, když se pro ni jen tak, aby se neřeklo, stavily, a ona se už ustrojená v bílých šatech jako kytka otáčela a povídala s lehkým uzarděním, že si to rozmyslila. Byly tomu rády, neboť, třeba mívala Karola všelijaké podivínské nápady, byla přece dobrá kamarádka; nikdy nebyla falešná, ani zlomyslná a hochy jim také nepřebírala.

Maminka se tvářila shovívavě a měla veselé oči, když dceru upravovala; klekla na zem a koukala se, nemá-li delší spodničku než vrchničku. — Ostatně, nebylo by to na závadu, vždyť Karola u ní měla tak pěkné vyšívání, že bylo věru škoda to skrývat, ale aby jí neřekli, že má delší sobotu než neděli.

Její bílé šaty byly úplně moderní a panímáma na ni byla celá pyšná — ba, byla i šťastná. Že se něco zapřádá mezi Karolou a sousedovým synem, to už tušila a také povídavá Světlíková babička to nemohla snést na jazýčku a se sousedkou o tom začínala: „Jářku — mně se zdá, že ty naše děti — tento,“ povídala předevčírem a radostně mžikala.

49$

Z toho Hojovcová vytušila, že by u Světlíků proti tomu nebyli, a také ani by nebylo proč něco namítat.

Však Hojovec chystal Karole třicet tisíc věna a to nemá v celém Chrástě žádná nevěsta; ani starostova neměla, a jak se o ni ženiši prali!

Nu a Hojovcovi by také nebyli proti tomu, aby dceru usadili zrovna vedle a na takový pěkný grunt, jako je Světlíkův. Ty jejich krásné louky u potoka a ty vyvedené svině, které se u Světlíků až příslovečně daří. Kdyby v celé vsi měla prasata červenku a všem sousedům svině na zápaly popadaly, u Světlíků to přeskočilo. A to mělo velkou cenu.

Jak vidíme, panímáma Hojovcová byla praktická hospodyně a matka velmi pečlivá, že při dceřině lásce pamatovala na všecko.

„Pudou s náma taky holky Světlíkový,“ povídala Karola děvčatům a hleděla jinam - „slíbila sem, že na ně zatluču, až pudem,“ a svěřila už trochu jistěji: „Mařka tu má dnešky ženicha a taky Fandin má přijít — sou celý šťastný.“

Děvčata se podivila: „No tak vida, nejčky to Světlíkovi dovolujou. No, to je dobře. Mařka je moc velkej dobrák, tej to patří, že bude šťastná.“

Karola byla oblečená a pobídla děvčata, aby si šla utrhnout na zahradu nějakou červenou stolístku, ona že to u těch Světlíků obstará. Chtěla se ukázat také babičce, kterou měla velmi ráda, a zvlášť teď stála o její přízeň.

Vešla do stavení a mluvila na psa, který se proti ní vyřítil od řetězu, a šla pak po zápraží červená jako panenské jablíčko. Skoro se bála, až Víta uvidí, a zase se těšila.

U Světlíků bylo plno, světnice byla přímo nabitá. Starý seděl za stolem s hajným, Mariiným ženichem. Byl to

50$

švarný člověk a Mařka se v něm jenom shlížela. Ani nemohla věřit tomu, že si ho opravdu smí vzít — nu a svatba byla nedaleko. Hajný se Světlíkem vyjednával, kdyby to mohlo být do zimy. Fanda si natáčela vlasy u zrcadla a ohlížela se na Donáta, který přišel jenom jako k muzice do Mrákotína, ale Vít ho na návsi vyhledal a přivedl do Chrástu. I jemu se jednalo o to, aby se sestry dobře a podle svého vdály.

Ne, že by ho doma mrzely, ale je jisté, že každý vdává dceru raději tam, kde není mnoho dcer doma; nu a u Světlíků byly čtyři a dvojí výměnkáři. Však včera řekl starý Světlík synovi: „Začneme stavět eště do podzimka. Chci mět něco svýho, abychme tě tolik necuchali; vostávat tu tři vejměnkáři, to by bylo moc.“

„Tatínku, pro Boha vás prosím, neříkejte to,“ skoro se rozkřikl syn, „eště to zakřiknete a babička nám umře. Šak se všici vejdem.“

Starého to těšilo, a tak byla dnes u Světlíků zvlášť dobrá nálada. Panímáma se cítila volněji než dávno před tím a čile vařila; pekla dvě husy a včera celý den v peci neuhaslo; to měly dcery na starost koláče a pletence a dnes se ve škopíčku jen svítilo žluťounké těsto, silnou rukou Mařčinou vypracované až radost, když ženiši přišli. Teď bylo po obědě a jen ohromný kamenný džbán na stole skrýval napěněný mok, jímž pantáta dnes nešetří.

Mladší děvčata už byla ta tam. Od oběda brousila v městečku po pouti a pokoušela kluky, aby kupovali pouti, vozila se na kolotoči a houpala se na loďkách.

Pak tu ještě byl strýc ze Dvorců, který chodíval rok co rok ke Světlíkům na mrákotínskou pouť, a oni zas do Dvorců na posvícení, byli s Novákovými v kmotrovství a to je na venkově důležitější než svazky pokrevní. Ten měl s sebou ženu a čtyři děti, pak přišla Běta

51$

Ptáčkova, která léta u Světlíků sloužívala a na hodnou panímámu, sama už vdaná, nemohla zapomenout.

„Já du pro holky — esli už sou hotový!“ povídala Karola a byla celá červená, třebaže tu Vít nebyl. Panímáma si jí hned velice všímala, pobídla, aby si na chvilenku sedla, jen co si Fanda vlasy načepejří, a uctila ji koblihem. Pantáta jí honem udělal místo a nalil do čisté skleničky, kterou sám z „kostnu“ podal, pivo. „Na vaši krásu, Karolko,“ povídal a čtveračivě se usmíval — nebo na vaši lásku, jak chcete!“ Zvedl i svou sklenici a Karola si s ním ostýchavě přiťukla.

Vtom vešel Vít a vida milé děvče, celý se rozjasnil. Měl zbrusu nové, světle šedé šaty a moderní střevíce; vlasy u uší mu poporostly, že je česal pěkně na stranu, a jeho košile křížkově vyšívaná byla uvázaná na stužku tak rudou, že jenom hořela.

Sestry mu ji daly nedávno k svátku a šaty dnes přinesl Donátův učedník. Že jsou šity ve městě, ukazovaly ihned, a starý pantáta se proto hned k nápadníku Fandy vřele přiklonil. Karola zčervenala jako uvařený rak a ulízla svého piva se staženým hrdlem — zato Vít přiskočil, honem si nalil a ťukal si s ní znovu. „Taky na moji lásku, tatínku,“ zvolal vesele a významně se usmíval.

Fanda byla hotová a brala si kabelku; Mařka pobízela hajného, že půjdou, a Karola jako spásu ve svých rozpacích uviděla babičku.

Šla k ní, hladila jí vrásčité ruce a povídala, co dělá maminka a kdy se jim budou líhnout ta posledně nasázená kuřata, o něž se babička silně zajímala.

Vít zatím vzal klobouk a peníze z „šuplete“ a zeptal se Karoly s milým úsměvem; „Vezmete mne s sebou, Karolko?“

Rozpačitě se usmála a řekla: „Zatančíte-li mi toho kozáčka —“

52$

„Ale první kousek si dáme spolu?“ ptal se už mezi dveřmi a kynul rodičům na rozloučenou.

Panímáma šla sklízet ze stolu a pantáta si šel trochu odpočinout do sadu s kmotrem ze Dvorců.

Pouťová nálada panovala všude.

***

„Holky, víte co? Jenom si všimnite Karoly!“ tak povídala Tonča Kubychová několika děvčatům, když Světlíkův Vít tančil kozáčka a celý sál na něho hleděl.

„Kouknite se na její voči a jak ani nedejchá a poznáte něco.“ Smála se trochu čtveračivě a trochu zlomyslně a ruce si mnula, pyšníc se takovým objevem.

„No — co myslíš?“ ptala se Lída Nováková a spustila oči z Víta a ohlédla se na Karolu, která sama u okna stojíc, očima těkala, jak se Světlíků švarně točil a po sále tleskal, hned byl v tom a zase v onom koutě, hned v dřepu seděl a zase se vymršťoval.

„Na mou duši,“ šeptala Anda Knížátková, „ta má voči — dyť je načisto zjinačená!“

Skutečně, Karola nebyla dnes tou trochu chladnou a všední dívčinou — zkrásněla v té malinké chvilce, oči, o nichž se nikdy nemohlo říci nic zvláštního, se jí rozhořely, na líce vystoupila nevšední červeň — celá se změnila, rozkvetla.

Děvčata, třeba se jim „kozáček“ hrozně líbil, nekoukala tak už na Víta, jako na Karolu, šťuchala se lokty a těšila se: „Vida, taky na ni došlo, je zamilovaná, je!“ a měla z toho trochu uštěpačnou radost. Ovšem, také už v tom bylo trochu závisti; Vít s ní prvně a už několikrát tančil a jsou vedle — Hojovcovi mají peníze a Světlici čistý grunt, tak nebude žádná překážka. A proto cítily všecky trochu závisti, protože Vít byl nesporně nejlepším

53$

chasníkem ze vsi a to, co prožil a prodělal, ho opřádalo pohádkovou září. Tolik zkušeností neměl v celém okolí žádný muž a to ženám imponuje, hlavně pak mladým děvčatům. Šeptaly se sice, že je Vít pro Karolu starý, ony že by ho nechtěly, to že mají jinačí „fešáky“, ale věděla každá o sobě, že to není pravda a že by si ho hned s Karolou vyměnila. 1 když se ještě nevědělo, bude-li to Vít myslit doopravdy, nu ale, něco už na tom je!

Konečně Světlík dotančil a pokynul muzikantům, že je „kozáček“ u konce. Už prve jim slušně zaplatil a teď jim jen pokynem poděkoval; zastavil se a zářícíma očima se rozhlédl po sále, v němž stálo vše u stěn a na lavicích pod okny, aby měl dost místa; byly tu i jeho sestry se svými ženichy i ty mladší se pochechtávaly na stole, mezi dveřmi „šenkovny“, ale on neutkvěl očima nikde, jen se obrátil k oknu, kde stála Karola, a usmívaje se, šel zvolna k ní. Únavou dýchal prudce a zhluboka a potem mu prosakovala košile na prsou i plecích — vytáhl kapesník a utíraje se po tvářích a čele, povídal dívce spokojeně:

„No, tak, už ste to viděla — takovej je teda národní tanec Rusů.“ Vzal si kabát, který prve odložil, a postavil se vedle ní u okna, jímž sem vanul příjemný vzduch zvenčí.

„Jej, vy to umíte,“ povídala mu zbožně, „já bych na vás chcela koukat až do večera.“

„To bych nevydržel, pořád rejdit!“ usmál se, „to spíš bych se koukal já na vás — Karolko — jak vám to dneska sluší a jak se vám blýskají vočka.“

Karola je sklopila, zapálila se až po vlasy, ohlédla se plaše na děvčata a vidouc, že všecka na ni hledí, smějí se a šeptají, spletla se úplně. Škubala nervózně svojí růžičkou na prsou, a aby něco řekla, poznamenala, že je tu „strašnej hyc“.

54$

„Pudeme teda na zdravý povětří,“ navrhl a vzal ji za ruku. „Projdeme se po pouti.“

Zapomněla, že ji vede za ruku a že se kamarádky smějí; šla vedle něj jako ve snu a nechala mu ruku i venku. Koupili si sodovku a vypili ji na svoje zdraví a také si došli pro marcipán. Byl posázený mandlemi a polévaný polevou, velice chutný, nebo se jen Karole tak zdál — nevěděla sama.

Sedli si na ohradu kolem kašny a jedli a tu a tam házeli také rybám nebo kačenám, co se tu kolébaly. Nebe se trochu chmuřilo, jak rádo o pouti bývá; zlomyslný deštík rád škádlivá jarmarečníky — aby honem sklízeli svoje krámy a ujížděli k domovům. Proto bylo velmi teplo a dusno, jim to nevadilo. Karole se zdálo, že ještě jakživo nebylo na světě tak hezky jako dnes, a také Vít cítil rozkoš ze zábavy s milým a svěžím děvčetem. Uvědomoval si, že ji má rád, a sliboval si, že budou šťastni. Vždyť jim nic nestálo v cestě, nic tu nebylo, co by se jim na překážku kladlo; štěstí bylo na dosah a Vít to řekl Karole.

„Tak se mi zdá, Karolko, že mi ten váš čtyrlístek dělá dobře. Nosím ho ve vestě a cítím už, že se mě bude držet štěstí.“

„Dyby to Pán Bůh dal,“ hlesla a zbožně k němu vzhlédla, „měla bych na tom teda zásluhu.“

„Ale to musíte bejt pořád blízko mne,“ řekl trochu čtveračivě a významně se usmál, „abyste se svezla s sebou a taky něco z toho měla.“ A že seděla trochu daleko, přisedl blíže a stáhl jí loket.

A potom byla Karola velmi šťastná; tak šťastná, že jí rozkvetl celý svět. Ještě nikdy ji tak netěšily žně; ať ji vzali na pole, kde se musila tužit, vázat a odbírat, nebo nechali doma u poklizeni a vaření — všude cítila stejně svoje štěstí, všude prožívala pravou rozkoš života. „Jak

55$

je krásné žit,“ říkala si často a nechápala, proč je na světě stáří a smrt. Mnoho o tom uvažovala a zase o lásce, o té divné síle, která vstane v člověku, aniž by ji dříve tušil, a ovládne ho sladkou mocí. Šla-li na pole, těšila se, že u Světlíků také budou na poli — sekli v „páždí“ i „u křížku“ zároveň a Vít tam byl pokaždé. Volali na sebe přes pole a při svačině šel Vít jíst na jejich mez. Při práci pak cítila stále jeho oči a bylo jí pod nimi tak hezky. Navečer pak, protože u Světlíků bylo více lidí, skončili dříve a Vít jim přišel pomáhat. Stavěl mandele a žertoval s Karolou. Uměl pěkně žertovat, ne hrubě jako ostatní chlapci, a žvanili-li ostatní dvojsmyslně, jak se naše mládež nejraději baví, on se jen shovívavě usmíval. To se Karole líbilo nejvíce, a když svůj cit k němu zkoumala a pitvala, říkala si, že by ho měla ráda, i kdyby neměl takovou junáckou postavu, ani pěkné, husté vlasy, ale i kdyby měl hrb na zádech a jednu nohu kratší, protože se jí líbí jeho povaha a jeho duše se tak blíží k duši její.

Nechali-li ji doma a ona měla na starost celou domácnost, zase byla ráda, že je sama a může přemýšlet o své lásce, o Vítovi, o budoucnosti a těšit se na ni. Právě před několika dny byla maminka ve Studené na jarmarku, a když přišla, zavolala Karolu do komory a ukázala jí velký kus kanafasu. „To sem ti koupila na cejchy,” povídala a slibně se smála, „myslím si, dyby vo tě taky to vdávadlo zavadilo —“ a hleděla přimhouřenýma očima na dceru.

Karola zčervenala jako mák, co kvete v poli za Dačicemi a k Hradci, a sklopila oči.

„Vy jste hodná, maminko, zaplať vám to Pán Bůh!“

„Košil a vostatního už bys měla dost,“ mínila maminka, „ale ložní to ti eště schází. Musíme se nejčky zašikovat.“

56$

Protože jí Karola políbila ruku, hladila ji po zádech a dodala:

„Letos husy prodám jen na to a s máslem se doma uskrovníme, abych mohla koupit zas, až sem ta bába z Náchoda přijde. Má moc dobrý zboží, povídala Bartačka, že vod ní všecko pro céry bére.“

„Jen aby tatínek nehuboval,“ namítla Karola, protože dříve se Hojovec zlobil, že matka ještě školačce kupuje už do výbavy, že je horší blázen než to děcko a že je na to času dost. Hojovcová tedy musila kupovat, aby starý nevěděl, a ukládat pod slamníkem nebo na dně v truhle. Teď se však usmála: „I ba — nejčky už tatínek nic neřekne — dyť vidí, že sis ledajakýho hej nebo počkej nenamluvila, a tak že musíš bejt taky jak se patří vybavená. No co — říkal ti už Vít co — nebo eště nic?“ starostlivě se dívala na dceru, ale ta klopila oči, a že si nic neřekli, a že však na to není spěch, ať ji nechají, takhle že je to nejlepší. Tak už tedy panímáma mlčela, ale vejci a máslem na muži i synu šetřila, jenom aby dceři mohla nakoupit.

Karola o tom přemýšlela, byla-li doma, chodila se koukat na výbavu a měla ze všeho takovou nekonečnou radost. Za oknem měla myrtu. Jednu starou, košatou a kostrbatou měli u Hojovců už dávno, maminka ji vsadila, ještě když byla Karola malá, aby se o Božím Těle nemusiii prosit sousedů, a od ní si Karola zasadila předloni mladou; ta bujela až radost, hnala vzhůru a na dvě strany, takže ji naply na křížek ze dřívek a rozváděly, jako treláč, radost se na ni podívat. Tu teď Karola ošetřovala s nevšední péčí, schválně šla jednou k večeru pro hlínu do lesa, ta prý myrtě dělá dobře, i do květu ji přivede.

Bylo tak pěkně; červencové podvečery bývají často velmi hezké, plné tepla a výparu z posečeného a v mandelích se vypařujícího žita. Byla by si vzala některou

57$

kamarádku s sebou, ale byla teď raději sama. Zlobily ji — rýpaly do ní — škádlily. Špičkovaly, že na ni přece došlo, že se chodí tak dlouho s džbánem pro vodu, až se ucho utrhne, že si někdo tak dlouho dělá z lásky legraci, až se sám zamiluje, a že na některou holku musí přijít chasník až z Ruska, projít Tureckem, a nevědí kudy všude, aby na ni vyzrál. Také jí povídaly, že by nechtěly starého muže, že je nejlepší tak okolo dvaceti a samé takové špičky, které Karolu dopalovaly. Začínala se tedy děvčatům vyhýbat A ostatně, šlo se jí samotné nejlépe; ony rády hloupě žvatlaly a Karole bylo líto, aby se úchvatný podvečer promarnil v ledajakém povídání. Radši se obdivovala sluníčku, jak uléhá do krvavých červánků, a lesu, jaké stele modravé stíny a kolik vydechuje opojné pryskyřicové vůně.

Natrhala si na mezi mateřídoušku, aby si v ní umyla vlasy, a červenou slzičku Panny Marie si zapíchla do dírky své halenky.

Na humnech potkala babičku Světlíkovou; také se byla projít a s hůlčičkou se pomaloučku belhala úvozem. Teď se jí chodilo lépe; parné sluníčko vyhřálo trochu neduhu z nohy a ona toho chtěla využít. Třebaže zrak moc nesloužil, poznala hned Karolu a zastavila se; vyptávala se, kam jde, a pochválila, že tak pečuje o myrtu.

„Dyž si í zasloužíš a podle práva věneček mít můžeš, tak jen si í hleď. Ale nejčky se myrtou parádí každá padlá — to nemá bejt. Dyž á byla mladá, pane — tenkrát to bejt nesmělo — takovej se už nedovolilo, aby šla s věncem, byli by í zrovna kamenovali, a u nás na věži byly dva zvonky; Maria a Anna, a běda, aby si byla taková ledajaká holka dala k voddavkům zvonit Marií — to jak šla na katechizmus, musela to spravedlivě říct, a jak nebyla, jak se patří, zvonili í Annou. Jen pannám se zvonilo Marií — ale dnešky — všecko jedno.“

58$

Babička se rozhorlila, pohrozila holí, „a pak chtějí, aby im Pán Bůh dal štěstí!“

Ve vsi zvonili klekání — v Chrástu i ve Vrbkách, mrákotínské zvony hlaholily do daleka a také z Telče, protože bylo jasno, daly se zvony rozeznat

„No, jen si tu myrtu drž a věneček taky,“ loučila se babička, „ale já vím,“ dodávala spokojeně, „že ty seš hodná holka.“ Usmála se na Karolu a klopýtala záhumenicí k domovu, do statku.

Na sadě bylo ještě světlo i přesto, že pod stromy panoval stín. U Světlíků měli plno starých a už rozložitých štěpů, na nichž zrála hojná jablka rok co rok. Teď tam prodléval Vít a kapesním nožem ořezával větve. Tu a tam osychala větvička anebo odprýskla kůra a to okrajoval s péčí trochu puntičkářskou; otrhával každý štěp kolem dokola a prohlížel, vadí-li tam ještě něco. Babička se pustila kolem tarasu, aby se k němu dostala. Nemohla se vnuka nabažit, pořád se jí chtělo se kolem něho točit a alespoň zlehka se ho dotýkat scvrklýma rukama. Často v noci zaspala, že se vrátil, plakala pro něho ve snu, a když se probudila, musila se jít podívat do přístěnku, kde spával, je-li tam a je-li živ.

Takovou z něj měla radost. Ale dnes měla na mysli ještě něco víc, ne jenom ho polaskat něžným dotekem. Doklopýtala k němu a s nedočkavostí dětem a babičkám vlastní, se svěřila se slibným úsměvem:

„Dybys věděl, Vítku, kam šla Karolka, panečku, to bys jen tak spokojeně neřezal.“

Bystře se na ni od své práce ohlédl a řekl s přízvukem otázky: „No?“

„Ale —“ stařenka přitlumila hlas, a až se k němu došourala, kladla mu malinkou a suchou ruku na rukáv a pověděla plná radostného a něžného usmívání:

59$

„Šla si pro hlínu z lesa na myrtu — jo — milej Vítku, chce, aby í hodně vyrostla, aby taky kvetla. Víš, že se říká, kvete-li myrta do věnce, že í štěstí do celýho života kvete?“

„„Fit,“ hvízdl mladý muž se skrytým úsměvem; věděl, čeho se babička dopátrala a že ji to tajemství pálí na jazyku — že by o něm ráda začala, ale zajímalo ho právě, trochu ji poškádlit. Měl babičku velmi rád a nikdy jí nezapomínal, jak ho chránívala před tatínkovým řemenem.

„Myslíte, že se bude vdávat?“ ptal se hodně nahlas, aby mu stařenka rozuměla. „Dyť je eště taková mladá?“

Babička na něho nechápavě pohlédla, úsměv v jeho očích jí unikl — zmátla se a byla v tu chvíli skoro nešťastná. „Tedy ty nevíš vo ničom — a já myslela — no — teda, poručíno Pánu Bohu.“ Ústa promodralá stářím se jí propadla do vrásek, obrátila se a hodlala klopýtat ke stavení, ale Vít se nemohl zdržet, zasmál se, aby nedal najevo, jak mu je babičky líto. Poskočil za ní a zachytil ji za sukni.

„A jářku, babičko, co myslíte,“ ptal se plný úsměvu a zároveň nějaké měkkosti, „šikla by se k nám? Nebyla by pro mne tuze mladá?“

Stařenka často nedoslýchala, ale domácí říkali, že mnohdy jen to, co se jí nelíbí, co ji zajímá, na to že si dává zvlášť dobrý pozor a slyší všechno. 1 teď, třebaže Vít přitlumil hlas, aby to u sousedů nezaslechli, kdyby náhodou byli na zahradě, rozuměla mu dobře; obrátila se, chuděrka, jako na obrtlíku, chytila se jeho ruky a hleděla mu vzhůru do tváře.

„Co — co — mladá — e — na tom nic nezáleží —“ breptala rozechvělými ústy, „jen mít se rádi, to je hlavní! A je hodná, tu Pán Bůh stvořil jen pro tebe a pro Světlíkův grunt. Pán Bůh vám, děti, požehnej!“

Dala se do pláče, utírala si oči a smála se zároveň.

60$

„Tak já í pudu naproti,“ rozhodl se Vít, „aby mi i v lese něco nesnědlo.“

„Jen i nesněz ty, samou láskou,“ smála se babička a hrozila za ním, jak si šel do stavení pro kabát, „a na tu myrtu dejte pozor — slyšíš, Víte, to ti povídám!“

Nevěděl, kam zašla, zapomněl se babičky zeptat, a sedl si proto u lesa nad rybníkem, z něhož se ozýval žabí skřehot a táhl voňavý dech trpíku a bahna. Slunce již úplně zapadlo a nebe se odělo na oné světové straně pouze růžemi. V lese bylo plno stínů a zeleno se mísilo s modří; jeho šepot se stával tajemným.

Vít si lehl do zeleného vřesu a hleděl do nebe, které bylo bleděmodré, a jakoby po něm tekla voda, tak bylo polito bělavými obláčky.

Vyrušily ho kroky; zdaleka uviděl Karolu, jak nese brašnu plnou hlíny a v ruce nějaké kapradí.

Čtveračivý úsměv mu zahrál kolem úst — odplížil se ke skupině smrčků a schoval se za nimi; v nitru se smál, jak ji poleká, a ani nedýchal. Když už slyšel její kroky nablízku a viděl větévkami probleskovat bílou halenku s červeným šátečkem, zamručel jako medvěd v Sibiři, o němž jí nedávno vypravoval, a stěží přemáhaje smích, čekal, co si počne. Zastavila se a poslouchala — zamručel zas, a Karola se rozhlédla nějak polekaně. Myslila, že tu někde nocují cikáni s uvázaným psem.

A šlo to z houští vedle pěšiny. Aby tak vyskočil a kousl ji. Dostala strach a kvapně udělala pár kroků napříč ke druhému mlází, ale to už za ní zachrastilo a vyřítila se mužská postava. Karola se lekla více, než kdyby to byl pes — pustila tašku a byla ta tam — dala se na útěk. Ale on za ní a za chvilku ji dohonil, popadl ji zezadu do náručí a dvakrát, třikrát ji políbil. Jak byl výbojný a jak smělý! Leknutí bylo dvojí a Karola se durdila: „Dite

— dite — co si vlastně myslíte, kdo vám to dovolil?“

61$

Zástěrkou si utírala tvář, rozpaky jenom hořela.

„Kdybych čekal, až mi to někdo dovolí,“ smál se bujně, „moje láska — s tou sem se radil.“

Karola se odvracela — nejdříve leknutím, a teď v ní srdce skákalo radostí, ale nevěděla, co říci, celá se chvěla. A on jí pohlížel do tváře a ptal se trochu vážněji: „No, a vy mne nemáte ráda? Hněváte se, Karolko?“

Kroutila hlavou, ale on nebyl spokojen. „Co?“ ptal se. „Co vrtíte hlavičkou, nemáte mne ráda, či se nehněváte?“

Kroutila zas, takže si nevěděl rady. Vyzrál tedy na to jinak, a ptal se teď lépe: „Máte mne ráda? No, řekněte, Karolko, máte? Budete selkou na Světlíkovým statku?“

S Karolou se všecko točilo, štěstí na ni pršelo jako zlatý déšť a horký příboj jí zvedal srdce. Zastřela si oči a řekla pološeptem: „Mám a budu!“ a kývala při tom upřímně.

Tak si vyznali lásku a byli nebesky šťastni.

Potom sebrali hlínu, kterou Karola leknutím vysypala, a šli spolu k domovu.

Stíny už byly nejenom u lesa, ale také na polích a mandele v polích se ztrácely v šeru.

Žabí píseň se melancholicky nesla ze všech stran a hvězdy tryskaly na oblohu.

Karola se dívala vzhůru a povídala Vítovi ve sladkém zamyšlení: „Co říkáš, Víte, taky sou tam mladý lidi na tých hvězdách a taky se mají rádi?“

***

Jak je krásné první jaro, kdy Vesna a směleji poprvé zadýchne a probudí mochnu na mezích a skřivánky pod blankytem, a jak je krásný pocit první lásky v dívčím srdci, to poznala Karola toho šťastného a krásného léta.

62$

Nikdy tak modře nekvetly chrpy, nikdy se tak úchvatně nebělely kopretiny, nikdy tak nešveholili ptáci, jako v tom krásném létě a následujícím, časném podzimu. Ještě nikdy tak neobdivovala Karola průzračné dálky, ještě nikdy ji tak nedojímal rozkvétající fialový vřes jako letos. Vždyť v ní rozkvetlo jaro, rozkvetly růže, rozezpívali se skřivánci, zazelenaly se louky; ten zázrak se stal v její duši. Ona milovala a milovala poprvé. Jak krásné to křišťálové slovo: Milovat a milovat poprvé!

Vít také cítil rozkoš. Karola se mu líbila, věděl, že je nevinná, dobrá a mírná. Byl přesvědčen, že s ní bude šťastně a tiše žít; byl si jist, že ho miluje a že ho bude milovat po celý život. Poznal ji za pár týdnů dostatečně; že je pro něj nadšena, že je mu oddána, že ho má ráda první láskou a že jistě zůstane i on její láskou jedinou a poslední. Poznal její čistý charakter, který jí byl částečně vrozený a částečně vštípený, a také její ideální a záhadná duše se mu stále víc ujasňovala. Bylo to trochu zvláštní a bylo třeba vynakládat hodně bystrosti, aby se dalo vniknout do jejích tajů — Vít si však lichotil, že ji poznal a že jí rozumí a bude vždy více rozumět.

Ve své značné inteligenci považoval za nutné, aby si rozuměli, mají-li být opravdu šťastni, a on chtěl Karolu obšťastnit.

Byl by si kladl za hřích, brát si tak mladé a nevinné děvče jen proto, aby měl ženu a hospodyni; hodně o svém budoucím manželství uvažoval a tvrdil, že je nutné, aby se chápali, aby si rozuměli a aby se snažili obšťastnit jeden druhého.

Karola se mu velice líbila; tvrdil, že ještě neviděl děvče ne sice tak hezké, ale tak zajímavé. Její malý obličej byl hodně výrazný a Víta sváděl, aby ho líbal. Jen ho mrzelo, že Karola byla trochu nepřístupná; bránila se jeho polibkům a dávala mu jich jen poskrovnu.

63$

„Na to je dost času, až budeme svoji,“ říkala mu káravě, když by ji byl rád choval v náručí a nenasytně líbal, „potom už by ti to nebylo vzácný.“ To mu nebylo zrovna po chuti a myslel si, že ona není tolik zamilovaná jako jiná děvčata, a že v její lásce snad nikdy neužije tolik bouřlivosti, jako užijí jiní milenci. On už byl zralým mužem a měl prudkou a vřelou krev.

To však byly jenom přeháňky, jež nenechaly žádné vážnější zatemnění na mladém nebi Karolininy lásky.

Zatím se prázdniny chýlily ke konci a Vít naléhal, aby otec poslal alespoň jednu z mladších sester někam na vzdělání.

„Je to teď všude třeba a co se naučí, jakoby našla,“ mínil rozšafně, „dejte Růžu někam do hospodyňský školy, ať nejni jenom vyšlá z obecný!“

Otec nebyl zrovna nadšený, protože měl najednou vdávat dvě dcery a ženit syna, a to je mnoho výloh, ale uznával správnost Vítova názoru, a dal tedy Růžu do Německého Brodu.

Prospekt z tamní hospodyňské školy si obstaral u starosty, který tam před válkou měl dceru také a byl spokojen s podmínkami.

A hned se začaly konat přípravy k svatbě Mařky s hajným. Pantáta chtěl počkat až v masopustě, ale děti ho umlčely, i vždy tichá panímáma se do toho teď vložila.

Vít to totiž začal, on že se v masopustě nebo nejdýl sprovodce bude ženit, a kdy by v dáli Fandu? Nechť tedy otec spěchá, aby to šlo všechno ke konci. Do adventu nechť dostane z domu Mařku, po Vánocích Fandu a on si počká, budou-li Hojovcovi souhlasit, na konec masopustu. Sehnali nějaký kalendář na příští rok a podívali se, jak dlouhý bude masopust. Zaplať Pán Bůh, neslýchané. Teprve 9. března bude popeleční středa, tak to

64$

všecko stihnou. Všecky ženské se přidaly k Vítovi a pantátu přesvědčily — konečně, sám byl rád, že to s dětmi vezme nějaký konec.

Rodiče je mají rádi doma, dokud je to všechno drobné, ale pak je to jako s ptáčaty v hnízdě; jak přijde čas, nejlépe vypravit je do světa, aby si sami stavěli hnízda.

Panímáma měla pilno s výbavou — bílila a chystala domácí plátno na prostěradla, ač měla len, dala ho upříst na ručníky a objednávala všelijaké „véby“ a „damašky“.

Ovšem, nemohla to chystat takové, jako vedle Hojovcovka, protože měla dcery čtyři, a také, jak bylo víc lidí, víc se spotřebovalo, nemohla tak odprodat máslo a vejce, ale přece nechtěla, aby dcery odešly jen tak. Co jí jen to dalo shánění!

A pantáta už, jak bylo volněji s potahem, dal vozit písek, kámen a vápno, aby si na sadě postavil výměnek. Dají se do toho ještě do zimy. Toho roku, že to bylo nedlouho po válce, se mnoho nestavělo, a tak dostal zedníky i materiál brzy; ostatně, mlynář Doupník mu byl dlužen pár stovek už několik roků, a že si nedávno zřídil cihelnu, slíbil mu za to dodat cihly.

Tatík Mařčina ženicha měl vápenku a slíbil, když už Světlíkovi nebrání, že nechá starému vápno laciněji, a tak si pantáta liboval, že to dá nějak dohromady.

A měl našetříno pár tisícovek — byl toho hezký sloupek v počátecké záložně, nebylo tedy třeba se bát.

„Pane,“ říkal však ženě i synovi, „ty dostanou nejčky na záda, až vdám vobě holky a postavím chalupu, moc toho tam nezbyde.“

„A musíš pamatovat taky na mladší holky,“ poznamenala jednou starostlivě žena.

„Ty musí vybavit Vít z věna, co přinese jeho žena, ináč to nepude. Na to čítám vodjakživa!“

65$

Vít to také věděl a nedělal si s tím mnoho starostí; to je na venkově samozřejmé, a věděl, že Hojovcovi s tím budou souhlasit, to se přece rozumělo samo sebou. A tak byl těmi všemi přípravami zcela spokojen.

S rodiči sice ještě vážně o své známosti nemluvil, ale byl přesvědčen, že oni to vědí, a že jsou pro to dokonce celí nadšení. Také bylo plno ochoty a přátelství z obou stran — jak od Světlíků k Hojovcům, tak od Hojovců k Světlíkům.

Ať bylo třeba vypůjčit na té či oné straně vůz, hned plno úslužnosti, a došel-li tam či onde chleba, druzí hned nabídli pomoc. Svornost panovala mezi oběma rodinami vždy, ale teď zvlášť, takže poměr obou byl velmi přátelský a příjemný.

Panímámy se několikrát denně sešly na zahradě u tarasu nebo na návsi u rybníka; studnu měly společnou a u té stály desetkrát denně. Pantáta Hojovců každou chvíli ženu napomínal, šla-li pro vodu: „Hele, nezapomeň se — taky musíme dnešky vobědvat a máš na plotně mléko!“ Byl někdy veselá kopa a ženu měl snad jen proto, aby si měl koho dobírat. To Pavel neměl jeho ani vlas, humor neměl vůbec, na žerty si nepotrpěl.

A skutečně, jak se daly panímámy do povídání, nebo když se mezi ně přimíchala babička, nemělo to věru konce ani zvonce. Hned byly u dětí — Světlička ani ne tak o dcerách, které přece vdávala, jako o Vítovi — co že dělá a jaký je — to se rozumí, že jenom hodný — a co rád jí a co říká a jak zvelebuje hospodářství a jak se těší, až se ožení, jak si to všecko zařídí.

Hojovcová zas o Karole, jakoby ani Pavla celkem nebylo, jaká je ta holka pracovitá, jak umí vařit, jak se pěkně a levně obléká, ráno že ji nikdo nemusí budit, jako jinou v jejích letech; to že služka Andula je děvče líné, tu aby heverem zdvihal, ale Karola vyskočí jak

66$

srnka, v zimě v létě si chodí obličej umýt k pumpě a jen lítá, jen lítá, aby práci stačila. A nejen to, že umí i pěkně šít a což vyšívat — radost se podívat.

Košile že si sama vyšívá a jak fajnově, má samé lněné — bavlněnou košili by panímáma holce ani nedala — ručníky, prostěradla, cíchy, všecko lněné. Že umí taky pěkně háčkovat, vložky do polštářů, že si sama nadělala šesterý krajky k sukním a dekám na postele; taky že umí pěkně štrykovat, punčoch má už do výbavy dvanáct párů, ale to je nic; ještě jí koupí ažurované a nitěné, aby měla pro lepší vyjití. Peřin má pro ni panímáma na čtyři postele, ale to nejsou ještě všecky, až se ožení Pavel, dostane dodatečně, aby měla zásobu, kdyby bylo třeba na dětskou zavinovačku a do kolébky.

Divme se potom, že u Hojovců nejednou kypělo mléko, až v hrnci nic nezůstalo, a pantáta to cítil ještě večer, když se vracel z pole.

„Zatracený ženský,“ říkával hned na zápraží, „to tima hubama melou, až zaneřádějí celý vokolí.“ (Je známo, že mužům není protivnější zápach než připálené mléko.)

U Světlíků to panímámě nezazlívali, ani si ji nedobírali, protože nebyla nikdy příliš zdravá, a proto ji do spěchu nikdo nenutil. Pantáta sice v mládí býval hodně ostrý a něžností nikdy neplýtval; panímáma nejednou hořce plakala, a když prováděl s dětmi nějakou tvrdou exekuci, nesla to trpělivě ve svém nepokojném srdci. Když ale mezi narozením dvou nejmladších dcer vážně stonala a velmi nebezpečně trpěla na srdeční křeče, lékař nařídil, že musí být ušetřena lítosti a rozčilování, pantáta obrátil; ve svém srdci ji měl vroucně rád, a že bylo obrostlé nějakou tvrdou kůrou, za to věru ani nemohl. Nesmírně se pak o ni bál a jenom hleděl, aby se šetřila; nic neřekl, stála-li leckde naprázdno anebo se sousedkou trochu klábosila.

67$

Nu a babičce — Bože, kdo by to babičce zazlíval! Tak byly ženské šťastné právě jako jejich děti a nesmírně se těšily, až je příbuzenství sváže ještě úžeji.

Otevřeně o tom ještě nemluvily, protože Světlíkovi čekali, až vyvdají dcery a postaví výměnek, aby mohli říci: „Chceme vaši Karolu, stojíme si tak a tak — tak a tak to je!“ A Hojovcovi zase, podle starého pravidla, přece nemohli začínat, aby to nevypadalo, jako že dceru nabízejí.

Věděli to však obojí a přáli tomu ze srdce. Jak si toho vážila Hojovcová, že jí dcera zůstane nablízku, bezmála doma, a Světlíkovi to zas považovali za terno z loterie, že Vít dostane tak mladou, zdravou, bohatou a šikovnou ženu.

Panímámu Světlíkovou rozmrzelá na samý podzim jen jedna malá okolnost, ale brzy se s tím smířila.

Psala totiž Světlíková sestřenice (byla nevlastní po otci a už léta provdaná), aby jim z povinnosti příbuzenství prokázal jednu laskavost a vzali na zotavenou dcerušku Milču. Vážně stonala a potřebuje jít někam na vzduch. Poslali by ji do lázní, ale nemají tolik prostředků, aby ji někde ve světě draze vydržovali. Tam v horách je prý zdravý vzduch, ten bude pro Milču jako stvořený. Ke konci byla vroucí a úpěnlivá prosba, aby ji vyslyšeli, aby jim tu laskavost prokázali, že jim budou oni, Durychovi, do smrti vděčni.

Panímámě bylo, jako by jí píchl, tak byla nerada, když to přečetla. Věděla, že se proti tomu nelze vzpírat, když jsou to mužovi přátelé, aby nemyslil, že je proti jeho rodině zaujatá, ale přišlo jí to tolik nevhod, až se jí chtělo plakat.

Ale babička se nad tím pozastavovala a hned naznala, že je třeba, aby se jim vyhovělo, když je děvče po nemoci, že je jistě ve městě plno bídy a nelze jí ani

68$

přilepšit, a měla panímámu k tomu, aby svolila, že jim to bude jistě počítáno k dobru.

Vít o to valně nestál; byl tak spokojený a bál se přílišného ruchu.

„Taková městská frajlinka,“ povídal mamince, „bude jen s Doňou plíst účesy a křiku a smíchu bude plné stavení. Nejlepší je nám, dyž jsme sami, hosti bejvají jen na meškání lidí.“

Ale pantáta to chtěl, že prý se jim vyhovět musí. Rozpomněl se na nějaký morální dluh, který ještě jeho rodiče této sestřenici Durychové nechali. Panímáma tedy také svolila, a tak psali do Prahy, aby tu dívku vypravili, že může žít letošní pěkný podzim u nich.

Vít se o tom zmínil Karole, ale víc je to nezajímalo. Oni byli šťastni svým štěstím, k němuž nepotřebovali mimo sebe dvou nikoho třetího.

Když sklízeli Otavy, užívali nekonečných pochůzek na pole a snili velmi krásnou letní idylku, slunný den života.

„Víš, děvče, připadá mi to, jako bys mě neměla ráda tak, jako já tebe,“ povídal Vít jednou v sadě Karole, když tam večer za ní přeskočil a sedl si k ní na drnové sedátko.

„Pořáde vodsedáš dál a dál a nepřídeš ani jednou, abys mě sama vokolo krku vzala a hubičku mi dala. Dycky čekáš, až já sám tě vezmu do náručí, a dyž vyčkávám, esli přeci se ti zasteskne, čekáš taky a je ti to, zdá se mí, jedno.“

„Což se láska dokazuje jenom hubičkama?“ ptala se Karola trochu smutně. „To ty mně nerozumíš, Víte.“ Hleděla mimo něj do trávy a on cítil, že se v ní zvedá bolest. Poranil ji svoji nedůvěrou, to bylo jisté, ale on byl dnes nějaký bujný a s jakousi zlomyslnou radostí čekal, že mu začne dokazovat opak.

69$

„I rozumím,“ řekl, jako by ji chtěl podpíchnout a tvářil, se skoro chladně, „nemáš ke mně tolik lásky, abys mi byla tak docela oddaná — abys toužila tak, jako já. Nevím, jak to bude, až se vezmeme — budeš-li taky taková studená,“ podíval se na ni jenom úkosem a hleděl schválně na opačnou stranu.

„A ty myslíš, Víte, že to je ten nejlepší důkaz lásky? To bys mi věřil, že tě mám ráda jenom tenkrát, dyž bych ti ustavičně visela na krku? To by byl, Víte, slabej důkaz. To já ti svou lásku nedokážu třeba ani za rok, ani za dva, ani za deset, ale teprve, až přídě na tebe i na mě kříž a já ho s tebou svorně vezmu na záda, pomůžu ti s ním, povleču ho a nebudu reptat a nebudu mrzutá, ale tebe budu těšit a posilňovat, abys pod ním nepadal, a dybys klopejt, ruce ti podám vobě a vší silou ti pomůžu zas na nohy, a až se budeš pod ním krví potit, já ti podám šátek, aby ses utřel, a dybys umíral na zlou nemoc, já budu při tobě, budu tě těšit a s tebou se modlit a nevopustím tě v tej nejtěžší hodině. To potom bude důkaz, že sem tě měla ráda! Stát vedle tebe a nevodcházet ani, dybys chybil a zlýho se dopustil — víš, tak já, Víte, rozumím lásce!“

Karola začala mluvit mdle a smutně, ale než dospěla ke konci, nadchla se a očí jí zazářily. A Vít, který zpočátku hleděl mimo ni, teď na ni obrátil oči a okamžitě se rozjasnil.

Ta tam byla škodolibá ukrutnost, v níž zatoužil trýznit milované děvče. Slova Karoliny byla prostá, a přece tak významná, a bylo v nich nadšení, které se ho silně dotklo, které v něm všechno pozdvihlo a také ho okamžitě měkce dojalo.

Ucítil lítost, že jí ukřivdil, že jí způsobil bolest. Proto k ní kvapně přišel, ovinul ruku kolem ní a přitiskl ji k sobě s celou něžností, které jenom byl schopen.

70$

„Tak mě teda máš ráda,“ povídal radostně, „ne, neměj mne ráda, já sem mizerný člověk, zlobím a škádlím tě darebně. Nezasluhuju si tvé lásky.“

Zvedla ruku a jemně ho hladila po líci.

„To nejni nic platný,“ povídala potěšena, ale se slzami v očích, „láska se nedá utajit ani přemáhat, a i dybys mi víc ublížil a víc ukřivdil, nemohla bych tě přestat mít ráda.“

Opravdu, Karola nebyla povrchní děvče; vše, co pověděla, bylo procítěné, vycházející z hloubi nitra. Vít tím byl bezmála zahanbený, kdyby nade vším neměla vrch nadšená radost, jež se v něm probudila. Vinul Karolu k sobě víc, zvedl ji do výše a vstávaje s ní, hýčkal ji jako děťátko.

„Za to tě budu na rukou nosit, děvče moje, uvidíš, že ani já, třeba to neumím tak vřele povědět a třeba tě tu a tam nesmyslně sekýruju, nemám tě rád míň. — Tahlec tě budu nosit na rukách!“ Houpal ji a líbal, když se mu vzpírala.

„No, řekni jen, věříš-li mi, že ti rozumím a že tě mám upřímně rád?“ vyptával se, když ji posadil zpět na sedátko.

„Dybych ti nevěřila, byla bych moc smutná,“ pravila a hlavu mu opírala o rameno, „ale já vím, že mne máš rád a že máš taky čest, která by nedovolila, abys mi lhal anebo abys smejšlel na něco neplechýho.“

Tak se mezi milenci zase vyjasnilo a jejich láska plynula tiše, jako ten letošní srpen, který nenesl žádnou bouřlivou poruchu, ale dopřál sklízet všechnu úrodu v nejlepším pohodlí.

Na počátku září přijela Světlíkovým ta čekaná návštěva z Prahy. Paní Durychová, choť průvodčího elektrické dráhy, přijela s Milčou, aby ji cestou nepotkala žádná nehoda. Dceruška byla po nemoci a jaký div, že rodiče o ni měli plno strachu.

71$

Poslaly telegram, že jedou, a proto bylo u Světlíků plno chystání. Panímáma jí upravila k obývání světničku, v níž do té doby spával Vít, a jeho přestěhovala na výměnek k babičce. Spávala tam s ní Růža, a ta už teď byla v Brodě, tak se to hodilo.

„Budu vás tam, babičko, hlídat,“ povídal Vít usměvavě, když mu maminka stěhovala peřiny do světničky, „ale dyby vám něco bylo, musila byste na mě hodně volat, spím jako dudek.“

„To spíš budu vopatrovat já tebe, synečku,“ děla stařenka, celá šťastná, že jí ho tam přidělili, „jako dokaváďs’ byl malinkej. Maminka byla ňákej čas darebná, a tak sem s tebou spávala já. Byls jako oměrek a já tě měla tolik ráda, nevěděla sem, jak bych tě lepší vopatrovala.“

Musil jít a obejmout milou stařenku; byl skoro dojat. Věděl, že ho má pořád tak ráda, a cítil nad tím radost.

Pantáta s babičkou toho dne hodně povídali o sestřenici Durychové, která je tedy navštíví. Neviděli ji, jak ve válce, co k nim jednou přijela prosit o máslo a brambory. Tehdy to vlekla ochotně, div pod tím nepadla, a od té doby až do konce války jí posílali všelicos od jídla.

Dali se do vzpomínání, jaké to bývalo veselé děvče, dokud byla svobodná, a doma, jaké mívala legrační nápady a jak se třásla na kluky, že nebyla doma k udržení, jak zahrála muzika, jaká byla parádnice a strojilka. Babička už si to všecko dobře nepamatovala, všelicos jí vypadlo z paměti a vyptávala se teď syna, jak to s ní vlastně dopadlo, kde se s Durychem seznámila.

„No, šla potom sloužit do Vídně, víte, maminko,“ povídal Světlík, „dyž to doma s chalupou bylo nahnutý a druhej tatík na ni hučel, že se moc strojí a nic nevydělá. Ve Vídni našla dobrou službu a přijela za rok nastrojená jako dáma — což se nepamatujete?“

72$

„A jó — já už vím,“ vzpomínala stařenka a burcovala svoji paměť, „měla klobouk s růžema a rukavičky; lidi hlídali, až se za to její matka styděla, ale slušelo í to, uměla se postavit jako slečna, každýmu se líbila.“

„A tam se vdala, že jo?“ ptala se Mařka. „To se na tu její krásu strejček Durych asi chytil?“

„E,“ řekl pantáta trochu neochotně, „napřed měla kluka s ňákým truhlářem, ale to se rozešlo. Umřel í a truhlář někam zmizel — ale pak přišla s panama do Prahy; přestěhovali se tam a teprve tam se na ni usmálo štěstí. Durych byl pořádnej a má se s ním dobře. Jakou dělá paní a dost možná, že už mají slušný peníze našetřený. Na tej elektrice sou prej velký diškrece.“

„Já sem na ni zvědavá, esli eště tak umí mluvit, jako by to čtla,“ řekla babička, lačná novot a změn jako děti, „a co bude vypravovat.“

Děvčata se také těšila. Nevyšla moc z Chrástu, sotva do Mrákotína nebo Telče, a teď se těšila, že sem zavane kus velkoměsta. Myslely ve své prostotě, že taková Durychová žije v nejlepší pražské společnosti, ba, kdoví, nestýká-li se též s panem prezidentem.

Vít to přijímal už teď s rezervou a usmíval se trochu shovívavě, maminka však nijak nemohla přemoci antipatii, kterou měla vždy proti téhle mužově příbuzné. Ty ostatní měla ráda; měl plno přátel ve Studené i Sumrakově, kolik bratránků bylo v Horním Poli a Klátovci, ale všecky ráda viděla, jen na ty pražské nedržela.

„Já nemůžu cítit přetvářku a takový panstvo je mi z duše protivný.“

Tak řekla synovi, když už zapřahal a přijímal od ní vyčesaný sváteční kabát. Svěřila se jenom jemu a poznamenala:

73$

„Nechci to dát před tatínkem najevo, ale moc mě to nebaví, že přijedou, sem ňáká sklíčená, jak si na ně jen vzpomenu.“

„Nebojte se, maminko,“ těšil ji a vyhoupl se na vůz, „dyť tu dlouho nebudou. Stará tu nechá jen holku a ta taky vodjede, až začne vopravdu fičet a podzimní plískanice zavřou í na celý tejdny do sednice. Já myslím, že zdravýho povětří bude mět u nás brzy dost!“

Pošvihl a vyjel ze vrat.

Panímáma za ním hleděla zbožně a nezapomínala mu žehnat, tak ho měla ráda.

Vlak supěl ke stanici a paní Durychová ve vší slávě vyhlížela oknem, budou-li už na místě. Měla pěkný velurový plášť a klobouk z černého taftu s hustým závojem, který jí stínil celý obličej, zastíral ho jako škraboška. Dceruška, asi osmnáctiletá, seděla pohodlně proti ní a louskala burské oříšky, zahazujíc skořápky pod sebe, aby je průvodčí neviděl. Byla silná a po nemoci nebylo ani stopy v růžovém naivně dětinském obličeji. Na první pohled se může říci, že byla hezká; jen oči, až příliš živé, kontrastovaly s nevinným výrazem jejího kulatého obličeje.

„Milčo,“ oslovila ji matka, „povídám ti, abys tam měla rozum a nevyváděla nějaký nesmysle,“ napomenula a významně povytáhla obočí.

„A —“ řekla dceruška a nepřestávala s velikým zájmem louskat oříšky, „ty máš pořád něco.“

„No,“ přísně a rozdurděně se ozvala matka znovu, „já tě asi neznám? Což? Dělalas hlouposti eště jako školačka, bylas samej kluk, až by tě bezmála ze školy vylili — a —“

„Nač mi to připomínáš?“ vyjela dceruška. „Kdo za to může, že byli sami škarohlídové, kteří nerozuměli legraci? Však na jinýho jsem jakživa nemyslila.“

74$

„Ale to poslední, to byla špatná legrace!“ zvedala se matka a trochu zlobně se na dceru podívala. „Víš, co vyváděl tatík — a kdyby věděl všecko —“

Milča se zachmuřila, ale nezbyl už čas na odpověď, ne právě uctivou, kterou asi měla na jazyku. Vlak zastavil, průvodčí otevřel a ony vylezly na malý venkovský peron.

Paní Durychová se rozhlížela, ale mladý Světlík už je uviděl. Přátelsky je pozdravil a šel jim vstříc — vítal je a pobízel, aby šly k povozu, že jim zavazadlo vyzdvihne a hned pojedou.

Paní Durychová ho velmi vroucně objala masitýma rukama a dala mu dvě hlučné hubičky, popleskala ho po ramenou a divila se:

„Ale hochu, ty ses změnil na tej vojně, to se z tebe udělal fešák, podívej se, Miluško, to je bratránek, ale no — nestyď se!“

Děvče trochu sklopilo oči, když také jí Vít podával ruku, a pak k němu zpod víček blýsklo plachým očkem.

„Je taková dětinská,“ omlouvala ji matka, „eště se v mužským světě nevyzná — no — neupejpej se a dej bratránkovi hubičku!“

Vít nevěděl, jak se má zachovat, a řekl jen, podávaje jí znovu ruku: „Nazdar, sestřenko, však my se obeznáme!“

„Musíte tu s ní mít trpělivost,“ prosila ho teta, „je to děcko, měli jsme ji jako v bavlnce.“

Vít odstoupil a ony šly k povozu.

„Bratránek je svobodnej?“ ptala se Milča matky, když se po něm ohlédla.

„Má prej před svatbou.“ Paní Durychová trochu vzdychla, ale hned se rovnala do bryčky. Byla notně obtloustlá; poprsí měla víc než bujné a v úzkých šatech její

75$

tvary vynikaly lépe, než si přála; ovšem, úzké šaty byly moderní, a tak se nedalo nic zakrývat.

Trvalo značně dlouho, než se usadila, protože měla strach, aby se nepomačkala, než se rozložila podle pohodlí a také řádně pod sedadlem uložila brašnu.

Teprve potom si všimla dcery, která si vylezla na přední sedadlo a všetečně brala do rukou opratě i rukojeť biče.

„Měla sis sednout sem,“ kárala ji dost nevrle, ale že už Vít šel, nesa na rameně dost slušný cestovní koš, usmála se něžně a povídala mu s nanejvýš shovívavým úsměvem: „Považ tu dětinu, chce sedět u koní. Je jí to vzácný a moc se těší na ten dobyteček tady na venkově, na skleničku mlíka a chlebíček s máslem.“

Vít se zdvořile usmál, ale Milča naň pohlédla zase tak pod víčky a prosila jemnýma buclatýma rukama: „Prosím, bratránku, nebudete se zlobit, když tu budu sedět s vámi? Mám tolik ráda koně.“

Souhlasil, jen ať sedí, ale teta je téměř nepřipustila ke slovu a hned kárala Milču, co že by to bylo, aby si s bratránkem vykala, že jsou přátelé a jací, jaká dojemná láska bývala mezi jeho tatínkem a ní, jak se měli rádi a vždy, po léta k sobě oddaně lnuli. Milča se upejpala, že to nejde, že je bratránek už mužem a ona ještě zelenou žábou, k tomu pak, že on má snad před svatbou a ona ještě — ó jé — ani zdání — tak že se to snad nesluší.

Vítovi nezbývalo, než aby ji pobídl, ať mu jenom beze všeho tyká, ač mu to bylo celkem jedno. Švihl do koní a dal se s nimi po zaprášené silnici. Z obou stran byla strniště a vůně ohníčku, který nebylo vidět, ale jehož dým se pomalu zdaleka rozplýval krajem, se stávala jistým zvěstovatelem blízkého podzimu. Tu a tam byla v kupkách otava a kolem silnice zrály červené bobulky

76$

jeřábu. Milča byla unesena. Hned se obdivovala výšce blankytu a hned zase chtěla vědět, jak se řekne koním, mají-li jít vpravo, a jak, mají-li se zastavit.

Ptala se Víta, není-li mu smutno, když zde nejsou divadla a kina, a z toho s ním zase souhlasila, že je tu lépe než ve městě, že ona by si z toho nic nedělala, kdyby tu musela zůstat a žít až do smrti, že by tu byla šťastna a na Prahu si ani nevzpomněla.

Jak sjeli z kopečka, viděli Chrást a Vít ukazoval napřaženým bičem, kde je štít jejich statku. Ukázal na něj trochu pyšně a nedivil se dojetí, které tetička dala tak okázale najevo. Její maminka se v tom domě narodila, a tak to bylo samozřejmé. I on byl tolik dojat, když se po létech vracel domů, a byl tetě vděčen za tolik citu — věru, že se ho u ní nenadál.

Když povoz zastavil před statkem, byla celá ves vzhůru a plno zevlovačů se šlo podívat na to pražské panstvo. Však to také byla podívaná! Taková „zašlajerovaná“ paní tu byla málo k vidění a což slečinka! Byla hezounká, měla průhledné šatičky a kabátek přes ruku a jaký klobouček; červený zvonek jako mák a pod ním jí koukalo kratinké černé „mikádo“.

Seskočila z vozu v lakovaných střevíčcích jako popelka a cupitala k vratům, kde stála celá Světlíková rodina od babičky až po Dorotku.

Pantáta bodře vítal hosty a měl se k povozu, z něhož lezla paní Durychová. Vít jí pomáhal, ale nešlo to tak lehce. Bryčka měla trochu vysoko stupátko a úzká sukně pražské paničky s ním přišla do sporu. Napřed to zkoušela pravou, pak levou nohou; přidržujíc se z obou stran opěradel, spouštěla se pomalu, ale nešlo to — sukně nechtěla povolit, nemohla dosáhnout na zem. Povylezla tedy zpět a zkoušela to znovu; Vít při tom trpělivě stál, přidržoval tetičku za předloktí a zároveň mírným slovem

77$

chlácholil koně, aby snad netrhli a tetička — Pane na nebi, nakonec nespadla.

Pantáta Světlíků už stál u vozu a držel ji za druhé rameno, ale marně, nijak to nešlo. Sousedky se smály, výrostci dělali poznámky. Nakonec nezbývalo, než nešťastné sukně vykasat až po kolena; pochlubit se objemnými lýtky a vyšíváním u spodniček, nu, ale pak to šlo už dobře.

Celá udýchaná skočila paní Durychová dolů, nabrala dechu a už se dala do křiku a jásotu; „A pozdrav tě Pán Bůh, bratránku — tak už nás tady máš — no — dej mi pusu —“ popadla pantátu a vlepila mu dvě hubičky, „tys pořád stejnej, toť, aby byl Vít tvůj mladší bratr a ne syn

— je vidět, jak se ti daří a žes zachovaleji A paní švagrová — má úcta —“ hned se zas blížila k selce a podávala jí ruku, „taky pořád stejná, bleďoučká, fajnová, jako z města!“ Vyčkávala, že jí Světlíková s políbením vyjde vstříc, ale ta jenom přijala její ruku, tváříc se trochu rozpačitě nebo zaraženě, a vítala ji zdvořilými slovy.

Pak se děvčata objímala navzájem a konečně šlo všechno do stavení. Vít se ujal zase koše a brašny a poručil pohůnkovi, aby odvedl koně. Babička se teď belhala hostům vstříc; odešla do sadu a nemohla to dohonit, třebaže chvátala sebevíce. Teď volala zdaleka a po způsobu starých se dala do pláče, když ji Durychová objímala, a také Milča jí políbila ruku. „A ty dobře vypadáš,“ povídala s pláčem, „to ti Pán Bůh dává dobrý bydlo, to je vidět, že se ti vede pěkně. A jaká je Miluška už veliká a silná, toť ani naše holky nejsou takový a žijou na lontě a mají dost mlíka i luftu a nejsou po nemoci.“

„To už je taková nátura po mně,“ povídala paní Durychová, „taky jsem tlustá až moc; ale Miluška nám stonala, já prožila strachu a můj — měli jsme ji v nemocnici tři neděle!“

78

i$

„Pro páníčka nebeskýho, a co í bylo?“ hrozila se stařenka a selka, která při té řeči stála, se také zajímala.

„Ale, se slepým střevem měla potíž — a málem by musila na operaci. Bylo to moc zlý.“

„Co je to nejčky za nemoc?“ divil se pantáta. „Dřív vo tom nebylo nic slyšet — dyť sme ani nevěděli, že takovej neřád v těle máme.“

„A to je napořád,“ povídala pražská panička a byla by se rozpovídala, ale selka je zvala, ať jdou do světnice, že by jídlo vystydlo.

Šli tedy k jídlu, ale Milča se nemohla dočkat, až zase půjdou ven a brzy utekla s Dorotkou na zápraží, kde ji navedla, aby se vrátila pro bratránka, že by byla ráda, aby je šel provádět po hospodářství.

„Bojím se těch roháčů v chlévě,“ povídala jako na omluvu, když vyšel, a klopila oči s panenskou ostýchavostí, „ale budete-li s námi, bratránku, zdá se mi, že nebudu mít žádnej strach.“

„My to nemáme trkavý,“ povídal Vít, aby ji uchlácholil, a šel s nimi do maštale.

Milča byla u vytržení; mohla se zbláznit pro telata odstávčata, která na ni hloupě koukala, a když přišla na dosah, chytala ji za šaty a chtěla je žvýkat. — „Majintá točičto,“ šišlala na ně samou láskou, „já bych ti dala pusintu.“

Dorča se mohla uchechtat. „Proč jim říkáš kočičky, dyž sou to telata?“ rozkašlala se.

Vít se usmíval, jak je dětinská, a myslil si: „Pouhé děcko.“

Milča měla chuť si vzít stoličku a zadojit si a dala si to těžko vymluvit, ač se ve skutečnosti krávy hrozně bála.

Paní Durychová se zvedla od stolu, ta se také podívá, když dovolí-li, na jejich hospodářství a hlavně po

79$

Milušce, že se o ni bojí, aby nepřišla k úrazu, a že také nemůže bez ní ani být.

„Já nevím, kerak vám ji tu nechám,“ ladila k pláči, „a co ten tatík, jak to tam přežijeme?“ Panímáma ji těšila, že ona také dala Růžu z domu a chystá se vyvdat obě starší dcery, nu a musí to vydržet.

„Miluško, pozor, miláčku, nechoď tak blízko,“ napomínala Durychová dceru, když vešli do maštale, a hned se obdivovala také krásnému dobytku, který byl skutečně sedlákovou chloubou. Tím navnadila oba dva Světlíky, starý měl nepokrytou radost a dal se do povídání, jak skoro všechny krávy sami vychovali a u ohrady se zastavil, kde byla telata, se zvláštní chloubou. „Tudle máme vodstavenýho bejčka, je mu pět neděl — ale ten je! Napřeskok bude v Telči hospodářská výstava, ručím za to, že mi dají první cenu. To je kousek, radost se podívat — dyž se vylíh, byl větší než někerý čtrnáctidenní tele.“

Vít býčka popleskával po kučeravé hlavičce, na níž se dávaly tušit růžky teprve zatvrdlými bulkami. Měl z něj radost a také sám k té chvále přidal pár slov.

„To je po hanáckým bejku — mají ho vedle u Hojovců. My si ho taky necháme ke skoku —“

„Pst,“ položila teta prst na ústa a uděšeně se ohlédla po Milči, která tu také stála, a pološeptem naznačovala, aby se tak před děvčetem nemluvilo. „Je to pouhý děcko a moc nevinný — styděla by se k smrti, dyby to uslyšela.“

Ta klopila oči a celá se červenala; Vít se na dívku díval skoro překvapeně a Dorča se nemohla udržet smíchem. Ona slýchala podobné řeči, jichž se při hospodářství nikdo neuvaruje, denně a od dětství a nepřipadalo jí nikdy, že by to bylo něco špatného. Vždyť to bylo tak prosté a tak samozřejmé.

80$

Potom šli do chléva, kde byl v drátěných kotcích samý vepřový dobytek, jemuž se u Světlíků zvlášť dobře dařilo. Byla tu ohromná prasnice s čuňátky u vemene, plno větších prasat a také štětinatý plemeník. Pantáta by o tom zase rád přednášel, ale včas si vzpomněl na Milču a vedl hosty do sadu, kolem stodoly, v níž jim ukázal nový žentour a patentní větrník, který Vít letos objednal. Paní Durychovou to moc nebavilo — lépe ji těšívaly módní výklady na Václavském náměstí nebo na Příkopech, ale za nic nechtěla být netečná. Divila se až do nebes a chtěla vše vidět.

V zahradě už zrály hrušky i jablka a mládež na ně šla. Vít třásl a děvčata sbírala — on vybíral ty lepší a dával je ze zdvořilosti hostu — Milče.

„Ale ten váš Vít, to je člověk,“ podivovala se paní Durychová a spěchala s tou chválou, jako by se bála, že ji propase, „ten ve světě získal. Pěkný a vzdělaný, paní švagrová, to máte radost!“ Podívala se celá nadšená na Světlíkovou a tím ji trochu získala. Selka byla pořád chladná a málomluvná, teď se trochu rozzářila a radostně řekla:

„Ba, že mám a hodnej, moc hodnej. Nic mi ho nezkazil svět — navopak — vrátil se lepší, než šel.“

Babička to slyšela jen zpola a už zase ladila se k pláči. „A hospodář bude — nelení a všemu tak rozumí — móc hodnej chlapec!“

„Kdyby chodil po Praze, myslili by lidé, že je to nějaký studovaný člověk,“ pokračovala teta, „tak se umí nosit a takový má vystupování. Pane —“ luskla prsty, „ten udělá terno, vyžení peněz, a je!“ Trochu si při tom povzdychla. „A jak si ho musí nevěsta vážit.“

„No, my nejdeme zrovna kór moc po penězích,“ řekl pantáta trochu spatra, „máme grunt čistej, a tak jen aby dcery vybavil — ty dvě mladší, pro ty starší mám věno

81$

v záložně.“ Pantáta pyšně nadmul skromný lalok pod bradou a chlubivá slova mu dělala dobře. „Hospodařili sme vopatrně, tak nám nejni třeba, aby se můj syn pachtil po penězích.“

Paní Durychová se zrovna zapálila:

„Bratránku, to je řeč! Copak sou peníze platný člověku, jen dyž má spokojenost, ta je hlavní. Tak to vono se bude Vítkovi hledat nevěsta, dyž se nemusí bát, že se tatínkovi nezavděčí!“

„Ale, von je rozumnej i v tom,“ chlubil se dál pantáta, „už si vyvolil a holku moc pořádnou.“

„Míníš?“ protáhla pražská paní. „A to tady ve vsi?“

„Jo, jo, — sousedovu céru,“ zvěstovala radostně panímáma, „mladý, hodný děvče; je pracovitá a žádnej na ni neřekne zlý slovo.“

„A bez přínosu taky nebude,“ dodával honem tatík, „ňákejch třicet, čtyřicet tisíc vona donese a na víc my nečekáme. Proč bychme, dyž si stojíme dobře? To nejni, aby byl grunt zadluženej, nebo abychme je chceli utahovat s vejmínkou. Babička vostane s mladejma, jak byla s náma, dohromady a mně bude dávat syn něco na deputále. Jak vidíš, stavíme si za humny chalupu, abychom nepřekáželi.“

„Tak von už má před svatbou,“ pokyvovala Durychová, „a hned ze sousedstva. No, dej Pán Bůh štěstí, jen aby byla vopravdu hodná, a abych tak řekla, aby trefil. Víme, vono na vsi je to s týma nevěstama všelijaký, aby potom nedostal holku hloupou, beze všeho vzdělání. Takovej světem projitej člověk taky potřebuje, aby s ním ženská uměla promluvit, nebo je zakopanej.“ Výstražně zdvihla masitý ukazovák a s ním celou ruku, hojně ozdobenou lacinými prsteny.

„Ale, vo to nejni starost; Karola je v knížkách vyčtená a mluvit umí jako advokát. To my sme beze strachu.“

82$

Milča poskakovala před Vítem, který nesl v rukou plno žlutých hrušek. Byly skoro přezrálé a kapala z nich sladká šťáva. Nabízel tetě a také mamince.

„Už budou pomalu hniličit, musíte, maminko, ich trošku usušit; nestačíme to přeíst.“

„Tak slyším, že seš navopravdu ženichem, chlapče,“ povídala mu teta, držíc se strojenou jemností sladký plod, a falešnými zuby, které jí ostatně špatně přiléhaly, ukusovala po malinkých soustečkách.

„Jo, tetičko, jen co se dostanou vobě děvčata pod čepce, prásknu taky do toho. Dyť sem už starej chlap, hnedle mi bude jednatřicet let, nač bych teda čekal?“

„A to je dobře, bude-li to brzy. Naše Milča furt říká, že by ráda viděla selskou svatbu, a tak to se jí tu dočká. Slyšíš, holubičko, pudeš bratránkovi za družičku.“

Panímáma neslyšně vzdychla — tedy to myslí na dlouho? Bože, ona nevěděla, proč ji to tak tísní, vždyť nebyla nikdy nepohostinná. Cítila únavu a sklíčenost — tázavě se podívala na syna, ale ten hleděl na Milču a usměvavě přisvědčoval, že mu to bude milé a ke cti.

Celý den u Světlíků nedělali celkem nic; paní s dcerou byly všude za panímámou nebo Vítem, a tak práce za nic nestála. Konečně navečer vyšly na sad a Milča přinesla z koše kytaru. Prý při ní zpívala doma a teď ji napadlo, že ten krásný večer je ke zpěvu jako stvořený. Vít teď byl trochu netrpělivý a svolil jenom roztržitě; přišla chvíle, kdy se scházel s Karolou, a cítil, že nemá pokoje. Stýskalo se mu. Chvíli se s nimi na sadě povaloval — přesedal a zase vstával, ale když vedle u Hojovců vrzla dvířka a on poznal, že vešla Karola, odložil stranou všechny ohledy a omluvil se. „Musím se podívat za svým děvčetem; zpívej, Miluško, budeme zdaleka poslouchat.“ A aby se pochlubil, dodal: „Moje milá umí taky pěkně zpívat — ne sice při kytaře, ale každej se jí diví.“

83$

„No, a kdypak nám ji představíš?“ ptala se tetička a zvědavostí se jí třásly koutky. „Taky bychme ji rády poznaly. No, přiveď ji teď, ať se nám ukáže.“

„A, to vona by nešla,“ řekl Vít trochu nevrle, ale Milča už stála u něho, třela ručku o ručku a — „bratránku, prosím, pěkně prosím, já bych ji ráda poznala — neviděla jsem dosud lásku zblízka a ráda bych se jí klaněla!“

Vít se usmíval trochu skoupě, ale teta se na dceru dívala shovívavě a povídala na její omluvu: „Je eště tak nezkušená, snad se skutečně nesetkala s párečkem zamilovanejch.“

„Já to Karole řeknu, bude-li chtít a dá si říct, dovedu vám ji!“ A toužil, aby Karola skutečně šla; líbila se mu a myslil, že se všem musí líbit tak, jako jemu.

Přelezl plůtek a zmizel v sousedově zahradě. Ani šelest jabloní a zvuk usínajícího ptáčete, nebyl porušen jeho kroky, jež se tlumily v trávě — ale Karolu nepolekal.

Věděla, že přijde, a vyšla mu vstříc. Podala mu obě ruce a nechala se políbit na tvář.

„Přeci deš a máte hosty. A ta slečinka hraje a zpívá.“

„Je to takovej žabec,“ usmál se, „snad málo mladší než ty, ale eště pouhý děcko. Zasměješ se í tolikrát, až se seznáte.“

„Nu, ať přídě nědy k nám“ zvala Karola upřímně, „beztak í bude dlouhá chvíle.“

„Chtějí, abys šla k nám na sad,“ pravil Vít trochu nesměle, „chtějí tě poznat. Tak já nevím, uděláš mi to?“ znělo to prosebně a Karola zaváhala jen trochu.

„Ty bys tomu byl rád?“ a když přisvědčil, šla s ním bez okolků.

S paní se přivítala trochu rozpačitě, ale s Milčou srdečně. Líbila se jí pro své černé mikádo, které bylo v Chrástu u velkých nevídané, a také moderním

84$

oblekem; to třebaže už i sem vnikla móda a děvčata se podle ní ochotně šatila, přece tu byly daleko za ní.

Paní Durychová si pátravě a přísně prohlížela Karolu a zase Víta — mluvila s ní trochu pyšně a blahosklonně a poslouchala, jako by její slova rozbírala pod drobnohledem.

Milča zpívala všelijaké časové a milostné písně, ale Karola zpívat nechtěla. „Až podruhý, až se více poznáme.“ Řekla upřímně Milče: „Toť víte, my tady na vsi nejsme tak smělý, jako vy v Praze, my sme jen venkovský,“ a vesele se zasmála.

„Ale mně se tady tolik líbí,“ řekla Milča snivě, „nic bych si z toho nedělala, kdybych tu musila zůstat do smrti. Je to tu lepší než v Praze.“

„Je, je,“ souhlasil Vít a stiskl Karole ruku, „nám se tu taky líbí, viď?“

***

Paní Durychové se z Chrástu ani nechtělo; nemohla se nasytit čerstvého vzduchu, jak říkala, a teplého mléka a celého toho venkovského blahobytu u Světlíků.

Svou návštěvou také poctila sousedy — byla u Hojovců i naproti u Kremličků a všude se, jak náleží paní z města, reprezentovala.

Vypravovala, jak jí všude říkají „milostpaní sem a milostpaní tam“, jakou má doma služku, kolik peněz jí její muž jako „úředník“ dává do kuchyně. Jak každou neděli jezdí s rodinou někam ven na výlet, buď parníkem nebo dráhou, a přijde-li na to, tedy také autem. Tady se jí líbí, že je na lontě a že je jí ta prostá strava vzácná — doma masa a jen masa a nějaký ten fajnový moučník, prosím vás, to se taky přejídá.

85$

U Kremličků poslouchali, až oči otvírali, a hlavně když líčila divadla, do kterých chodí. Jeden den na Smíchov do arény, druhý den do Národního, jednou do kina a pak zase na koncert.

„Bóže, v tom městě musí bejt život,“ vzdychala Kremličkova děvčata a stará zbožně poslouchala. Až jí to bylo líto — však Pepinu znala, dokud byla svobodná, než šla do Vídně, a dnes, jaká je z ní paní. A což, když paní Durychová začala vypravovat, kolik nápadníků už dceruška měla! Je jí teprve osmnáct let, ale už měla kolik partií a jakých. Posledně ji chtěl nějaký doktor, co plombuje zuby, ale kdepak by mu ji dali, je to ještě dítě a nevinná — neví, co je manželství — kampak s ní. Děvčata hleděla na Milču závistivě a ta jen klopila očka.

Panímáma Hojovcová sice hned tak všemu nevěřila, ale Duryška to uměla tak pravděpodobně, že si panímáma také myslila něco o štěstí, a povídala pak Karole: „Inu jo — holka hezká a v městě je takovejch všelijakejch pánů, bodejť by se v ní některej nezhlíd.“

Pantáta Hojovců nebyl zrovna nadšený a kroutil nekonečně hlavou.

„Ale tej jede huba,“ divil se, „vona tou hubou všecko vytluče; beztak si Durycha vosedlala jenom jí a taky pro tu holku někoho chytí.“

Pavel, který málokdy mnoho mluvil a také neměl rád, užíval-li kdo toho daru řeči přes míru, se pohrdavě ušklíbl a řekl skoupě:

„Dyť je to ňáká koketa — což nevidíte, jak se přetvařuje? Já bych rád věděl, kdo by si takovou vopici uvázal na krk.“

Pantáta se smál, že proti gustu žádný dišputát a že má každý jiné oči, ale Karola byla na bratra skoro mrzutá.

86$

„Ty na každej něco vidíš, žádná ti nejni po chuti, ale talec je vopravdu eště taková dětinská, dyť nevěděla, esli se husy líhnou z vajec nebo se rodí hned živé a celé.“

„A — nevěř tomu, to vona se jen tak dělá,“ zavrčel Pavel, „dyť chodila do školy a chlubí se, kolik škol prodělala.“

Karole se Milča dost líbila, a nebýt toho, i kvůli Vítovi by se jí věnovala.

Večer ji volávala, šla-li všecka děvčata zpívat na náves, a když začali u Hojovců jako první z celé vsi kopat brambory, zvala ji k ohníčku. Hojovcovi měli to pole v mokřině, a tak se báli, aby brambory nehnily. — Navečer tam za nimi přišel Vít a pekli brambory.

Dny se začínaly krátit, a tak večer, když se vraceli, bylo už skoro tma. Vůně ohníčku a pečených brambor se mísila s výparem země, který byl tak známý a nějak tesklivý. Byla to umrlčina přírody i její obrození, byl to oddech před spánkem matky země.

Blížil se čas jejího odpočinku, proměna látek, výdech věčnosti. V nízké travině, z níž tu a tam vyrůstala nějaká tolice, ještě skřehotala žabka, ale byla už ojedinělá — jejich sbor umlkl, rybníky ztichly. Pole bylo pod lesem a tmavé stíny tu byly husté, modré a skoro příšerné — citelné chladno mrazilo Milčiny ruce. Skrývala je pod zástěrou a krčila se.

„Jde tu na mne skoro strach,“ svěřila se Karole, „je tu pod lesem tak smutno, já bych tu sama nebyla —“

„Čeho pak byste se bála?“ podivila se Karola. „Tady nejsou zlí lidi — nejni se čeho bát.“

„Nechoť napřed, bratránku, já se vzadu bojím,“ povídala Milča Vítovi, když šel pár kroků vpředu, „počkej, musíš mne bránit!“ a skočila klusem za ním a chytila ho za rukáv. „Dovol, abych se s tebou vedla za ruku, jde na mne hrůza, je tu tak pusto —“

87$

Zavěsila se do něj a tiskla se mu k boku, ustrašeně se rozhlížela sem a tam. Na konci pole byl ještě Pavel, který zapřahal do vozu posledního koně a dával nahoru orání. Milča se ho lekla a začala tak zděšeně křičet, že ji Vít musel vzít úplně do náruče, aby se upokojila.

Karola se jí smála: „Jakživa jsem neviděla takového strašpytla!“

Pavel jim nabídl, aby si vylezli na vůz, navrch na brambory a Milča měla hned plno chutí, sedne-li si také bratránek; sama že se na voze bojí. Nasedali tedy všichni do bedňáku a Milča se tulila k Vítovi. Z druhé strany seděla Karola a Vít ji pobídl, ať přisedne blíž a také se u něho hřeje jako Milča; chtěl ji vzít též kolem pasu, ale Karola jeho ruku jemně odstrčila a jenom se mírně usmála: „A mně nejni zima, ani se nebojím.“

Očima mu pak pravila: „A nevobjímej mne před druhejma, dyť naše láska se znesvětí.“

U Světlíků bylo plno příprav k Mařčině svatbě; ještě čtyři týdny a bude vše odbyto. Truhlář v Mrákotíně dělal nábytek a panímáma s babičkou nasypávaly peřiny. Dorča měla také práci — šila a vyšívala pro sestru — nutily ji do toho, ať se jí chtělo nebo ne, a Milča se zpočátku také nabízela, že bude pomáhat. Brzy ji to však omrzelo a hledala jinou zábavu. Nejraději se povalovala na zahradě, protože bylo pořád ještě hezky, a jednou se dokonce vypravila s Vítem do města. Měl tam práci na berním úřadě a Milča byla celá nadšená a chtěla, aby ji vzal s sebou, že bude kočírovat.

„Ale bude ti to tam dlouhý na mě čekat,“ namítal, „co budeš zatím dělat?“

„Nebude, bratránku, nebude!“ žadonila. „Uhlídáš, jak budu trpělivá. Prohlédnu si město, budu se procházet.“

88$

A už se strojila. Jak si uměla nasadit svůj červený klobouček a jak jí slušel krátký kabátek s páskem přes boky!

Pro Dorču byla nedostižnou; ona nosila šátek, neboť maminka jim klobouky ještě nedovolila, že se to pro selská děvčata nesluší, a i když ten hedvábný šáteček byl mnohem dražší než Milčin klobouk, pletený z dosti prostého tkaniva, přece se zdál Dorči horší.

Vít zapřáhl a už seděl na voze. Milča dala všem s Bohem a hupky, už mu seděla po boku a chápala se alespoň konců opratí, když jí celé nepůjčil.

„Tady po návsi, co tě napadá,“ smál se jí, „abychme byli v rybníce, nebo vzali se sebou zvonici.“

Pošvihl a vyjeli. Ohlédl se do Hojovcových oken, ale Karola tam nebyla. Skoro ho to zamrzelo; ví, že jede pryč, a nestojí ani u oken, aby mu zamávala. Ovšem, věděl, že dnes u Hojovců perou, a že tedy mešká na zápraží. Rád se na ni díval, jak se tuží u necek, jak od ní stříká pěna a jak jí to sluší pouze v červeném spodním živůtku. Dnes ovšem o tu podívanou přijde, ale něco jí přiveze — umiňoval si, neboť ve městě byl jarmark a on měl na starost tam nakoupit i různé věci.

Byli za vsí a Milča už zas držela opratě a brala mu je z rukou. Nechal ji tedy a trochu lenivě se opřel o opěradlo.

Počasí bylo velmi krásné a sluníčko příjemně hřálo. Už nepálilo, ale zlatilo celý kraj. Brambory byly vykopané a brambořiště pusté rychle, jen louky v mokřinách se brčálově zelenaly a také zaseté žito a včera ještě mnohde červené jako krev se teď počínalo zelenat smaragdem.

Rozhlížel se kolem a sliboval si, až se příroda vyspí, jak zase bude s chutí pracovat; vždyť byl doma a pracoval na svém. Do jara mu dá otec připsat grunt, a až se

89$

vesna usměje, bude už ženatý. Těšil se na to, měl Karolu rád a sliboval si zas, že s ní bude šťasten. Budou mít děti a statek oživne.

„Bratránku, ty už se budeš brzy ženit?“ ptala se Milča, jakoby četla jeho myšlenky, a podívala se na něj úkosem, jakoby nesměle a trochu tesklivě.

„Nevím, snad v masopustě,“ pravil ochotně, „eště sem nebyl u Hojovců, otcové se nedomluvili, tak prozatím nevím.“

„A jsi šťastnej, viď, máš svou nevěstu rád?“

Přisvědčil: „Mám, je hodná, má mě taky ráda.“

„Je hezká,“ řekla Milča a dala hlavičku k jednomu rameni, jakoby se jí jaksi cosi nelíbilo.

„Ale víš, co se mi u tvojí nevěsty nelíbí?“ zeptala se po chvilce a čtveračivě zas hleděla na Víta. „Že je moc chladná — je taková — já nevím sama — jakoby tě tak doopravdy neměla ráda.“

Ta slova Víta zamrzela — to bylo bolavé místo, které mu také nedalo pokoje. Skutečně, byla příliš chladná, to mu připadalo od začátku, a byl proto nespokojený. Znepokojeně se teď na Milču podíval. „To se ti jen zdá,“ řekl stísněně, „má už takovou uzavřenou povahu.“

„A to nejni pravá láska,“ skoro vzdorně pohodila Milča hlavou, „tak já si pravou lásku nepředstavuju!“

Vít se kousl do rtů, měl v tu chvíli na Milču vztek; stala se pak nepozorná a prudce zajela až ke druhé příkopě, kvapně sáhl po otěžích, Milče je skoro vytrhl a ujal se jich sám.

„Jak si to představuješ?“ zamumlal a začal do koní silně šlehat, že se dali do trysku a rachot na okamžik přehlušil a zamezil hovoru.

Teprve když začalo stoupání a koně zmírnili běh, povídala Milča, která ho do té doby bedlivě ze strany pozorovala:

90$

„Já si myslím, dybych měla někoho ráda, že bych mu to všemožně dávala najevo, aby to věděl a aby měl radost, a všecko bych mu udělala, co by chtěl a co bych mu na vočích viděla, a všecko bych obětovala, i kdyby mě to život stálo.“

Jak to bylo řečeno? Vít se na Milču podíval překvapeně. Oči jí planuly a v jejím hlase, který zněl dosud naivně a polodětsky, se teď zatetelila nezkrotná vášeň. Co to bylo?

Vít se zachvěl — musil se podívat jinak, neboť se jejích očí ulekl; zdálo se mu něco, či to děcko mělo nějaký úmysl? Ne, nesmí být domýšlivý, je to dětinská řeč.

Oba se odmlčeli, ale Milča ne na dlouho.

„Já bych milovala duší, tělem,“ zvolala po chvilce, „a bejt na místě Karoly, jináč bych se k tobě chovala — já — já — bych byla jen a jen tvoje — jen bych žila tebou!“

Jakoby její ruce zkroutila křeč, jak je vztyčila a pak prudce sepjala na prsou, až v nich zapraštělo.

Vít se neodvažoval pohnout, soustředil se na koně, držel je silně na opratích a schválně nebrzdil, třebaže jeli z dost příkrého kopce, aby se musil namáhat. Co se to stalo? Co to napadlo to děvče? Byl zmaten — toužil, aby byli ve městě.

Milča zmlkla a zesmutněla; zpozoroval to, když se jen malinko a úkosem ohlédl. Cítil, že by měl Karolu hájit, vždyť její city byly opravdové, to poznal a také cítil, že ho posedá zlý duch, když mu vnucuje takové reptavé a nespravedlivé myšlenky.

Ale to cítil jen hluboko v nejskrytějším koutku nitra, na povrchu se zrodila nějaká nespokojenost, která ho až bolela a tvrdila, že tohle by Karola nedokázala, aby tak vzplála a tak mu odhalila svou lásku.

91$

Jak by byl šťasten, kdyby u ní alespoň jednou viděl, že se těžce ovládá a že na tu lásku chce vsadit vše, že jí nezáleží na nikom a na ničem, že je oddaná, jak si to přeje srdce. Ale srdce vpravdě o tom nevědělo, jemu byla milá ta láska duševní, o níž bylo přesvědčeno — to spíš byla jeho bujnost a jeho mužství, které je vždy trochu surové a hodně sobecké a nechce se odříkat.

Dojeli do města a on se ubíral k úřadu. Milča zůstala na náměstí, kde bylo plno bud a jarmark v plném proudu. Sotva zašel, změnila dívka výraz obličeje, ze smutného na zchytralý a trochu uštěpačný.

„Vezmu tě útokem, bratránku,“ smála se, „to by bylo, abys se nevzdal!“ zamnula si ruce. „To by maminka koukala a fotr!“

Malinová ústa ráda používala hantýrku pražských předměstí a někdy jim bývalo dost krušno, že se musila přemáhat.

Ale také v ní bylo plno upřímného nadšení.

„Mám tě tak ráda, bratránku, ráda,“ šeptala a byla plná touhy a plná žhavé odvahy.

Vít tam byl opravdu dlouho a jí byla dlouhá chvíle, protože s sebou neměla žádné peníze. Matka jí tu mnoho nenechala a to už utratila dávno; také ji trápil hlad a žízeň.

Konečně se Vít vrátil a ptal se, co tu dělala. Omlouval se jí, že tam byl tak dlouho, a zřejmě už nabyl klidu; našel patrně sám sebe. To Milču zamrzelo, ale neztrácela naději. Postěžovala si, že měla hlad a že se jí také chce pít. Šli tedy do hostince a Vít nechal ohřát párky a sobě donést pivo, jí čtvrtku vína.

Milča pila statečně a rozjařená s ním hovořila vesele a zábavně. Věděla všelicos pro zasmání, ťukala si s ním, a když dopil, pobídla ho, ať si dá ještě, že mají na cestu domů času dost. Dobře, že se vzpamatoval včas, aby šel

92$

něco koupit na jarmark Karole. Ta myšlenka mu přišla jako spása, jinak by se možná opil.

Ale nebylo mu už smutno jako prve — nějak se rozjařil a připadlo mu, že se může trochu s Milčou poveselit, že na tom není nic zlého. Chodil s ní tedy po jarmarku, nakoupil jí čokolády, kolik chtěla, a také talmový náramek, který se jí zalíbil. Karole nevěděl, co by koupil, a znal ji, že si na hlouposti moc nepotrpí, a tak co tedy? Nakoupil trochu cukroví a jel s Milčou zase k domovu.

Za městem předjeli kmotra Hemberu; šel těžce, opíraje se o hůl; ráno vedl jalovici na trh a teď už ho bolely nohy. Dobře prodal, ale cesta ho unavovala. Rád přijal Vítovo pozvání, aby se svezl, a radostně vlezl do košatiny. Milča však tomu moc ráda nebyla a celá se zakabonila. Domů přijela rozmrzelá.

Od té doby měl Vít nějaký divný pocit — trochu nepříjemný, poprvé bylo zastíněno štěstí, jež ho blažilo po návratu domů.

Neměl zkrátka klidu, a třeba se vzpíral a zapíral si, jak mohl, přece nemohl sobě utajit, že tím neklidem je vinna Milča.

To děvče, které matka vydávala za malé děvčátko, bylo jako živý plamen a bylo Vítovi stále v patách. Projevovala mu plno pozornosti a začínala s ním všelijaké dráždivě debaty, které ho vyváděly úplně z klidu.

Nebyly tak záhadné a hloubavé, jako hovory s Karolou, při nichž musil vynakládat všecek um, aby jí postačil, ale při těchto bylo nutno držet smysly na uzdě a zatínat zuby, aby se ovládal.

Milča nejvíce milovala řeč o lásce a vždy a vždy, znovu a znovu ve všelijakých odstínech a tóninách se k ní vracela. Někdy o ní mluvila jako o největší slasti, která je dána člověku, až byl Vít vydrážděný k pomatenosti, a jindy ji zas líčila jako pekelnou muku, jež vchází do

93$

srdce jako nejkrutější utrpení. Hlas toho mladého, vášnivého děvčete se měnil při tom tak podivuhodně, že už jen jeho posloucháním bylo možné ztratit půdu pod nohama, oči jí hořely jako pekelné uhlíky.

Ač si Vít tvrdil, že je zkušený a už nemladý muž a že je úplně obrněný vůči všelijakým svodům, teď ztrácel sám sebe a cítil zřejmé utrpení. Občas měl na Milču vztek a choval se k ní bezmála hrubě — občas mu jí zas bylo líto, neboť jako všichni muži i on byl trochu ješitný a její neskrývaná láska mu kapánek lichotila.

Potom k ní lnul a stával se k ní něžnější, přičemž se nutil do laskavosti skoro otcovské. Často si dokazoval, že děvče je k němu příliš mladé, a že proto není s to, aby jeho city vzbouřilo, ale pak se zase přesvědčoval, že věk tu nehraje žádný rozdíl, vzplane-li vášeň, a že je právě pro své mládí tak svůdná.

A domácí nic nepozorovali, protože Milča se uměla tak ovládat, a přede všemi líčit svoji dětinskost. Babička ji měla ráda a maminka si na ni také zvykla; antipatie, která panímámu prvně ovládla, už zhasla. Pantáta byl jí dokonce nadšen a denně vadil Dorču, proč není také taková čtveračivá a milá.

Karola na Vítovi pozorovala, že je nějaký zamlklý a jiný, že už se tak upřímně nesměje a že se při jejím hovoru stává často roztržitý a mrzutý. A jednou se vážně pohněvali, když si Vít umínil, aby mu večer otevřela okénko komůrky, v níž spává — že je to tak v obyčeji, aby hoši chodili oknem ke svým děvčatům — že však mají před svatbou, a tak co tedy na tom, kdyby se jejich poměr, beztak studený a cizí, stal důvěrnějším.

Karola se zhrozila a rozhodně ho odmítla:

„Nechci, aby se vo mně škaredě mluvilo,“ řekla s nevolí, „a taky před tebou nechci ztratit vážnost — to bys mě měl málo rád, dybys mě taklec chcel sekýrovat!“

94$

Vít byl ale plný elektřiny — ovládl ho vzdor a vstala v něm zlost. „Nebo ty mě nemáš ráda,“ řekl trpce, „a konečně, já už sem vo tom přesvědčenej dávno, že se mnou mluvíš jen, aby ses vdala, a třebas proto, že to vaši chcejí, ale vo ňákej velikej a oddanej lásce se u tebe mluvit nemůže!“

Karola byla poraněna, ale že měla mlčenlivou a také trochu uzavřenou povahu, ani před ním nezaplakala. Jen se na něj vyčítavě podívala a řekla bolestně se zřejmou výčitkou:

„To teprve leta a celej život dokáže — uhlídáš.“

„Šak ty budeš litovat!“ zasoptil a tehdy od ní odešel s hněvem.

Karolu nesmírně bolelo, když ani zítra, ani pozítří nepřišel. Byla by si ráda postěžovala mamince, ale v téhle záležitosti se styděla. Ovšem, Vít se zase udobřil, zase přišel, když si vše rozmyslil, a řekl si, že opravdu milé děvče jen týrá, že však bude hned jeho, ale stín mezi nimi zůstal; Karola byla smutná a Vít plný utajovaného vzdoru.

Ale maminky nevěděly o ničem, kamarádily se víc než dřív a babička se jenom shlížela v budoucí nevěstě na jejich statku.

Svatba Mařky už byla za dveřmi a Karola byla pozvána za družičku. Hojovcová obětovala mnoho na bílé vlněné šaty, které Karole šila švadlena ve městě a bílé střevíčky koupil sám pantáta. I Pavel byl pozván za mládence a všecka Světlíková děvčata si šila šaty.

Těm to doma vyráběla Fanda, ale Milča si o ně napsala domů, že jí je maminka koupí hotové ze skladu.

Zatím začalo skoro mrznout a svatá Kateřina byla nedaleko. Poslední týden před adventem se měla konat svatba a u Světlíků bylo plno příprav. Ba, půl vsi se zúčastnilo; plno kamarádek šlo za družičky se známými p>

95$

chasníky a bylo pozváno hodně starých, nu a kdo nic jiného, tedy půjčil alespoň bábovky, plechy, kastroly a hrnce a čekal výslužku.

„Ale já nevím, esli to nebude na chybu, že pudeš, Víte, s Karolou v páru,“ rozpomněla se babička jednoho dne, „já dycky slejchám, že se takoví milenci nidá nedostanou, kerý buď spolu šli jako mládenec a droužka na cizí svatbu, nebo kerý se spolu dají fotografírovat. To že nidá nemá bejt.“

Vít se tomu zasmál, ale maminka se trochu pozastavila. „Taky sem to slyšela — tak já nevím.“

„E, to sou samý pověry,“ mínil pantáta a zasmál se ženským: „Vy ste samý pranostiky — jak naše babička. Ale řeknite mi, co by se musilo stát, aby z toho sešlo? Dyť se ty děti chtějí a já už pozdálečí s Hojovcem mluvil — dá Karole pětatřicet tisíc a tu bernsko-hanáckou jalovici; jaký by teda byly překážky?“

„Žeť — žeť — to je pravda!“ trochu zaraženě souhlasily ženské, „a smrt, ta si na takový mladý lidi ani netroufá.“

Tím byla záležitost odbyta.

Ale Milča to poslouchala a pokoje jí to nedalo. Když šel Vít řezat řezanku, klusala za ním plná neobyčejné ochoty, že mu pomůže, že má plno síly a tak ráda dává do řezačky.

„Aby sis tam vrazila prsty,“ řekl nevlídně, ale Milča se odbýt nedala. Dorotka zrovna drhla podlahu a Fanda při tom bílém šití nesměla dělat nic, čím by si ruce pošpinila.

A Milča už s ním byla ve stodole, už cpala do řezačky slámu a měla se k tomu s podivuhodnou obratností. Vít ji musel pochválit, jak jí to jde, a na to ona jenom čekala.

„Bratránku,“ vyslovila, když odhraboval sečku na stranu a nechal ji odpočívat; jak to znělo prosebně a svůdně. Neohlédl se radši a jen broukl: „Hm?“

96$

„Bratránku, já mám k tobě prosbu, ale kdybys věděl, jak naléhavou a jak vroucí — ale bojím se to říct — bratránečínku,“ třela dlaně o sebe a šla až k němu. Stála v řezance až po kotníky a ruce mu přistrkovala až k obličeji.

„Počkej,“ řekl rozpačitě, „pošlapeš mi to všecko a krávy to pak nežerou.“

„Ale bratránečínku — já bych tě tolik prosila, třeba na kolenou, chceš-li.“

„Radši ne,“ skoro se ulekl, ale ač mu byla protivná, přece cítil, jak se mu krev vaří a jak ho vábí.

„Dyž to nejni dobře jít s milenkou za mládence, pojď se mnou. Budu vedle tebe jak oukropeček — ani dejchat nebudu, jenom mi tu laskavost dopřej!“ Chytila se jeho ramene a tiskla ho oběma rukama.

Uhnul jí: „Ale co ti napadá, co by řekla Karola a co ty bys z toho měla? No, co ti na tom záleží?“ řekl prudčeji a zbavil se jejích rukou.

„Moc — moc, bratránku. Víš, představovala bych si, že sem sama nevěstou — a ty ženichem — Víte, dopřej mi tu radost!“

Zase žhnula samou vášní a zatínala zuby do rtů a ruce do svých šatů.

„No — já nevím,“ řekl a hleděl jen do sečky, „řeknu to Karole — co bude říkat,“ konečně svolil, když prosila pořád úpěnlivěji, a začal tak zběsile řezat, že mu řezanka lítala až na hlavu a celá řezačka se zmítala…

Když to pověděl Karole, co si sestřenka přeje, byla nemile dotčena. Proč? Těšila se, že půjde právě s ním — má-li se vést s jiným, přestává ji celá svatba těšit. Chtělo se jí plakat, ale Vítovi řekla, nutíc se do klidu: „No — jak chceš.“

„Víš, povídají, že to nejni dobře, jdou-li milenci spolu do kostela, a dyť na tej cestě nic nezáleží. Tam budeme

97$

přeci pořád spolu při stole a při tanci — je to jen ten kousek na voze do kostela.“

Panímáma Hojovcová se nad tím také moc nepozastavovala. I ona znala tu starou pranostiku a beztoho se bála, aby to nemělo nějaké následky. Skoro jí to přišlo vhod. Karole přidělili bratra hajného, studenta, a vše bylo v pořádku.

Ale Karole nebylo hezky. Najednou jí připadalo, že na ni hledí nějaké soužení — pořád měla takový pocit, jako by se k ní na lesní mýtině, kde klidně sbírala jahody, plazila zmije. Zrovna se otřásla a ten pocit už ji neopustil. Najednou pocítila nenávist k pražské slečince a strach, jehož se už nezbavila, ji proklál skrze na skrz.

A ani Vítovi nebylo lépe. Bylo už jisté, že se Milča do něj zamilovala, a třeba to stále považoval za dětinský rozmar, přece neměl klidu; strašně ho znepokojovala a dráždila k zešílení.

A jednoho dne se stalo nějakou zvláštní náhodou, že zůstali sami ve světnici. On něco u stolu psal — dostali totiž účet ze mlýna, bylo to nutné přepočítat a zanést pohledávku do kalendáře.

Milča si zašívala nějakou punčochu a upustila náhodou klubíčko. Kutálelo se pod trnožemi stolu, až zastavilo u Vítovy nohy. Chtěl je odkopnout, aby vyběhlo na volné místo, neboť už i Milča se po něm hnala, ale zapletlo se mu bavlnou kolem nohy i k noze stolu.

Milča se pro ně shýbala těsně před ním a on se také sehnul, aby jí pomohl. Přišli blízko na dosah a tu — nevěděl, jak se to stalo, jako nárazem se jejich ústa setkala — kdo dal podnět, nevěděl sám — ale vtom ho Milča uchvátila kolem krku, bezmála se na něj vrhla — přivinula se mu na prsa, jako beze smyslu, přitiskla hezkou tvářičku k jeho tváři — rukama mu sevřela šíji, div mu

98$

nezlámala vaz — jejich polibek byl vášnivý a šílený — jen babiččiny šouravé kroky v síni je vzpamatovaly. Vít musil vstát a obrátit se zády — hleděl z okna a sbíral svoje vědomí.

Hlava mu šla kolem, ruce se mu třásly; cítil, že udělal něco zlého, něco neodpustitelného — ale v té chvíli neželel. Tolik vášně v ženě ještě nepoznal a říkal si jen, že tohle by Karola nedokázala, a něco se v něm bláznovsky radovalo, jak je Milčou milován. Ztratil rozum, byl v jejím vleku.

Ovšem, po chvíli vystřízlivěl, alespoň natolik, že si lál, a dokazoval sám sobě, že jedná ničemně, že zapřádá něco nedovoleného, a také si uvědomoval, kam by to vedlo — co by říkala Karola, co otec a jak by to nesla maminka!

A tak se usnesl na tom, že Milča musí z domu, a předsevzal si říci to prvně jí a pak se svěřit mamince. Ale se svou slabostí mamince?

Věří mu, dělá z něj siláka, hrdinu — jak by jí to mohl říci? Tedy babičce? Je už stará a zkušená. Ale zas si namítal — je už s životem vyrovnaná, odkvetlá, nepochopila by to. Tedy otci! U toho zůstal a umínil si vyhledat Milču co nejdříve.

Zdálo se mu, že náhoda stojí při něm, když před samou svatbou jeli všichni, až na Fandu a babičku do hájovny s nábytkem a peřinami. Tatínek chtěl vidět, jaké je tam místo pro krávu, a maminka slíbila umístit obrazy a vše, jak je třeba.

Fanda ještě došívala a také slíbila u Hojovců opravit panímámě hedvábné šaty. Odešla tam hned, jak odjeli, a babička, ta se dnes mimořádně uvolila uvařit oběd, aby se Fanda nezdržovala. Dorča jela do Smržin také, a došlo tedy na babičku. Milča zůstala doma, jakoby tušila, že tu budou s Vítem sami, a ač ji zvali, aby jela také,

99$

odmítla to. Bolí prý jí dnes nějak hlava, bude si radši v sedničce číst.

Vít si vzal práci pod kolnou. Bylo třeba přerovnat dříví z hranice do dřevníku, a dal se tedy do toho. Čekal, že sem Milča přijde, ale ona byla celé dopoledne v babiččině světničce. Jindy se zdržovala jen ve velké světnici, dnes však řekla babičce, že si tam přilehne na její postel, a odešla. Teprve u oběda se sešli a Milča byla zamlklá, mnoho nejedla a zase odešla. Četla nějaký román a spěchala k němu — na Víta však vrhla pohled tak výmluvný, že zůstal znovu zcela popletený.

„Ne, ne,“ řekl si, když odešla, „žádná pomoc nejni, Milča musí z domu, nebo — já nevím!“

Babička byla zvyklá si po obědě trochu zdřímnout — přilehla si na truhlu jenom tak na chviličku a jako vždy, i dnes se vnukovi omlouvala. „Přídě to na mě, jak dyž to hodí — ten starej člověk pořáde jen pospává — to už si tak na to zvyká!“

Vít vyšel ven a chodil chvilku sem tam po zápraží — zapaloval cigaretu za cigaretou, pokuřoval a marně přemáhal rozechvění. Něco mu radilo, aby všeho nechal a odešel za Fandou, že by ho Karola ráda uviděla, že by tam příjemně strávil odpoledne, ale hned to zapudil. Vždyť musí promluvit s Milčou! A vešel za ní do světničky. Panovalo tam příjemné teplo, protože slečinka od rána topila, a teď ležela šikmo přes ustlanou postel. Jak vstoupil, vyskočila, rovnala si šaty a celá zčervenala. Sklopila oči a pohrávala si s knihou.

„Já myslela, bratránku, že se na mě zlobíš,“ řekla nesměle, „a bylo mi to tolik líto —“

„Proč bych se zlobil,“ nesouhlasil a postavil se k oknu, „nemám proč, ale —“

100$

„No — proto, že sem taková — taková hloupá, ale já za sebe nemůžu. Pořád si myslím, že nebudeš šťastnej s tou Karolou, a tolik se nad tím trápím —“

Pláč ztlumil její hlas — slova zanikla.

„Ale — proč si takový věci připouštíš,“ řekl podrážděně a byl jako na řeřavém uhlí, „jak sem si udělal, tak mám. Ale ty, Milčo, ty — ty musíš do Prahy — dom — pro můj klid a pro nás vobou.“

Vyrazil to kvapně a byl rád, že je to venku. Milča se zarazila, cítil to, ač na ni nehleděl, a musil ta slova nějak zmírnit.

„Aby se něco zlýho nestalo,“ dodal, „abychme měli rozum!“

„Rozum?“ zvolala jako u vytržení. „Ten já už ztratila, co tebe znám, Víte, a ty — nač ho potřebuješ?“

Ulekl se, protože byla až u něho, a on cítil, že ztrácí sám sebe.

„Však láska není hříchem,“ mluvila vášnivě, „a než vodejdu, proč bychme jí neužili. Ach, Víte — měj mě rád, měj mě rád jen trochu, jen chvilku — já pak pudu —“

Vášeň a hřích naplnily celou světničku, nitra obou i jejich hlavy.

Zapomněli na všechno; na Karolu a babičku, na celý svět; poslední jasnou Vítovou myšlenkou bylo jen jít a zamknout dveře —

***

Při Mařčině svatbě bylo u Světlíků plno práce a plno šumu. Tři dny před ní se pekly buchty a koláče, jaké si jenom lze představit. Povidlí bylo švestkové, hruškové, borůvkové, šípkové, nádivka tvarohová, maková, navrch se dala pracharanda, drobenka, ani zelníky tu nechyběly, a Růža, která na tu slávu přijela z Brodu, pokoušela

101$

se i o tamní oblíbené „mrkvance“. Kozlík, k tomu účelu od jara krmený, vzal za své, husy a kačeny, morák, který byl zlý a trhal slepice, kohout a kolik starých slepic na polévku. Pašík to také zaplatil životem, a tak bylo masa jako dříví, tak naznala babička. Ta a Dorotka měly ze všeho největší radost — obě jako děti; babička zapomněla na své koleno a šukala po stavení dokonce i bez hole!

Panímáma Hojovcová ty poslední dny také pomáhala a pořád se v duchu i nahlas chystala, jak to ona bude dělat, až bude vdávat svou jedinou dceru, a slibovala si, že už to bude brzy. Babička se na to hrozně těšila, a jak se ráda, chuděrka, dělala pořád důležitou, slibovala, že také bude u Hojovců pomáhat, alespoň týden před tím.

I Karola tu byla a tužila se jedna radost. Babička i panímáma Světlíková, nemohly vynachválit její „šikovný ruce“, a ušlo jim při tom spěchu, že je Karola nějaká smutná a že chvílemi unaveně sklání hlavu.

Nikomu také ani nepřišlo, aby pozoroval její poměr k Vítovi; tito milenci už byli ostatním trochu zevšednělí a dnes na něco takového nebylo ani času. Kdyby se byl někdo blíže podíval, musil by zpozorovat, že mezi nimi nastalo jisté uvolnění a ochabnutí, že se Vít chová nějak podivně, vyhýbá se důvěrné chvilce s ní a neklidně přechází stavením.

Zato Milča byla jako oheň; pořád všude pomáhala a stále něco kutila — buď chtěla dělat nějaké cukroví, které pokaždé pokazila, nebo něco převrhla a vylila — zkrátka, překážela všude, ale byla plná smíchu a vtipu.

V jednu chvíli přiběhla bouřlivě, otřela se kolem Karoly a rukou ji kolem těla objala, jako by jí chtěla dát najevo svou jásavou náladu.

Karola se však neuměla tolik přetvařovat jako Milča; zbledla a otřásla se, jako by sáhla na plaza — Milčinu

102$

ruku odhodila s odporem a pohněvaně — nepřátelský pohled, který na ni vrhla, byl výmluvnější než hrubá slova. Vít to viděl a obrátil se, odešel do síně — bylo mu hrozně nepříjemně a strach a výčitky ho sklíčily až na dně jeho nitra.

Za chvíli však byla Milča za ním, zas se k němu třela, a že byl v síni sám, chytila se ho s divokou důvěrností.

„Viděls, jak se na mě ušklíbla,“ povídala mu pobouřeně, „tvá nevěsta se na mě zlobí. Bože, jako by mi nemohla dopřát trochu štěstí bejt na chvilku tvá — a vona bude celej život.“ Bylo to vysloveno zoufale a její ruce se držely Víta jako kleště.

„To se eště neví,“ řekl pobouřeně, „kdoví, co se stane!“

„Zejtra pudeme spolu. Víte, slyšíš, pudeme spolu do kostela a já si budu myslit, že sem tvá žena — viď, že sem, Víte, viď?“ Lísala se k němu, brala ho kolem krku, podpalovala ho svou vášní. Byl jako opilý; cítila děsný rozvrat, který se ho úplně zmocnil.

Také o svatbě byl bez nálady. Jako nejstarší mládenec měl dělat všelijaké vtipy a bavit všecky družičky, ale jemu moc do hovoru nebylo. Pořád viděl Karolininy smutné oči, a třebaže na ni měl v posledních dnech dopal, dnes cítil lítost s ní a pro ni. Byl odhodlán, jakmile se u stolu trochu uvolní, že k ní půjde a bude se bavit výhradně jen s ní. Ale to se nesměl podívat na Milču, jejíž oči mu hořely vstříc s divokým zápalem a její tělo ho pálilo do boku, jak se k němu tulila.

Karola byla opravdu velmi smutná — nic ji netěšilo; cítila nesmírnou tíseň a tíhu na duši jako centy. Pohlédla-li na Víta, cítila nevýslovnou bolest — při popatření na Milču ji ovládala nenávist. A tím jí bylo hůře, čím víc tajila svou bolest — vždyť to bylo pro ni hořké pokoření, co se jí zjevilo na obzoru mladého štěstí. Byl to černý

103$

mrak, který už zahalil i slunce. Nakonec jí bylo u stolu nesnesitelně a zvedla se, že půjdu trochu ven. Panímáma Hojovcová, na dolní straně stolů se pozastavila, proč jde Karola ven, a starala se, není-li jí špatně, že je ňáká bledá a smutná.

„Bolí mě trošku hlava,“ povídalo děvče, „ale to mě přejde, až vyjdu na zdravý povětří.“

Šla volně kolem zdi a cestou do humen — toužila být chvíli sama, a kdyby se tak mohla, ó Bože, trochu vyplakat! Zdálo se jí, že má v prsou něco přetékajícího a tak těžkého, že to nebylo k unesení. Kdyby si tak mohla povolit a zaplakat — hodně, hodně dlouho plakat, to by jí bylo mnohem lépe. Ale bála se popustit slzám hráze, neboť věděla, že by se celá změnila, že by to každý poznal.

Když se smutně vracela kolem Světlíkový zahrady, viděla, že venku stojí Kuba Bartáků, a s bolestí v srdci se k němu blížila. Vida, Vít to ví, že odešla, a nejde, aby se podíval, co ji ze společnosti hnalo — jaká to bolest!

Kuba jí šel naproti a ptal se, je-li jí už lépe, a soucitně se na ni díval. Byl jejím spolužákem a vždy se spolu dobře snášeli.

„Já vím, Karolo, proč tě bolí hlava,“ povídal a nemohl se déle přemoci, „to pro tu pražskou fiflenu, viď? Drží ti s Vítem — proto seš smutná.“

Karola se začervenala a nohy jí podklesly. Ó, jaká bolest, jaká bolest, že už to i cizí vědí. Mlčky se mroucíma očima podívala na Kubu.

„To si vzali Světlíkovi do stavení pěknou zmiji, pohůnek vypravoval, že se na ně koukal, jak se k sobě měli — svedla ho — to víš, holka z Prahy je vypískaná!“

Karola se vrátila do světnice úplně sklácená. Nohy ji sotva nesly a byla bledší, než prve. Její velký nos nápadně vyvstal, jako by v tu malou chvíli docela přepadla.

104$

Zestárla nějak, oči ztratily všecek lesk. Na Karolininu krásu působila nálada — byla z těch žen, jejichž krása je podmíněna náladami, osvětlením, počasím.

Byla-li šťastná, zářila mladistvým půvabem, ale rozladilo-li ji něco, stávala se přímo ošklivou. To viděla i její maminka a zamrzelo ji to. Copak se tomu děvčeti stalo?

Navečer bylo po jídle a došlo na tanec. Ženich o to valně nestál, hajný ze Smržin byl samotář a nepříliš bystrý společník, ale byli tu muzikanti, a tedy se nedalo vyhnout, zvlášť, když to mládež chtěla. Byly tedy odneseny stoly; staří si sedli k pivu a rosolce vedle do světničky, kde mezi nimi seděl už trošku podnapilý pantáta Světlíků a kmotr ze Dvorců, a vypravovali všelijaké veselé a rozmarné historky.

Sotva bylo napůl uklizeno a panímáma namočeným koštětem pokropila podlahu, aby se tolik neprášilo, už se to začínalo točit a veselost se teprve teď rozproudila.

Vít se konečně dostal ke Karole, usmál se na ni trochu nucené a vzal ji k tanci. Ptal se, jak se dneska baví, a nebolí-li ji něco, že je taková smutná. Držel ji v rukách, cítil něco vlhkého a mírného, co se mu rozlévalo žilami, a bylo příjemné, jako vlažný obklad po vysilující horečce.

„Bolí —“ řekla Karola a s výčitkou k němu vzhlédla, že se až zachvěl pod tím pohledem, „bolí mě srdce, Víte —“

Rty se jí třásly — ó — musí se přitisknout blíž k jeho rameni a plakat, plakat!

„Nemusí tě bolet,“ řekl temně a nucené se usmál, „dyť na tom celým nic nejni — trochu legrace, zábavy — toho si nemusíš všímat — a — Milča pojede dóm.“

Toho posledního slova se zachytil a řekl je až příliš nahlas. O těch prvních věděl, že nejsou upřímná ani pravdivá, že je jen vynutil a že není čestné, že je pronesl.

105$

Ale Karola se nepotěšila. „Pojede dóm — ale co bylo, to už se zpátky neveme,“ povídala, „a to už mě nepřestane bolet, Víte —“

Potom hrála hudba příliš hlučně, takže nebylo možné mluvit. Přetančili mlčky a plni bolesti a šli na svá místa.

Za Vítetem chasa přišla, hoši i děvčata, aby šel zatančit „kozáčka“, že to ti staří ještě neviděli, a babička se k nim připojila také, aby jí ho ukázal.

Milča se k němu také přitočila, a když se zdráhal, pobízela ho tak zářivými pohledy a tak vroucími slovy, že neodolal. „Ať tě můžu vobdivovat!“ prosila ho a očima jako by mu slibovala vše, co může dát. Jak by tedy neuposlechl?

Odložil kabát a dal si hrát kvapík, při jehož prvních zvucích se dal do tance. A tančil dlouho, ba, zdálo se, že zuřivě — a skutečně, lahodilo mu to točení, ty skoky a dupot — ubíjel tím, co ho tísnilo, měl pocit, že se stává volnější, že je mu lépe. A Milčiny oči, které pro něho planuly nadšením a obdivem, ho podpalovaly, že se mu až hlava točila, že žilami mu to vířilo jako láva. Unavil se k smrti, ale byl tomu rád, říkal si, že to potřeboval.

Karola smutně stála až v pozadí světnice a polykala slzy. Nedívala se na „kozáčka“, dnes ji nezajímal jako o pouti — věděla, že jí nepatří, jako tehdy…

Po svatbě už účastníci málo spali a Vít vůbec ne. Byl jako zmlácený a toužil sebou hodit někam na slámu, prospat se, zapomenout na všecko, ale Milča byla ve stavení a pomyšlení na ni mu nedalo pokoje. Vědomí, že je nedaleko, ho podpalovalo k nesnesení, nemohl ve stodole vydržet a šel do dvora. — Spal totiž ve stodole, neboť dům byl plný cizích lidí a jeho světnička byla postoupena jiným.

Plížil se po zápraží jako zloděj a nahlédl do síně, všude panovala egyptská tma, třeba už bylo po třetí hodině

106$

k ránu; kapalo se střech a jen kohout, který v kurníku zakokrhal, přerušil všude panující ticho.

Sotva však vstrčil hlavu do síně, hned něco zašustlo a už mu na hrdle visely dvě boubelaté ruce a Milča k němu tiskla rozpálenou tvářičku.

„Jdeš,“ šeptala žhavě, „já věděla, že si přideš pro mne — pojď, pudu s tebou, kam budeš chtít, jen dyžs přišel! Nemohla jsem bez tebe vydržet!“

A když s úsvitem rána šla zpět do síně, šeptala Vítovi zoufale: „Jak budu živa, až mě do Prahy pošleš, to nevím — jak budu bez tebe?“

„Nepudeš,“ mluvil rozhodně, „nepudeš do Prahy! Což tě můžu vyhnat — cítíš to sama, že to nejde! Zůstaneš tady,“ a unaven a jako opilý se vracel na své lože, dnes do stodoly. Nevyšel pak až do poledne.

Ráno ze statku odjeli novomanželé a také někteří hosté — zůstalo jen několik tetek a strýců, mezi nimi kmotr ze Dvorců, který vypravoval Světlíkovi i ostatním povedenou historku o cikánech.

Byl to dobrý chalupník a u Světlíků ho mívali moc rádi; vždy znal nějaký příběh a děti, pokud byly menší, by se pro kmotříčka utloukly. Hrozně se těšívaly na pouť, až přijde, že zase bude vědět něco nového.

„Jo, zlatý lidi,“ začal dnes a kromě mužů, co seděli u stolu při čaji, přivábil i babičku a obě děvčata, Růžu i Dorču, a také Milča si přisedla, aby to slyšela, „cikánky, ty to umějí. Přídou vám jakoby nic, a hned je jich celá chalupa, tak jako jednou u nás.“

„Taky vám hádaly z ruky, ne?“ ptal se ženichův tatík, který tu zůstal.

„Ale, copak z ruky, ale eště ináč. Jo — to sem byl eště mladej chlapík — no — co mně mohlo bejt — snad štyryadvacet, snad pětadvacet — byl sem akorát první rok ženatej a eště byla živa nebožka máma — dej í Pán

107$

Bůh radost věčnou. Moje byla u nás krátce a matka í byla moc na ruku — radila a pomáhala v hospodářství, jak se dalo. Měli sme tenkrát neštěstí s kravama; jedna nám zmetala v třetím měsíci — zvostala jalová. A cikánky chcely mlíko. No, moje povídá, že nemáme, že jako nedojíme, že letos má smolu.“

Strýc vypravoval obšírně, ale posluchači ani nedýchali; případ je zajímal a znali už kmotra, jak to umí. Pantáta Světlíků bafal z dýmčičky a těšil se na tuhle chvilku dávno, více než na samotnou svatbu. Ta přátelská hodinka mu byla zvlášť milá, škoda jen, že Vít nevstává.

„A cikánky hned, že jako esli nemá učarováno. Moje se tomu usmála, ale máma, ta byla ze starýho, a hned to připouštěla, že by to mohlo bejt, že sou tady lidi závistiví a že vloni í moc nepřáli, dyž každej tejden hodně navrtěla. A tak se ta starší cikánka zčerstva ptala, esli máme na někoho podezření. No — měli sme — neměli — ale máma řekla, že jo, že by až měla. A tak ta mladší cikánka hned, esli se chceme přesvědčit a čarodějnice se zbavit.“

„To se ví, že ste chceli,“ usmíval se Hojovec, který u toho také seděl a jako Světlík i on statečně bafal z dýmky.

„Kdo by se nenechal zbavit čarodějnice,“ usmíval se dobrácky kmotr, „žena byla hned při tom a máma — ó je — ta kór. A tak milá cikánka, ta stará, si hned poručila vejce, čerstvé dnešky snešený a bílej šátek, kerej eště žádnej nenosil. No — žena byla první rok vdaná, tak měla takový věci — měla prádla forotu, tak přinesla takovej bílej ubrousek, co se do nich špunt k soudku při vrtění balil.

Cikánka vzala vejce a zabalila ho do něj a šla s ním pod žlab do maštale, kde ho někde píchla. Potom přišla zpátky a poroučela, abychme zasedali ke stolu a zádama

108$

k sobě, a vedla jakýsi divný říkání, kerý bylo snad latinský, jako dyž čte pan falář u voltáře, nebo talijánský — žádnej sme tomu nerozuměli a hlídali sme jako hloupí.

Potom šla ta mladší cikánka pro to vejce a přinesla ho v tom ubrousku — starej ho podala a ta hned vzala nůž, taky musel bejt novej i novej hrnek, do kerýho to vejce rozbila.“

„A co, dybyste ty nový věci neměli?“ zeptal se Světlík, usmívaje se.

„No, to bychme musili podle všeho do Studený, nebo do Strmilova letět, a tam to v kvelbě koupit. Cikánky by pokoj nedaly a moje ženský vobě zvědavostí jenom hořely.“

„A tak, co bylo s tím vejcetem?“ ptal se Hojovec, který se už nemohl dočkat.

„Lidičky, co bylo s vejcetem,“ uhodil kmotr pěstí do stolu, „to dybyste byli viděli! Na vlastní voči sem se přesvědčil, co tam bylo. Jak to do hrnce vyklopila, klaplo vám to jako kamínek a ve žloutku byla umrlčí lebka. Mráz šel po těle — vlasy se nám ježily.“

„Br —“ povídal Světlík, „to věřím, „ a smál se, „to asi ženský dělaly.“

„Já myslel, že se pominou. Mladá si zahradila voči, protože byla v naději a bála se, aby se nezhlídla; matka se dala do hroznýho nářku. Rukama lomila a bědovala, že to je neštěstí, který se na nás žene — no — já byl z toho sám celej divej. Cikánky kroutily hlavama a povídaly, že by jako měl ve stavení nědo umřít ze zlýho ouřeku tý čarodějnice, ale esli ženský chcejí, že voni umějí zaříkat a vodčarovat takovou věc.“

„Rozumí se, že chcely?“ vyzvídal Hojovec.

„Ale, jak by ne! Máma hned, ruce sepítý a Bohem prosila tu starou, aby to vzala pryč, a moje taky se dala

109$

do pláče, a že dá cikánkám, co budou chtít. Ty ale, že to udělají z lásky, že za to nic nechcejí.“

„To bylo div,“ mínil starý Novák, „to vám istě něco aspoň ukradly.“

„Že prej jen, aby přinesla žena novou košili, kerou eště žádnej nenosil — mužskou, tak nejlepší moji,“ pokračoval kmotr. Malá očka se mu úsměvem leskla; Růža, která chodila sem a tam, teď přišla a sedla si k němu.

„A jak to dopadlo, kmotříčku?“

„Tu košili sem neměl. Už sem nosil všecky, co mi máma ke svatbě zchystala, a tak co — ženský byly bezradný — natahovaly znova moldánky. Tak prej teda plátno — bílený, nový, tři lokte. To už byla iná — máma ho přinesla, vodměřila a ustřihla; do toho zabalily vopatrně tu lebku, na kerou žádnej nesměl šáhnout kromě ní; k tomu chcela eště zabitou slepici a nejčky, že s tím musí nědo ít do devátý farnosti na krchov —“

„I prach sajraj!“ ulevil si Hojovec a Světlík se rozchechtal, „no to bylo k lepšímu.“

„Eslipak ste šli?“ byl Novák zvědavý.

„Toho sme se zhrozili — kampak, až do devátý farnosti — toť, abychme šli něde do Rakous až nebo k Táboru. Ale cikánky hned, voni že dou světem a za štrnáct dní sou kraj světa, že to vobstarají.“

„Rozumí se, že ste jim museli zaplatit,“ smál se Hojovec, „aspoň za cestu.“

„Neé — nechcely nic, jenom vode mne rukou dáním slib, že třeba za dlouhý léta, až přídou, něco zaplatím.“

„A tu čarodějnici vám neukázaly?“ ptal se Světlík.

„I jakpak ne!“ vzpomněl kmotr. „Donesli eště sklenici vody — něco nad ní čarovaly, až se zabarvila jako krev — to mělo bejt znamení, že je to ta, na kerou máme dúmění!“

110$

„Z toho mohla bejt mela,“ poznamenal Hojovec a znovu zapaloval.

„Taky že byla,“ svědčil kmotr a tiše se smál. „Navečír ten samej den přišla ta dotyčná sousedka do stavení; chcela si vypůjčit vošatku, a to bylo na naše ženský. Máma se zrovna do ní pustila, žena si taky vomočila a div se nepopřály. Vynadaly si, až strach. Léta sme dohromady nemluvili.“

Sousedi se smáli a po chvíli se ptali: „Cikánky si pro odměnu nepřišly?“

„Neé — ale setkal sem se eště s nima, ale za patnáct let po tej. To už sem prodal, jak víte, tu první chalupu a koupil sem si tu po tchánovi — vostávali sme tam druhým rokem, dyž přišly zase cikánky a k nám se hnaly, a esli nemáme učarováno. To už byl inej svět a á čtením a řečí s učenějšíma lidma přišel sem k náhledu, že čáry nejsou, a tak sem vzpomněl na ten kus plátna — měli sme už plno děcek a byl by dobrej — a tak se rozkročím a povídám: ,A helemese, dete si pro vodměnu —‘ a nejčky im povídám, co se mi nelíbilo. ,Počkejte chvilku, jářku, jen co si donesu žílu, já vám zaplatím —‘ ale voni už nečekaly a ty tam, hnaly ze vsi k Palupínu jako s perpetinem.“

Sousedi se smáli; také Růža jim přizvukovala a ptala se, když smích trochu ustal:

„A s tou selkou se eště zlobíte?“

„I ne, milá holka,“ pravil kmotr, „na vsi to nejde, jeden s druhým se léta zlobit — to my sme křesťani a pak, často jeden druhýho potřebuje. Kolik let sme nemluvili, ale sousedka přišla do kouta a ňáký to bylo prudký — než přišla bába, bylo by pozdě; běželi pro ni do Studený, ale byla něde přes póle — a tak moje máma — dej í Pán Bůh věčnou slávu, vona byla šikovná a taky u ženskejch se vyznala, přišla a vzala to. A tím pádem sme se udobřili.“

111$

Tak příjemně se bavili staří svatebčané, zatímco novomanželé si už upravovali v hájovně nový krb a panímáma uklízela po svatbě. Měla plno štrachání v sedničkách a v komoře a na pomoc měla Fandu s Dorčou.

Růža byla jako host a nechaly ji — Milča lenošila, jako vždy.

Dorotka od rána vypadala, jakoby měla něco na srdci, a skutečně, teď se k mamince trochu přitočila, když v komoře rovnaly na prkýnku zbylé buchty.

„Maminko, víte co,“ povídala tajemně, „Milča nebyla dnešky v sedničce — do rána se něde toulala.“

„Jo,“ lekla se panímáma Světlíková, „doví — dyť tys spala.“

„Spala, ale sama. Milča se mnou nebyla, já to vím; už se rozednívalo, dyž přišla. Dělala jako by nic a zaškaredila se na mě, že se ptám, kde byla. Povídala, že vylezla před malou chvilkou, že í bylo na nic — ale nejni to pravda.“

Panímámu přepadla starost Aby se tu ta holka roztoulala, co by tomu Duryška řekla — svěřila ji jim jako pouhé dítě. Hleděla na Milču se strachem a opravdu, připadala jí nějaká jiná, změněná, méně hezká.

„Á — šak by bylo na čase, aby jela dóm,“ řekla rozmrzele Fandě, když o tom spolu mluvily, „je tu už takovou dobu a eště je vo ni na všecky strany starost.“ A předsevzala se přednést to v rodinné radě muži a synovi. „Ať si tatínek myslí, co chce,“ mínila odevzdaně, „snad mi uvěří, že to myslím dobře.“

Co si předsevzala, vykonala, ale zhrozila se jako ty kmotry ve Dvorcích při spatření umrlčí hlavy ve vejci, když krátce před tím uslyšela, že Vít nějak nemluví s Karolou. Přišla s tím odkudsi Fanda a byla celá pobouřená.

„Taková hodná a počestná holka si nezaslouží,“ povídala matce, „aby í dělal Vít ňáký fuky. Je nejbohatší ve

112$

vsi a jedno špatný slovo na ni žádnej neřekne. Ale náš Vít — no — já myslela, že je chytřejší!“

Fandě hořely tváře, byla celá rozdurděná.

„No a copak — co,“ lekala se maminka a hned cítila, jak jí srdce nepokojně v hrudi skáče, „snad jen ňáká přeháňka, jak mezi milejma bejvá; víš, že se říkává — Co se škádlívá, rádo se mívá a Láska nehněvaná, zelí nekopaný.“

„No jo — dyby to bylo jen tak, ale mluví se ledacos — já poslouchám jako hloupá, co chasa má, až se dozvím. Povídaj —“ Fanda ztlumila hlas a ohlédla se ke dveřím, „že prej Vít pálí za Milčou — za pražskou koketkou — říkají — my nic nevíme, a Chrást je toho plnej — Karola potajmu si prej může voči vyplakat, už i Hojovcovi něco čujou. Milča prej se s ním schází ve stodole, na seně, no, kde se dá. To sme si, maminko, vzali pěknýho ďábla pod střechu — to máme za dobrotu!“

Panímámě mlátilo srdce jako zvon — nohy se jí třásly — hlavou jen vrtěla: „To bude klep, kdepak Vít a Milča — nevíš, co říkala stará — děcko nevinný — nechcela ani, abychme vo plemenění něco před ní mluvili, drželi ji doma jako v bavlnce.“

„Je to vidět,“ zlobila se Fanda, „takový panstvo lehko vobalamutí hloupý sedláky!“

Proto se panímáma honem rozhodla a šla na muže i Víta — šla pěkně, pomalu, jak mívala ve zvyku, aby nevzbouřila revoluci. Dívala se při tom na Víta a byla si jistá, že hned pozná, co je na celé věci pravdy, ale on se obrátil k oknu a chvíli bubnoval na sklo — neobraceje se.

„Víš, tatínku,“ povídala maminka nesměle, „já si myslím, že už je toho dost, dyť je tu tolik neděl a zvotavila se jak se patří. Já mám strach, aby se tu nechytla ňákýho mužskýho — zdá se mi bejt jak živý stříbro — a —“

113$

„Hm — no —“ pantáta se příliš nepozastavoval, „co by se koho chytala — ale esli myslíš, ať jede; ňák to řekni nebo napiš Duryšce, ať si pro ni přijede.“

Bylo mu to celkem jedno a klidně bafal ze svojí dýmčičky. Ale když se Vít náhle prudce obrátil a promluvil, zůstali všichni jako omráčeni. Panímáma myslela, že ji šlak trefí.

„Milča nemůže vodjet jenom tak, tatínku. Musíte se sebrat, maminko — já vám to nerad říkám — ale — nemůžu jináč jednat — musím s váma, tatínku, vážně mluvit.“

Sám byl zmatený a bledl i červenal zároveň a nehleděl ani na otce ani na matku.

„No, no — copak?“ koktal starý a panímáma jen šeptala: „Kriste Ježíši!“

A tu jim Vít pověděl — že mezi ním a Milčou je poměr — nemohou za to, snad to byl osud, přišlo to tak najednou; zkrátka, mají se rádi — a on pokládá za podmínku své cti, aby se s Milčou oženil. „Nedáte-li mi grunt, tatínku, musím bejt spokojenej, pudu s ní do Prahy a budu si hledat ňáký místo —“

Vítovi to šlo zle, ale stále si říkal, že je muž a musí jako mužský také jednat. Maminka upadla do křečovitého pláče. Fanda, která u toho byla, se pustila do bratra.

„A co Karola, co ta řekne?“ vyčítala mu.

„Ta už to z většího ví,“ mumlal Vít, „a je rozumná. Vostatně, její láska nebyla taková jako Milčina, přežije to, ale Milča by dovedla skočit do rybníka —“

„Vem i čert,“ zuřil pantáta, „nebylo by škoda! Tolec, tolec že se stane — no, toho sem se nenadál! Má-li pak jaký věno?“ honem se rozpomínal na praktickou stránku.

„Nevím,“ krčil Vít rameny, „asi má — bylo na nich vidět, že si nestojejí špatně.“

114$

„Ale co budou říkat Hojovcovi?” zlobil se starý. „A jaká bude todlec hospodyně na našem gruntě, dyť se bojí krávy, na nic se podívat neumí.“

Vít mlčel — nechtěl uvažovat, protože si nevěděl rady, ale Milča ho držela v poutech své vášně, byl si jistý, že všechno půjde, že se přizpůsobí.

Panímáma vzala Milču na paškál a udeřila na ni, co že měla s jejich Vítem a rozhořčeně jí vytkla: „Vidíš, měli sme tě jako svou, a tys se taklec zachovala, to je vod tebe špatný, Milčo, a ani Pán Bůh ti za to pravý štěstí nedá!“

Panímáma to nesla těžce — přála si tu mít Karolu, a teď viděla zhroucenou celou naději, a k tomu Vít, její modla, její ideál, v jejích očích ztratil mnoho. Byl obyčejným mužem a ničím víc!

Ale Milča neváhala vrhnout se jí k nohám, prosit a zapřísahat, aby nebránila jejich lásce, aby Vítovi nevyčítala, a konečně vášnivě dodala, že se zabije, bude-li musit Víta opustit.

Také babičku to ohromilo — div neonemocněla, když se dozvěděla, že z lásky Karoliny s Vítem nic není. Teď pochopila, proč byla v poslední době Hojovcová nějak upjatá. Byli uraženi a jaký div — vždyť ta hodná Karola si nezasloužila, aby byla odkopnuta. Babička to nemohla přenést ani vydržet, a jednou šla za Karolou, když vypozorovala, že je sama doma.

Děvče, jak uvidělo stařenku, nemohlo se již přemoci; běželo jí vstříc a dalo se do usedavého pláče.

„Babičko, už nebudu u vás selkou,“ štkala v jejím klíně. „Vít mne už nechce — ta pražská mi ho vodloudila.“

Babička byla rozhořčena na Milču — takovým způsobem si najít ženicha, to za jejich mladých let zvykem nebylo.

Plakala usedavě s Karolou.

115$

„Nevěřil mojí lásce, že byla čistá,“ žalovala Karola, „myslil, že nejni tak velká jako Milčina. Ale já mu chcela bejt celej život věrná, já s ním chcela trpět a všecko snášet — možná, babičko, že si na mne a na mou lásku vzpomene.”

Hojovec byl uražený — k sousedovi ochladl; byl jako led a na samou zimu mu vzkázal, ať si kope studnu, oni že by měli vody málo a že si nedá přes dvůr „ledakoho“ chodit pro vodu.

Selky se také vyhýbaly; Hojovcová si už nedlužila u Světlíků ošatky ani kolíky na prádlo, a že tam měla Světlíková ještě od pouti půjčenou bábovku, vrátila ji. Světlíková sama teď nikdy nešla pro vodu, aby se nesetkaly, a tak zamrzlo staré přátelství ledem a jeho vrstva se kupila vždy výše.

Světlíkovi napsali Durychům, co a jak — aby sem přijela, že je tu něco velmi důležitého, že se musí domluvit, a čekali ji.

„Já í zazpívám,“ chystal se Světlík a bezzubé dásně mu klapaly, „jak nevinný má děcko a jak ho pěkně vychovala — potvora!“ ulevil si.

Celý Chrást byl plný povídání a také přijela domů dcera z Doupníkova mlýna, která sloužila v Praze a Durychovy dobře znala. Ta teď byla vyhledávaná, lidé se ptali, co je to za panstvo, a poslouchali, když ochotně vypravovala:

„Jo — to je panstvo na ulici a prázdno v truhlici,“ smála se. „A panička je pěkná; celá čtvrť ji zná a bojí se í — klevetá a Durych je s ní nešťastnej — ta se mu nadělala brykulí — koukala eště před nedávnem po inejch a dceruška nejni lepší. Vo tej už bylo vošklivejch řečí a ta nemoc — jo — to nevíte, co to bylo za nemoc!“ — škodolibě se smála a Chrást se tak bavil.

116$

Paní Durychová přijela, a jak uslyšela, co se stalo, když se do ní pantáta hned pustil, zděsila se, jak předpokládal, až hrůza. Omdlela na místě — dobře, že stála u postele a padla na ni. Potom se dala do nářku a bědování a zasypala Světlíkovou výčitkami, jak špatně jí tu děcko hlídala, naříkala na babičku, že nedala pozor na jejího miláčka, a když vešel Vít, tvářící se provinile a rozpačitě, zalomila rukama a zoufale vyjekla: „Cos to udělal z mýho nevinnýho dítěte, dyť tys mi ho zkazil, ó, já nešťastná matka! A jak přijdeme domů — tatík ji prokleje

— ne — ne, domů nesmí!“

A potom vyběhla, aby vyhledala Milču; pádila za ní za humna, bědujíc, že ji radši do vody hodí, než aby ji vezla domů v hanbě.

Našly se u stodoly, a že tam nebyli svědci, ptala se honem stará přidušeně: „Prosím tě, kerak si to dokázala? A máš ho jistýho? Nemůžou se tě zbavit jenom ledajak?“

Milča vrtěla hlavou. „Ba ne — nespustí se mne!“

Vít měl strach, aby teta snad dceru nebila, a tak sáhovými kroky vyšel za ní. Všechno se bělelo nově napadlým sněhem, tak je hned na tom sněhu uviděl, jak seděly spolu na ohradě u stodoly a Milča měla obličej v dlaních.

Bylo mu jí líto — chudinka, co pro tu prudkou lásku k němu trpí! Pospíšil, aby tetu uchlácholil a vyřkl závazná slova:

„Dyť se nic nestalo, tetičko — a já si Milušku vezmu

— dyť sem muž a vím, co je mou povinností!“

***

„No tak, abychme promluvili vážný a rozumný slovo,“ rozhodl se druhý den tatík Světlíků, když byl z toho

117$

lamenta už celý utýraný. Durychová bědovala, až vlasy vstávaly, a žena, ta měla pořád oči v studánkách.

„Dyž se tak do sebe zbláznili, nebude iná pomoc, než jim to dovolit — ale vo tom se musí mluvit. Řekni jen bez vokolků, co holce dáte, dyť se í to u nás zajistí, a že by í tu nešlo dobře, to se bát nemusíš — Vít nejni ledajakej lump — prošel světem, taky už zlý prodělal a vybouřil se tady s ní — tak nejni žádnej strach, a vod nás taky zlý slovo neuslyší. Arciť, musí se sebrat dohromady, aby tomu u nás dostála, neboť tak velký hospodářství, to chce svý!“

To byla hodně dlouhá řeč a pantáta začal znova bafat, jak mu v dýmce haslo.

Durychová seděla ztrápeně — hlavu měla k jednomu rameni — ruce sepjaté. Kdyby byl Světlík viděl radost, jež jí v nitru rostla! Že by takhle dobře provdala dceru, jež jí už od čtrnácti let působila jen starosti, toho se Durychová nenadála, třebaže si na své chytrosti nemálo zakládala. Byl tu jenom jeden oříšek, který bylo nutno rozkousnout a ten byl, panečku, snadný.

„No, vyslov se, Pepi, co a jak — dyť já myslím, dyž máte jen tu, že ste í ňáký slušný peníze zachovali — a my vostatně nechceme bejt špinaví a uskrovníme se, jen aby bylo na věno pro céry.“

Teď se Durychová dala do pláče a pro vzlykot to nemohla ani vypovědět.

„To se ti řekne, dyž žiješ na venkově, dyž ti póle všecko narodějí, dyž mastný a nic koupit nemusíš, ale co já — co my můžeme nahospodařit? Vod vody koupíme všecko — šatit se musíme ináč, než vy tu — vyjít se musí do společnosti, všecky potřeby sou iný.“

Panímámě Světlíkové bylo úzko — plaše se podívala na muže; byla taková dobračka, že by dala všechno, jen by nebyl křik. Babička tak rychle nechápala — jen se jí

118$

hlavička třásla, ale nevěděla dobře, o co jde. Zato pantáta porozuměl hned, zapálil se, jako by ho krví polil — vztek se v něm počal vařit — vstal od stolu a vztekle se zachechtal:

„Řekni to zrovna, teda nemá nic! A to je dobrý, vona si myslí na syna z největšího gruntu v Chrástu!“

„A Ježíš Maria,“ hořekovala Durychová, „dcéru zkazit ste mi uměli, a teď ní pohrdáte, že nemá peníze? Toť mi nezbejvá, než i s ní si zoufat!“

Pantáta zuřil. Pěstí třískl do stolu — zrovna soptil a chybělo málo a byl by je ze stavení v tu chvíli vyhnal. Jen Vít se jich zastával a prohlásil v nejhorší chvíli:

„Já vám nerad dělám nepříjemnosti, tatínku, ale pomoci si nemůžu — já vod Milči neupustím; mám i rád, a dyby ani toho nebylo — nejni to možný, vodehnat i — protože — svěřila mi dnes, že — že“

Vít nevěděl, jak by se nejšetrněji vyjádřil, ale nebylo toho třeba. Babička se dala do pláče: „Bože, ta dnešní mládež!“ Pantáta zaklel, až to v oknech zadrnčelo a maminka, ta chuděra, celá ustrašená ani nemukla — oněměla strachem, co bude dál.

Durychová zakvílela a bác! Ležela zas na ustlané posteli. Panímáma, dobráček ubohý, ji honem křísila a jen prosila: „Pantáto, mírni se!“

„A to myslí, že s takovou se k nám dotře?“ soptil sedlák a běhal jako smyslů zbavený. „Ó, to eště ne, to eště bych nebyl Světlík, abych na takovou vějičku sed. Zaplatíš í — ať soud určí kolik — já to dám, ale s takovou sem nesmí!“

Ve Vítovi vstával vzdor, však i on byl Světlíků. „Čest í platit nebudu —“ křikl rozhodně, „já si i vemu, to je mý slovo!“

Durychové plesalo srdce, ale kvílela tím srdcelomněji a vlasy si rvala zoufalstvím.

119$

„Kliďte se mi ze stavení!“ vyhrkl Světlík. „A brzy — nechci vás ani vidět!“ a potom práskl dveřmi a odešel někam ven — snad do hospody. Ženské plakaly a Milča někam zalezla. Vít měl strach, aby si nezoufala, a hledal ji. Fanda se zlobila, že ty mladší budou zkráceny kvůli takové „koketě“, a Dorča nevěděla, o co se jedná.

Na statku panovala stísněná nálada — ležela všude jako mlha — tísnila prsa domácích. Pantáta chodil jako řvoucí lev a klel zatím potichu. Nemohl jen pochopit Pepčinu mazanost, s níž vydávala Milču za nejnevinnějšího tvora pod sluncem, a chytrost tak mladého děvčete, s níž si podmanila Víta.

Čekal, že odejedou, ale ony se nehýbaly. Stará líčila onemocnění z lítosti a Milča se ukazovala málo. Vít byl také jako zařezaný a s otcem nemluvil — k ženským byl skoupý na slovo — zřejmě vzdoroval. A tak to trvalo skoro týden, až z toho panímáma onemocněla. Dostala zase svoje staré a tolik obávané srdeční křeče, které ji porazily na lůžko.

„Prosím tě, pantáto, pro Boha tě prosím,“ žadonila, „nechceš-li, aby mi to život ukrátilo, udělej v tom ňákej pořádek. Povol těm dětem, dyť mě ta nevůle usmrtí.“

A tak — Bůh ví, jak se dohodli, bylo to jako zlý sen — najednou byla ruka v rukávě a Duryška bratranci líbala ruce, že to dovolil, Milča skákala jako zběsilá a Vít se rozjasnil.

Tak u Světlíků chystali svatbu, ale nálada byla všelijaká. Durychová odjela s Milčou do Prahy, aby dodělala výbavu (kterou vlastně ještě nezačala) a u Světlíků spěchali, aby se staří odstěhovali. Na oko bylo všechno v pořádku, ale ve starém to neumřelo a také panímáma s babičkou byly smutné.

„Já si nedovedu představit, jaká to bude u nás hospodyně, jaký pořádky, jaký hospodářství,“ lamentovala

120$

panímáma a babička jen nad tou dnešní mládeží lomila rukama. Svatba byla určena na začátek masopustu a teprve po ní se měla vdávat Fanda. Ženské mínily, že s Fandou není spěch, ale s tím druhým párkem — čím dřív, tím líp.

Vít chodil jako vítěz. Teď, kdy bylo všecko překonáno, odlehčilo se mu a byl si jistý, že s Milčou dojde největšího štěstí. Vždyť byla samý oheň a samá láska a on už v životě tolik zkusil, zaslouží si tedy trochu štěstí.

Že u sousedů krvácí jedno věrné srdce, to ani nevěděl. Myslil si však, že ho Karola neměla ráda tolik, aby si jeho ztrátu připouštěla k srdci, a že to snadno přežije.

Karola se zatím uzavřela doma a nešla ani do kostela. Styděla se vyjít před lidi — bála se jich a jejich jazyků.

Rodiče ji těšili, aby se netrápila, že na světě není jen Vít Světlíků, že beztoho je pro ni starý a takového že najde vždy, nu, jak už se to říká, ale ona se jen shovívavě usmívala a potají plakala.

Kamarádky s ní měly soucit a také hoši ji litovali. „Na toho čekala? Proč si nenamluvila někerýho z nás?“ vyčítali, a když se venku procházeli za měsíčního zimního podvečera, zpívali a pokaždé říkali: „Kdypak se Karola přestane trápit a přídě mezi nás?“

{„Ticho po pěšině, kudy chodíval,

když mi o své lásce ještě mluvíval.“}

Vít se oženil a v Chrástu se stal padlou veličinou. Děvčata, která se dříve o něho neobyčejně zajímala, ho pustila ze zřetele; co také s usedlým ženáčem?

Jenom Karola ho neoželela, ale uměla se znamenitě zapírat. Panímáma brzy povídala pantátovi, že z toho měla veliký strach, ale že holka to nese kupodivu statečně, že ji to snad ani tak nebolí, jak se zpočátku zdálo.

121$

Pantáta tomu byl rád, ale Světlíkům neodpustil, ba, ta urážka ho žrala až na dně duše. Pohrdli jeho dcerou proti ledajaké lehké fifleně, která přivandrovala Bůh ví odkud a nekalým způsobem si Víta podmanila.

Panímámě to také nebylo jedno. Jak se těšila, ó Bože, jak se moc těšila, až se Karola dostane na vedlejší grunt, jak ji bude mít blízko a tak to mělo být celý život. Jak by měla blizoučko vnoučata a jak by to bylo všechno pěkné! — Bohužel, plány se zhatily a panímáma — třebaže byla pravá křesťanka a velmi mírumilovná duše, přece se také na Světlíkový hněvala. Proč sem jenom takovou koketu brali? Proč na ni nedali lépe pozor!

A hlavně se hněvala na Víta, a kdo by mohl zazlívat mateřskému srdci, že mu nepřálo nic dobrého, když poranil a pošlapal její dceru.

Ó, věru, že pošlapal! Jak trpěla Karola, se nedá ani vypsat. S bolestí pro milovaného člověka se družila i její poraněná hrdost — její sebevědomí, které bývalo vždy skromné a bylo mu třeba spíš pobídky než uzdy, teď ( úplně pokleslo.

Cítila se ošklivá a málo cenná — byla nešťastná.

A přece ho stále milovala Před sebou ho stále omlouvala. Což za to mohl, že jeho srdce zatoužilo po jiném, než bylo její? Což může za to, že jí neporozuměl, to ona byla vinna, že mu lépe svou lásku neuměla ukázat, lépe mu naznačit, co pro něj cítí? Ostatně, Milča je velmi hezká, je krásná, a za to on přece nemůže, že má oči a vkus, že to viděl a že jeho srdce a všechen cit se k ní přiklonilo!

Napřed Milču nenáviděla, ale teď, když byla Vítovou ženou, ji zkoušela milovat. A když maminka denně prorokovala, že s ní Vít šťasten nebude, protože je to taková lehkomyslná frajířka, která ho jistě nemá prvého, a kdoví, zdali posledního, a také proto, že na takovém

122$

spojení, které vzešlo z hříchu, nebývá požehnání, tu se Karola stávala skoro nervózní a prosila matku, aby to neříkala, že nechce, aby nebyl Vít šťasten, že bude klidná jen tehdy, uvidí-li ho šťastného.

Nevídala se s ním teď často, protože nechodívala k tarasu na sadě a také do pole nešla do „páždí“, kde jejich pole tak těsně sousedila se Světlíkovými. A přece stále pozorovala, jak žije, jak to chodí u sousedů, a bolavě se těšila tím, že dobře a že jsou šťastni.

Tak utekla zima a přišlo jaro a s ním se oženil Pavel. Pantáta Hojovec, třeba byl ještě velice statný, už chtěl předat statek synovi. Našli mu sami nevěstu, protože Pavel byl tak trochu jako „boží néšť“ a bylo mu vyčítáno, kam ho ráno postaví, tam že ho večer najde — co se týká děvčat a podobných záležitostí. Našli tedy nevěstu — byla ze Sumrakova a bohatá. Vyženil s ní dvacet pět tisíc, plno nábytku a dvě krávy a Hojovcovi si to chválili. Byla dost tichá, ale hospodářství rozuměla; rodiče ji v tom vychovali a na jiné ji příliš myslit nenechali.

Pavla si brala zcela ochotně a přinesla si i veselou a prostou mysl. Hned se zapracovala a spřátelila se se starými. Panímáma nebyla zlá a šlo jí hlavně o to, aby mladá hospodyně dobře vycházela s Karolou. Když se Kolářovi přišli podívat na stavení, hned jim hlásila, že je dcera doma, ale že pro ni věno mají, a že tu beztak dlouho nebude.

Karola se tomu usmála a řekla Toničce i starému Kolářovi:

„Kdoví, buďte na to připravení, že tu vostanu vůbec — myslím, že se vdávat nebudu.“

Tomu nikdo nevěřil a smáli se, že ať si zůstane, jak dlouho bude chtít, že však je grunt dost velký, že není třeba utíkat, aby udělala místo.

123$

A skutečně to u Hojovců dělalo dost velkou dobrotu — jak to jenom na vesnici, kde jsou lidé pohromadě, může jít. Mladá byla obratná a mladý učiněná dobrota — brzy si ho otočila kolem prstu, že ji ve všem poslechl, a nebylo mu to na škodu. Starý sice někdy po straně bručel, že si to tak nepředstavoval, že to tak u nich nebývalo, on že byl přece jenom hlavou, která vládla — ale panímáma se usmívala a nechala si pro sebe přesvědčení, že ona byla krkem, který tou hlavou kroutil. Ale že byla chytrá, přisvědčila mu i teď jako vždy a řekla, aby něco pověděla, že by si to Pavel takhle zavádět neměl, že by se mu to mělo říct. To však zase protestoval pantáta, nač prý by se do toho pletli, jak si mladý udělá, tak že bude mít a že konečně, však je to dobře.

Opravdu, Pavel míval všelijaké nezpůsoby, jímž ho Tonička odnaučila, že ani nevěděl jak. Rád si tu a tam zašel na skleničku „bílé“, ale po čase už na ni nechodil, Tonička mu pěkně pomaloučku vsugeroval, že je to otrava, že mnohem lepší a lacinější je hrnek kafe.

Silně kouřil cigarety, ale ona ho poučila, že to kouření těch „smrďáčků“ za nic nestojí, že se prokouří plno peněz; vzala tužku a vypočítala mu, co za ně dá za měsíc, co za rok, co za deset let, a jak hodně by ušetřil, kdyby si místo nich koupil „fajfku“ a kouřil z ní. Ji že také z toho připáleného papíru bolí hlava a to že jí dělá zle, zvláště teď, když je v naději.

Pavel nechal cigaret a koupil si porculánku s krátkým troubelem. Ale ani teď nebyla Tonička spokojena. Plival, kudy chodil, a to se jí nelíbilo.

„To bánění ti nesvědčí,“ naznala brzy, „jak kuřák moc plivá, vysychají mu plíce, a co bych já si, Ježíš Marjá Josefe, počala, dybys dostal souchotě a umřel? A co ten malej siroteček pod mým srdcem?“

124$

Pavel se zalekl a zaslzené Toniččiny oči ho dojaly. Pověsil dýmku a přestal kouřit docela. Také při práci hodně klel, a zlobil-li ho kůň nebo krávy, jež tu a tam zapřahal, ohavně nadával.

I proti tomu Tonča zakročila.

„Já ti nebudu mastit máslem,“ slíbila mu napolo v žertu, napolo výhružně, „když ty mastíš tolik sakrama, stačí ti to?“

A když řekl krávě vztekle „ty svině“, dala se do smíchu.

„Proč í říkáš svině, dyž je kráva? Já myslím, že je jí to jedno, ať řekneš třeba holubičko — stejně tomu nerozumí.“

A tak Pavla odnaučila mnohému.

Se starou ovšem tu a tam mívala slovní potyčku, ale vždy se to odbylo bez slz a bez křiku. Pavel se do toho nikdy nepletl a také pantáta se brzy uklidnil, nu a ženské zítra o ničem nevěděly.

Karola byla tichá a neměla se žádným mnoho dobrého ani zlého. Četla víc než kdy jindy a ve volných chvílích háčkovala pro očekávané Pavlovo dítě.

Tak uplynul čas a u Hojovců pomale přestali mluvit o urážce, která se jim stala. Jenom Karola stále pozorovala, co se u Světlíků děje, a byla tak dobrá, že se potěšila, viděla-li, že to tam dělá dobrotu, že jsou mladí šťastni — staří spokojeni a babička klidná.

A skutečně se zpočátku zdálo, že to u Světlíků bude šťastné. Sám pantáta, který byl proti snaše trpce zaujat pro její nemajetnost, si počal myslit, že se snad Milča celému hospodářství přizpůsobí a že se bude snažit, aby se všemu naučila, že si dá říci od tchyně i babičky, a skoro ho dojímala láska, kterou k Vítovi jenom sršela. Sám na takové chování nebyl zvyklý, ani na vesnici nebylo zvykem, aby se novomanželé tak cukrovali, a bylo

125$

to pro něj nové. Panímáma byla vždy tichá a chladná a on sám jakživ něžností neoplýval, ale teď se mu to jaksi zamlouvalo.

Milča byla jako oheň, pořád byla Vítovi v patách, pořád se na něj věšela a co nejlepšího mu snášela. Také do práce se hnala jako drak, a že přišlo jarní pilno, čiperně se točila. Ovšem každou chvíli se stala nějaká nehoda, zaviněná její neznalostí a neobratností; brzy při vrcení zpěnila smetanu, že byla jen na zadělání, jindy zas nepouštěla plyny — ty vyrazily zátku a smetana se lila po zemi.

Jednou viděla, že babička strká do soudku lžičku, nechtělo-li se dlouho vrtět. Drobounké kuličky másla se na ni chytaly a máslo začalo dříve dělat kousky. Udělala to také, ale vstrčila tam špičatou vidličku, která při vrcení vypichovala drobné třísky ze soudku a těch bylo pak máslo tak plné, že se nehodilo k prodeji.

Jednou pustila husu z hnízda, ale zapomněla ji dát zpět — chlívek přivřela a husa tam sama nemohla. Teprve stará panímáma si toho všimla, ale bylo už zle — vejce byla zastuzena; s pečením chleba to bylo nejhorší — neuměla se na to ani podívat, a než se to naučila, najedli se u Světlíků nepodařeného chleba, až se tomu po vsi smáli.

Každý den se stala nějaká škoda, a byť byl Vít velmi trpělivý a snažil se jí to vždy vytýkat mírně, tu a tam ho také popadla zlost. Ale Milča byla roztomilá, a tak jí vždy zase odpustili a smířili se s nadějí, že se to poddá. Vařit neuměla vůbec, toho se musila často ujímat maminka, aby Vít nebyl docela hladový. Nu, potom se vrátila Růža za školy a pomáhala ona.

Bohužel, to vše Vítovi málo vynášelo, protože obě ty mladé kuchařky vařily málo úsporně. Růža se chtěla zdokonalit ve svém umění a nejednalo se jí o to, stojí-li

126$

to trochu víc, než stávala kuchyně maminčina. Však vejce i máslo bylo doma, a prodá-li se, o to se jim nejednalo. Panímáma nad tím často kroutila hlavou, ale také se těšila, že to časem všechno povolí a že se Milča přizpůsobí. Viděla, že ji Vít má rád, a přála mu tedy, že je šťastný. Vždyť ho měla nade všecko a na jeho štěstí jí mnoho záleželo. Fanda už byla vdaná také a i ona si chválila, i Mařka byla spokojená, panímáma si tedy myslívala, že snad všecky děti dobře zaopatří.

Poměr s Hojovcovými byl dosud napjatý — starý Hojovec, ač o tom nikdy se Světlíkem nemluvil, dával stále najevo, že mu ta urážka není lhostejná, a Světlík byl proti němu nějak vzdorně naladěn.

Karolu nejvíce bolelo, že jí vykvetla myrta právě letos; tak, jako by se posmívala její bolesti; vykvetla jí, jako by se letos měla vdávat.

Ó, jaká to ironie! Karola nad ní teskně vzpomínala, jak loni šla do lesa pro hlínu a jak se Vít s ní setkal — jak blízko už bylo tehdy její štěstí — téměř nad dosah a dnes — ba, ticho po pěšině…

V sobeckosti svého štěstí si Vít na Karolu ani nevzpomněl. Co to bylo — taková všední epizoda, proti ohni a žhoucímu plameni Milušiny lásky! Byl šťasten, opravdu, vždyť Milča ho tak vřele miluje. A milovala ho takovou láskou, při níž bylo Vítovi zcela pohodlně. Co chtěl, to mu udělala kvůli, a při tom byla duchem zcela prostá, že jí snadno stačil a nikdy se nemusil příliš namáhat, aby pochopil její myšlenky.

Mimo trochy polibků a žhavých projevů lásky od něj nechtěla nic jiného — mimo žvatlání o lásce, o líbání a milování nemusel mluvit o ničem a nebylo jí to proti mysli, mluvil-li dvojsmyslně, nebo dokonce otevřeně, a nezůstávala v ničem pozadu. Kdyby se Vít rozpomněl na její příchod pod Světlíkovu střechu, byl by si musil

127$

říci, že ta její dětinská nevinnost, kterou teta měla stále v ústech, vypadala asi divně. Ale on byl zaslepen a unesen svým štěstím.

Také se těšil, že brzy dostanou rodinu, ale brzy se přesvědčil, že je žena pořád stejně štíhlá a — že to tehdy bylo řečeno snad jen proto, aby ho snáze získala.

Pantáta na to syna upozornil a připomněl mu to ne bez trpkosti, ale Vít jí to neměl za zlé. „To je aspoň vidět, že mě měla ráda! Ničeho se neštítila, jenom aby mě dostala. A je na to času dosti Milča je tak mladá.“

„Arci,“ durdil se starý, „ale ty ne! Je ti pomalu dvaatřicet let — dybys už nejčky syna měl, potrvá pětadvacet, než mu statek dáš, a nide nejni žádnej kontrakt, že budeš do vysokýho stáří živ!“

Vít byl rozmrzelý a myslil si, že výměnkáři chtějí dělat mrzutosti.

Ve žních byla potíž — toho času často pršelo, sklízelo se obtížně a od Světlíků kromě babičky a Milči odešli všichni na pole. Ona musela zůstat doma, aby obstarala vaření a dala prasátkům, a to šlo velmi špatně.

Při vaření byla pomalá a ani se příliš nehnala. Bylo jí v kuchyni strašně horko, a proto šla na chvíli do sadu, by si tam pohověla, a jak byla bezstarostná, klidně tam usnula. Vzbudila se pozdě — neměla oběd; prasata kvičela hladem a v maštali též nebylo ničím hnuto, když ženci přišli z pole. V „páždí“ bylo žito suché a bylo nutné ho po obědě odvézt, protože se hnaly černé mraky jako skály a už zdaleka zahřmělo. Vít hartusil, aby se brzy vyjelo, ale bylo třeba nejdřív nakrmit a podojit Milči práce nešla a babička si nemohla odpustit, aby jí nevytkla:

„Vidíš, nemělas ležet na zahradě — to, milá holka, u sedláka nejde!“

128$

Starý pantáta se tomu trpce zasmál a Víta to pohněvalo.

„Prosím tě, co tě to napadlo,“ utrhl se na ženu, napichuje s nechutí sražený kynutý knedlík, který mu Milča na stůl podala nemaštěný, „což seš ňákou paní, abys mohla ležet dopoledne? Já myslím, že ses v noci vyležela dost?“

Milča zlobně stiskla rty. Než podojili a nakrmili, vyjelo se trochu pozdě, přihnala se bouřka a žito z větší části zmoklo. Byla z toho mrzutá nálada a Vít ani moc nemluvil.

Druhý den nebylo lépe. Počasí bylo nestálé a třebaže si pospíšili — Milča však zase nebyla hotova v poledne. Dělala nudle, které jí pomalu schly; na čuňata zapomněla zas, takže rozházela chlívek a utekla vyraženou dírou. Babička na to přišla, ale sama je zahnat nestačila. Bylo nutno zavolat mladou hospodyni a honit se s prasátky celé dopoledne po návsi. Zatím se připálila mléčná polévka a pití pro čuňata teklo po plotně, že byla světnice plná zápachu.

Třetího dne tedy poslali Milču na pole a doma zůstala panímáma, aby uvařila; ale tam byla Milča ještě slabší než v domácnosti. Odbírat neuměla, vázat neuměla a brzy ji dopálila ta práce, s níž pořád nebyli spokojeni. Bylo jí horko a ruce měla do krve rozpíchané — tu a tam nějaký bodláček, věru, kdo by se tak dřel! Zlostně odhodila roubík a sedla si vzdorně na mez.

„Neumím to!“ řekla nahněvaně, když ji starý pantáta napomenul, aby neseděla na prázdno, že na to není kdy.

„Musíš se učit!“ poučoval ji trochu nakvašeně. „Žádnej učenej z nebe nespad, ale dobrý vůle je třeba.“

„Já pudu dóm!“ utrhla se. „Smějete se mi a já za to nemůžu, že sem se to nenaučila.“

129$

Vít dostal zlost a vyhnal ji z pole. „Pomož mamince, beztak je toho na ni moc,“ pobídl ji mrzutě, „toho se, chudák, nenadála, že bude musit tak dělat, až se vožením.“

„Však proč to dělá?“ ušklíbla se Milča. „Dyť já ji k tomu neženu, beztoho všici jen po mně pasete; kam se hnu, mám za sebou policajta — svou paní nejsem, ani nebudu!“

Slova byla trpká a měla uštěpačný ráz, a to muži nesnesou; Vít odpověděl Milči hodně ostře a byla prvá mrzutost. Milča se nedala — vyčtla najednou Vítovi, že ji moh nechat na pokoji a nemusil ji tu svádět, ona že mohla být v Praze a mohlo jí být lépe, než tady na zamazaném statku, kde neumějí, než jíst bramboračku a kydat hnůj.

To byla urážka celého rodu a starý Světlík byl popuzen až do krajnosti. Také z úst mladých to znělo příliš drze a on si vzpomněl, jak býval respektován svou ženou, a nepřišla s holýma rukama jako tahle. Podíval se na syna a vida, že ten se jen zamračeně zase chápe hrabice, byl nespokojen úplně.

„A na tolec ty mlčíš?“ zeptal se popuzeně. „Bejt to moje žena, já bych í ukázal! Vodepjal bych vopasek a ta by viděla!“

Starému cvakaly zuby a všechny svaly v obličeji se třásly. Ale Vít jen pohodil rameny: „Nědo musí mět rozum, ne? Ty, Milčo, hned di dóm — hned!“ poručil a zase tak prudce žal.

Mladá žena šla vzdorně domů.

To, co bylo až posud, byl mír, který ji opanoval proto, že měla muže, který byl stejně ohnivý jako ona a který se jí líbil. Ale teď propuklo to, jaká bývala dříve. Vzdorovitá, umíněná i zlomyslná a zvyklá prosadit svou, ať ji to třeba stálo krk. A od té doby už u Světlíků nebylo tak

130$

klidně; starý měl na Milču zlost a ona často dávala najevo protivné vrtochy, které popuzovaly i Víta, že tu a tam s ní měl nějakou potyčku.

Panímáma vycházela nevěstě všemožně vstříc, snažíc se ji poučovat, ale mladá tomu nebyla vždy přístupna. Nad ledasčím ohrnovala nosík a okázale to poroučela služce, dávajíc tak najevo, že ona to dělat nemusí.

Tak vyvstávalo na Světlíkově nebi plno mráčků, a ty úzkostlivě pozorovala Karola, jíž neušel ani jediný. Ba stalo se, že i na dvoře strhl Vít se ženou křik, který Karolu bolel. Ona chtěla, aby byl šťasten!

Naštěstí se ohlásila vrána, a ta měla rozptýlit všecky ty chmury. Všichni se s Milčou usmířili a nezazlívali jí teď, že trochu lenoší. Byla strašně ospalá — kudy posedala, tudy spala, a ráno se jí nechtělo vstávat. Naštěstí bylo k podzimu a práce zmírňovala; mlátilo se a to ještě ušlo.

Panímáma vařila denně snídani a nechávala nevěstu spát — neuvědomujíc si ani, že ona se takhle mazlit nesměla, třeba měla srdeční vadu už tehdy a bývala vždy tolik slabá. Tenkrát ani nemohla jíst a měla všelijaké potíže; dávení a žáhu a babička ji jen těšila, že bude děťátko vlasaté a hezké.

Milča však byla mrzutá a denně si vymýšlela, co by jedla a co by pila. Denně měla v troubě hrnek čaje a v polici nějakou lepší kořaličku, jíž si stále spravovala chuť. Dělat nemohla zcela nic. Bolelo ji v kříži a v zádech, nohy měla jako zpřerážené, ruce jí zmrtvovaly, ze žaludku „štosovalo“. Hlavu měla denně zavázanou a neminula hodina, aby si na něco nestěžovala. Také ji trápilo ukrutné svědění, které nepřestalo, jen po čokoládovém likéru a uzence, pro niž musil pasák doběhnout do města. Ale všichni to snášeli trpělivě a těšili se, že

131$

mateřství Milču obrátí a napraví, že z ní teprve udělá statnou hospodyni.

Ale běda! Narodila se holčička a Světlíkovi si odbyli pravý očistec. Milča stonala tři dny a co bylo nářku a lamentu, to byla hrůza. Marně jí babička dokazovala, že bez bolesti není žádná radost a že to není odpuštěno ani žádné královně.

Milča bědovala, až se statek rozléhal — poslala si pro doktora a na Víta svalila celou vinu svého utrpení. Sprostě mu lála a všem vyčítala, že s ní nemají srdce.

Děvčátko bylo zdravé a silné, a třebaže všichni čekali syna, měli radost i tak a těšili se, že to zlé je už pryč. Ale nebylo. Milči se podbíral prs, a to teprve byla muka! Která žena to prodělala, ví, co to je, ale Milča to vše ještě přeháněla, trpělivost neměla vůbec a umínila si dítě odstavit.

Panímáma Světlíková se chytala stropu — to v Chrástě ještě nebylo, aby někde živili dítě uměle. Nutila snachu, aby to jen přetrpěla, že se vše zahojí a zas bude dobře. Domlouvala, že dítě zkazí a zahubí — ale Milča byla plna vzteku a odstrkovala dcerušku, sotva ji za bolavý prs brala, s prudkou surovostí.

„Vám se to řekne!“ utrhovala se na tchyni. „Dybyste to měla vy — to byste koukala!“

Vít byl zachmuřený a docela nespokojený, ale nemohl jinak, než svolit, aby bylo dítě odstaveno; naštěstí také jeho sestra měla maličké, a tak přišla a vzala si holčičku do hájovny.

Ale to nebyly všecky potíže. Co bylo, když chtěli křtít! Světlíkovi chtěli zas kmotra ze Dvorců, ale Milči se to nelíbilo, chtěla někoho ze svých příbuzných, třeba matku, a vzdorovala a hněvala se, až z toho byl veliký křik. Vít by jí to povolil, bylo mu to celkem jedno, ale starý byl tak umíněný jako ona, a povolit za nic nehodlal.

132$

Za tolik, že ještě stojí a tolik ceny tu snad má, aby jeho slovo něco platilo; babička souhlasila s ním a co by kmotříčkovi řekli, že ho nepozvali?

„Ale víte co, tatínku,“ myslil Vít, že to rozřeší, „buďte za kmotra vy s maminkou a bude to nejlepší — vy máte na to největší právo!“

Starý se zdráhal, a za nic že na to nepřistoupí, a ač mu to zalichotilo, přece nehodlal pohněvat dvoreckého kmotra. Milča však nechtěla ani to, stála jen na svém, že chce svoje příbuzné, že tu je jako kůl v plotě, že je tu opuštěná mezi nimi, a nesmí-li mít po svém, že ji už děcko ani netěší. Tu Vít poznal, že je to jenom svévole, co ji podpichuje, a postavil si hlavu také.

Za kmotry byli zase dvorečtí přátelé, ale ve stavení bylo dusno. Milča se hněvala, a že se jí zrovna začal podebírat ten prs, svedla to vše na muže, že on je toho vinen, že ta lítost se jí složila tam. Když dali holčičku do hájovny, bylo Milči hej. Starost z ní spadla a bolest se zahojila hned, jak vyvedla své.

Ale pokoj se do stavení nevracel, ba naopak, bylo pořád hůř. Vít už ze svého opojení vystřízlivěl a také Milča přestala být něžnou a zamilovanou. Ale všechno by snad ušlo, kdyby byli sami; leč staří mezi nimi dělali zle. Pantáta měl snachy až po krk — viděl jen její neschopnost v domácnosti a znal každou škodu hned, když se přihodila. Huboval od rána do večera a setkával se s Milčou třikrát denně.

Panímáma, ta by to byla ráda mírnila, ale nevěděla jak; snažila se Milču poučovat a naučit ji všemu; ta však teď o její rady nestála a nakonec prohlásila, jí že je nejmilejší, když jsou staří pěkně na výměnku a oni doma, že to není k ničemu, když jsou pořád pohromadě.

Babička, ta všelicos také neuměla snést a nejednou se na Milču upřímně zlobila. Byla chuděrka už divná

133$

a neměla trpělivost, Milča k tomu provedla deset hloupostí za den. Babička často plakávala a říkávala potichu, že ten Vítek smutně prohloupil, že ho tahle přivede na buben; jak jinak by se mu hospodařilo při Karole.

Ale varovala se říci to nahlas. Ve svém stařeckém srdci byla přesvědčena, že to před Vítem nesmí říci, že by mohla v jeho nitru něco vzbouřit, co by mu pak nedalo pokoje, ba, co by mohlo vést ještě ke hrozně špatným koncům. Toho Pán Bůh chraň — babička se ničeho tak nebála jako nevěry v manželství — ale že se člověk ničeho neubrání, přišlo to i na Světlíkův krov.

Vít se hněval proto, že Milča dala dítě z domu — připadalo mu to nepřirozené, ba zrůdné jednání. Ani vlčice, ani medvědice neopouští dobrovolně své dítě, a Milča dala dcerušku pryč tak klidně, a kdyby ji neposílal čas od času do hájovny, sama by se tam nevypravila. Proto se k ní choval docela chladně, ba studeně; Milča ve své hlouposti nevěděla, jak si tím skutkem před mužem hrozně zadala a u něho si ublížila. A protože vystřízlivěl, nepotřeboval Vít ani tolik milenku, jako kamaráda — najednou zatoužil, kdyby mohl se ženou moudře a rozumně mluvit, kdyby jí mohl všelicos povídat a s ní se i radit. Bohužel, najednou poznal, že není k ničemu, jen k milování, že neumí promluvit a nemá vůli mu porozumět.

Opanovalo ho dunivé prázdno — a bylo mu smutno. A tu ji počal zanedbávat; moc si jí nevšímal, a že to bylo v zimě, vrhl se na četbu — v ní nacházel jakousi náhradu. Nosil si knihy zdaleka a četl vášnivě — a to Milča těžce nesla. Jeho knihy jí byly protivné — ji bavil leda nějaký krvavý román nebo detektivka, a to ještě jenom chvilku.

V četbě nehledala nic, jen smyslné podráždění, a byla s to přeskočit všechno a podívat se jen, jak to dopadlo, zdali se vzali.

134$

Začala se vedle muže nudit, dostala na něho vztek a konečně se počala přátelit s děvčaty ve vsi a chodit na besedy — sama, bez něho.

A tak se začalo po čase povídat, že mladé Světličce se líbí cizí chlapci a muži, že její muž ji už omrzel, že je proti ní starý a mrzutý, že ona by radši něco živějšího. Chasa si o tom povídala, mluvili to i mužští a smáli se, že ještě Vít Světlíků dostane parohy místo věna, že nepostačuje takové mladé ženě, a dělali si z něj smích.

Dokud byla Milča svobodná, moc si jí tu nevšímali — byla fiflenkou z města, ale teď, jako vdaná žena, a k tomu žena největšího sedláka, byla žádoucí pro všecky. Napřed by byli jen rádi věděli, je-li na tom něco pravdy, a pak by byli také rádi okusili její lásky.

A Milča se nezdráhala — smála se a smála a na nějakou hubičku nebyla skoupá. Měla radost, že se líbí, že se tu o ni muži derou a stojí o ni. Ona byla tak vychovaná; neměla lepší zásady a hluboké myšlenky; nevěděla, že jsou čisté a vznešené ženské duše a křišťálové, obětavé lásky, v nichž duše hraje hlavní úlohu. Byla proto nešťastná a k politování a nešťasten byl i Vít, že ho s sebou strhla.

Když počal něco tušit, byli spolu už třetí rok a on tak hrozně zevšedněl. Někdy byl zcela lhostejný a už jako ze zvyku se s ní vadil pro chyby, jichž se v domácnosti dopouštěla pořád stejně. Nelepšila se, nenaučila se ničemu, kulhalo to na všech stranách.

Někdy se však cítil Vít docela nešťastný a zklamaný a také mu někdy připadalo, že se věru pro tohle štěstí z Ruska vracet nemusil a že ten celý život ani za to nestojí, že se tolik o něj bál a o něj zápasil.

Milča se mu znelíbila. Byla ovšem stále hezká, ba daleko hezčí než za svobodna, ale její strojivost a fintivost se mu nelíbila. Česala se tak nápadně a pořizovala si

135$

stále plno šatů — doma byla oblečena až příliš pěkně, že musila práci uhýbat, a také ruce měla na selku velmi jemné.

A tu přišel pantáta a plný hořkosti synovi žaloval, že mu kdosi nadhodil, jak je mladá veselá, jak se baví, a tak nějak to povídal, nu, jakoby tím něco myslil. A tu počal Vít uvažovat a k celé nespokojenosti se přidružila i žárlivost, a ta ho úplně stravovala.

Nejednalo se mu ani tak o její lásku, jako o čest. Povídají-li lidé něco takového, vědí-li něco a jemu se posmívají? Styděl se, hluboce se styděl a byl lačný se dozvědět, co je na tom všem pravdy. Ještěže měl dcerušku! Z té měl radost a byl tomu teď rád, že ji odkojila sestra Mařka. Měla dobrou povahu, mírnou, pracovitou a hajný s ní byl úplně šťasten. Snad jeho Boženka zdědí povahu po ní, a tím i po mamince. K té teď lnul více než kdy jindy, ale varoval se, aby to žena nepozorovala, neboť mu ráda vytkla, že se drží máminých sukní. Sama byla sobecká a milovala jenom sebe. Za ta léta si ještě nevzpomněla, že by navštívila rodiče, nebo že by je pozvala. Tu a tam jim něco poslala, co vyneslo hospodářství, ale více si na nikoho nevzpomněla, jen na sebe.

Byla-li sama doma, navařila si dobrého jídla a napila se smetany — vařila si vejce, aby nevěděl, a na ten likér si v těhotenství tak zvykla, že ani teď nemohla bez něj být Proto byla jako z másla, její pleť byla jemná a pokožka napjatá, podlitá podkožním tukem; opravdu byla hezká, ale Vítovi se nelíbila.

Stával se z něho samotář. Rád pobýval na sadě a nejednou mu přišlo, aby se zadíval přes taras do sousední zahrady. A najednou přišly vzpomínky. Smutné a světlé vzpomínky, když tam chodil za Karolou, když vedle ní sedával a povznášel se jejími moudrými hovory nebo romantickým blouzněním ve vyšších sférách.

136$

Tehdy chtěl něco žhavějšího, vřelejšího — jak byl pošetilý! Karola mohla s tím teplým ohníčkem ve svých prsou vystačit po celý život, když by naň zvolna a rozumně přikládali. Milčin požár planul prudce a kvapně, že je oba zničil.

Karola doma nebyla. Odjela před půldruhým rokem a sotva dvakrát se tu za tu dobu ukázala. Šla sloužit do města.

„Co doma, maminko,“ povídala jednou, „je vás tu dost a já bych taky ráda poznala trochu svět. Pudu do města sloužit a něco se přiučím — a —“ svěřila se matce, „nebudu pořád vídat Víta a bude mi snáž.“

Panímáma se toho sice ulekla — vždyť dcera jí byla vším a teď by ji měla poslat do světa? Potom se však rozpomněla, že možná přijde na jiné myšlenky a pozná jiné lidi a kdoví, neudělá-li ve městě také štěstí.

Však, Bože, co tady, na vsi pro zámožnou holku? Což o to, oni by ji tu chasníci brali, ale ledakomu ji nedají a Karola se také o žádného nezajímá.

A proto ji vypravila do Brna, kde si dívka záhy našla službu u nějaké úřednické rodiny. Pán byl radou a Karole se tam dařilo dobře. Paní brzy vystihla, že v děvčeti je něco lepšího než v těch, které dosud měla, a brzy k ní přilnula. Sama nebyla příliš zdravá a potřebovala, aby jí někdo povyrážel a bavil.

Zkoušela s Karolou o všeličem hovořit a záhy se přesvědčila, že děvče není hloupé, že všeličemu rozumí, a nač jí nepostačuje um, že se za to nestydí, ale zeptá se a dá se ráda poučit.

V zimě četly obě a zvláštním koníčkem paní radově bylo číst napřed sama, pak dát služce a konečně o tom hovořit, vyměňovat si názory. A Karola nebyla taková, aby jen poslouchala a kývala — měla také svůj

137$

názor a uplatňovala ho, sice skromně, nevnucovala ho, ale také se s ním neskrývala.

Paní radová si ji proto neobyčejně oblíbila a nechtěla si ani vzpomenout, že by Karola také někdy odešla. Radovi měli už vdanou dceru, jedináčka, a proto teď zůstali sami; paní si služku zamilovala, až se jí pán smál, ale sám také s mladým a inteligentním děvčetem dost sympatizoval. Byl ostatně rád, že se jeho choť baví.

Když jeli do lázní, Karola přijela na několik týdnů domů, a to bylo vše. Víc ji zase v Chrástě neviděli.

Když tehdy odjížděla, povídala jí panímáma teskně: „Tak sem se těšila, že tě budu mít vedle a zatím seš tak daleko a eště nezavopatřená. No, copak tam nemáš žádnou známost? Taklec ňákej ouředníček dyby si tě všim —“

Karola se jen útrpně usmála.

„Nechci žádnýho — ani ouředníka, ani ševče. Víte, maminko, pro mě byl jen Vít a žádnej inej; dyť říkáte sama, že mi strojíte slušný věno, a tak se vdávat nemusím. Eště si něco vysloužím a pak přídu dóm a vostanu u vás!“

To byla smutná útěcha. Selská holka a zůstat sama! Za co je v rodném statku? Jen na ni nakládají práci, jen chtějí, aby ošetřovala děti hospodáře a všech sourozenců, peníze z ní ždímají, jak mohou, a když vše rozdala, zdá se, že tu žije z milosti. To panímámě leželo na srdci jako balvan.

Sama nebyla tak šlechetná jako Karola a Vítovi přála, že není šťasten, což věděla zcela určitě. Přála mu to za zradu, jíž se dopustil, i za dceřinu bolest, která ji samotnou silně bolela.

A přála mu také to, co se stalo jednou a co rozvrátilo všecek pořádek u Světlíků a vzbouřilo klid, alespoň zdánlivý.

138$

Vít musil na vojenské cvičení. Na Moravě, kdesi u Přerova, byly manévry a vojáci tam rukovali. Bylo to nemilé, přišlo to přede žněmi a on musil všecko opustit. Otec mu však slíbil, že na všechno dohlédne a se žněmi pravděpodobně na něho počkají.

Letos měli mimo pohůnka i čeledína, a tak trochu práce z hospodáře spadlo. Chasník byl obratný v práci a také v řeči, nebyl hloupý a Vít s ním byl úplně spokojený. Koně byli ve vzorném pořádku a všecku práci si uměl rozdělit, že s ní dobře vycházel.

S Milčou se Vít rozcházel v dobrém a kladl jí na srdce, aby všude sama též dohlížela a nenechala maminku se příliš lopotit

S malou Boženkou a babičkou se loučil stejně dojatě — těšil se však, že se bude zase brzy vracet. Dvacet jeden den přece uplyne snadno!

A tak odejel a u Světlíků zůstali bez hospodáře. Pantáta opravdu svědomitě plnil, co synovi slíbil, a dával na vše pozor, i na mladou hospodyni.

Brzy však učinil objev, který naň zapůsobil jako rána přes hlavu a zabodl se mu do srdce. Přesvědčil se, že čeledínovi strojí lépe než všem, že naň vrhá ohnivé pohledy, že ho často volá a dlouho s ním „diškulíruje“. Svěřil to panímámě, ale nemohli tomu oba nějak věřit, a hlídali proto mladou hospodyni oba, a to velmi ostražitě. Panímáma se těšila, že se jistě zmýlil, ale, bohužel, marně.

Sama na vlastní oči viděla důvěrnou scénu, k níž mezi oběma podezřelými lidmi brzy došlo. Div z toho neměla smrt. Srdce se jí pozbláznilo — cítila mdlobu a byla úplně sklácena.

Toho se měl Vít dočkat? Takové štěstí na něj doma čekalo? Ó, Bože! Nemohla jinak, svěřila to babičce a musila ulehnout — myslila, že to zle odstůně.

139$

Stařenka to ani pochopit nemohla. Zůstala sedět se sepjatýma rukama a stará hlavička se jí třásla.

Pantáta byl prudký a brzy byl hotov; nejraději by mladou zmaloval holí a ještě to pověděl i Vítovi, ale panímáma i babička, aby mu jenom nic neříkal, že by tím byl na smrt poraněný. A tak si jenom pantáta zavolal mladou hospodyni a udělal jí notné kázání.

„To víš,“ končil, „dybych to pověděl Vítovi, co by se dílo. Vyhnal by tě z domu, ani by do tebe nekop!“

Ale mladá selka se netvářila kajícně.

„Ať,“ pohodila hlavou, „dyť já beztoho u vás nemám nic plechýho. Zač tu sem? Za nic! Stará panuje a vy pořáde se do všeho pletete!“

„Dyť by všecko vzalo za svý,“ utrhl se starý, „dyť seš k ničemu, takovýho huncúda sem jakživ neviděl!“

Tak se zlobil, že ho panímáma měla co krotit, ale před Vítem se všecko ututlalo. Ženské byly sice jako zařezané — maminka bledší než jindy a babičce se stará hlavička třásla víc než před tím — otec byl jako nabitý elektřinou, jen vybuchnout, ale Milča zase uměla všecko přikrýt obratnými slovy — k mužovi se měla jako kdysi, takže neměl žádné podezření. Cele pak ho zaujala Boženka, která byla stále roztomilejší a naučila se žvatlat za ty tři týdny, co byl mimo dům.

A také se dověděl, že se chce vdávat Růža, a zajímal se o to. Ovšem, teď bylo hůře o věno i výbavu, než když se vdávaly ty starší sestry. Rodiče na výměnku neměli téměř žádné příjmy a on, maje splácet věno, cítil, že to nebude lehké — bude se musit na statek vypůjčit. Hned po svatbě by to udělal lehce a rád, ba s nadšením, ale teď, kdy už dávno přišlo vystřízlivění a často se ozývalo i zklamání, mu to bylo protivné. Byl mrzutý a nespokojený.

140$

Panímáma Světlíková chodila smutná. Viděla už dávno, že se syn napálil, ale od poslední příhody to ani nemohla pochopit, že se tolik napálil. Bez peněz přišla, bez umění práce, a ještě si ho neváží! Jejího Víta si neváží! To panímámu svíralo a ničilo.

I babička, ač její úsudek byl oslabený stářím, to nesla těžce, a cítila se proto nešťastná. A že staří lidé jsou jako malé děti, nepřenesla to přes srdce, aby si někomu nepostěžovala. A hned věděla komu. Už delší čas hovořívala s panímámou Hojovcovou, sešly-li se za humny nebo na návsi u rybníčka. Trpkost jaksi s léty vyprchala a panímáma Hojovcová babičku vždy mívala ráda. Věděla, jak přála poměru Karoly s Vítem a že za nic nemůže. A v lidské pomstychtivosti ráda slýchala, že tam není takové štěstí, jak se zpočátku zdálo.

Té si tedy babička postěžovala. Zastavily se spolu jenom tak, jakoby nic — Hojovcová nesla Karolininy výbavní peřiny na ráhno — a babička trhala u plotu kopřivy morčatům.

Ptala se Hojovcové, neroste-li jim u žentouru žebříček, že to mají morky nejraději a že by si ho tam natrhala. Pak se dostaly na počasí, že je letos radost sušit, že to schne, až se srdce směje, a slovo dalo slovo.

Hojovcová se pochlubila, že Karola přijede letos domů na posvícení a že se má moc dobře. Letos ji vzali ti páni s sebou na jih. Byli na letním bytě v Meranu a paní nechtěla jet bez Karoly. Zvykla si na ni a nemůže být bez ní. Holka je jak jejich a co se tam naučila! Cukroví peče sama — na každou neděli třeba čtyři druhy, maso se naučila dělat na kolikerý způsob. Je-li špatné počasí, šijí s paní na „mašině“, vyšívají, paličkují. A co už si Karola pořídila! Šatů má, že až se vdá, nemusí léta nic koupit, prádlo a deky na postele, na cíchy, no, celou výbavu

141$

i peníze má našetřený! Jenomže se vdávat nechce, ač by mohla — už kolikrát!”

Babičce zvlhly oči — utírala je cípkem šátku a upřímně povídala: „Bóže — Hojovcová — dybyste věděla, co my už sme se nalitovali! Naše pajimáma, ta si voči může vyplakat, a starej, ten se denně zlobí a říká: Co ten chlapec jen myslil, co jen myslil! Takovýho kopáče si na krk uvázat — ten se nadosmrti zakopal.”

„No, už se stalo, babičko!” mínila selka trochu pokrytecky. „Pánu Bohu poručíno. Karola ho voželela a smířila se s tím, a až přídě ten právej, vdá se, jen to fikne. No a váš mladej taky — má, co chcél a co se mu líbí —“

„I líbí, nelíbí —“ rozhorlila se babička, „což vo líbení, to vona by až pohledná byla, ale zač stojí prázdnej talíř? A vostatně, ani už to líbení nejni tak velký. Lásky se brzo najedli a nejčky nezbylo, než špatná hospodyně, prázdná truhlice a eště — potvora!”

Babička si ulevila a plivla bezzubými ústy naprázdno. „Potvora, povídám. Neváží si ho.”

„Ale díte — to snad ne — to snad vona tak neumí mu lásku vokázat.”

Hojovcová věděla, oč jde, slyšela už všelicos, ale chtěla se popást, chtěla to slyšet z věrohodných úst. A babička byla ráda, že jí podala slova. Hned tu měla plno slz pohotově a plno slov, jimiž si stěžovala. Pověděla Hojovcové, jak Milča muže podvádí, jak si namluvila čeledína, a Vít, že o tom neví. Starý že chce, aby dal čeledína pryč, ale on se tomu brání, protože o ničem neví. Hojovcová ho litovala a na Milču sočila, v duchu mu to však přála.

„Vidíš,” říkala mu pak, kdykoliv ho viděla, ovšem jenom pro sebe, „mou cérous pohrd, byla ti málo vřelá — nejčky máš vřelejší. Patří ti to, jen si vzpomeň!”

142$

„Dyby byla u nás vaše Karola, mohlo bejt všecko ináč,“ hořekovala babička, „peníze by byla přinesla, pracovitý ruce, a což to srdce zlatý.“

Hojovcová se těšila, až Karola přijede a ona jí to bude vypravovat. Chtěla k tomu ještě přidat, aby se Karola potěšila. Myslila, že i v Karole je taková pomstychtivost jako v ní, a že to bude Vítovi přát.

Karola se však nepotěšila. Když přijela a uslyšela, jak je Vít nešťasten, nesmírně se rmoutila. Milovala ho ještě pořád a bála se, až se s ním potká, jak se na něj podívá. Ovládne-li se tolik, aby nezaplakala, aby se jí ústa nezachvěla. Nešťastný Vít, tedy tak se oženil?

Posvícení přišlo a Milča se chystala k muzice. Vít neměl chuť jít — byl mrzutý, sám ani nevěda proč. Všecko ho omrzelo. Růža měla před svatbou a také Dorča si začínala opravdovou známost. Oběma měl splácet věno, jak se zavázal, a to nebylo malé; cítil, že se tím silně zatíží a těžce, přetěžce to bude dohánět. Hospodářství už neneslo jako ta prvá léta po válce — a k tomu, kde je nehospodárná žena, tam přemnoho zisku uniká. Milča se nepřizpůsobila, naopak, byla stále horší. K práci nebyla vůbec a poručit také neuměla — buďto se s čeládkou kamarádila, nebo byla příliš pánovitá; služky si z ní nic nedělaly a čeledínovi rostly rohy, už se nebál ani hospodáře, a dělal si, co chtěl. Teď Vít svolil, že ho dá od Vánoc pryč, a také mu to před několika dny řekl.

Chasník výpověď přijal, ale choval se od toho dne s nafoukanou drzostí. Vítovi to bylo divné a byl tím rozmrzelý. Zvykl si na respekt, který mu čeládka prokazovala, a teď taková neuctivost!

Přišlo posvícení a s ním obvyklí hosté. Kmotr ze Dvorců s celou rodinou, hajných a Donátovi — hostů byl plný dům a ženské měly plné ruce práce. Ovšem Milča toho mnoho neudělala. Škubala před tím celý den husu

143$

a pak sotva umyla v síni dlažbu; ostatní pořádek udělala děvčata — buchty si vzala na starost panímáma, protože se bála, aby nedopadly zle pod rukama mladé hospodyně, pro hanbu u všech přátel. Děvčata se chystala k muzice a Milča s nimi; jako svobodná — nezajímalo ji nic než ta vytoužená tancovačka.

V neděli bylo ve statku hlučno, že se ani maminka do kostela nevypravila a děvčata, tak tak, že přišla na kousek velké. Chtěla provést nové šaty, a tak jejich chystání trvalo déle než obvykle. Milča chtěla jít s nimi a všichni jí to musili rozmlouvat, aby přece plnila úřad hospodyně a zůstala u vaření oběda.

„Šak vy to uvaříte,“ řekla nakvašeně, „beztak si děláte pořád, co a jak chcete! Já sem tu pátý kolo u vozu.“

Zůstala však doma, ale vhod jí to nebylo. Naštěstí odpoledne jakžtakž uběhlo v přátelském hovoru a přišel vytoužený večer. Co bylo trochu mladé, šlo do hospody, kde byla světnice tak plná, že se tam sotva dalo hnout. Ale hudba hrála do skoku, a že se ve vesnici tančí ještě hodně nazpátek, nalevo, ušetřilo se místa.

Milča tančila v potu tváře — při práci se nikdy tolik nezapotila. Byla zrovna žhavá a sršela radostí. Také ji hodně vytáčel čeledín Franta — a jak jim to spolu šlo! Létali jako na perutích, až se na ně lidé ohlíželi. Mařka nad tím byla bezmála pohoršená a řekla to Fandě. „Ta Milča, nedostane rozum do smrti — podiv se na ni — vyvádí jako svobodná — eště hůř!“

Také Vít si toho povšiml a byl mrzutý. Milča však byla jako litice; měla městské šaty, hodně podle módy, a jemu se zdálo, že jsou nestoudné — měla hluboký výstřih a holé ruce, jimiž házela, že jí šaty padaly až do půl zad. K tomu mu zavadil o sluch smích chasy, když tančila s Frantou, a viděl i všelijaké pohledy, které na ně vrhaly selky na lavici pod zrcadlem. Popuzovalo ho to,

144$

že skoro ani netančil. Kouřil a také více pil, než míval ve zvyku; kdyby přišlo na něj, byl by šel nejraději domů, ale věděl, že by ho neposlechla.

A také přišla Karola s panímámou a mladými Hojovcovými. Stála vedle její lavice a Vít se s ní setkal očima

— cítil při tom, že ho projelo něco jako výčitka a jako lítost. Karola byla trochu bledá, jako vždy, ale poněkud zesílila. Měla teď čistou plet a večerní světlo jí bylo příznivé. Sice pořád nebyla kráskou, ale bylo na ní něco zajímavého a oduševnělý výraz jejích očí, třebaže byly malé a všední, bezmála dojímal. Vít se zachvěl! Mohla být jeho! Byla oblečena bezvadně, nic v jejích šatech nebylo nápadného, ani v jejím chování a účes měla tak jednoduchý a přece vkusný. Kdepak byla proti ní Milča s napálenou a teď potem a vedrem zplihlou kšticí, jež byla rozházená a vyzývavá. Vít se zajíkal zlostí — styděl se sám před sebou, jak byl hloupý a jak špatný měl vkus.

Karola trochu tančila — viděl, jak mluví přirozeně a přece pěkně — nebyla v ní přepjatost ani sprostota.

Mluvila také s jeho sestrami a stalo se konečně, že se sešli všichni ve světničce za šenkovnou, kde se čepovalo pivo a podávaly horké párky. Nebylo vyhnutí, musili mluvit dohromady a stanout si tváří v tvář. Vít jevil rozechvění; nemohl se ovládnout, zvláště když se mu Milča ztratila a bůhví kde a kudy běhala; mrzelo ho to, a tím více želel, že Karolu nechal. Ona však byla klidná — podívala se k němu vzhůru malýma, trochu melancholickýma očima a ten pohled byl pátravý i soucitný zároveň. Styděl se pod ním a uchvátilo ho bezmála zoufalství. Věděl, co znamená, cítil, že ví, jak je nespokojen. A pak ho něco popudilo, rozhněvalo, dopálilo; šel hledat Milču a štěstí, že už ji potkal ve dveřích. Šla zvenčí, a když se jí vztekle ptal, kde byla, řekla mu, že doma, že si šla poopravit šaty.

145$

Druhého dne byla pěkná hodinka a u Světlíků si mužští zase povídali. Na to se Světlík těšíval celý rok a hlavně na strýce ze Dvorců. Byl už starý a zkušený a měl nevyčerpatelnou zásobu všelijakých příběhů a průpovědí.

Rád vypravoval a všichni poslouchali. Zase se kolem nich točila Dorča, která nade vše ráda poslouchala, a také horlivě poslouchala babička, potřásajíc malinkou a bílou hlavičkou. Kmotr mluvil hlasitě, že mu dobře rozuměla, a proto jí to lahodilo. Pravnoučátko měla na klíně a chvílemi ho laskala.

Ženské v kuchyňce vařily oběd a do světnice měly otevříno, aby slyšely, co se povídá.

Růža při tom zavářela pití prasátkům a odstavila ho na zem. Měly tam plno práce a málo místa a nepovšimly si při tom, že Boženka seskočila z prababiččina klína a odběhla mezi ně do kuchyně. Ani mužům ve světnici nenapadlo si všimnout dítěte, až najednou všecky vzbouřil strašný Boženčin křik a zoufalý výkřik panímámy.

Hned byli všichni v kuchyni u hrozného divadla. Boženka chtěla vylézt na židli u stolu, ale ta se s ní překotila a děvčátko spadlo jednou nožkou do vřelého pití.

Růža ji střelhbitě vytáhla, ale neštěstí bylo hotovo. Jak stahovaly punčošku, šla s ní i kůže — úraz byl strašlivý. Vít zuřil bolestí i zděšením — chytal se za hlavu a kousal si prsty při pohledu na svíjející se děcko. Boženčin řev pronikal domem a všichni byli nad ní — kmotr honem poroučel bílky a ječmennou mouku na posypání — babička to sháněla, co mohla. — Panímámě se udělalo zle — srdce se jí zastavovalo — musila přilehnout, aby nepadla.

„Proč nedáte pozor — zatracený ženský — já to dycky říkám!“ lamentoval pantáta Světlíků. „To je hrozná

146$

neopatrnost! A kde je máma?“ rozpomněl se. „Proč si to nehlídá?“

Vít vzkypěl zlostí. Kde je? Proč tu není s nimi — ano

— tatínek má pravdu. Boženka vyrostla bez matčiny péče!

Vyběhl na zápraží a zavolal — ale že se neozývala, běžel po zápraží. Bylo také třeba svolat čeládku, Frantu, aby zapřahal, pojede pro doktora. Na dvoře nebyl nikdo

— pádil ke stodole a nahlédl škvírou do vrat — vtom se však zapotácel a zařval jako rozzuřené zvíře.

To bylo ještě strašnější, než když uviděl opařenou Boženčinu nožičku. Jako šílený začal bušit do vrat, a když je vypáčil, vrhl se na popletenou Milču. Jedinou ranou ji srazil k zemi a bil ji, jako smyslů zbavený. Franta nechal hospodyni — svou milenku — a utekl do polí.

***

„Bestie!“ ulevil si Vít, když byla Milča ze stavení venku — když se přátelé rozprchli a také Francek si odnesl svůj kufr a mzdu. Byl bledostí zrovna zelený a za to jediné půldne celý přepadlý a zestárlý. Starý pantáta a kmotr ze Dvorců, který jediný tu zbyl, seděli za stolem, klonili hlavy a nevědomky přilévali oleje do ohně tím, že ho litovali a svorně hubovali na cizoložnici.

Babička se belhala sem a tam, přendávala věci z místa na místo a byla úplně zmatená. Nevěděla dnes jak se zachovat a při tom strašném vzbouření, které uchvátilo celý statek, zůstala bezradná. Věděla, že si to Milča zasloužila, že ji zbil a ze svého domu vyhnal, ale byla také přesvědčena, že to bude tím horší, že ona, vyhnaná, bude žít ještě horším životem, že se spustí úplně. Proto tak bezradně chodila a potřásala malinkou hlavičkou. Růža s Dorčou na švagrovou lály, už dávno ji neměly

147$

rády, a zvláště teď, kdy cítily, že pošlapala nejen Vítovo srdce, ale i čest celého domu.

Panímáma nedělala nic, jenom hořce plakala. Ale ona neplakala teprve dnes, to trvalo od té doby, co zjistila, že Milča drží s čeledínem. Zdálo se jí, že je spoluvinna, že všichni svorně Víta klamou, a přece za nic nechtěla, aby se to dozvěděl. Bylo jí ho líto, protože ona víc než pantáta a víc než babička cítila, jak je jeho čest pošpiněna. — Klamala ho s čeledínem, s člověkem u něj zaměstnaným, jemu podřízeným, což je tím větší potupou.

Hluboce se styděla, protože na ten rámus, který se strhl, když rozlícený Vít přiletěl do stavení a Milču s sebou přivlekl před rodiče, zakrvácenou jeho ranami, se lidé sběhli na návsi a zvědavě poslouchali a nahlíželi do vrat. A nekřičel jenom Vít, který se neznal vztekem, lál i pantáta, i kmotr se do toho vložil — napřed nabádal mladou ženu, aby na kolenou prosila muže, ale když svůj vzdorný postoj nezměnila, pustil se do ní také, ani hajný nemlčel a Donát poznamenal, že je Vít ještě moc hodný, že ji na fleku nezabil.

Ženské, ač by byly nejradši Milču zbily i ony, snažily se mužské krotit, a tak z toho byla pekelná vřava, že celá ves měla co poslouchat. Panímáma se za to styděla nejvíce a cítila, že být to častěji, dlouho by nežila.

Její choré srdce bylo jako postřelený pták a skutečně ustávalo ve svém tlukotu. Ale, jak jinak, než že to bude častěji. Co s Milčou? Ovšem, vyhnal ji, ale nezbude jiného, než ji vzít na milost a povolat ji zpět, ovšem, až bude prosit. A věděla také, že Milča dobrou dělat nebude. Bylo to smutné — panímámu skoro mrzel svět.

Vít pak chodil zamyšlený a zamlklý. Hle, to je to štěstí, které mu slibovala Karola po nalezení čtyřlístku? Ano, štěstí mohlo být s nimi, ale jen po boku Karoly; prožíval ho už v té krátké, nevinné a čisté známosti, ale byl

148$

nespokojený, chtěl ho víc a závratnější, to mu připadalo příliš skromné, tiché, malé.

Maminka se musila zase ujmout hospodyňských povinností a také malé Boženky. Tu to moc netížilo, že maminka odešla; měla radši obě babičky a tety — maminka se o ni příliš nestarala a často ji bila pro zcela nepatrné příčiny, když větší přestupky úplně přehlížela. Vychovávala ji vlastně jen babička.

U Hojovců věděli také všecko, protože dvory sousedily jen nepříliš vysokou zdí a zahrady byly odděleny jen tarasem. Panímáma ten kravál uslyšela a zavolala mladý párek, pantátu i Karolu a trochu škodolibě poslouchala. Ani večeři nestrojila, aby jí nic neušlo.

„Vida,“ smála se, „to má z toho, že si bral mladou a hezkou ženu a že to dělal z horoucí lásky. Teď má!“

Pantátovi také chutnala fajfčička — protože tím jeho urážka dostala jakési zadostiučinění. Ještě neodpustil a teď mu to dělalo moc dobře.

Jenom Karola usedavě plakala — a byla celá bledá při tom burácení Vítova hlasu, který se rozléhal jako u rozkaceného lva. Bolela ji jeho bolest a jeho potupa a také jí bylo líto, že rodiče jejímu citu nerozumí a že ji tím posměchem ještě více rozbolňují.

Byla by ráda šla a Vítovi ruku podala, když ho viděla druhého dne se procházet zamyšleného na sadě, ale bála se, aby tomu nerozuměl špatně, byla by mu ráda řekla, že zná, jak to bolí, zpronevěří-li se nám, kdo byl srdci drahý, ale nevěděla, jak by to přijal. Možno, že by si to jinak — ba špatně vykládal a že by si pomyslil, proč ona se do toho plete.

Byla proto ráda, když mohla zase odjet do Brna, kde byl jiný svět, lhostejnější a větší, kde se dalo snáz zapomínat.

149$

Nějaký den bylo u Světlíků dusné ticho, ale všichni věděli, že to tak nezůstane, že z Prahy přijde něco od rodičů Durychových, u nichž Milča měla útočiště. Chtěla původně jít s Frantou do světa, kam ji vedla její dobrodružná povaha, ale ten na to zůstal hledět velmi udiveně. Nevěděl, co by si s ní počal, když se sám sotva uživí, a nechtěl o podobném návrhu ani slyšet. Odešel sám někam ze vsi — nebylo po něm ani slechu.

A skutečně, za nějaký den napsal Durych svému zeti velmi naléhavé, ale zdvořilé psaní, že má u nich doma ženu, aby si pro ni přijel, nebo alespoň psal. Že přece malá domácí mrzutost za to nestojí, aby ji nechal tak dlouho u rodičů, že je holka ovšem velmi mladá, ale že se časem přizpůsobí, jen aby s ní měl trpělivost.

Po přečtení Vít upadl téměř do zuřivosti. Malá domácí mrzutost! Z toho bylo patrné, že se Milča doma nepřiznala. Odepsal hrubě, že ji víc nechce, a všechno požaloval.

„Myslím, že se mnou udělal dost dobrou trefu,“ psal ke konci, „než aby mi ještě dělala takovou hanbu. Jen ať je doma — dám se s ní rozvést — budu jí platit, co určí soud, ale dítě si nechám.“

Psal to po svém rozhodnutí a ulehčilo se mu. Zase bylo ticho, ale jen tři dny, neb ty stačily, aby se paní Durychová dostavila z Prahy do Chrástu. Jakoby z nebe spadla, tak se octla ve statku a všichni byli jako omráčení.

Durychová vpadla do stavení jako litice a hned se její hlas všude rozléhal.

„Pro umučenou hodinu, co ste tady udělali mýmu nevinnýmu dítěti? Dyť ste ji nařkli z nevěry a ta — chudinka — doma leží z toho celá nemocná! Takovou křivdu — dyť sme ji vychovali jako voko v hlavě a taková neplecha u nás jakživo ani nebejvala!“

150$

Pepina lomila rukama a dělala srdcelomné posuňky, ale pantáta Světlíků nebyl dnes naložený, aby to vše dlouho poslouchal. Hrozně se rozkatil a ukázal sestřenici dveře: „Kliď se mi z vočí a nechoď sem už ty, ani tvá céra — ta je pěkně mazaná — tu ste náramně vychovali! S podfukem k nám přišla a mýho syna udělala nadosmrti nešťastným!“

Urážka, která stihla dědičný Světlíkův krov, byla příliš křiklavá, tak že na ni starý nezapomněl a odpustit ji nemohl.

Ale Durychová se nedala odbýt — však to bylo také na pováženou — nechat si dceru doma, když tu žila v takovém blahobytu. Obrátila se proto na plačící maminku a třesoucí se babičku a vedla takový pláč a nářek, že by se byl kámen ustrnul.

Vít ji ani vidět nechtěl, natož s ní mluvit, ale ona se nedala odbýt, pověsila se na něj jako pijavka a s křiklavým pláčem mu domlouvala:

„Teď bys ji vodmít pro ňákou malou bujnost? Dyť musíš myslet, že je vo kolik mladší než ty, a jistě ani ty nejseš bez viny. Holečku, takový mladý a hezký ženy si musíš vážit! Ta se nelíbí jen tobě, ale taky jinejm. A musím ti říct, že je znova jiná, asi bude tentokrát chlapeček, tvůj dědic — as tím bys í vyhnal?“

Vít chmuřil čelo stejně povážlivě, ale ženská chytrost zvítězila. Ta zmínka o dědici obměkčila nejen jeho, ale i starého — změkli oba a panímáma plakala tím více a babička hned připomínala slova Otčenáše: „A odpusť nám naše viny.“

Zamračený Vít tedy svolil, aby se žena vrátila a byl ochoten jí odpustit Ovšem, už se nerozveselil — zůstal zamlklý a zamračený a s Milčou, která přišla jako by se nic nestalo, už nemluvil ani jednou vesele a srdečně. Její

151$

přestupek zůstal mezi nimi kamenem, o který se tříštila všecka láska a všecko štěstí.

Ale šlo to zas, alespoň navenek a naoko klidně. Na jaře si vypůjčil a vyvdali Růžu a zas už myslili na svatbu Dorčinu, která si udělal vážnou známost.

Tím se Vít zatížil a nešťastnou náhodou měl i v hospodářství několik citelných ztrát. Špatně se otelila kráva, přišli o prasnici čtrnáct dní před oprášením, na slepice přišel mor a dvakrát po sobě dostala už pěkná a k žíru určená prasata červenku a byla na zakopání. To jsou maličkosti, ale pro sedláka, který má trochu dluhů, případy přímo katastrofální.

Synáčka ovšem nedostali, teprve za půldruhého roku dcerušku, takže se Vít přesvědčil, jak ho Duryška ošálila po druhé. V létě přišlo krupobití a třebaže byl Vít pojištěn, škoda mu úplně zaplacena nebyla. Neměli chleba, ani krmení, a tak se do statku vedrala nálada horší než stísněná. Maminka také vážně postonávala a babička už byla nemožná. Vít sešel — nahrbil záda, ve tváři dostal několik hlubokých rýh a nos mu zostřel. Také vlasy na temeni mu prořídly — nenosil už pěkné bílé košile, ani vyprané límečky — holil se sotva v neděli a oči mu nějak zapadaly. Zkrátka, zkrušil ho život.

Zato Milča teprve rozkvetla a druhý porod jí přidal krásy. Zkulatěla, ztloustla, byla samý oheň; smíchem se jí dělaly důlky ve tvářích, mluvila-li s cizími, ale zlobně ohrnovala ret, mluvila-li s mužem nebo s jeho rodiči. Dobrotu nedělala — všichni muži se jí líbili lépe než její vlastní — ani mladý dráteník neodešel, aby si ho nevšimla, a o pouti, když přijeli s kolotočem, byla nadšena pro mladého principála.

Vít to věděl a nevěděl — tvářil se, že o tom neví, a stal se samotářem. Rád pracoval v polích, a šel-li do lesa v neděli odpoledne, brával s sebou Boženku.

152$

I

Zpočátku se zdálo, že se chytí hospody, ale viděl tam posměch — tak na ni úplně zanevřel.

Pak se vdala Dorča a on si vypůjčil zas. Ale to už z toho měl starý Světlík strach a určil, aby dal syn Dorči jen polovici věna.

„Vostatní ti doplatíme, až se seberem,“ povídal jí i Hoškovi, menšímu-sedláku z nedaleké vsi, jehož si brala, „nejčky to nejde. Pro céry nemůžu zmařit syna.“

Zpočátku byli Hoškovi spokojeni, ale po čase počala Dorča všelijak okolkovat, až přišla s barvou ven, že jí muž vyčítá, že ona, nejmladší dcera, byla okradena, avšak že je pravda, že jí ani školy nedali, že na ní šetřili proto, že se Vít hloupě oženil. To bylo bolavé a Víta doráželo — cítil, že v životě ztroskotal, a chmuřil se vždy více.

V takové náladě potkal jednou Karolu. Přijela zas na dovolenou a zastavila se s ním. Kdo tomu dal popud, že se spolu zastavili, vlastně nevěděli — zkrátka, zůstali proti sobě stát. Vít byl plný trpkosti a zachtělo se mu postěžovat si — a Karola měla tak dobré oči a byla tak mírná a tak jemná ve svých pětadvaceti letech a ve svém panenství.

Ptal se jí, co dělá a kde teď slouží, proč není doma a nepřijela-li načisto.

Ona mu odpověděla, že se má ve službě moc dobře a že je škoda takové místo opustit, že se teď páni přestěhovali do Prahy a ona tam šla s nimi. Jak miluje tu zlatou matičku Prahu, jaký má požitek z toho, že může navštěvovat památná a historická místa.

Vít poslouchal celý unesený — ó — jaký rozdíl proti Milče — ta nevěděla o Praze nic, jen jaké jsou kde „candrbály“ a kde se jací fešáci procházejí — a ještě tak, kde je jaký módní závod. To ostatní jí bylo jedno.

153$

Stáli teď mezi vlnicím se obilím, které bylo vysoké a houpalo se, jakoby přes něj tekla řeka — klasy se skláněly a šeptaly, plno chrp v něm kvetlo modří letního nebe a koukoly se fialověly prostými, ale půvabnými kalíšky. V žité cvrčel koník a zdaleka volala křepelka — bezoblačné nebe se klenulo převysoko a na mezích bezpočetně vykvétaly rudě krvavé slzičky. Na Víta padla tesknota — tesknota naléhavější, než byly všechny ty dosavadní smutné a ponuré nálady. Odmlčel se, a když Karola domluvila, zavládlo na chvíli ticho, nějaké trapné a výmluvné. Oba cítili, že by si měli něco říct, něco, čím by se jim oběma ulehčilo, ba Vít byl přesvědčen, že je jí to dlužen.

Proto se odhodlal a povídal trochu nejistě:

„Vidíš, děvče, tak sem se přesvědčil, že sem moc pochybil a že sem ti ukřivdil. Zpronevěřil sem se ti, ale osud mne potrestal krutě — slyšíš istě po vsi, jak špatně sem se voženil a jak směšným sem udělanej.“

Karole se srdce rozbušilo — krev jí vhrkla do obličeje

— bolest jí sevřela prsa, ale byla to bolest nějaká příjemná a nasládlá — třebaže bolela, dělala dobře, voněla jako zeměžluč. Pohlédla na něho plaše a jen letmo, ale cítila, že se jí slzy derou do očí, že se jí brzy zakalí zrak.

„Teď vím, že jsem ti udělal bolest, a oceňuju tvoji lásku. Byla vlažná, ale upřímná — běda mi, že sem uvěřil Milče.“

Vít svíral rty a hleděl teď jenom — z jeho hlasu vyznívala lítost a Karola, hledíc na něho zas jen úkradkem, cítila, jak ho milovala, a při té zmínce si všechno připomněla — šedivé dny smutku a proplakané noci, připomněla si, jak ho měla ráda, a s bolavou důsledností si řekla, že to léty nepominulo, že třebaže je Vít zestárlý a zdeptaný životem, přece je dosud tím, kým býval, jejím ideálem. A že láska a soucit jsou sestry, hned byla

154

i

i$

plná toho druhého a snažila se mu říci něco pro potěchu.

„Já sem byla také vinna,“ povídala odhodlaně, „neuměla sem ti to tak pěkně povědět, abys mi rozuměl. Dybych byla uměla použít víc slov, lepší se vyslovit anebo ti to napsat, byl bys se spíš přesvědčil. Byla to snad má vina, že sem si tvou lásku neuměla udržet.“

Poslední slovo znělo jako vzlyknutí a Víta to dojalo v nejhlubším nitru.

„Zato sis ale uchovala mou úctu a na tej bychme byli zbudovali celý štěstí — iný, než je to moje.“ Trpce se usmál. „Já myslel, že to u nás je láska, ale Milča, ta to dělala z bujnosti, a já z vášně — vobojí přešlo a nezbylo nic!“

Se sklopenou hlavou šla Karola k domovu a polykala pláč. Oh, proč nesměl být Vít šťastný, když ona se za něj přece tolik modlila?

Světlík šel chvíli rovněž tak, ale potom se ohlédl a dlouze se díval za Karolou. Bylo to jeho ztracené štěstí, které on sám zašlapal.

***

V Chrástě se povídalo, že si Světlík dost špatně stojí. Také jeho statek jaksi zpustl. Neopravoval několik let, a to je na stavení brzy patrné. Krytinu měl ještě šindelovou, a ta se nějak povážlivě stala vetchou; ze dvora vytékala močůvka a nikdo jí nebránil — taras u zahrady se sesouval, chlívky na vepřový dobytek volaly po opravě. Ale hospodáře nic netěšilo. Byl nespokojený a mrzutý. Rád by se už dočkal dědice, ten však nepřicházel a žena mu tvrdila, že už toho víc nechce, že má těch dvou děvčat dost, že jich víc ani mít nebude.

155$

K tomu šlo u nich to hospodaření čím dál tím hůř; Milča se nenaučila ničemu a vše stále spočívalo na nemocné mamince. Milča byla v nejlepším rozkvětu a muži se na ni jen třásli — ona pak měla tak dobré srdce, že žádného nemohla odbýt.

Vít se nad tím trápil, styděl se za to a často měl s ženou hlučné výstupy. Lidé říkali, že ji i bije, ale že to je tím horší, ta že mu dělá schválnosti a drží s jinými.

A tu se najednou stalo něco, co překvapilo celý Chrást a hlavně rodinu Světlíkovu. Udělalo to v ní změnu, převrat. Zčista jasna hospodyně onemocněla; první dny jen tak jako žertem, ale bylo stále hůř — nikdo nevěděl, co se jí stalo — bylo zle a zle — telegrafovali do Prahy pro Durychovou a k tomu Vít podotkl, aby s sebou vzala nějakého doktora nebo profesora. Ves byla vzhůru a lékař z města sem nestačil jezdit, ale třetího dne přišel i kněz a lidé si povídali, že asi mladá Světlička nepřežije. Jak se tomu každý divil, vždyť byla tak plná života a ohně, co se jí jenom stalo?

Povídali ledacos — mnozí ji litovali, jiní říkali, že snad teď trochu zkrotne, a babička to nemohla vydržet a svěřila panímámě Hojovcové na zahradě u mlíčníka, že to nepřišlo od Pána Boha, ale že si to asi přivodila sama; přiznala se prý své matce, tak napolo, že tam zas něco mělo být — ale ona už toho tahání se s dětmi měla až po krk — vyhledala jistou ženu a její pomoc. Proto ta nemoc, proto ta ztráta krve, ty slabosti a mdloby.

Babička s pláčem pověděla, že se včera narodil chlapeček ve čtvrtém měsíci a že žil celou noc a dlouze umíral, až se všichni už nemohli dívat, a že Milču to nějak těžce dojímalo, že sama chtěla pana faráře, aby se z toho zločinu zpovídala.

Panímáma Hojovcová byla celá ustrašená, ruce spínala a říkala kolikrát po sobě:

156$

„Ty ženský, ty dnešní ženský! Co jen myslejí, kam to spějou? Naše matky a babičky měly po dvanácti a čtrnácti dětech, byly zdravý a všecko ke cti a chvále Boží vychovaly — nejčky má jedno, dvě a už to maří a morduje! Horší než ten Herodes. Ten to dělal ze strachu vo svou slávu, ale ty dnešní matky jen pro svý pohodlí a z lenosti!“

A což, když Milče zvonili! Žádný tomu ani věřit nechtěl. Milča — mladá hospodyně od Světlíků, taková zdravím kypící ženská? To není ani možné!

Zastavovali se na návsi a bledli úžasem. „Co je člověk? Třtina větrem se klátící. Neví dne ani hodiny.“

Tak rozumoval starý Marvan a belhal se do stavení.

U Světlíků bylo plno pláče — ani tam nemohli uvěřit, že je to pravda, co se stalo. Maminka z toho dostala srdeční křeč — babička se celá třásla a jen zkoušela, je-li Milča opravdu mrtvá.

Vít chodil rozčileně sem tam. Ač ho mnoho nazlobila, přece byla jeho ženou a on ji kdysi míval rád. V prsou se mu zvedala lítost a šla mu do očí — hle, zlomený mladý život, vlastně dva životy. Bylo mu jich líto a trpce hleděl na Durychovou, která vyváděla jako zbavená rozumu. Částečně to byla její povaha, která všechno přepínala a toužila po okázalosti, částečně ovšem také žal pro jedinou dceru, neboť, ať byla Pepina jaká byla, přece měla v prsou mateřské srdce; ale hlavně, a to nikdo nevěděl, to byly výčitky svědomí, které bodají jako ostré nože. To ovšem nikomu nepověděla, že to byla ona, která dceři v tajném dopise poradila, aby se s tolika dětmi netrápila, aby si pomohla, že to v městech paničky dělají pořád a mají se dobře. Což je ženská na světě jen proto, aby se trápila s dětmi, svou krásu dala všanc a zkusila jako zvíře?

157$

Milča ji poslechla a teď — nebylo by divu, kdyby si nešťastná matka hlavu strhla! Nebo to byl trest, že to sama udělala tolikrát?

Ale Milča ležela po přestálém utrpení tak klidně, že na ní bylo znát mnoho božského slitování. Vít to viděl a stál zadumaně nad její mrtvolou.

Byl vdovcem a bylo mu líto i dvou maličkých sirot, které nevěděly o ráně, jež je potkala. Boženku si odvedli do hájovny a Blaženka byla s prababičkou na sadě. Tak smutně a předčasně skončila hezká selka svůj mladý život. Na pohřbu bylo plno lidí; byl v neděli, a tak se sešli lidé i z okolí.

Tragický případ všecky zajímal a vdovec budil soucit, protože všichni věděli, že nemá nejsladší vzpomínky na své manželství po boku té hezké a ohnivé ženy.

Muži, co ji sváděli, šli zaraženě za rakví a všichni uvažovali o pomíjejícnosti rozkoše a ohavnosti hříchu — věru, co ze všeho zbylo? Prach a popel.

Po pohřbu psala panímáma Hojovcová Karole:

„ To tě překvapí, že je Vít Světlíků vdovcem. Jeho Milča to pěkně provedla. Pomohla si až na krchov — včera ji vodnesli. Povídal doktor, že měla votrávenou krev. Kdybys Světlíka viděla, zplakala bys. Stará marodi a babička už nejni k ničemu — já nevím, jak to tam pude. Stojí si teď špatně — statek má sešlej a sám je taky načisto ztrápenej. Von to asi ví, že to nejčky bude darebný. Kerápak holka s penězma se vdá za vdovce, na zadluženej grunt, dvě děcka po nebožce a dvojí vejměnek? Tak vidíš, jak dopad, to má za to, že ses pro něj tak naplakala!

Těšíme se na jaro, že, jak píšeš, na dýl přijedeš, to budou, moje drahá Karolko, zas pro mne svátky a taky tatik se nemůže ani dočkat!

158$

Jak to dopadá s tím ženichem, co ti ho páni šikujou? Je-li hodnej, nedělej drahoty — máš léta a co bys měla z věčný svobody? Já bych tě nejradši viděla zavopatřenou. Jenom buď hodná a drž se Pána Boha.

Do ochrany Boží tě poroučí

Tvá matka.

***

Když Karola přijela domů na tu delší dovolenou, ležela Milča už půl roku v zemi a její hrob se svěže zelenal. Babička ho chodila se džbánečkem denně zalévat a vodila pravnoučátka s sebou. Byla už, chuděrka, jako pára, sotva se na vetchých nohou držela a džbáneček sotva unesla. Často ji Boženka musila pomáhat, také už neměla ani tolik síly, aby otevřela dveře u hřbitova. Byly těžké a ona jako věchýtek.

Ale držela se pořád — Bože, však bylo třeba, aby pomáhala; v hospodářství bylo plno práce a panímáma nemohla. Srdce jí dělalo čím dál tím hůř a lékař ji varoval před přepínáním sil, aby najednou nenastala katastrofa. Letos i pantáta „šel dólu“ — měl chřipku, a ta ho jaksi zmohla — zničila ho, byl celý jinačí. Začal synovi radit, aby se ohlížel po nevěstě, že to takhle dál nejde.

Karola se s babičkou sešla u Milčina hrobu, kam se šla pomodlit, a byla tím babiččiným lamentem dojata.

„Nebohý děcka,“ poznamenala, hledíc na hezké starší děvčátko, držící se sukně své prababičky, „dyby taky pajimáma Světlíková — co by z nich bylo?“

„Ba, ba,“ lamentovala babička, „ta druhá, ta už s nima nebude mět to srdce — babička, ta dlouho nebude, a já

— Božínku, osmaosmdesát let už mi bude při svatým Václavu, dyť sem jak pára, vod dneška k zejtřku.“

159$

Karola šla domů a měla toho plnou hlavu, na nic jiného nemyslila a doma byla roztržitá. Od své poslední návštěvy doma Světlíka neviděla, ale nešel jí z mysli — byla přesvědčena, že na něj život krutě dolehl.

Maminka něco kutila u válu, pekla dnes vdolky a pobízela dceru, ať si jenom sedne a nic nedělá, však má placenou dovolenou, ať si vyhoví. Karola si přivezla spořitelní knížku na slušný obnos, který si už ve službě našetřila, a tak panímáma měla radost. Jen ji mrzelo, že se pořád nevdává, že odmítla i nápadníka, kterého jí páni dohazovali. To jí ani odpustit nemohla a ustavičně o tom začínala.

„No, a co bude s tebou?“ durdila se pokaždé, „to myslíš vostat tak? Myrtu máš už jako strom, už ti i vodkvetla a nic. Sloužení tě věčně těšit nebude a nakonec vostaneš sama.“

„Doví, co já vyvedu.“

Bylo deštivé léto a se sklizní plno práce a také obtíží. Mladý Hojovec byl rád, že mu rodiče, výměnkáři, vypomáhají a také že Karola jde na pole.

„Já myslil, že už to ani neumíš,“ povídal, když poprvé za ním odbírala, „dyž sloužíš pořáde v městě a u pánů.“

„To by bylo pěkný,“ smála se, „dyť sem byla selkou a doví esli eště nebudu.“

„I to ty si vezmeš zas ňákýho pána ve městě nebo řemeslníka,“ mínila švagrová a roubíkem přitahovala snop, „snad bys nešla se lopotit na ves a do polí.“

„Vy ste bláhoví tady na venkově,“ pokárala ji i bratra Karola, „dyž vy myslíte, že je v městě lepší než na vsi. Jak je tu krásně v čistým povětří a pod modrým nebem. Dyť tam ho pro samý komíny a střechy ani vidět nejni a ta práce tady nejni někdy ani za polovic tak zlá jako tam. A my se tu najíme toho, co dá hospodářství, ale tam chudý panstvo je na tom tuze zle. To už musí

160$

mít dobrou službu ten, kdo tam má žít v blahobytu. Ve městě je více bídy než na venkově.“

Poslouchali ji se zájmem a starý pantáta, který aspoň mandele stavěl, spokojeně pokýval hlavou:

„To se mi líbí, že naše Karola v tý Praze nezpejchla. Pořád se hlásí k selskej hroudě.“

Pantáta Hojovců byl ještě chlapík a nežal jen proto, že tu byl mladý a že ho tu a tam pobolívalo v kříži — kdyby to muselo být, ještě by se hrabicí dobře oháněl. Také si na tom zakládal a hleděl útrpně na sousední pole, kde Světlíkovi také žali a starý byl přitom jako pára nad hrncem. Čeledína teď neměli, když si tak nevalně stáli, a proto i výměnkář, nechtěl-li se dívat, jak práce neubývá, byl také nucen pomáhat. A šlo mu to bídně — v poslední době hodně sešel.

Také mladý hospodář se potil — Karola viděla jeho rukávy zdaleka se třepetat ve vánku a myslila si, jak spěchá, jaké pokosy pokládá, že mu děvečka, co za ním odbírá, stěží stačí. Musila také vázat, protože tam více ženských neměli, a tak si Karola myslila, jak musí chvátat.

Babička se tam přibelhala — přinesla svačinu a hned zase naříkala, jak jim to nejde a jak by ráda vzala roubík a pomohla alespoň vázat. Ale, že je bídačka, že už sotva tu tašku unesla, že by ten snop neobrátila.

Boženka přišla s ní a pobíhala po mezi, trhala slzičky a chrpy a zaběhla i na Hojovcovo pole. Starý se trochu škodolibě ohlížel ke Světlíkům, ale s holčičkou měl soucit. Dal se do povídání a nabídl jí kousek tvarohu, který Karola vzala s sebou.

K pití tu neměli nic, Karola tedy šla ke studánce pod lesem, aby nabrala vodu. Pramenila až kdesi v lesních skalách a byla čistá a studená jako led. To bude pochutnání, na to se Pavel vždycky těšil. Žádné pivo prý není tak znamenité jako voda v „páždí“.

161$

Bylo pod mrakem, ale dusné teplo — možno, že odpoledne přijde bouřka.

Lesy se sytě modraly a to rádo pršívá. Tu a tam kuňkala žába a z hloubi lesa sem zazníval zpěv ptáků. Drozd hvízdal a kukačka kukala zdaleka. Karola se napila první a umývala si u pramenu zapocené ruce a krk

— lahodila jí ta studená lázeň, měla z toho pravý požitek.

Bylo to příjemné, lehnout si tak pod mohutné koruny starých borovic a dívat se do nebe, které dnes nepíchalo pronikavými paprsky slunce, ale bylo tajemné i za tou clonou bílých a našedlých oblaků. Co se skrývá za nimi a vysoko, převysoko, až tam, kde už nejsou hvězdy, není vzduch? To byly zase ty staré úvahy, které Karolinino snění kdysi plně zaměstnávaly.

Na chvilenku si sedla, věděla, že Pavel si musí zakouřit, než znovu začne práci, a tatínek, ten než bezzubými dásněmi ten chleba sežmoulá, to také chvilku potrvá.

Najednou ji však vyrušil pronikavý a úpěnlivý křik dítěte. Poznala, že to křičí a kvílí Boženka Světlíková, a také se do toho mísily hlasy mužů.

„Co se jí stalo?“ myslila si Karola. „Snad stoupla na vosu, nebo na včelu, či si trn do nožky zarazila?“ Pospíchala, aby viděla, co se stalo, a viděla skupinu všech lidí, pracujících na obou polích pohromadě.

Ze středu té skupiny zazníval Boženčin pláč a řev téměř zběsilý, že i křepelka pod mezí utichla.

Teprve, když Karola doběhla až k nim, dozvěděla se, co se stalo. Světlíková děvečka odložila srp a Boženka na něj v běhu šlápla.

Rána byla opravdu hluboká — seřízla si maso z polovice paty a krev se valila potokem. Tráva na mezi jí červenala lépe než celými skupinami slziček.

162$

A byla to zrovna ta nožička, která byla už jednou opařena, na lýtku na ní zbyly stažené jizvy. Říkávala dětem, že to vypadá, jako když babička smaží lívance.

Babička nad ní plakala a Vít skřípal zuby v bezradném zděšení. Starý Světlík si škubal hlavu a peskoval služku, která za to ostatně také nemohla.

Hojovcovi tu stáli také a radili honem vodu, arniku a karbolu. Jako na zavolanou přišla Karola se džbánem a jevila plno odhodlané ochoty. Klekla honem k holčičce, jak ji prababička držela na klíně a vymývala ránu. Opravdu byla hluboká a ošklivá — Karole se sevřelo srdce při pohledu na tolik krve, ale zaťala zuby a snažila se krev zastavovat

„Ježíš Marjá — taková rána — já sem nešťastnej člověk, všecko zlý se na mne valí!“ skoro zuřivě naříkal Vít. „Ať se vobrátím na kerou chci stranu, všady jen smola a neštěstí!“

„Pojďte s ní k studánce,“ radila Karola, „tam je víc vody a pěkně studená.“

A nečekajíc, brala Boženku do náruče a spěchala s ní po svahu dolů k lesu.

Babička klopýtala za ní a také starší Světlík se zvedal. Vít postál ještě okamžik se sklopenou hlavou — snad se rozmýšlel, nemá-li s ní běžet domů a pro doktora, ale také mu bylo líto toho vydání, a Karola už spěchala k lesu. Jak byla obětavá — podivil se — táhla dost velkou holčičku v náručí a byla pod její tíhou celá prohnutá. Bezděky musil vzpomenout na Milču, jak nerada dítě pochovala, jak často Boženku bila, že se na ni vzpíná, že chce, aby ji vzala. Byla to trpká vzpomínka, Víta zabolela hluboce, ale nebylo kdy se jí obírat a také se nemá mrtvým nic vyčítat

Chvátal za Karolou, ba utíkal a předběhl otce i babičku. Už stál po boku Karoly a bral jí holčičku.

163$

„Je těžká, donesu ji k studánce sám.“

Boženka se však vzpírala a držíc se Karoly kolem krku, kopla po něm zdravou nožkou.

Byla trochu rozmazlená, jako všecky děti, jež vychovala babička, a Vít ve své lítosti nad její sirotou mnoho promíjel.

Teď viděl, jak je Karola unavená a jak jí po zástěře stéká krev z Boženčiny nožky, ale nechtěl dcerušku dráždit.

Však již byli u vody; zurčela tu ze studánky přírodním korýtkem a bublala přes kameny porostlé mechem, mezi kapradím a oblázky.

„Tak, tady jsme,“ povídala Karola Božence a posadila ji na přístupné místo, kde voda dělala malou tůňku, a ponořila tam její malou opálenou nožičku.

„Tady to přestane bolet a krev taky nepoteče, zavážeme nožičku a bude dobře.“

Vít si utíral zapocené čelo, přisedl na bobek a s přimhouřenýma očima se díval, jak krev prýští z rány, rozptyluje se ve vodě a pomalu tůňku barví na růžovo.

Karola klečela naproti a vymývala ránu, odchlipovala zlehounka seříznuté maso a kůži, aby voda měla přístup dovnitř.

Vítovi při tom bylo nevolno — ač byl voják a tolik prodělal, dnes cítil, jak se mu nitro rmoutí a žaludek jaksi třese.

Ale Karola byla tak statečná a jak pěkně s Boženkou promlouvala.

Mimo té nevolnosti z pohledu na krev a ránu, cítil i něco jiného, co ho bolelo. To ho bolelo už dříve na poli, ale teď to bylo stále zřetelnější. Vstal a kousek poodešel, postál opodál, ale hned se zas vrátil, když spatřil otce a babičku sem spěchající.

164$

„Řekni mi, Karolo, jak to přídě, že někdy člověk provede takovou pitomost, za niž potom celej život musí pykat?“ zeptal se, když na ni chvilku hleděl, jak se stále zabývá jen ránou.

„Proč?“ hlesla a dívala se tím horlivěji na ránu malé nožky. Cítila bolest, ale zas takovou příjemnou, která hořkla milou příchutí jako vůně puškvorce, která sem táhla od rybníka tamhle pod lesem.

„No tak — jedna taková slabá chvíle a zkazí člověku celej život.“

„Kde je člověk, tu je chyba, Víte,“ řekla Karola a letmo k němu vzhlédla — zase se honem zabývala nožkou, ale když Světlíkovi docházeli, nedalo jí to, a jako by náhle odhodlána, potichu řekla:

Ale na nápravu nejni nikdá pozdě — Víte — všecko se dá napravit a všecko vodčinit, a kdo se svýmu osudu vzdává, je —‘

Už se ozývalo babiččino lamento a hlas starého pantáty přerušil další slova.

Karola sundala šátek a ovázala Boženčinu nožku a chystala se, že ji ponese domů.

Bylo téměř poledne a nestálo už za to, aby se znovu dávali do práce. Vít jí však Boženku honem vzal a nesl ji sám.

Tak se Světlíkovi vraceli z „páždí“ podivně, ale Vítovi přesto, že cítil bolest své dcerušky, hřálo něco nového v prsou.

Zaháněl a hasil to. „Jsou to bláhovosti,“ tvrdil si, „ináč bylo, dyžs byl svobodnej a dobře sis stál, dnes je ináč. Statek zadluženej a dvě děcka a k tomu — jaks í zašlapal. Dyť to nejni možný a Hojovec má taky svou pýchu.“

A teprve dnes ucítil, jak tehdy Hojovcovy urazil a jak asi byli poraněni. Ó, jak byl zaslepený!

165$

Panímáma Světlíková se celá polekala a hned jí srdce zas tlouklo až hrůza — když uviděla uplakanou a ovázanou Boženku. Blažena se také dala do pláče, a tak plakaly všecky.

Starý pantáta chválil Karolu, jak se do té příhody vložila a jak pěkně krev zastavila. Vítovi neušlo, jak si maminka povzdechla a že na to slova neřekla.

Za pár dní zašla Karola sama na Světlíkovo pole, když tam Vít sám přestavoval mandele, které noční bouře poválela, aby se zeptala, jak se Božence daří.

Poslala k nim ještě téhož dne, co se úraz stal, arniku a mast, aby to Božence dávali — panímáma Hojovcová mívala všelijaké léky, měla na ně zvláštní truhličku přibitou na zdi.

Teď šla na pole na „doliny“ se svačinou a zastavila se tu jako namátkou.

„Sem ráda, Víte, že tě vidím,“ povídala a byla trochu rozpačitá, „byla bych už k vám zašla, poptat se, jak je Božence, ale bylo mi to hloupý — myslela sem si, aby pajimáma nemyslela, že chci, aby mi za trošku masti děkovala.“

„To by nebylo jen za trošku masti,“ povídal Vít, opřel se o hrabici a usmál se na ni, „to by bylo za celou tvoji ochotu, s kterou ses hned do toho vložila. I šátek si pučila a táhla se s ní.“

„To nic nebylo,“ řekla Karola skromně, „a co pajimáma, nepolekala se? Já měla vo ni strach.“

„No, nebylo í hezky. To víš, to její srdce je hned celý splašený a já dycky mám strach. Co bychme si počali, dyby eště maminka nám umřela — beztak to u nás de všecko s kopce —“

Vít si jen tak mimochodem postěžoval a hleděl mimo Karolu někam za svěží zelené lesnaté vršky, které byly nedaleko. Pod lesem kvetl bílý jetel a tak líbezně voněl

166$

samým medem, že to bylo rozkošné dýchat tu vůni. Včely na něm hučely, jako by se zdaleka blížil vlak.

„Musíš se voženit,“ hlesla Karola a v těch jejích slovech bylo něco výbojného a čtveračivého, co se tak málokdy ozývalo v hovoru Karoliny.

Ale on si toho snad nevšiml, protože nehnul ani brvou, když řekl: „Budu muset — ale — je to taky těžký

— a —“

„Proč? Děvčat máš nejčky na vybranou,“ dodala stejným tónem, že si toho Vít konečně všiml a usmál se také, ale jenom tak nuceně a ze zdvořilosti.

„Já už sem, holenku, vopatrnej,“ povídal, „a teď se budu moc rozmejšlet.“

Obrátil hrabici, z růžku, který mu visel u řemenu, vytáhl brousek a zavadil jím o kosu, ale jenom tak, jako žertem, a hned ji zase sklonil. Ohlédl se po Karole, která zatím trochu odstoupila a měla se trochu k odchodu.

„Já ti děkuju, Karolo, za to, že ses tak mýho děcka ujala,“ povídal, aby mu neodešla, „taky tatínka to moc dojalo — jistě, zachovala ses šlechetně.“

„Že vo tom mluvíš,“ máchla rukou a poodešla ještě pár kroků — nerozhodně se zastavila a utrhla klas z mandele. Potom se však najednou k němu obrátila tváří a rychle přistoupila blíž.

„Abych byla upřímná, Víte, musím ti říct, že sem nepřišla se za tebou ptát jen po Božence. To už mi babička u mlíčníka pověděla, že je í lepší — ale, já bych s tebou ráda mluvila víc a vážně. Vím, že hledáš nevěstu, a jaks mi napověděl předevčírem u studánky, lituješ toho, co se stalo.“

Karola byla úplně červená — krev jí zalévala krk i skráně. Vít byl tímto úvodem tak překvapen, že silně zbledl a s rozechvělou úzkostí na ni hleděl.

167$

„Tak mi napadlo, dybys chtěl, že bys moh, nebo vlastně, že bys nemusel chodit daleko. Já bych si tě, Víte, třeba vzala, dybys vo mě stál.“

To byla slova, která Světlíka ohromila — proto zůstal po několik okamžiků tichý, že to bylo Karole až divné a zarazilo ji to. Rozmýšlí se snad?

Při té řeči hleděla někam jinam, ale teď na něho pohlédla tázavě a nejistě, ale hned po té byla přesvědčena, že se nerozmýšlí, ale že je překvapený. Naznačoval to celý výraz jeho obličeje, a proto se malinko pousmála a s jemným přídavkem ženské čtveračivosti řekla:

„Já myslím, že bys se mnou nechybil. Práci umím, jak polní, tak domácí i v šití se dočista vyznám — tatínek mi chystá slušný věno a taky já mám dost našetříno, a no — výbavu —“

„Karolo, ty si ze mne děláš dobrej den!“ zvolal Vít a prudce k ní postoupil. „To nejni možná, že bys mi vodpustila a nejčky mě eště chtěla, dyž sem vdovcem s děckama a k tomu zadluženej. Co by tomu řekli vaši a kerak bych moh já —‘

Vít byl celý rozčilený — na tvářích mu vyvstala zvláštní červeň a měl pocit, jako by po dlouhé cestě, uondaný vedrem a zprahly rmutem dne, najednou přišel pod stinné borovice a napil se z křišťálového pramene

— jako by ho ovanula vůně kvetoucích lip a bílého jetele. Jenom měl pochybnost, bdí-li a není-li to jenom šálivý sen.

„Tak mě teda nechceš?“ řekla Karola zhurta a skrývajíc čtveračivé oči dlouhými brvami se napolo obrátila a měla se k odchodu.

Sotva však udělala tři kroky, už za ní Vít skočil a uchopil ji za ramena a obrátil ji k sobě.

„Ty to teda myslíš dovopravdy?“ zajásal a tiskl její ruce, až to bolelo. „Děvče drahý, kerak sem si to zasloužil

168$

a kerak se ti vodměním?“ V očích měl slzy — ani svůj hlas nemohl ovládat.

„Tys nevěřil mej lásce, dyž sem ti dokazovala, že je upřímná a že láska se nedá dokázat jen líbáním, ale že léta teprve ji potvrdějí. A proto ti chci dát teď důkaz, že sem to nemluvila jen do větru, že sem to myslela vopravdu upřímně.“

Vít cítil takové pohnutí, že nevěděl, co by řekl — polykal naprázdno a cítil, jak pod jeho rodné krovy vchází klid a mír, po němž u Světlíků marně vzdychali.

***

U Hojovců bylo veliké překvapení a ne zrovna nadšené, když Karola přišla s hotovou věcí:

„Tatínku a maminko, já se budu vdávat. Zůstanu vám doma — jenom za zdí — slíbila sem dnes Vítovi Světlíkovýma“

Pantáta zakroutil hlavou.

„To bys byla hloupá — po tom všem, jak tě vodkopli — nejčky bys mu byla dobrá? To věřím, peníze im tam donýst a pracovitý ruce — peklit s děckama, dvojí vejminkáře vobsluhovat!“

A maminka spráskla ruce a podepřela boky: „Ty, ty si můžeš vzít pána s postavením a ne zadluženýho vdovce!“

Ale Karola se jen mírně usmívala a stála na svém.

„A dyž mně se žádnej nelíbí tak jako Světlík.“

„Co by se ti na ňom líbilo?“ rozkřikla se maminka. „Dyť je hubenej jak trn — hlavu má vopelichanou — to by se ti mělo co líbit!“

Karola však dál stála na svém, a že ona žádného jiného ráda neměla a ani mít nebude.

169$

Nu a když o tom uvažovali, Hojovcovi uznali, že to vlastně nebude špatné, že se opravdu statek Světlíků jejími penězi pozvedne a zas bude v ceně — dají-li pak Karolu do polovice, že přece bude mít zajištěno své.

A tak se starý odhodlal a promluvil s Vítem a se starým zároveň, docela vážně a otevřeně.

Světlíkovi byli nadšeni, rádi přistoupili na všechno a přijali nabídku Karoliny jako opravdovou milost.

Svatba měla být brzy a hned začaly přípravy.

Největší radost měla panímáma Světlíková. Když přišel Vít toho osudného dne domů, jak vešel, hned se podivila jeho vzhledu; nějak omládl — krok měl pružnější a nesl Božence chrpy. Ale hned se obracel k panímámě a povídal, směje se očima a ústy zároveň:

„Něco bych vám pověděl, maminko, ale mám strach, aby vám nezačlo srdce tlouct.“

Ale maminka si ho už držela oběma rukama a ohlížela se po sedadle; málem se lekla, ale Vítovy oči jí pověděly, že to bude radostné.

„Budete chystat svatbu, maminko, ale ta vám bude milejší, než ty posavadní všecky.“

„Panenko Vyderská — tvou, Vítku?“ ptala se hlasem, který jí rychle vypovídal službu a ztrácel se v slzách.

„Moji — maminko, a víte, kerou si vemu? No, nehádejte daleko — dite jen vo číslo dolů — no já vám to řeknu: Karolu, Karolu si vemu!“

To byla novina, která pohnula celým statkem a panímámu přes všecku dlouhou přípravu připoutala na den na lůžko. Ale z radosti se neumírá, a tak i ta dobrá maminka zase vstala, a když to uslyšela babička, třásla hlavičkou, div jí neupadla.

Vždyť to byla zvěst o štěstí, o novém štěstí, jež se u nich ohlásilo.

170$

A zase potom stávaly maminky i babička celé dlouhé chvíle u pumpy, nebo u mlíčníku a zase se mezi oběma statky navázalo zpřetrhané pouto. Protože pak Karola stávala často na tarasu s Vítem, dočkal se pantáta Hojovců nejednou pěkné vůně, když se zvenčí vracel na vejminku. Mléko teklo z plotny až po zemi — z hrnce všecko vyvřelo a dýmu bylo, že by v něm hůl stála.

Ale pantáta dobrácky potřásl hlavou a pokaždé rezignovaně říkal: „Inu — ženský, ty ženský sakramentský!“

Tak se Vít naučil chodit zase na taras a do zahrádky a Karola už neplakala, když chasa na návsi hlučně zpívala její písničku:

„ Ticho po pěšině, kudy chodíval —“

protože cestička oživla.

KONEC

171$

Ediční poznámka

Román Ticho po pěšině vychází s největší pravděpodobností po třetí. U předchozích dvou vydání — v románové příloze Selky tiskem Občanské tiskárny v Brně a v edici Lidové romány v nakladatelství Františka Šupky v Hradci Králové — však chybí jakýkoliv údaj o roku vydání. Neznáme tedy ani, které bylo první z nich.

V brněnském vydání je kniha Vlastou Javořickou věnována Mařence Vošahlíkové. V rodinné kronice o ní spisovatelka píše: „U Vošahlíků bylo to manželství velmi dobré, požehnané vším i dětmi Bylo jich asi devět — Marie, Julie, Jindřich, Alois, Anna (zemřela dvouletá na spálu), po ní ještě jedna Anna, Antonín, Václav a Věra. Nejstarší Mařenka zůstala neprovdaná, měla několik let známost se synkem z chalupy, ale že nedostal rodnou chalupu, jak to bývalo zvykem — rozešli se. On se oženil Mařenka ho oplakávala a již neměla chuť do vdávání Bývala u nás ve Studené často — Mařenka Klisinecká. „

P. K. Novák — Vše o Vlastě Javořické, str. 18.

NOV

172

Vlasta Javořická

TICHO PO PĚŠINĚ

Těšínské papírny, Český Těšín Jako svou 488. publikaci; vydalo nakladatelství JOTA (digr v1), BRNO/2004; ISBN 80-7217-249-2

Obsah MLP:

Vít se vrátil po válce do rodného statku a vyhlédl si za nevěstu dívku z vedlejšího statku, hodnou, upřímnou, pilnou a skromnou Karolu. Jejich láska byla vzájemná, dokud nepřijela z Prahy Vítova sestřenice na dovolenou a mladého muže neokouzlila svou vitalitou a nekonvečností. Zklamaná Karola odešla sloužit do města a Vít se oženil s městskou dívkou, která neměla o práci na statku nejmenší zájem. Manželství nedopadlo dobře a nakonec zůstal Vít sám s dvěma malými dětmi a dluhy na domě. V tuto chvíli se však ukázala síla Karoliny lásky i její nezištná povaha, odpustila mu všechna příkoří a přistoupila na svatbu s mladým vdovcem.