VLASTA JAVOŘICKÁ

V Nepříznivé půdě

Tedy v novém domově!

Učitelka Ríša Tůmová se rozhlédla a vzdychla. Věru, takhle si to nepředstavovala. Když jí nakládali nábytek, myslela, že najde aspoň vhodný pokojíček, v němž by mohla využít trosky jejího starého domova.

Ale tady?

Elegantní psací stolek stojí jako pro posměch obrácen zády ke světlu a padá-li na něho trochu denního jasu, tedy pouze z pravé strany. Knihovna je vtisknuta do výklenku vedle kamen a ještě se tam zcela nevejde. Musí ji postavit trochu šikmo a všechny nohy vypodložit, aby se na nerovné podlaze nekymácela. Lože stojí proti oknu, které je tak nízké, že je možné nahlížet pohodlně až na postel. Vzácné originály, které uchovala, nelze tu ani pověsit. A paní Suková se ještě domnívá, že její světnička je nejlepší z celé vsi. Ríša se tomu hořce usmála a podívala se oknem na dvorek.

Slibovala si, jakou bude mít na venkově vyhlídku. Jak jí bude východ slunce házet přehršle nafialovělých paprsků do lože a vyhlédne-li do přírody, jak nádherné divadlo vzdálených horizontů se jí naskytne, jak ji pozdraví hned na přivítanou modravé hvozdy a ptačí zpěv.

Skutečnost? K smíchu! Ríša má před okny celé řady chvojových otýpek a potom vysoko vystlané slamnaté hnojiště, na němž poletují roje modrozelených much.

Ríša se těšila na venkov a na ladný, útulný koutek země, v němž nevládne ani faleš, ani úskok, ani hamižné přepadání

slabých a neschopných, jako tomu bylo ve městě.

7$

Nový vzdech a mávnutí rukou: „Jakáž pomoc! Prožili jsme už těžší zklamání.“ A vzpomněla, jak to bylo zlé, když otevře-li závěť po tatínkovi a z té vzešla jistota, že zbylé jmění je tak žalostně nepatrné, že ani nepostačí na dluhy.

Bratr Aleš stiskl rty, pokýval hlavou a zpopelavěl ve tváři. Poznal, že mu to půjde velmi těžce, oženit se s děvčetem nemajetným, s kterým měl už léta známost. Také pochopil, proč se otec nemohl nadchnout jeho volbou a jeho ideálním názorem na lásku. Potom se radili, a tu Ríša poprvé slyšela, že je nutno, aby si dokončila vzdělání a starala se o místo.

Ríša byla moderní děvče a měla v hlavě smělé názory na ženskou otázku, na samostatné a výdělečné postavení. Stokrát řekla: „Budu učitelkou, abych nebyla odkázána na vdavky a nemusela vyčkávat, až se někomu uráčí a vezme si mě.“ To všechno však šlo pouze z plic; hluboko v nitru byla jistota, že jí toho nebude zapotřebí.

Teď, když stála před skutečností, že to musí být a že se musí sama živit, protože ani k tomu čekání nejsou prostředky, a když se přesvědčila, že mladý továrník Jansa se jí přestal dvořit, jakmile poznal, že celé rodinné jmění je v sutinách, zůstala zděšená a ohromená.

Díky Bohu, že byla opravdu statečné děvče a že k továrníku Jansovi necítila nic hlubokého. Tak měla jen zkušenost a sílu k životu a boji. Byla nadaná a studovala s chutí. Právě tak vstoupila do života. Stala se učitelkou ručních prací a věnovala tomu poslední zbytky nepatrného jmění. Teď se přistěhovala na prvé místo, v němž měla působit, a tvrdila si, že se ničeho nebojí a že ji nic nesklátí.

Bylo jí dvaadvacet let a důvěřovala své hvězdě, dobrému osudu a své kráse. Myslila si, že se snad přece někdo najde, kdo se zahledí do jejích očí. Věděla o nich, že jsou krásné a že ji vysvobodí z té samostatnosti, o níž všechny ženy tak nadšeně blouzní, ale kterou všechny bez rozdílu stejně radostně opouštějí.

8$

Její zemřelá, nezapomenutelná maminka říkávala: „Jenom mějte trpělivost, děti, jenom trpělivost! Na každého se jednou usměje štěstí, ale musí si ho zasloužit!”

Po této vzpomínce zvedla Ríša hlavu a rozhlédla se veseleji. Co platno! Pokojík je sice velmi nemoderní a k jejímu nábytku se hodí jako řepa k růži, ale vždyť tu věčně bydlet nebude. Po čase dostane jinde místo a přijde třeba do města, kde nebude o vhodné byty taková nouze jako na zapadlé vesnici.

Vešla paní Suková a ptala se, chce-li slečna slámu do „štrosoku“ nebo má-li „modrace“.

Ríša se usmála a ukázala na ustlané lůžko.

„Děkuji, paní domácí, mám síťku a žíněnky. A dovolte, prosím, dostanu u vás mléko k snídani, nebo si je musím kupovat někde jinde? A jak to bude se stravou? Nemohla byste mi také vařit?“

Paní Suková měla kulatý obličej a ten se jí tukem blyštěl jako měsíc v úplňku. Měla volnou jupičku s odstávajícím šůskem a vlasy hladce dozadu přičesané. Teď, jak se usmála, měla přimhouřené oči a rozšklebená ústa.

„Mlíko u nás dostanete, ale nejčky eště ne. Máme jednu krávu natelenou a druhá má pod sebou tele. Just nám to letos přišlo tak hloupě. Zač stojí takovej užitek? Ale naproti u Lukavců, tam mají mlíka jak vody. Esli budete chtít, tak vám tam bude chlapec pro ně chodit. No – jenom než dáme tele pryč. A co se tejká toho vaření, vemete-li za vděk stravou tak, jak je, mohla byste tedy s náma jíst. Náš syn taky doma jí, no, a je taky panem učitelem.“

„Ten pan učitel Suk, co mi byl ve škole představen, to je váš syn?“ podivila se Ríša.

Selka se usmála, že se její malé černé oči úplně zavřely.

„No! To je náš Frantík. Učí tu už třetím rokem. Von se moc dobře učil. Nebožtík pan farář dycky říkal, že bude nějakým profesorem. Tatík nechcel ani slyšet, abychme ho

9$

dali na studie, ale já sem pro to byla jak posedlá. Přála sem mu lehčí živobytí, než má tulec člověk. „

„Ale, paní Suková, nevím, zdali to byl správný názor a správná volba. Přece práce pod širým nebem je tou nejkrásnější a nejcennější prací. A půda – ta je živitelkou všeho. Myslím, že nejužitečnějším členem lidské společnosti je rolník. „

Ríša to nevěděla ze zkušenosti. Četla to kdesi a přijala to za svůj názor.

„Žeť,“ potvrzovala paní Suková, „to je pravda, ale což naplat, dyž je to dřina. Sedlák se nezastaví vod jara do zimy a furt a furt jen aby hlídal na voblaky, esli nepřídou kroupy a všecko mu to nerozmlátějí. A tak už se stalo. Frantík vyštudoval na toho pana učitele a má dobře. Chválí si a nám se to taky líbí. Je pánem, platí si nám do kchastlu a sme vo něj bez starosti.“

„A komu dáte hospodářství?“ podivila se Ríša a cítila už nad tím jakýsi stesk, ač jí to mohlo být zcela lhostejné.

„E, máme ještě Jendu a Pepíka. Samí kluci – a čtvrtej nám umřel malinkej. Já říkám – něde se to rodí všecko na jednu formu. Jenda, ten je na vojně, a Pepík je eště malej. Chodí teprvá do první měšťanky.“

Selka se rozpovídala. Dostala se až na narození dětí a nemělo to konce. O tom ostatně každá žena nejraději vypravuje.

Ríša už byla trochu netrpělivá. Oddechla si, když se selka rozpomněla na své hospodyňské povinnosti a odešla. V malé chvíli už ji Ríša viděla, jak nese prasátkům.

„Proč jsou ty vesnické ženy tak sešlé a zchátralé?“ myslila si. „Vždyť tu mohou mít pravý blahobyt! Při takovém hospodářství je přece mléko, vejce a máslo, ti lidé se pohybují stále na zdravém vzduchu a jsou zajedno s přírodou.“ A litovala Sukovou, která mohla přece v mládí být velmi hezká a štíhlá dívka; teď je nepěkně tlustá a nemá zuby, účes, ač má zastřižené vlasy, má ubohý – a to oblečení!

10$

Ale bylo nutno věnovat se dalšímu úklidu a zapomenout na paní domácí. Když byla Ríša se vším hotova a jakž takž se najedla, vyšla si trochu do polí.

Paní domácí ji potkala v síni a pokývala: „Žeť, žeť, abyste se trošku vobeznámila. Dybych nebyla doma, tak bude klíč pod halmárkou – taky ho tam dycky strčte, dyž pudete pryč. Já pudu asi na krmení. „

Ríša kráčela cestou za humny mezi zahradami. U Suků neměli v zahrádce téměř nic, leda trochu máty a levandule; kolem plotu kvetla spousta žlutých měsíčků. U sousedů z druhé strany cesty měli nějaké červené a bílé jiřiny a záhony aster, na nichž se pásly se zálibou každé oči.

Ríša se dívala a myslila si, proč si ti lidé trochu více těch zahrádek nehledí. Jak by to bylo krásné, kdyby měli pěkně upravené záhonky a na nich spousty celý rok kvetoucích květin. Patrně pro to nemají smysl, těší je pouze ovoce. Dívala se na jabloňové štěpy, které byly obsypané ovocem a prohýbaly se pod jeho tíží. Také švestky už mezi listovím trochu promodrávaly, přestože v tom horském kraji zrají pozdě.

Za zahradami se prostírala pole a byl tu krásný výhled na temena pahorků, vesměs porostlá lesy, na záplaty polí a stuhy luk. Ty se ještě sytě zelenaly, i když pole už byla zoraná. Bramborům schla nať a řepy byly z listí skoro zcela olámané. Tu a tam se v poli kouřilo a vůně ohníčku se linula nad polem; to pasáčci už začínali zkoušet, hoří-li nať a budou-li dobré pečené brambory.

Ríša stála na kopečku na rozcestí a rozhlížela se po kraji. Sama vyrostla ve městě na rovině – České Budějovice byly její kolébkou – a tam bylo jinak. Tady měla zadumaná a prostá krása jiné půvaby.

Ríša se nadýchala silného vzduchu, jenž vanul z lesů a z vůně ohníčků, a vzala do očí celý obraz vesniček, lesů a rybníků – zadívala se na daleký obzor, koupající se v od—

11$

poledním slunci. Pravila si s nadšením, že je tu krásně a že zde snad najde nový domov, když ten starý nenávratně ztratila.

Na lukách kvetly chudokrevné tolije a modré bochníčky, zářilo tam také plno podzimní, zlatité květeny a na svahu v úvoze bylo ještě plno červených, krvavých slziček. Ríša se k nim skláněla a skládala si je do kytice. Byly prosté a chudé, a přece krásné jako sám všední život.

Když se vrátila k večeru do statku, uviděla v průjezdě motorku a zeptala se, komu patří. Paní Suková, která právě nesla prasatům, pravila, že synovi.

„To je jeho celá radost. Koupil si ji za svý úspory, kolik let mu to trvalo, než se na ni zmoh. Nejčky ji má a rád si vyjede.

Nezky byl v městě, potřeboval něco pro školu.“

Ríša to vzala na vědomí, i když jí to bylo celkem jedno, a šla do světničky a starala se o nějakou večeři. Trochu jí vytrávilo, přestože byla taková, že jíst mohla a nemusela. Stačila jí maličkost, případně i ovoce, aby se domnívala, že je sytá. Proto byla také víc než štíhlá a někdy zrána slabostí téměř omdlévala. Dnes cítila účinek procházky a horského vzduchu. Zachtělo se jí mléka, ač doma bývaly časy, že se na ně nemohla ani podívat. Poradila se s paní domácí a šla si pro ně do protějšího statku.

Byl o dvou štítech a střechu měl krytou prejzem: v jednom štítu byl svatý Florián s konvičkou a na střeše plechový kohout, který se točil po větru. Na dvoře sice také měli velké hnojiště, ale bylo tam čisto a zameteno; také neleželo všude tolik haraburdí jako u Suků. Ríša vešla do síně, v níž stále šplouchala voda kovovým potrubím do koryta a z kuchyně hlasitě tikaly hodiny. Malé děvče, patrně paska, vyšlo a řeklo, že hospodyně je v maštali a hospodář že odešel do polí, podívat se na otavu.

Ríša šla po čistém náspu z velkých žulových kvádrů.

Stáj měla otevřené dveře a chroupání dobytka se neslo až na dvůr. Také crčení mléka do plecháčů mělo zvláštní příjem—

12$

ný zvuk. Jak Ríša vstoupila, zarazil ji pach stáje a slabá vůně mléka.

Selka seděla pod krávou, měla mezi koleny plecháč a oběma rukama volně dojila strakatou dojnici. Přijala učitelku sice vlídně, ale v jejím pohledu i slovech bylo trochu nedůvěry a rozpaků, s nimiž se u venkovanů často setkáváme.

Pravila, že mléka mají dost, a slečna že si může brát, co bude chtít a s platem – to že je jedno. Chce-li platit měsíčně nebo za týden. Trochu těžce vylezla zpod krávy, stáhla si sukně a k Ríšinu představení pokývla a povídala: „Ták? No teda nová slečna na ruční práce,“ a podala jí ruku s novou nedůvěřivostí a s jakýmsi nepřekonatelným ostychem.

„Jo, jen si pro ně choďte, slečno, anebo – třebas vám ho bude tuhlec paska nosit. „ Ukázala na děvče, které zvědavě nakouklo.

Ríša byla ráda, že se nemusí o donášku mléka starat.

Prve bylo ještě jako ve dne, jen západ pomalu dohoříval; teď zbyly na západním nebi nějaké krvavé šmouhy a na dvoře mezi střechami i na návsi se kladly stíny a silně se začalo smrákat.

Ríša si přinesla mléko, od paní Sukové si vzala chleba a večeřela. Ještě nikdy neměla takovou večeři; doma si ráda vybírala, a když svůj domov ztratila, pojedla pravidelně jenom někde v uzenářství nebo v automatu. Dnešní večeře jí docela chutnala a vypila polovinu mléka, které si přinesla v půllitrovém hrnečku.

Po večeři se na dvoře setkala s učitelem Sukem, který jí byl už ve škole představen. Šel jí vstříc, usmíval se přátelsky a stiskl jí silně ruku. Byl to docela příjemný i skoro hezký člověk, víc sedlák než učitel. Jeho úsměv byl bodrý a široký a slova docela prostá, oplývající zdejším nářečím.

„Nebude se vám tady stejskat? Je to zapadákov, víte. Ale až si zvyknete, poznáte, že je tu pěkně. A můžete si časem někam vyjet. Na návsi u pomníku padlejch je zastávka auto—

13$

busu. A já mám motorku. Dyby se vám zachtělo a nebála jste se, mohla byste někdy jet se mnou.“

„Proč ne?“ usmála se. „Ráda se vozím na tandemu. I můj bratr mě tak vozil. A tady se mi docela líbí – je tu hezké okolí. „

„To si myslím. Kdo sem přijde, každej brzo zdomácní. Ať je to učitel, nebo farář a taky četník, potom se mu nechce vocáď. Někerej se vodříká a pak touží.“

„Já se ničeho neodříkám,“ řekla Ríša. „Myslím, že tu také zdomácním. Ovšem, všelicos jsem si představovala jinak, ale to se nedá nic dělat. Člověk si zvykne i na zklamání. „

„Ba,“ povídal, „sám si musí udělat život příjemnej.“ „Bude tady práce a v ní se zapomíná,“ prohlásila Ríša moudře. Někdy se ráda dělala moudřejší a starší, než byla.

„Což vo práci,“ usmál se učitel, „tý bude! Abych vám řek pravdu, tady sou dost pitomý děti. Tátové pijou kořalku a pili i dědkové, a to má následky. Někdy by se učitel zbláznil, než jim něco vtluče do hlavy.“

„Mám hodně dobré vůle.“

„To je dobře. Taky hrajeme divadlo, a to dycky vede škola. To budete mít vděčný pole pro práci.“

Stáli na dvoře a povídali si; matka Suková stála v síni a zálibně se na ně dívala. Že se jí líbil vlastní syn, je přirozené. Každá stárnoucí matka se shlíží v dospělém synovi. A že se jí líbila učitelka, nebylo divu. Ríša byla hezká, štíhlá a jemná, a měla neobyčejně krásné modré oči, ovroubené nápadně tmavými a dlouhými řasami. Těmi bezděčně uchvacovala.

Také hospodář už měl po práci a vyšel s dýmkou na zápraží. To tak bylo jeho potěšením. Sednout si na schůdek a pomalu bafat, zažívat den a večeři, a přečíst si také kousek novin. Zajímal se také o novou slečnu, a prohlížeje si ji, zálibně si pokyvoval. „Pěkná slečinka – moc fajnová. A zdá se bejt hodná,“ potichu povídal ženě, „taková hovorná.

14$

A mladá, chudáček! Už si vydělává na ten chlebíček. A je z nóbl rodiny. „

„Žeť,“ přikývla selka, „a možná že taky z bohatý. Jářku, táto, to by nebylo nic špatnýho, dyby tak náš Frantík –“

„Co myslíš, mámo?“

„No nic – já jen tak. Von má slušnej plat a vona by taky měla, a ňáký to věno k tomu – já bych toho Frantovi přála.“

„Hm –“ udělal hospodář a pukal z fajčičky, „no, jak Pán Bůh dá!“

Učitel zatím říkal Ríše, že v neděli jsou v Jihlavě koňské závody a on že to hrozně rád vidí. „Dal bych za to všecko a sám taky rajtuju, dyž to jen trochu de. Pojedu se tam podívat. „

Ríša souhlasila, že jízda na koni je nejkrásnější sport, že se na to velmi ráda dívá.

Nabídl jí, aby jela s ním.

„Nemám žádnýho spolujezdce. Neškodilo by, dybyste se mnou jela. Bylo by nám voboum veselejc.“

Ríša ani chvilku neváhala. Myslila si, že je třeba jeho laskavost odměnit souhlasem a slíbila, že pojede. Byla zvyklá všelicos podnikat na svou pěst a ničeho se nelekat.

Ovšem, pravili si, bude-li hezky. Stáli pak ještě značně dlouho, a teprve když zasvítily hvězdy a mléčná dráha se rozlila napříč vesmírem, odešla Ríša do stavení.

Vlídně přála všem dobrou noc a uložila se záhy ke spánku.

Poprvé v novém domově.

***

Snad to byl její rozmar, snad osud, že se jí do té Jihlavy tak chtělo.

Za pár dní, co byla v Dobroušni, pocítila přece jen trochu stesku. A nebylo divu. Zapadlý venkov a k tomu se trochu pokazilo počasí. Udělalo se velmi chladno a obloha se zatáhla olověnými mraky. Najednou to vypadalo, jako by už měl

15$

být podzim a celá nálada v kraji i v lidech byla ponurá a podzimní. Děti už přišly do školy nadité jako na zimu a pan řídící v přestávce mluvil něco o dodávce uhlí.

Ríša neučila ručním pracím jen v Dobroušni; měla asi tři nebo čtyři vesnické školy a do těch musela docházet. Nebyly příliš vzdálené, ale přece roztroušené, a když šla první den v dešti do Mokré Lhotky a odtud do Vrbšína, cítila tíhu svého povolání, a také mokro v botách, které byly na takové cesty příliš jemné.

Proto se upjala k té cestě do Jihlavy a zatoužila žhavě po městě. Jenom na chvilku se někam podívat! Nepřátelsky patřila na oblohu a měla vztek, že po tři dny tak vytrvale prší a rádio neslibuje nic dobrého. Zato sobota přinesla jisté zlepšení. Rádio hlásilo jen ojedinělé srážky a přeháňky, v poledne se už ukázalo slunce.

Paní Suková povídala, že to je přece jen jistá pravda, že v sobotu se musí alespoň na chvilku ukázat sluníčko, protože to je den zasvěcený Rodičce Boží. Do večera se počasí opravdu vybralo. Na zahradě prokoukly červenavě žluté měsíčky a zavoněl boží dřevec, usmály se červené jiřiny, pasáci už zase hnali a hvízdali a malé děti si dělaly na návsi rybníčky.

Učitel Suk se usmíval a povídal Ríše, že to půjde a že mu nevadí ani omoklá silnice. Co na tom, že to poněkud klouže, on že pojede opatrně a jakživ ještě nic nevyvedl. Ríša ho ujistila svou důvěrou a těšila se na příjemnou cestu, a hlavně na město. Však v Jihlavě ještě nebyla.

Nedělní ráno vstalo velmi usměvavé a milé; byl den Matky Boží – 8. září – a zvony od rána hlaholily. Po dešti bylo vše krásně osvěžené a jako vykoupané, nebe se pjalo modře a vysoce, a nedohledný obzor byl tak čistý a daleký, jako vytvořený z benátského skla. Všechno vypadalo krásněji než v plném létě; vlaštovky seděly na telegrafním vedení a kroutily hlavičkami a černýma očkama střílely na všechny strany. Byly už připravené k odletu na dalekou cestu. Vracely se

16$

chvílemi do dvorů a pod okapy, do stájí a průjezdů, aby naposledy pozdravily svá rodná hnízda.

Motocykl zpíval a pro zpestření svého programu chvílemi hlasně střílel. Když se to stalo poprvé, Ríša se lekla. Potom tomu zvykla a s učitelem se vesele smáli. Byli veselí a připadalo jim, že se znají už velmi dlouho.

Silnice byla rušná a motorky jezdily o přítrž. Auty se netrhlo a také povozy s koňmi byly na silnici. Oba jezdci museli na sebe křičet, co jim stačila hrdla, aby si rozuměli. Pokud nevyjeli na státní silnici, létala Ríša na tandemu, div si duši nevytloukla, ale nepůsobilo jí to žádné obtíže. Naopak. Lahodilo jí prudké vání větru, v němž divoce vlály její vlasy.

Po státní silnici, která byla asfaltová a rovná, bylo vání ještě prudší, ale motorka už seděla jako přilepená a Ríša s ní srostla.

Slunce pak začalo pražit jako v létě a Otavy v kupách při silnici dýchaly vůní heřmánku a máty. Na cestě bylo plno rybníčků a v nich se zrcadlily temně zelené olše nebo lískoví. Ve vsích hýřila květena; zahrádky byly naplněny astrami a jiřinami. Pod azurovým nebem kroužili holubi, domácí i divocí, a tu a tam táhly i husy v trojúhelníku, vedeny svým vůdcem.

Ríša byla tím vším nadšena a křičela na Suka, jak je velmi krásně a že nelituje toho, že s ním jela. Suk tím byl potěšen. Viděla na jeho uších a lícních svalech, že se usmívá, ač se nemohl obrátit a do tváře mu nahlédnout také nemohla.

Když konečně sestoupili v Jihlavě na stadiónu, byli oba zaprášení a unavení, měli zčervenalé oči s řasami plnými prachu, ale usmáli se na sebe jako staří přátelé. A už si neříkali pane kolego a slečno kolegyně, ale Ríšo a Fanouši, a tak si počínali, jako by se znali už velmi a velmi dávno.

Závody byly velmi četně navštíveny. Stadión se hemžil hosty, tribuny byly obsazeny hlava na hlavě, takže nemít už

17$

předem objednané lístky, nebyli by se nikam dostali. Pořadatel je uvedl na místa a tak se mohli nerušeně na všechno dívat.

Ríša jevila mnoho zájmu. Byla jednou z těch šťastných bytostí, které dovedou hlasitě myslet a podřizovat se zájmům druha, na němž jim záleží. Snad si to ani sama neuvědomovala, že to činí ještě více kvůli Sukovi než kvůli sobě, jak tleská a jásá při každém zdařilém výkonu. Učitel přicházel stále do radostnějšího nadšení a dával se strhovat k hlasitým projevům. Darmo bylo obecenstvo vyzýváno rozhlasem, aby se ve svých projevech mírnilo; Suk fanouškoval se stejným halasem až do konce.

První polovinu závodů vyplnila selská jízda a Suka to více zajímalo než druhá polovina, v níž jeli důstojníci a známí závodníci z měst. Znal bezmála všecky jezdce z kraje, kteří na koních, namnoze hodně těžkých, buď překonávali překážky a dodržovali čas, nebo se museli s hanbou a vztekem vzdát. Smál se, až se zajíkal, když hoši z vesnic se svými tahouny se marně rozjížděli, aby přeskočili překážku. Mnozí ti koně doma se svými pány přeskakovali meze a hranice dříví, ale tady poplašeni hudbou, výstřely a křikem, a také znaveni dlouhou cestou, nechtěli se hnout z místa, nebo jako zjankovatělí vyhazovali a stavěli se na zadní nohy a nejednou také jezdce shodili.

„Teď jede náš Lukavec, koukejte se, koukejte, ten má koně, sec stafra, jen co je pravda, nejpěknějšího z celého okolí. Inu, to je má stará bolest. Náš otec mi nechce koupit lehkého koně, který by chodil pod sedlem. Vždy máme klisny a valachy jen do tahu. Říká, že je to pro hospodáře nemožná věc, aby dělal sedláka a pána, ale já myslím –“ další řeč Suková byla přerušena, jelikož už bylo dáno znamení a jezdec, kolující se prve za ohradou, vyjel na volné prostranství.

Měl na hlavě čepici s červeným vrškem. Seděl na štíhlém ryzáku a v holince měl bičík. Rozklusal se drahou, potom se

18$

dal v trysk. Učitel na svém místě bezděčně poskakoval a přisedával, jako by sám seděl na koni a pomáhal mu.

První překážka byla z bílých prken, ověnčená červenými jiřinami, a nebyla příliš vysoká. Ryzák se přes ni přenesl s lehkou grácií, také přes druhou překážku, která měla podobu závor vlakového přejezdu; u třetí překážky, která byla žlutě a modře omalovaná, se však kůň zalekl, vzepřel se a odbočil rychle stranou. Jezdec ho silně přitáhl, až se kůň vzepjal a zařičel, hnal ho zpět a znovu přes překážku. Kůň frkal a stavěl se na zadní nohy; nechtěl přeskočit. Učitel Suk sevřenými zuby zlořečil. Ale jezdec koni nepovolil; vytáhl bičík a šlehl koně přes kýty, donutil ho k přeskoku a hnal se prudce k další překážce. Kůň byl poplašený, od kopyt mu létal písek, z nozder se mu kouřilo, ale přeskočil zas a zas.

Poslední překážku těsně před odtroubením.

Učitel na svém místě vyskakoval současně s jezdcem a teď se dal do ztřeštěného tleskání.

„Znamenitě, výborně!“ Tleskal dlouho jako posedlý, až se na něho ostatní mrzutě ohlíželi.

Ríša mu přizvukovala spokojenými projevy a ptala se, je-li to syn z toho protějšího statku, odkud si kupuje mléko. Suk přisvědčil a dodával: „Jo, to je největší sedlák ze vsi a Péťovi všecko dopřeje. Má nejlepší koně z celýho vůkolí, a může hodně trénovat. Až bude přestávka, pudeme mu gratulovat. Je to můj kamarád a fešák kluk! S ním sme se něco navyváděli taškařin!“

Ríšu zajímalo vše. O přestávce byla představena některým význačnějším osobnostem, s nimiž se Suk znal. O každém jí pověděl něco zajímavého a řekl, že je dobře, zná-li se člověk s významnými lidmi.

„Chcete-li tady v našom kraji zůstat a působit, nebude vám na škodu, najdete-li si ňákou protekci. Toť víte, dneska se bez ní nevobejde žádnej.“

19$

„Ale není to správné,“ namítla a šlehla ho vyčítavým okem.

Pokrčil rameny. „Nejni, ale musí to bejt. Či ste se dostala k místu jen svým přičiněním a svým vysvědčením?“

Ríša se usmála a hrdě povídala: „Studovala jsem s vyznamenáním.“

„A ptali se vás po tom? Pomohlo vám vaše vysvědčení?“

Usmála se a pokrčila rameny. „Ano, máte pravdu. Měla jsem protekci. Notář, který dělal pozůstalost po otci, se zná s inspektorem – a –“

„Nu vidíte! Jinak jste čekala léta. Milá brachu, dnes je život žen takový. „

Šli pak ochozem před tribunami a zamířili za ohradu, kde čekali jezdci se svými koňmi; po druhé skupině byly ještě na programu různé atrakce.

Mladý Lukavec měl koně uvázaného u ohrady a sám ležel v trávě. Kouřil a díval se do modrého nebe nad sebou. Když k němu učitel přišel a oslovil ho, nadzvedl se: „Nazdar, Franto. Nevěděl sem, že seš tu taky. No, jak se bavíš? „

„Du ti blahopřát,” řekl učitel, „držel ses statečně. Ze selských chlapců seš první. Obdivovali sme se ti. Tady nová slečna učitelka taky.“

Petr Lukavec se vzchopil. Napřed na ruce, pak rázem na nohy. Posmekl svou čapkou a poklonil se. Trochu sice chlapecky, ale slušelo mu to.

Ríša mu podala ruku, seznámili se. Když zvedla bohaté a dlouhé vějíře svých řas, měla zvláštní zvědavý a zkoumavý pohled.

Přešla očima mladého sedláka a pochválila jeho výkon. „Bála jsem se, že vás ten rezatý ďáblík shodí. A líbilo se mi, že jste mu nepovolil. Donutil jste ho k poslušnosti.“

„To bych si dal,“ povídal prostě, „pak bych poslouchal já a ne von. Je to dobrý zvíře, můj nejlepší kamarád, ale někdy

20$

taky neřád. Musí bejt bit, aby uznal, že já sem pánem.“ Při tom se poobrátil k ryzákovi a potřepával mu hřívou.

Potom se Suk s Ríšou vrátili na tribunu a bavili se dál. Jezdili důstojníci a hrdinové tohoto sportu, i jistá dáma tu závodila v červeném fráčku, hubená až hrozno se podívat, mužsky vytrénovaná a kouřící cigaretu po cigaretě, přece však žensky nalíčená a koketní.

Ríša byla nadšena a když bylo po všem a mladý Lukavec se ještě jednou vyznamenal a byl poctěn cenou, první mezi selskými jezdci, vyhledala ho s učitelem znovu.

„Pojďme se ještě jednou na něho podívat. Je šikovný a líbí se mi jeho kůň,“ řekla, když se proplétali spoustou obecenstva.

Líbí se mi jeho kůň, to řekla, jak jí poradil její ženský instinkt. Proč by měl učitel vědět, že více než kůň líbí se jí jezdec.

Když s ním znovu stáli, sledovala ho kritizujícíma očima a přiznávala mu všechny přednosti. Petr Lukavec mluvil sice místním nářečím, ale měl uhlazenější a vytříbenější hlas, než muži ze vsi a choval se jen chlapecky, ale ne hrubě. K tomu byl urostlý jako topol a měl spousty tmavorusých vlnitých vlasů.

Selský kroj a faldovačky se na něm vyjímaly daleko lépe než na všech ostatních mužích, co jich tu bylo. Ríša si řekla, že se dosud nesetkala s tak hezkým chlapcem a že je ten mladý Lukavec obrazem a zosobněním mužné síly a jakési venkovské čistoty, kterou se muži v městech nemohou pochlubit.

Když k němu přišli, nebyl sám. Stáli s ním nějací lidé, mezi nimi i děvče v národním kroji.

Ten nebyl pravý ani přizpůsobený k některému kroji z určitého kraje. Byla to slátanina.

Učitel zase představoval: „Tady je půl naší vsi. Pan starosta Podrázký v čele. Ríšo, našeho půlmistra už znáte, ne?“

21$

„Jo, já jsem půlmistr,“ smál se Podrážky, rázovitý sedlák s velkou hlavou a trochu nahrblými zády, „starosta z Dobroušně, to je velkej pán!“ podal bodře Ríše pravici a sevřel její tak silně, že bezděčně zvedla jednu nohu, „a tuhle je má céra Lojzička,“ ukázal starosta na dívku ve slátaném kroji. „Podej ruku slečně učitelce,“ napomenul dceru, „ta bude nejčky učit naši Mařenku štrykovat.“

Lojzička podávala ruku s malým ostychem a vlídně se na Ríšu usmála. Měla ve tvářích důlky, a ty se jí při tom prohloubily. Oči měla krásné, černé, jako trnky. Když mluvila s Ríšou i ostatními, vracela se očima stále k mladému Lukavcovi, jako by to vše povídala pouze jemu.

Ríša si ji zkoumavě prohlížela a bezděky pojímala k tomuto hezkému, zdravě vypadajícímu děvčeti nepřekonatelný odpor. Lojziččina slova jí připadala hloupá a nevytříbená, její postoj nemotorný a oči naivní.

Bylo to prosté, venkovské děvče, určitě beze všeho vzdělání. Chtěla-li by toho krásného junáka, toho venkovského kavalíra, potom je to bezpříkladná troufalost, myslila si přitom a pohrdavě pohlédla na Lojzičku.

Učitel rokoval s Lukavcem i starostou o závodech a vyměňovali si navzájem názory. Lukavec prohlásil, že tu zůstane do rána a že se podívá buď do biografu nebo do divadla a potom třeba někam do baru. „Dyž sem jednou v Jihlavě,“ dodal s úsměvem, „ať toho užiju. Ale víc než vo to všecko se mi jedná vo koně, nerad bych ho zchvátil,“ přitom se poobrátil k ryzákovi a hladil mu sametový nos. „Po tej túře ho štvát až do rána po silnici, to by nebylo lidský. „

„I jen se nevymlouvej!“ zasmál se učitel, „Vo to se ti ani třebas tak nejedná. Spíš se ti chce užít světa!“

„To je vono,“ povídal starosta škádlivě a bodře poklepal Petrovi po plecích, „zač by taky stál takovej kluk, aby se mu nechcelo světa.“

22$

Ríša se také smála, byla zvyklá těmto žertům i názorům. Lojzička se však zapálila a očima plnýma otázky a úzkosti obešla Petrův obličej. „Je to pravda, Péťo?“ ptaly se ty oči řečí tak zřetelnou, že jim všichni přítomní rozuměli.

Mladý sedlák měl podepřené boky, při čemž se mu krátká kamizola vyhrnula a ukázala jeho štíhlý, řemenem stažený pas a mohutný, nad ním se klenoucí hrudník. Smál se trochu honosně: „No bodejť, pane starosto, istě to znáte eště z mladejch let!“

„Jakpak ne,“ rozřehonil se Podrázký, „jakpak ne! A na mě, panečku, děvčata braly! Já sem bejval rozhlášenej tanečník. Kde byla muzika, tam sem byl a holky se jen třásly, abych s nima tancoval. Jó, tenkrát byly iný časy!“

Všichni se smáli. Ríša si nemohla představit, jak na tohoto hlavatého strejce mohly holky brát, a proto se smála také. Lojzička se usmívala pouze rozpačitě a tázavě hleděla na otce. Po chvíli pravila tiše Lukavcovi: „Lepší bys měl, dybys jel s náma dom, Péťo! Co tady máš?“

Pokrčil rameny. „Já nic! Ale valášek. Zchvátil bych ho.“ „Šel by pomaly. Heleď, pojeď s náma na voze a uvážem ho vzadu!“

Lojzička očima prosila, Péťa se však durdil: „Jako koňský řezníci, ne? Tak hluboko se můj kůň nesníží. Nic, nic, děvče, přijedu si na něm zejtra dopoledne. Můžeš to vyřídit u nás, jo? Naše máma tě ráda uvidí a hospodářství kozel nevezme. Udělám si svou práci eště včas.“

Lojzička už nenaléhala, ale její oči nyly.

Ríša v Dobroušni brzy zdomácněla. Zalíbilo se jí tam a přiznávala, že jsou tam velmi hodní lidé. Její domácí byli opravdu dobráky od kosti a také oni si ji oblíbili. Paní Suková si k ní ráda zašla na kousek řeči a často se musela Ríša od toho „kousku“ násilím odtrhnout, sice by byla zmeškala školu. Paní Suková měla dobrou vyřídilku a rychle seznamovala Ríšu s celou vsí a její kronikou. Už jí objasnila záhady příbu-23$

zenstva celé vesnice a osudy jejích obyvatel od horního konce až dolů, nezapomněla ani na pazdernu, ani na zapadlý mlýn „v lukách“, ale brala to všecko od Adama, a tak nebylo divu, že to vždycky dlouho trvalo.

Do posvícení se už Ríša znala po řadě se všemi selkami a selskými dcerami a také s chasou promluvila, jako by byla mezi ní vyrostla. Věděla už, proč se na horním konci u Antoňů říká u Vlasáků, proč Kelcovi mají přídomek „u Říkavců“, jak jsou Novákovi sešvagřeni s Truhlářovými a že stařečkovi Jakoubkovi říká půl vsi „dědoušku“ jenom ze známosti, a druhé půlce že je skutečně dědouškem a pradědouškem. S tímto dědou se Ríša spřátelila víc než s ostatními lidmi ve vsi. Líbil se jí svou rázovitou povahou a stařeckou krásou. Byl jako lesní balvan, porostlý mechem.

Také se už seznámila s Lukavcovými a nějak s povděkem více než obyčejným si na tom zakládala, že získala i paní Lukavcovou. Tato vážná a pyšná selka lehce neroztávala. Ríša si tam chodila denně pro mléko a denně zkoušela zapříst s paní domu nějakou řeč, bylo to však nadarmo. Selka na ni dlouho hleděla nedůvěřivě a cize a odpovídala skoupě na její poznámky o počasí a běžných událostech.

Dobroušeň byla dost zapadlá, stranou státní silnice i všeho ostatního ruchu. Na dráhu měli daleko a elektrické vedení, které bylo nedávno zaváděno ze západomoravských elektráren, jako schválně ji zatím minulo.

Přesto nebyla Dobroušeň zaostalá a sedláci tu nebyli hloupí. Také starý Lukavec byl sečtělým člověkem, hospodařil dost racionálně a dovolil synovi, aby si zaváděl různé novoty. Tak po kolik týdnů jim hřměl na dvoře benzinový motor a mlátil žito i ostatní plodiny; i brambory vyorávali strojem.

Ríša ještě zblízka neviděla, jak se mlátí na takové motorové mlátičce, a když si přišla jednou pro mléko, pozastavila se nad tou rychlou a zajímavou prací a prosila hospodyni, aby jí vysvětlila, jak to všechno jde. Tenkrát se paní Lukavcová

24$

poprvé rozpovídala a na Ríšu se usmála. Bylo zjevné, jak miluje tu selskou práci a jak jí rozumí. Podle selského zvyku si sice povzdychla, že to letos málo sype, a že je ta úroda zklamala, ale nešlo jí to asi od srdce, neboť přitom byla plna radosti.

A tehdy se dala svést, že zavedla Ríšu i do zadní stáje, kde stál mladý dobytek, a vykládala jí o malých odstavčatech a o jalovicích, na kterých se, zaplať Pánbůh, přece něco přichová. Ríša se tvářila, jako by tomu rozuměla, a velebila, jaká je to krása takové hospodářství a jak to je asi radostné, když si vychovají z malého telátka dobrou dojnou kravičku.

Paní Lukavcová k tomu přisvědčila a povídala, to že ji ze všeho nejvíc těší. Mladý dobytek, to že je její radostí. „Něde naříkají,“ pravila, „že se im to nevyplácí, že se im mladej dobytek nedaří, ale kerak by ne, dyž tomu neposloužejí.

Teleti se musí sloužit jako děcku, ba často eště víc.“

Mladý Lukavec se s Ríšou také několikrát sešel a když kopali brambory, pozval ji, aby se přišla podívat. „Kluci si přitom dělají voheň a já to mám taky rád. Naše maminka se mi směje, že při vší práci chodím přikládat a že je mi pečenej brambor milejší, než husí stehno, a je to skorém pravda.

Dycky mi to připomíná krásný dětský časy.“

Ríša se mu přitom dívala na hlavu a do tváře a myslila si, že v tomto velkém a zletilém chlapci zůstalo opravdu něco dětského. Byl statný a silný, ale měl něco milého v očích. Postavou a tváří byl podoben svému otci. Starý Lukavec byl fešák, padesátka mu vůbec nic neudělala, ale vypadal spíš panovačně a hrdě; v očích a kolem úst měl Péťa něco po matce a paní Lukavcová mohla být v mládí také velice hezká. Nebyla ani dnes otylá jako jiné ženy a měla krásné, dlouhé, kolikrát kolem hlavy otočené vlasy; i ty zdědil Péťa po ní.

Ríša se přiznala, že jídá pečené brambory také k smrti ráda, ale z ohníčku že je zatím nikdy neokusila. Pekávali si je

25$

v troubě, dokud ještě měli domov a žila maminka. Že tedy přijde a to pozvání přijímá.

A opravdu přišla a to podzimní odpoledne si zaznamenala v paměti jako velmi krásné a přímo nezapomenutelné. Nad horským krajem panovaly václavské časy a slunce, jako by si chtělo ještě vynahradit, že za celou dlouhou zimu vše promešká, hýřilo zlatou nádherou. Na poli bylo přímo vedro a stříbrné pavučí babího léta běželo po jetelištích a opřádalo oranici jako řeka při měsíci. Kam člověk pohleděl, tam byla stříbrná vlákna, až na nich oči přecházely. Rybníky byly čistě křišťálové a zrcadlily bílé beránky, které pluly po nebi a sotva bylo odpoledne, už dýmaly bělostnou párou. Bramborová nať už byla suchá. Kde byla na hromadě a přistrčils do ni sirku, hned hořela vysokým plamenem a kouřila jako lokomotiva. Kluci ji schválně obraceli a brali odspodu, aby toho kouření bylo hodně.

Lukavcovi měli na poli plno ženských a ty sbíraly spěšně za strojem; mladý Lukavec jezdil s fůrami plnými brambor do lihovaru a vracel se, aby přepřahal a vyjížděl znova. Přitom stále obsluhoval a laskal koně a mluvil s nimi jako s kamarády. Když Ríša přišla, hořel už oheň jako nějaká slavnostní světla; vyšlehoval vysoko a pasáček s několika chlapci pelášil po poli a snášel nať.

Bylo tu i několik děvčat. Lojzička starostova s kamarádkou Boženou a Nekvasilovou Andou. „Pojte taky mezi nás,“ povídala Božena, když Ríšu uviděla a šla jí trochu v ústrety, „pojte, bude nám veselejc. My sme takový vohníčkářky, dycky musíme u toho bejt.“

„Naše maminka mi nadávala,“ povídala Anda a vrtala klacíkem v ohni, „že sem takovej blázen. Praly sme a eště to nemáme ani pověšený, ale já viděla, že Lukavci kopou, tak sem sem taky letěla. „

Ríša si sedla na mez a dívala se zamyšleně do plamene a přitom jí tanulo na mysli, pro kterou z těch děvčat se mladý

26$

Lukavec jednou rozhodne; zřejmě na něho všechny berou. Ale to přece nejsou děvčata pro něho! Říkal jí učitel Suk, že Péťa má odborné vzdělání a že sám hodně čte; tohle však jsou holky bezmála podprůměrné.

Lojzička ohrabávala oheň a Ríša se jí dívala na ruce. Měla je vypracované, baculaté a červené a od loktů dolů hustě pihovaté. Takové ruce! Ríša za to nemohla; nehezká, uhnětená a tlustá ruka se jí protivila. Ruka přece, myslila si, je navštívenkou člověka. Seděla a dívala se pak na Lojzičku, jak je silná a sporá, a jak má sice trvalou ondulaci, ale vlasy přece jenom neupravené.

Co si to děvče myslí? Člověk přece má mít jistou sebekritiku a netlačit se někam, kam nepatří. Přece si nemůže myslet na toho krásného člověka? Neklid, který se zjevil v Lojziččině chování, přiměl Ríšu, aby se ohlédla. Lojzička nechala totiž prohrabávání ohně a urovnávala si vlasy, vyndala si sponku, prsty se česala a povídala při tom Boženě:

„Já jsem furt rozdrbaná jako divá Bára. Nikdá si to neumím pěkně učesat.“ Přitom měla oči na cestě od statku a na čele jí vystoupil ruměnec.

Ríša poznala, že sem přichází Péťa a přistihla také sebe při vzrušení. Jaký to je švarný junák! I přitom, že je umazaný od prsti a prachu. Nese se statně a bezmála by se mohlo říci elegantně. Má rozhalenou košili, svalnatá, jen málo kosmatá hruď mu probleskuje a prostovlasá hlava na slunci hned září světlejšími prameny, hned se tmí spoustami zvlněných vlasů. Přišel a volal už zdaleka, zdali mu nesnědly všecky brambory, a která ze mu je bude loupat. Nabízely se všechny, jenom ne Ríša. Lojzička se na něho oddaně podívala a řekla, že ona to umí velmi rychle a že má takové hrubé prsty, že ji to ani nepálí.

„A co, že nejseš v práci?“ podivila se Anda, „eště tu máš lidi a už sedáš, jako by sis dělal fraj! To seš pěknej hospodář!“ „Sem,“ přisvědčil, „ale já už sem si svý udělal. S druhým potahem je tatínek. Eště má jednou jet a já mám všecko

27$

vyvoraný. Než seberou, můžu posedět.“ Natáhl se pak vedle Ríši a podíval se na ni těkavýma a výmluvnýma očima. „Jste hodná, že ste přišla. Přemýšlel jsem, přijdete-li.“

„Těšila jsem se,“ řekla. Svlékla si kabátek. Vzala jej v domnění, že bude v poli chladno. Zatím bylo tak teplo, že ho už nemohla snést. Z ohně sálalo teplo a slunce také pražilo, přesto, že šlo už k západu a sklánělo se mezi modravé vršky smrkového lesa. Co nevidět se za ně skryje úplně a pak teprve bude nutné se obléci.

Péťa vzal od ní kabátek a položil jej z druhé strany vedle sebe.

Přešel ji očima.

Ríša se uměla elegantně a vkusně strojit, i když k tomu neměla mnoho prostředků. Ani jednou neměla něco neslušivého. K její mírně snědé pleti slušelo bílé hedvábí znamenitě. Měla límeček zapnutý až ke krku a pod ním jednoduše uvázanou pánskou, černě proužkovanou vázanku.

Ulpěl jí na vlasech, které si uměla Ríša neobyčejně krásně upravit. Měla je pouze mírně zvlněné a lehce svinuté do ruličky, u oušek zahnuté a rozšířené, z čela hladce odhrnuté.

Lojzička zachytila jeho pohled a bezděčně si sáhla na hlavu. Znala své nedostatky a zatruchlila. Něco ji popudilo. Sekla klackem do ohně a řekla: „Nic nám to nehoří. Kdo chce íst brambory, musí jít na nať!“

Durdivě koukla na Péťu a nenávistně na Ríšu. Oba ten pohled zachytili, snad mu porozuměli. Péťa se zasmál: „Chcete íst brambory, slečno? Pojte, pudeme spolu na nať, aby nám Lojzička dala. Ty zatím peč, holčičko, my to přinesem.“ Ríša velmi ochotně vyskočila a už kráčela před Péťou mezí a pak přímo oranicí. Nabrala si trochu do střevíců, ale to nevadilo. Patřilo to k roztomilosti této příhody. „Lepší by hořela chůj,“ řekl, když začali sbírat nať, „a do lesa nejni daleko. Pojte, přinesem toho do náručky. Ta zavoní a zakouří a brambory budou mět lepší chuť.“

28’$

Šli spolu znovu po mezi, opustili pole a sešli travnatou cestou mezi borovice a mladé smrčí. Zavonělo ozónem a zadýchalo plísní.

„Tady vonějí houby,“ vydechla Ríša. „Kdyby jich tak bylo k večeři. Nerostou?“

„Ani nevím,“ pravil roztržitě, „myslím, že doubravníky už ne. Spíš tak eště březňáky nebo sosnáři. A žampiony sem viděl a sbíral včera na kompostě. „

„Chtěla bych na ně jít, jím je nade všechno ráda.“ „Tedy pojďme!“ nabídl.

„To nejde. Je k večeru a dívky by se hněvaly.“

„Na koho?“

„Na mne.“

„Hm – proč?“

„Že jsem vás odvedla.“

„Hlouposti,“ pohodil hlavou, „žádná na mě nemá právo!“

Ríša na něho významně a varovně pohlédla a zahrozila: „Vy! Myslím, že mi trochu lžete!“

„Nikdy nelžu! Pro lež jsem byl jednou vod tatínka strašně řezanej a vod tý doby mluvím každýmu pravdu. Až moc pravdu mluvím, slečno, až se to každýmu nelíbí.“

Ríša se znovu podívala a řekla: „Byla bych ráda, kdybyste vždy mluvil pravdu, i když je drsná a nepříjemná. Vážím si pravdomluvných lidí.“

„Takovej sem! Každýmu říkám pravdu do vočí, ať je mu to vhod, nebo ne.“

„Tak mi řekněte, zdali jste teď mluvil pravdu, když jste řekl, že nemá ani jedna z těch dívek na vás právo.“ Ríša naléhala. Zastavila se mu po boku a zvedla své dlouhé řasy. Ztopila mu oči do očí.

Péťa to snesl s nějakou vyzývanou bujarostí nebo s příměskem oddané pokory. Ríša to sama nemohla dobře rozeznat, protože se jí dělaly před očima mžitky.

29$

„To vám lehce odpřísáhnu,“ řekl, „dočista s čistým svědomím. „

„A také k Lojzičce vás nic neváže? Ona přece –“

„Já vím,“ pohlédl jinam, „vona – ale já – já sem zatím volnej jak ten pták.“ Zasmál se a s nějakou radostnou, všecko náhle pronikající bujností chytil Ríšu za zápěstí.

„Zatím – víte, slečno? Zatím!“ a po chvíli, když mlčela, uchvácena jeho náladou a nějakou slibnou předtuchou, obrátil se k ní znovu plnou tváří a zatřepal vlasatou hlavou.

„A já vám nebudu říkat slečno. Ať jste učitelka! Je to studený jak led! Budu vám říkat Ríšenko – to je takový krásný měno! Dovolíte mi to?“

Jeho radost vstoupila už prve do Ríši. Cítila teď zřetelně, jak jí v krvi koluje. Přisvědčila: „Jak by ne! Pan učitel Suk mi také tak říká.“

„Pan učitel Suk! Co ten vám má co říkat, Ríšo? Nemluvte s ním, Ríšenko, nelíbí se mi to.“

„Blázínku,“ pravila snivě.

„A neříkejte mi, pane Lukavče – to zní tak cize! Tady mi říkají Lukavci anebo pane Lukavec – vy to správně skloňujete, a to je pak teprve cizí! Říká se mi Petr a naši a kluci i holky mi říkají Péťo. To je lepší, teplejší a vod vás – vod vás by to bylo eště teplejší!“

„Je to krásné,“ povídala potichu, „a když to chcete, budu vám tak říkat.“

Shýbala se pro větvičky a proutky. Sbírali oba a přitlumeně hovořili.

Les se rozšuměl a spolkl zlatou sluneční kouli. Že byli v nižších místech, neviděli nádheru slunečního umírání v ohnivém požáru, který bleškotal mezi kmeny jedlí. Přesto cítili kouzlo přírody, pach pryskyřice a hub a krásu časného podzimního večera.

Když se vraceli zpět po stráni, rýsovali se ostře a černě proti sírové žluti, která se rozlila po západním nebi. Ohníček silně

30$

kouřil a kotouče bílého dýmu se válely po poli a uléhaly až kdesi velmi daleko na druhé straně obzoru.

Děvčata u ohně je netrpělivě čekala a Božena reptala: „Co si vůbec myslí? Přivandruje sem bůhví vodkáď a bude tu svádět nejlepšího kluka. „

„To jsem si nemyslela, že Péťa je takovej vosel,“ ulevila si Anda, „sotva se na něj usměje, už s ní de na chrastí. Známe to, chrastí je jenom záminka.“ Hubovaly statečně a svorně na učitelku.

Lojzička zatím mlčela, ale měla toho v nitru mnohem víc.

U těch dvou to byla jenom zlost, ale u ní hluboká bolest a nevýslovný strach. Jestli ho ta učitelka získá, jestli ho získá, co zbude Lojziččinu srdci? Což bude možné ještě jednou se v životě potěšit?

Růže kvetou jenom jednou za léto a láska jenom jednou za život. Jako by četl její myšlenky, usmál se Péťa na Lojzinku. Smutně jaksi a něžně. Byla tím úsměvem tak oblažená, že okamžitě zapomněla na dřívější hořkost a hněv. Jemu hned odpouštěla všechno. Zůstala hořkost jen proti té-. Blýskla na ni černýma očima.

„Tak nám dejte brambory, děvčata,“ poručil si Péťa a sedal mezi ně na mez jako paša. Mateřídouška voněla a přijímala rosu, která zvolna už kanula. Péťa si dal na mez kabát a seděl jen v košili. Páchl poněkud potem a hlínou. Ríša to cítila, ale tvrdila si, že to je právě kouzlem tohoto člověka přírody a práce.

Lojzička spěchala, aby vyndala brambory. Měla klacík už zlomený a přepálený a oheň ji pálil do rukou. Foukala si na prsty, odhazujíc vypečené brambory. Božena se vytasila se solí a kouskem másla.

„Vzala jsem mamince. Máslo na pečený brambory je moc fajn.“

„Tak, tak,“ chválil ji Péťa a labužnicky se díval na popukané žlutomasé brambory, „a můžeš mi taky oloupat! To víš, to je ženská práce!“

33$

„Hele, co by si všecko přál!“ zasmála se děvčata. Božena se smála tak halasně, že se to neslo přes celé pole. To veselé děvče si nikdy neodpíralo smát se na celé kolo. Lojzička neříkala nic. Měla už oloupaných několik brambor a už je podávala Péťovi. Žloutly se jí na upracované a opálené dlani. „Tak tady, Péťo. A dejte mu, holky, sůl!“

Péťa přijal brambory se samozřejmým pohledem.

„Tak,“ povídal, „to seš hodná. Můžeš loupat eště!“ a solil a podával Ríše. „… vemte si, Ríšenko, tenlec ne, ten bude tuhavej. Spíš tenlec, ten se rozvil jako karafiát.“

Ríša chvilku váhala. „Ten si nechte sám,“ řekla pak, „mně stačí tenhle malý, běloučký. „

„Ale ne,“ bránil, „ten si vemte! Ten moučnatej! V tom je samá chuť.“

Lojzinka se lítostivě podívala. Anda škodolibě. A Božena to nevydržela a řekla: „Ty seš hloupá, Lojzičko. Ať si voloupají sami! Nic nedělají a my se na ně máme dřít!“

„Ták?“ rozkřikl se Péťa a žertovně zakoulel očima. „Na mým poli a eště ňáký fóry? Nebudete-li loupat, tak vás vodsuď vypráskám, vy čeládko líná! A už loupejte!“

Křik a vřava. Anda popadla přehršli nati a hodila mu ji na hlavu. „Sněz si i tu nať, ty křupane lakoměj,“ volala ve smíchu a Božena na něj hodila oloupané černé slupky.

„A todle taky, ty hlade! Na, na! A sněz to všecko!“ Lojzička neříkala nic a poslušně loupala.

***

V Dobroušni slavili posvícení 28. října, bývalé císařské. Toho roku bylo stále krásné počasí. U nás ostatně není vzácností, že je podzim krásnější než léto. Pravidelně se v jeseni počasí vyrovná a ustálí. Kolem sv. Václava přijde první mráz, pohroma na jiřiny a jinou choulostivou květenu, ale požehnání na brambory. Nať zmrzne a uschne a teprve se dobře kope. Potom to zase přestane a je krásně.

34$

Toho roku nepřišlo ani to. Nať uschla suchem, řepy se sklidily za sucha, otavy byly svezeny za nejlepšího počasí a z oranice se jen prášilo. Na zahrádkách ještě kvetly astry a jiřiny, také nějaké ty afrikány a hlaváčky. Nikdo by neřekl, že je přede dveřmi svátek Všech svatých.

Ženské se těšily, že letos nebude třeba dělat moc papírových růží, že se všecko sežene ještě na loukách a v zahradách. Před posvícením bylo plno chystání, protože v Dobroušni se ještě posvícení slavilo s hodně velkou nádherou. Kdo měl v okolí jaké přátele, všichni byli pozváni na husu a muzika byla připravována s nemalou okázalostí. Děvčata si sama vyzdobila sál a muzikanti se houfovali už v pátek před posvícením.

Také u Suků bylo plno pečení a chystání. Panímáma zařízla hned v pátek dvě husy a starou slepici na polívku, napřed vrtěla a potom pekla buchty a dohlížela při tom bedlivě na pekárnu. V létě neměla na podobný přepych kdy. Byla velmi přičinlivá a šla také často s mužskými do pole, aby práce ubývala, a na vaření tedy mnoho nedbala.

Kdyby se Ríše celkově nelíbilo v Dobroušni, měla by jistě příčinu, proč si i na jídlo stěžovat. Bylo opravdu často hodně odbyté a nešlo jí ani do krku. Nejednou se v duchu divila, jak mohou ti lidé takhle žít a nic si nedopřát. Ta panímáma přece má tolik mléka, smetany a vajec, proč neustrojí mužským něco lepšího, omeletku nebo nákyp? Krmí je většinou jen brambory a tvrdým knedlíkem, buchtu udělá jednu na celý plech, maso nekoupí za celý týden.

Kdyby Ríša byla selkou, vedla by to jinak, a to by všichni hleděli, jak dobře by se najedli.

Na posvícení se skoro těšila, že bude pořádně uvařeno, že si na něčem přece pochutná. ‘

V sobotu bylo na buchty zaděláno v dlabaných neckách; viděla to, když odcházela do školy a když se navečer vrátila, nabídla jí paní domácí buchtičku.

35$

„Vemte si krajovou,“ zvala, „mladý holky mají dycky íst krajový buchty, aby se brzy vdaly!“ Ríša si vzala a pochválila. Opravdu, buchta byla dobrá, sládla a voněla máslem, byla s mákem a nebýt v ní trochu moc květu nebo jakého koření, byla by bezvadná.

Také králíci zaplatili posvícení životem. Ubozí malí ušáčkové, které měla Ríša tak ráda, když vystrkovali mřížkami klece růžové čumáčky; viseli za zadní nožičky pod kolníkem a Pepík je stahoval.

Učitel také pomáhal a povídal, že přijede i bratr z vojny a bude tedy veselo. „Mám to posvícení rád,“ říkal Ríše, „připomíná mi dětské časy. Co sme se vokolo válu naskákali, dyž maminka pekla buchty. Tenkrát eště byly u nás vzácný.“

„Proč?“ podivila se.

„Před válkou se moc šetřilo. Buchty byly málokdy. Naši měli dluh a spláceli ho. Teď už je jináč, teď se ničím nešetří.“

Ríša se tomu divila. Teď se nešetří? A paní Suková pořádně ani neomastí a všecko máslo prodává. Myslila si, že jsou Sukovi asi mamonáři a mají mnoho našetřených peněz.

Vyptávala se, jak to tady chodí při taneční zábavě a radila se s učitelem, má-li jít také večer do věnečku. Soudil, že je to samozřejmé. Že sem také jezdívají lidé z města, a zábava bude jistě velmi pěkná. Ríša pak měla důležité starosti, které si oblékne šaty, sluší-li se, aby si vzala večerní a jak asi budou oblečena jiná děvčata.

Nedělní ráno bylo krásné a bílé mlhy, které se hustě ploužily nad lukami a poli, byly v průložinách ozlaceny sluncem a šperkovány křišťálovými kapkami rosy, bílé čejky vypadaly jako stříbrné a rackové létali nízko, až bělostnými bříšky naráželi na orosenou trávu.

V kostelíku zvonili na ranní a lidé se trousili ve svátečních šatech. Většinou už byla předváděna zimní paráda, i když ještě panovala krásná pohoda. Děti nedočkavé a všeho schopné už měly kabátky s kožešinovými límci. Také Ríša si

36$

vzala svůj koníčkový kožíšek. Byla tak zvyklá z města; tam se to nosí od začátku září, ať je třeba vedro. Však v únoru zase už začínají jarní pláště a slámou zdobené kloboučky.

Božena, která ji potkala, smíchem div nevyprskla. „To je blázen,“ povídala Andě, „v takovým horku si veme kožich.“

Ríša šla do kostela. Doma sice nebyla zvyklá, ale tady se tomu učila. Její rodiče byli městští lidé a vždy v neděli dlouho spali. Maminka sice pevně věřila a říkala, že je dobrou katoličkou, ale nenaučila Ríšu pravidelně chodit do kostela; říkala, že se člověk může modlit doma.

Tady nebylo dopoledne co dělat a všecky ženy i muži chodili do kostela. Ríša viděla i Péťu cestou do kostela.

V kostele bylo hezky a pan řídící, který hrál na varhany, nabídl jí zpěvník, aby si zazpívala.

Kostelík nebyl veliký, ale zářil čistotou. Měl krásnou starobylou křížovou cestu a cennou křtitelnici a Ríša měla ráda umělecké předměty.

O tom posvícení byla slavná bohoslužba. Místní farář byl už starý a měl také stařecký hlas, ale měl tu hosta, svého synovce, který byl sotva po vysvěcení a ten měl hlas jako zvon.

Když šla Ríša z kostela, předhonila Péťu, který kráčel s Lojzičkou. Nevolí ji bodlo v prsou. Lojzička vedle Péti jí připadala jako kapusta vedle karafiátu. Péťa byl dobře oblečený jako městský hoch a měl také takovou vláčnou chůzi. Měkký hnědý klobouk mu slušel, uměl jím také na pozdrav fešácky mávnout. Nebylo v něm nic venkovsky těžkopádného. Lojzička měla nemožný plášť, šitý tady na vsi u Máři Kofroňové. To byla tamní švadlena, ale nač sáhla, to zkazila. Tak se to alespoň Ríše zdálo. Límec na plášti Lojzičce seděl jako jařmo a dragoun měla přišitý o píď výš, než měl být. Také měla klobouček, ale Ríša se musela smát. Seděl jí na vršku jako poklička. Ríša byla přímo pohoršena. Pane králi, což to děvče neví, čím je módě a sobě samé povinno?

37$

Byla by je přešla bez povšimnutí, ale Péťa ji oslovil a zastavil. Musela vyčkat a jít s nimi. Vyptával se, jak se má o posvícení a jak se chystá večer do věnečku. Pravila se smíchem, že se vůbec ještě nemá, že to přijde teprve v poledne a že má strach, bude-li nucena jíst králíka. Že králičí maso ještě nejedla a že je jí líto těch zvířátek.

Péťa se ptal, nemají-li u Suků také zajíce, že přece pantáta chodí s puškou. Nevěděla. Zato Lojzička se pochlubila, že mají dva a maminka že také zabila morku. Péťa ji škádlil, že to není pravda, tu že zabil Pán Bůh sám, že to viděl na vlastní oči, jak ji ve čtvrtek zajelo auto. Lojzička se durdila a div neplakala; povídala, že tu zajetou morku snědli hned ve čtvrtek.

Ríša se usmívala a myslila si: „Oni snědli zdechlinu!” Starostovi měli statek nedaleko kostela, proto byla Lojzička už doma. Rozpačitě se usmívala, trochu váhala. Dříve tu s ní před vraty Péťa často dlouho stával, než se rozešli; dnes jí dal sbohem a neřekl jako jindy „tak se vodpoledne uvidíme,“ ani na večer ji nepozval. Posmekl a řekl: „Tak se u voběda moc nepřejez, byla bys eště tlustší a to už by ti neslušelo,“ a šel po boku Ríši dál, ba, přešel, a vzal ji na pravou stranu. Lojzička, chudák, stála za vraty a škvírou se za nimi dívala.

„Přídete večír?“ ptal se, sotva byli sami.

Pokrčila rameny, protože viděla, že o to stojí, aby přišla. „Nevím ještě. Nebyla jsem u takové posvícenské muziky. Slýchávala jsem, že na vesnici bývá pravidelně o muzice pranice.”

Bránil se uraženě. „To bývalo. Teď už je to jiný. Poznáte, že je to dočista pěkný.“

„Kdoví, zdali bych tancovala?” zdráhala se a šlehla o něj čtveračivým očkem. Trochu nakvašeně trhl ramenem.

„Snad byste to mohla zkusit! Dom ít můžete dycky!“

„S ostudou, ne?“ čtveračila. „Kdybyste mi slíbil, že mne provedete…“

38$

„To až, jak budete hodná,“ vytáhl se, „až jak mě poprosíte.“

Byli už u Sukových a museli se zastavit. Pohlédli si do očí a měli tam smích. Hleděl na ni příliš významně, a proto slíbila s vřelým přízvukem: „Přijdu, to víte, že přijdu, a poprosím vás. Ráda bych věděla, jak umíte tančit – a –“

Byl náhle uchvácen radostnou bujností. „A?“ ptal se. Tušil, co by ráda věděla. Hleděla mu na ústa.

„Už nic,“ kvapně se obrátila. Jak to, že uhodl, co by ještě ráda věděla? Proč jí to od prvé chvíle jejich seznámení tanulo na mysli, aby poznala, jak asi takový zdravý, krásný a čistý venkovský synek umí políbit? Kolik má síly v pažích? Od té doby, co byla sirotkem, žila opuštěna a někdy se jí chtělo něžnosti.

U Suků už byli hosté. Jakási tlustá cizí selka seděla za stolem a hodovala. Obírala nohu ze slepice a pila pivo. Nějaké děti skotačily po dvoře a tlustý pantáta stál v černých šatech, bez kabátu, na zápraží. Bílé rukávy od košile se mu třpytily na slunci, pes se mu šolíchal kolem nohou.

Ríša chtěla do svého pokoje, ale zavolali ji a představili. Učitel byl také doma a zval ji, aby si k nim přisedla.

Z kuchyně to vonělo omastkem a masem; silný výpar slepičí polévky a cosi se škvařilo na cibuli.

Hospodář k ní byl velmi laskavý, honem jí také nalil pivo a nutil, aby si vzala vařenou slepici. Ríša se nutila do piva, ale jídlo odmítla, že si počká na oběd; mluvila trochu s hostmi. Bylo tu jakési odrůstající děvče a ještě jedna paní. To byla sestra pana Suka a ta tlustá byla sestřenice panina a tohle byl její švagr a tamta mladá, co je právě na zahradě, zase její sestra. A tohle děvče je dcera její neteře a tamten mládenec to už Ríša neposlouchala. Říkala sice, že ji to těší,

ale ve skutečnosti jí to bylo jedno. Kdyby byla poznala tyto rázovité lidi, byla by shledala, že jsou dobří a příjemní, ona však ve svém mládí o to nestála. Odešla na zahrádku a sedla

39$

si na sluníčko. Chtěla se ještě opalovat, ač to podzimní slunce, byť sebevíce pálilo, nemělo už nižádné moci.

Učitel přišel za ní. Vyprávěl jí cosi o hostech. Smál se a řekl, že teta sem přivezla tuhle žábu kvůli němu. „Rádi by ji dobře provdali, domnívají se, že budu dobrým manželem – tedy kvůli mně (mirv1).“

Hleděl čtveračivě a tázavě na Ríšu. Čekal, že k tomu něco propoví, ta však zavírala oči proti slunci a tvářila se docela netečně. Jenom jako jemu k vůli pravila: „No tak vidíte! Nevěstu máte na dosah ruky. Má-li peníze –“

Suk se smál ještě víc. „Peníze má, což o to!“

„Nu, tedy vám nic nestojí v cestě!“

„Kdyby jen bylo o peníze,“ mávl rukou. „Ostatně, takových by bylo plno. Holek s penězma se najde, ale rád bych, aby měla taky něco tuhle,“ při tom si ukázal na čelo, „a to naše Martička nemá.“

„Někdy je to štěstí, dostane-li muž naivní ženu,“ pravila Ríša, „aspoň to někteří říkají.“

Hrozil jí: „Jste dobrá! Přála byste mi pěkné štěstí! „ Pátral v její tváři a rozpovídal se o nevzdělaných holkách, které by se chtěly vdávat za studované muže. „A neví, jak uboze pak vedle něho vypadá.“

„Máte pravdu,“ souhlasila, „už jsem viděla vesnickou a nevzdělanou dívku ve městě dělat paní. Dopadlo to ovšem k její škodě. A jak asi vypadá práce v jejím postavení!“

„Inu,“ zvážněl, „každej má bejt tam, kam patří. Říká se: ,Kde se kdo zrodí, tam se i hodí‘, a je to asi pravda,“ a rychle, jako by se byl na něco rozpomněl, dodal významně: „To je zrovna tak, jako dyž se vdá městská holka na ves. Studovaný děvče dát k polní a hospodářskej práci, to by se k tomu stavělo ještě hůř.“

„Myslíte?“ zvolala oživle a prudce odporovala: „Mýlíte se, Fanouši! Té venkovské práci se lze lehce naučit a myslím, že to jde snadno, přizpůsobit se jí. Domnívám se, že bych to bez

40$

obtíží pochopila. Dojit a žít trávu – jak je to krásné! Jet za ranních červánků na louku, brodit se v rose a pít čerstvý vzduch… Nebo hrabat na louce, točit se kolem kup, ohánět se hráběmi – to není těžké, ale krásné. A není třeba k tomu se namáhat myšlením, je možné si zpívat nebo myslet na samé „krásné věci!“ Ríša byla nadšena, rozepjala ruce a hleděla do oblak.

Učitel na ni hleděl zpola teskně a zpola soucitně. Chtěl něco mluvit, pronést dlouhou řeč, ale přišla maminka a pobídla je, aby šli k obědu. Mateřsky vzala Ríšu pod paží a povídala: „Pojte, naše slečinko – já nevím – ste vopravdu ják naše!“ a významně dodala: „Nesmíte nikdá vod nás! Máme vás moc rádi!“

Ríša četla nejednou a slýchala i viděla obrázky o venkovských zábavách, které pravidelně skončily notnou, ba krvavou pranicí. Ve starém ročníku kteréhosi humoristického časopisu viděla obrázek takové pranice, jak ženské stojí venku před hospodou a udiveně nahlížejí okny do šenkovny, kde se hoši válejí po zemi, bijí se nohami od židlí, a házejí půllitry. Čekala tedy i v Dobroušni cosi podobného, a byla proto velmi překvapena, když uviděla zábavu opravdu pěknou. Venkovská kapela nehrála ani příliš falešně a ta vesnická honorace si počínala sebevědomě a Ríša s úsměvem uznala, přímo „korektně“.

Pan starosta s paní seděli v čele sálu a pili víno; také sedláci, kteří měli nejlepší grunty ve vsi nebo i v okolí, seděli na tom čelném místě a bavili se v hloučcích nebo každá dvojice zvlášť. Selky měly už také hedvábné nebo vlněné šaty a jejich dcery měly dokonce dlouhé večerní toalety. Na těch bylo ovšem patrno, že je šila Mářa Kofroňová, ale celkem to nebylo nejhorší.

Za několik poválečných let udělal i náš venkov neuvěřitelný pokrok; móda zalehla i do těch nejzapadlejších vesniček. Někde je to k prospěchu, někde na škodu. Ten čistý venkov—

41$

ský ráz, tu svatou prostotu a skromnost ovšem to zadusilo a již nikdy nikdo je nevzbudí.

Ty večerní toalety neměly ovšem jenom selské dcery. Vznášely se tu v nich i dcerky chalupnické a také ty, které chodily do vzdálené pletárny a tam si na rukavicích a punčochách vydělaly slušný peníz. Ba, ty byly oblečeny nejdráže a nejnápadněji. Selky, ať se snažily sebevíc, nemohly dopřát svým dcerám tolik parády. Hospodáři jim na ni mnoho neposkytli, právem tvrdíce, že je nutno šetřit, mají-li své grunty udržet a zachovat je synům jakž takž bez dluhů; k tomu pak že je nutno dcerám nastřádat věno, aby se mohly provdat také na grunty. Rodičům fabriček to však bylo jedno. Když si dcery vydělají, nechť si také utratí a koupí, co jim libo. Kdo je bude chtít, ať si je vezme takové, jaké jsou, bez věna, a hmotný majetek žádný není, tedy netřeba se o něj bát!

Hoši také byli pěkně ošaceni, skoro všichni, ať ze statku či z chalupy, měli tmavé, po módě ušité šaty se širokými nohavicemi. Také staří pantátové a strejci měli pěkné šaty, i když nemoderní, s nohavicemi jako píšťaly. A nikdo už při tanci nekouřil a nikdo neměl klobouk na hlavě. I tento zlořád vymizel.

Ríša přišla se Sukovými a také se s nimi usadila u stolu, který byl pro ně uchován v přilehlé světničce vedle sálu. Seděli tam už i Lukavcovi a Novákovi a v koutě několik sousedů hrálo karty.

Sukovi jako doma, tak i tady se chovali k Ríše velmi přátelsky a tak jí to připadalo, jako by se jí pyšnili. Paní Suková to chytře zařídila tak, aby se usadila Ríša vedle ní a učitel na kraj tak, že mladí mohli k tanci pohodlně odcházet. „Pokud bude Fanouš sedět,“ myslela si, „bude Ríša za ním schovaná a půjde-li pro ni někdo k tanci, bude nucen požádat Fanouše, aby ji pustil.“

Zato paní Lukavcová se dívala chladně a po svém obyčeji nedůvěřivě na štíhlý, dnes velmi sličný zjev mladé učitelky,

42$

který v přiléhavé, dlouhé, černé večerní toaletě více než kdy jindy vynikal. Ríša byla opravdu až neuvěřitelně štíhlá, až si selky na soudné stolici povídaly: „Pane Bože, to je taky ženská? A z tý by měla bejt jednou máma? Je jak tyčka – nic za ní není – ta je živa luftem!“

Ale děvčata jí záviděla. Ať dělají co mohou, té štíhlosti přece nedocílí, i kdyby se hladem umořila. A mají-li pracovat, musejí také jíst! Hoši teprve ji obdivovali. Jak se s takovou potápkou asi tančí? Půjde-li s nimi, když ji požádají?

Učitel Suk si pospíšil. Uklonil se jí, vzal ji kolem pasu. Nebesa! Ani ji necítil. Byla jako proutek, nevěděl ani, že ji vede. Plynula a tančila krásně. Fanouš byl u vytržení. Sám jako ouřezek měl hlavu trochu v ramenou a potem mu svítil obličej. Než dotančili, měl kapku na každém vlasu. Valčík byl hezky čiperný a šel od podlahy. Ríša nejevila žádné únavy. Vracejíc se po jeho boku na místo, povídala, že ani nevěděla, jak dovede valčík. Že je zvyklá na samé moderní, že je tedy překvapena, jak se shodli. Nadšeně chválil a pochlubil se, že také dovede moderní, tango i fox a waltz – že chodil do tanečních. A tady že všichni kluci tančí moderní tance, že si je také dají hrát. To jenom kvůli těm starším že se musí hrát většinou valčíky a polky.

Maminka Suková se na Ríšu láskyplně usmívala. Povídala, že na ní mohla oči nechat, jak hezky tancuje a jak jí ty dlouhé šaty sluší. Ríša se usmála. Viděla se předtím v zrcadle. Věděla to, ale učitel jí byl k smíchu. Dělal při tanci směšný postoj – zatínal zuby a tančil ze vší síly – k tomu měl trochu velkou hlavu a široká ramena. Připadala si vedle něho nějak směšně. To všecko ji moc nezajímalo. – V pokojíčku si všimla mladého Lukavce. Stál u dveří a tvářil se, jako by je neviděl. Teď tančil s Lojzičkou. Několikrát se setkal s Ríšou očima, jednou o sebe dokonce zavadili.

Čekala, zdali pro ni přijde. Toužila po tom. Chtělo se jí jeho síly a blízkosti. Než to domyslela, přišel. Nahlédl do

43$

dveří a na několik okamžiků se postavil do nich zády, jako by váhal. Ríša se přistihla při rozčileném očekávání. Snažila se nedívat se na něho, ale nemohla ovládnout své oči. Jeho vztyčený postoj ji přitahoval; byla to postava mužsky bezvadná. Vtom přišlo Ríše podívat se po přítomných. Paní Lukavcová se nedívala na svého syna, ale na Ríšu, a učitel Suk soustředil svůj pohled také na její tvář. Ríša proti své vůli zrudla od čela až po krk. Cítila to a upadla do rozpaků, jak se jí ještě nestalo. Nervózně si hrála s náramkem na ruce a lehce se jí chvěly řasy.

Byla pak ještě červenější, když se mladý Lukavec rozhodně obrátil a přistupuje k jejímu stolu, žádal ji o tanec. Přisvědčila snad až příliš rychle. Ani si neuvědomila, že ji učitel neochotně pouští; šla s Péťou, který vyšel před ní do sálu a čekal hrdě, až přijde a postaví se k němu. Pak ji rychle objal a už plynuli v kole. Hráli tango a Péťa je opravdu tančil bezvadně. Ríša také. Dávala si záležet na každém kroku, ač to činila docela podvědomě. Cítila jen rozkoš a touhu tančit co nejlépe a nejdéle.

Lojzička starostova stála u maminky. Nespouštěla oka z Péti a dívala se hned na něho, hned na Ríšu. Jak byla štíhlá a jak lnula k jeho postavě! Bože, jak jim to spolu sluší! Lojzička cítila v prsou ostrý trn a z rány prýštila krutá bolest. Zdali se mu zalíbí! Připraví-li Lojzičku o Péťu! Všecko, co cítila, bylo patrno v její tváři. Koutky úst se Lojzičce třásly. Slyšela maminku, jak Novačce povídá: „To nám sem dali pěknou koketu! A to je taky slečna učitelka! Kouknite se, jaký má záda! Hubený jak žebřiny a jen je vokazuje!“

„Žeť,“ povídala na to Novačka, „a taková má učit naše děcka. Ta je toho asi naučí – leda koketovat a frajeřit – sotva co plechýho!“

Oba tančící nemluvili ani slova. Ríša jen cítila svou ruku v jeho a druhou na svých zádech a bylo jí dobře. Teprve když

44$

se vraceli do světničky, povídal Péťa pošeptmu: „Bál sem se, že nepřídete!“

„Proč?“ podivila se.

„Připadalo mi, že nemáte k tomu důvěru.“

„Líbí se mi tu,“ hlesla, „zvláště teď.“

„Proč až teď?“

„Že se mi s vámi dobře tančilo.“

„Tak přídu zas. Ale netancujte moc s Frantou!“ Odvedl ji na místo a hrdě vyšel. Mluvil pak s Lojzičkou a tančil s Andou, ale vždy se vracel pro Ríšu a tančil s ní všecky moderní tance.

Když bylo k půlnoci, povídal jí trochu nakvašeně: „Nechoďte už sedět do sedničky. Vostaneme na sále. A kde budete večeřet? Šli bysme spolu do šenkovny, chcete?“

„Přišla jsem se Sukovými,“ vydechla trochu potěšeně a trochu bojácně, „nemohu se jen tak lehce od nich odtrhnout.“

„Proč?“ zvolal rozmrzele. „Aby si Franta dělal na vás právo? Du-li pro vás, tváří se, jako by se nechtěl uhnout a jako by měl s váma ňákej kontrakt! Nechci, abyste s ním pořáde tančila; a seděla, to teprva ne!“ Péťovy oči blýskly. Podíval se na ni výhružně. Ač byla polekána jeho prudkostí, přece cítila radostné vzrušení. Žárlí! Opravdu žárlí! Jaká blaženost!

Přitom cítila rozpaky nad jeho zákazem. Věděla, že by to bylo opravdu neslušné, kdyby šla večeřet s Péťou, když je tu s domácími. Proto mu to začala mírně vymlouvat.

„To nejde, Péťo! Nemohu je tak urazit. Jsou ke mně velmi laskaví a jdou mi v každém ohledu velmi ochotně vstříc. A jak mohu kolegovi odříci, chce-li se mnou tančit? Nechcete-li mne nechat jinému, musíte si vždy notně pospíšit.“ Dodatek řekla škádlivě a pohlédla mu do očí. Co do toho pohledu vložila,, stalo se bez její vůle. Péťa však se tvářil, jako by to nevnímal. Pohodil hlavou a řekl: „To potom nebude žádnou

45$

zásluhou ani vyznamenáním. Jít s každým, kdo přídě – to nic nejni!“ A už o tom nemluvil, odvedl Ríšu na místo, chladně se uklonil a odešel.

A tančil pak do půlnoci dvakrát za sebou s Lojzičkou a šel pak se starostovými k večeři. Ríši, která šla do šenkovny se Sukovými, si ve dveřích ani nevšiml. Marně si chtěla tvrdit, že je jí to k smíchu a že ji to nemrzí, že je Péťa bláhový chlapec a že takové jednání je dětinské. Marně si říkala, že je Péťa sice krasavec mezi muži, které až do dneška poznala, ale že nemá hlubší hodnotu a jejímu vzdělání se nemůže rovnat. Marné všecko! Byla nepokojná a musela se k němu očima stále a stále vracet.

Seděla jako na trní a řízek jí nechutnal. Odstrčila jej a řekla paní Sukové, že je jako dříví a kompot že není ani oslazený. Paní Suková měla radost a honem povídala: „No, a to je dycky chvály, jak umějí u hospodů vařit. Vona je Říhovka našeho pantáty sestřenice a dycky se vynáší, jaká je kuchařka! „ Ale přitom jí bylo řízku líto – vzala jej a zabalila do kapesníku. „Doma to kluci snědí,“ a trochu rozpačitě povídala, naklánějíc se k Fanoušovi: „Dyť je to tu škoda nechat, dyž je o zaplacený, no ne? Voni stejně bohatnou až moc.“

Ríša by se tomu byla v nitru zasmála, ale byla rozmrzelá. Musela se očima stále vracet k Péťovi. Seděl se starostovými a mluvil brzy s paní, brzy s Lojzičkou a hned zase se starostou. Jedl nožem a vidličkou velmi obratně, zatímco všichni strejcové tu zápasili s masem svými závěráky, pohrdajíce okrouhlými příborovými noži. Mrzela se na Péťu a nejraděj i by byla šla domů. Zato Lojzička zářila. Hleděla také jenom na Péťu a netajila se láskou, které měla plné oči. Pozorně mu naslouchala a snažila se dobře a moudře mluvit, zkoušela to spisovnou češtinou. Jenom aby se vyrovnala té… Když potom s ním zase tančila a viděla Ríšu plynout kolem s učitelem Sukem, nemohla to vydržet. Chtěla trochu zaťukat, chtěla se dozvědět, co si Péťa o Ríše myslí. Proto povídala potichu a skoro

46$

bojácně: „Ta slečna učitelka je hezká, viď, Péťo? Taková štíhlá a fajnová – viď?“

Bože, kdyby tak řekl: „No, co na ní je? Mně se moc nelíbí.“ Nebo: „Je to koketa. To sou tu lepší holky!“ Nebo: „Taková učitelka nejni pro selský kluky!“ Ať by řekl cokoliv, ale aby ji nepochválil.

Péťa však neřekl nic takového. Trochu ohrnul ret a povídal: „No.“

Lojzičku to zabolelo a zkoušela to dál: „Ta se asi každýmu líbí. Je taková tenoučká, člověk by ji sfouk,“ a podívala se mu tázavě do očí.

„Hm,“ udělal skoupě a teprve po chvíli vyhrkl: „Frantovi se taky líbí – kouká na ni jak –“ a začal tak prudce a proti vodě tančit, že mu Lojzička stěží stačila. Neřekl už o Ríše ani slovo.

Po posvícení začal opravdový podzimek. Vypadalo to, jako by byl čekal jenom na svatého Šimona a Judu, aby se ujal své vlády. Říká se, že po tom svátku už sleze zima s půdy, a letos tomu tak bylo. Najednou uhodily dva tři silné mrazy. Hned po slunných, krásných dnech; do rána bylo na lukách tvrdo, jen to chrupalo. Sporá travička byla jako naškrobená a kdejaká loužka, každá byla zamrzlá. Když děti ráno klusaly do školy, byly tím nadšeny, vyšlapávaly kalužky a zkoušely, zdali už by se mohly klouzat.

Ríša musela do školy ještě za tmy a ve středu a v pátek se vracela také za tmy k domovu. Měla odpoledne ruční práce ve všech vesničkách a tak prošla hezký kousek země. Vracívala se unavená a bezmála se bála. Neznala ještě zdejší kraj a někdy se strachovala, aby ji nepotkal zlý člověk.

Nedávno četla v novinách, jak byla mladá učitelka přepadena zvrhlým ničemou. Jednou si postěžovala Sukovi a od té doby jí chodil naproti. Sám učil druhou třídu, měl dřív volno

47$

a řekl, že mu taková malá procházka prospěje. Byla to pozornost – Ríša to věděla a také uznávala, že mu má být vděčná. Upřímně se zaradovala, kdykoliv ho uviděla. Ve čtyři hodiny už padala mlha a houstla tma – lesem byla cesta velmi smutná a Ríša nemohla přemoci pocity tísně, i když se jim sebevíc bránila. Šla a bystřila sluch a vyvalovala oči do tmy a jak šustla veverka, vždy sebou trhla. Když se proti ní vynořil člověk, lekala se dvojnásob. Proto se jí vždy ulehčilo, když poznala, že je to Suk. A přece jí cosi našeptávalo, že by bylo lépe, kdyby nechodil, a že mu bude vždy více zavázána a že jednou jí to vše bude přitěžovat. Nebyla by ženou, kdyby nepoznala, že jí nechodí naproti jenom z kolegiality – dávno poznala, že jí ho vodí naproti něco hlubšího. A poznala už také, že i panímáma Suková tomu přeje a že jí prokazuje různé pozornosti s jistým úmyslem.

Kdyby nebyla zaujata vlastními zájmy, byla by si často postěžovala na své těžké povolání. Suk měl pravdu. Děti tam byly tupé, zvláště v druhých vesničkách. Snad opravdu toho byla příčinou kořalka, které otcové propadli.

Háčkování a pletení jim nešlo do hlavy, což teprve to ostatní. Bůh buď milostiv ostatním učitelům! Děvčátka smolila ruční práci v ručkách, byla nepozorná a těkavá. Pro dobře a pečlivě vychovanou slečnu bylo trýzní dýchat ve třídě špatný vzduch, dát dětmi dýchat na sebe a sbírat spuštěná oka a rozdělávat smyčky na upoceném pletení. A ty obtížné cesty do školy a zpět, ranní vstávání a plahota polními cestami ve větru a mlze!

Kdyby tak vstala její dobrá maminka, která učila Ríšu jen reprezentaci a jemnému chování. Ubohá maminka, umírajíc, nevěděla, jak na sklonku je veškerý blahobyt a co zbyde z celého majetku! Co se stane s její křehkou a jemnou Ríšou.

Ale zatím tu někdo byl, a kvůli němu si Ríša namlouvala, že se jí líbí na venkově a že již z celého srdce miluje ten horský ponurý kraj.

48$

Po Všech svatých už nastala zima nadobro, neřekl by nikdo, že je to ještě pozdní podzim, zima to byla, opravdová zima. Sníh sice ještě nepadal, zato visely všude celé třapce a třepení jinovatky a ta dávala celému kraji zvláštní krásný bílý vzhled. Když kráčela ráno do vsi, bývala Ríša nadšena. Ta nádhera bílých krystalů, v nichž si hrálo slunce, těžce se deroucí z mlh a jejích závojů. Některé ty krystaly hrály všemi duhovými barvami, jiné byly úplně stříbrné. Jak o ně zavadil vítr, jemně cinkaly, jako by kdosi neviditelný hrál na jemné zvonečky. Večer se jich Ríša bávala. Chrastily jako příšerné kosti, a každou chvíli některý upadl a bouchl na zmrzlou půdu. Břízky byly docela jiné než na podzim. Obtížené se ohýbaly jako staré babičky a kde jich stály v poli ostrůvky, tam vypadaly přímo strašidelně.

Jednou zrána, když se vypravila za čiré tmy a sotva začínalo trochu svítat, dojel ji na silnici povoz. Koně klusali, až se to rozléhalo daleko za ni, vůz rachotil. Byla to lehká bryčka a rychle se přibližovala.

Když vůz Ríšu předjížděl, zavolal na ni kdosi známým hlasem.

„Dáte-li mi diškreci, tak vás svezu, Ríšo! Pojte si sednout! Mám tu deku a cesta vám snáž uběhne.“

Péťa! Ríša ho poznala spíš tušením, než okem. Povídala, že by se zbytečně namlsala. Proč se má jednou svézt, musí-li pokaždé šlapat pěšky. „A není bláto ani vítr. Jde se krásně a sluníčko se už klube z mlh. Kam jedete, Péťo?“

„Do města k zubaři,“ povídal, jako by na tom nezáleželo, „a jak vás vidím, povídám si, něco si přivyděláš!” Zastavil, seskočil a pomáhal jí na vůz. „Jen se vopřite, tak, a už ste tu. Sedněte ke mně, vzadu se to moc třese. Tak!“

Balil jí nohy do pleny. Trochu se zdráhala.

„Není zima. A co, že jedete k zubaři tak brzo? Což tak záhy ordinuje?“

49$

Záhadně se usmíval. „No, mám práci taky v družstvu a u žida, taky v trafice se mám starýmu Záhořovi zastavit a u doktora. Půl vsi mi dalo svý záležitosti na starost.”

Jeli. Vítr jim ostře vanul do tváří a Ríša se přikrčila pod deku. Nemluvila s Péťou skoro od toho posvícení. Teď jí srdce klepalo dychtivostí. Věděla, že ji pozoroval, i když se jí vyhýbal; tušila to dobře, viděla ho, jak schován v okně za záclonkou, díval se na ni, jak okázale se bavil s Andou pod jejím oknem.

„Věříte tomu všemu?“ zeptal se náhle, když si opravovala pokrývku kolem nohou.

„Čemu?“ zeptala se a vzhlédla. Rozednívalo se velmi rychle a viděla ho teď úplně zřetelně. Modravé ranní světlo měl i v očích. „Čemu?“ zeptala se zvědavě.

„No, tomu, co vám povídám.“

„Není to nepravděpodobné. Proč byste nemohl jet záhy k zubaři, zvláště, máte-li ve městě takové funkce. „

„No, to je pravda, a já taky jedu k zubaři a funkce taky mám. Ale vyjel jsem tak časně kvůli vám, Ríšo, abyste to věděla. Chci vás svízt a zavděčit se vám. Byl bych rád, abyste se na mě udobřila! „

Ríša byla radostně překvapena. Byla by ráda vykřikla: „I vždyť se nehněvám!“ Ale byla žena a měla vrozený diplomatický talent. Proto se jen skoupě usmála:

„Cožpak vám na tom záleží, Péťo? Myslím, že je vám to jedno. „

„Jak to,“ zvolal prudce a šlehl do koní, až se lekli a poskočili. Vůz se rozrachotil, že nemohli slova promluvit. Ríša si přitahovala plenu a držela se oběma rukama sedadla.

Když se koně utišili, umoudřil se i Péťa. Povolil jim opratě a řekl: „Dyby mi na tom nezáleželo, tak bych se vo vás vůbec nestaral. Ale tak mám strach, jak budete v zimě chodit ten kus cesty a nejvíc v pátek, kdy ste na nohou celý den. A dyby mi

50$

to bylo všecko jedno, tak bych neměl stek, že vám chodí Franta denně naproti.“

„Proč by vás to zlobilo, Péťo?“ ptala se Ríša naoko nevinně, ač jí srdce zaplesalo. Má-li kluk vztek, že jiný chodí děvčeti naproti, je to vždy dobré znamení. „Jsem ráda, když Suk přijde, bojím se sama, a tak je to veselejší.“

Péťa znovu pobídl koně. Ač to bylo do kopce, pošvihl podsedního valacha tak, že se oba dali v klus. „No jo,“ povídal trpce, „von by vás vobránil, dyby vás něco bralo, viďte, Ríšo!“

Zasmála se: „Třeba. Je k tomu silný dost!“

„Je to takovej nábob! Nevěřte, že má moc síly!“ vybuchl Péťa. „Nemá ani sílu, ani vůli, dělá, co chce jeho máma. Povídala prej, že byste byla pro něj náramná nevěsta. Vydělávali byste vobá, vobá byste učili. Sakriš, to by bylo u Suků peněz! Zasypali byste se!“ Smál se tak hlasitě a ostře, až se jeho jezdecký valášek ohlížel.

Ríša se také zasmála. Chtěla, aby to znělo uraženě. Ale nitro jí plesalo, bylo to radostné.

„Péťo! Péťo! Copak to povídáte! To že by povídala paní Suková? Nevěřte, nevím o tom nic.“

„No tak, dyž vám to povídám. Dyť je toho plná ves. Dokonce povídají, že si vás mladej Suk, mám říct pan učitel, bude brát!“

„Mlčte, Péťo! To nemůže nikdo povídat. O tom bych musela vědět. A ještě se mne neptali.“

„Mysleji si, že toho není třeba, že svolíte na první ráz, že budete eště ráda!“

„Péťo, jak to mohou myslet? Nikdy jsem jim k takovému mínění a nadějím nezavdala příčinu! Péťo, to mi neříkejte!“ Ríša se začínala durdit opravdově. Cosi se jí dotklo. Lekla se, nezavdala-li vskutku takovou příčinu. Pro ochotu a laskavost paní Sukové by pocítila bolest.

51$

„Jakpak ne,“ obviňoval ji prudce. „Jakpak ne! Chodíte-li s ním večer ze školy, sedáte-li s ním dlouho do noci za stolem, to ho vopravňuje k všelijakej naději.”

„Péťo – to přece – dovolte – je to můj kolega a tedy –“ Ríša trochu pobledla, on však vášnivě odporoval.

„Každý si myslí, že patříte k sobě. Taky se na vás kouká jako na párek milenců. Tak chcete-li tomu zabránit, zakažte si, aby vám chodil naproti. „ Umíněně hleděl Péťa na Ríšu a stavěl si hlavu.

„Péťo, to přece nemohu. Dejte si říci. Od něj to je přece velká ochota a laskavost a já – já jsem konečně ráda,

že – –

„Ahá! Tady je to! Ste ráda, máte ho ráda! No vida, jak ste se podřekla. Tak dobře, Ríšo, dobře, já už nic víc nepotřebuju!“ A začal sekat do koní tak prudce, že vyhazovali a vzpínali se a povoz lítal po silnici ze strany na stranu. Ríša se zachytila opěradla a druhou rukou Péťova kolena. Vykřikla polekaně a pak si ulevila:

„Péťo, vy jste blázen! Zastavte, sestoupím a půjdu raději pěšky. Za takovou cestu vám pěkně děkuji! Zastavte!” křikla, když znovu zvedl bič, aby šlehl do koní. „Zastavte, nenechám se zmrzačit!“

Mocí se ukrotil a potom zmírnil koně a když šli jako beránci, takže se na nich třásla už jenom hříva, podíval se na ni zlostně a řekl:

„To nechcete se mnou jet, protože sem vám kápl božskou, viďte? A proč to zapíráte? Dyť se mě ptejte, kerou holku mám rád a já vám to řeknu bez vobalu. Proč se za to stydíte? Franta je slušnej kluk, proč to neřeknete?“

Ríša byla v nitru šťastná. Rozuměla těmto slovům a srdce jí radostí usedalo. Na povrch se tvářila uraženě a pravila: „Kdyby tomu tak bylo, jistě bych se přiznala. Až budu mít kluka ráda, povím a křiknu to do tváře celému světu! Nebudu se za to stydět, ani se bát, nikoho se nebudu bát, protože

52$

nikomu neodpovídám, než sama sobě. Ale věřte mi to, Péťo, věřte mi to, nemám Suka ráda, ani ho nebudu mít ráda! To není muž po mé chuti!“

„Proč?“ povídal a i když se tvářil lhostejně, přece jeho hlas, oči a tvář prozradily Ríše, jak se mu ulehčilo. „Povídala ste, že je Franta dobrý a každej to říká, že by se to pro vás hodilo. Učitel a učitelka – může bejt něco lepšího?“

Ríša pokrčila rameny. „Nevím, o tom jsem neuvažovala. Připadá mi, Péťo, že mám dost času na vdavky pro zaopatření. To si nechám, až mi bude třicet let!“

„A zatím? Jak se chcete zatím vdát?“

„Zatím jenom z lásky. Ale jsme na rozcestí. Tady půjdu a vy si jeďte svou cestou!“

„Zavezu vás, Ríšo.“

„Ne, ne. Co by řekli ve škole? Sbohem.“ Vzchopila se na voze, odhodila plínu. „Sbohem, Péťo,“ opakovala. Obtížně se seskakovalo. Stupátko bylo příliš vysoko. Péťa ji předhonil. Sám seskočil z druhé strany, oběhl vůz a v pravém slova smyslu ji sundal. A když ji stavěl na zem, políbil ji. Bylo to jako naráz. Ríša přivřela oči…

Šla pak po silnici. Ledové krystalky jí chrupaly pod nohama a obzor se vyjasňoval. Probuzený den umocňoval šťastné myšlenky. A za myšlenkami šly naděje.

***

Počasí bylo stále horší. Začal už také padat sníh a některý den byla taková vánice, že nebylo vidět na deset kroků před sebe. Tenkrát se Ríše chodilo do školy těžce a tíha toho povolání a její siroby na ni doléhala plnou mírou. Paní Suková se o ni sice velmi starala, zatápěla jí v pokoji, když měla přijít a čekala ji s horkou kávou nebo čajem, dokonce i strava teď byla mnohem lepší než v létě, kdy nebylo na vaření kdy, ale Ríša někdy neměla ani chuť. Byla unavená a rozmrzelá a často se jí jednalo jen o to, aby se dostala záhy na lůžko.

53$

Vzpomínala na své úmysly a předsevzetí, které chovala, když studovala na učitelku. Slýchala a četla, že samostatné ženské povolání má velkou cenu a že se učitelky mají dobře. Těch několik hodin denně že si odbydou a pak mají pokoj. Svátky, čtvrtky, prázdniny že patří jim.

Ach ano, dnes na to vzpomínala trpce. Několik hodin, ale než k nim dospěje! Co Ríša zkusí, než dojde do vesničky a než se zase vrátí.

A to snad Sukovi myslí, že by udělala s jejich synem štěstí, kdyby musela ještě jako vdaná po jeho boku učit? Léta a léta se takhle plahočit? Ríša byla učitelkou sotva tři měsíce a už toho měla až nad hlavu. Raději bude pracovat v domácnosti, nebo kdekoliv v poli – blesklo jí hlavou, než se trápit s tupými cizími dětmi a chodit tak daleko za chlebem.

Jednou, bylo zvlášť ošklivě a sníh se sypal v celých přehoušlích, šla silnicí sotva dechu popadajíc. Na podzim mohla jít pěšinkami přes les, teď to nebylo možno. Vítr vál proti ní, čekal na každý její dech, rval jí jej přímo od úst a bičoval ji do tváře ostrými bičíky.

Učitel Suk na ni čekal skoro až u vesničky a litoval ji soucitnými slovy. „Zkoušíte přespříliš. Měla jste dnes zůstat doma, každý by to pochopil a uznal. „

„Aby mi to pan řídící vyčítal,“ pravila trpce, „nedávno mne tak divně špičkoval. Říkal, že dnešní ženy za nic nestojí. Dříve co všechno prý vydržely. Kterási moje předchůdkyně že tu byla dvacet let, že chodila mimo to ještě i do Věžnice a neměla za ta léta ani půl dne zdravotní dovolenou.“

„Copak pan řídící, ten je –“ ostatní slova mu urval vítr u samých úst a odnesl je, že Ríša nedoslechla. Teprve po chvilce povídal: „Je mi vás tak líto. Kdyby to bylo možný, abych docházel za vás –“

Mávla rukou. „To jsou slova! Ta mi nepomohou. Snad stále nebude tak hrozné počasí. „

54$

Krčil rameny. „U nás je toho dost. Taková psina bejvá celý neděle. A tak vo všeličems uvažuju.“

„O čem?“

„Že bych vás vozil na motorce. To je sotva pár dní, co je cesta nesjízdná jako dnes. Ináč se dá jet celou zimu.“

„A,“ mávla Ríša rukou, „už to nějak vydržím. Na jaře bude zase lépe.“

„Do jara, Ríšo, to zkusíte!” Ostatní slova byla zase znemožněna. Ba, přišli na otevřenou pláň, silnice nebyla ze stran ničím kryta a byly na ní už velké závěje. Museli se jimi brodit a Ríša měla hned plné přezůvky. K tomu se vítr přímo vztekal a bouřil, zvedal přehoušle sypkého sněhu a vrhal je chodcům přímo do očí. Ríše se chtělo zaplakat, ale učitel byl z tohoto kraje a zvyklý všemu. Smál se a když mohl řev větru překřičet, žertoval. Ríša mlčela, nebylo jí do smíchu ani do hovoru. Teprve když byli u samé vsi a světla stěn jim příjemně pokynula, vyjasnila se a řekla: „Zaplať Pán Bůh, že jsme doma. A děkuji vám, Fanouši. Kdybyste mne byl dnes nedovedl, snad bych byla někde zahynula.”

„To je dobře,” usmál se skromně, „jste mi alespoň trochu zavázána.”

„Opravdu, velmi,” hlesla a odupávala si sníh z obuvi, „nevím, čím se vám kdy –”

„Byl bych rád, kdybyste mě za to alespoň vyslechla. Rád bych vám něco poradil, nebo řekl, Ríšo.”

Stranou na ni pohleděl a poznal, že se začervenala. Byla trochu zaleknutá.

„No, řekněte, poslouchám,” pobídla ho.

„Teď ne, Ríšo, na to není teď kdy. Potřebuju k tomu pár minut času a klidu. Teďko sme už ve vsi a tady to nejde.” Ríša byla velmi zneklidněna. Tušila, že se to týká Péti. Pravila proto, že by byla radši, kdyby to bylo ještě dnes. Chtěla zažertovat a řekla proto, že se bojí, bude-li Fanouš od ní něco chtít.

55$

„Jak to?“ zeptal se.

„Nu, za tu velikou ochotu, s níž mi chodíte naproti.“

„Bojíte se, že budu chtít, abyste mi zaplatila podrážky?“

„Třeba. A teď je vysoké datum, možná, že bych to nedokázala.“

Zatím byli ve vsi a rodný statek učitelův je pohostinně přijal. Čaj stál v troubě a byl ještě horký. Voněl lipovým květem. Panímáma je čekala a litovala Ríšu, že má takovou těžkou povinnost.

„A pan učitel je tak hodný,“ pravila učitelka trochu mdle, „že mi chodí naproti. Jsem mu těžce zavázána.“

„I, že vo tom mluvíte,“ zvolala selka, „že vo tom mluvíte! Bodejť by nemoh jít. Takovej silák, tomu to nic neudělá a vám to prospěje. I jenom ať chodí, to mu nemůže uškodit. A říká se: pro milýho nic těžkýho.“

Ríša byla roztržitá, neřekla už nic a šla do svého pokoje. Padala na ni stále větší starost.

Potom byla neděle a Ríša ji strávila velmi příjemně. Cestou z kostela domluvila se s Péťou a odpoledne spolu byli na procházce. Počasí se umoudřilo, tiše mrzlo a svítilo i slunce. Byl to překrásný zimní den, takové vybrané odpoledne. Ríša se nestačila obdivovat nádheře zasněžených smrčků a obtěžkaných, sehnutých bílých bříz.

Odešla brzy po obědě, aniž by řekla Sukovým, kam jde, sešla se s Péťou za vsí a kráčeli nerušeni, kam se jim líbilo. Dostali se až do městečka a poseděli spolu v hostinci při kávě a cigaretě. Ríša byla moderní děvče a načichla už také zlořádem kouření. Péťovi se to líbilo, očima i slovy ji obdivoval.

To celé půldne strávili spolu v žertech a laškování. Péťa obdivoval Ríšiny jemné, nápadné malé ručky a byl rád, když se jich mohl úkradkem dotýkat.

Ríša si na nich zakládala. Nosila dlouhé lakované nehty a na ukazováčku pečetní prsten, na druhé ruce jemný zlatý kroužek s kamejí.

56$

Na oplátku za jeho něžnost se obdivovala jeho vlasům, smála se prstýnkům, které se mu svíjely nad čelem a toužila hrábnout mu do nich oběma rukama.

Tolik se jí líbil, vypadal tak mužně a přitom dětsky, bylo v něm něco naivně čistého a přitom výbojného. Chvílemi si počínal jako bujný a trochu vrtošivý kozlík, chvílemi jako trpělivý, krotký beránek.

Když se vraceli domů, byla už úplná tma. Ríša se vrátila do svého pokoje v nejkrásnější náladě. Paní Sukové řekla, že z celého srdce miluje tento krásný, drahý kraj.

Večer si učitel Suk vyžádal tu zamluvenou rozmluvu a přišel do jejího pokoje. Seděl s Ríšou u stolu a byl hoštěn nějakými sušenkami. Ríša byla poněkud rozčilená a omlouvala se, že nemá nic k pití.

Učitel myslel na něco jiného a odpověděl, že je abstinent a o nic nestojí.

Mluvili něco bezvýznamného, ale když hodiny hrkly na devátou, vzpamatoval se a řekl, že musí začít. Chtěl ještě zažertovat, ale nepovedlo se mu to. Ríša se také usmála, ale jen ústy. Na čele měla červánek ruměnce.

„Víte, Ríšo, sem vaším přítelem,“ začal učitel a trochu si odkašlal, „snad ste vo tom přesvědčena. Vod první chvíle, co ste k nám přišla. Vidím, že ste mladá a v bavlnce vychovaná, že potřebujete ochránce, tak sem se vám za něj postavil.“ „Vím, vím,“ přisvědčila, „a říkala jsem vám nedávno, že nevím, jak –“

„To je vedlejší, Ríšo. Byl bych jen rád, abyste si to uvědomila, a podle toho abyste přijala mou radu.“

„Nu?“ vybídla ho a rozčileně přendávala nějaké věci na stole. Byl tu popelníček a nějaké knihy, celý ženský nepořádek. Měla najednou spěch všecko to uklízet.

„No, jakýpak vokolky,“ pokračoval, jako by náhle odhodlán, „řeknu vám to rovnou.. Nemluvte, Ríšo, s Péťou. Nechoďte za ním, to se přece pro vás nehodí. „

57$

Ríša byla připravena na tato slova, ale nečekala je tak bez úvodu a bez okolků.

Zrudla jako mák, něco zakoktala. Snad to mělo být: „Co si myslíte, vždyť já, cožpak nesmím promluvit s mladým mužem? Vy jste ale, Fanouši –“

„Ne, ne, Ríšo, promluvit a promluvit je rozdíl. Víte, von Péťa je můj kamarád, ale –“

„Proto není pěkné, že proti němu mluvíte. Takhle za jeho zády, to je špatné jednání proti kamarádovi.” Ríša byla ráda, že se něčeho zachytila. „Upřímné přátelství si představuji jinak.” Rozčilovala se schválně zcela bezdůvodně. Používala toho jako záchranného pásu.

„Mluvím proti němu?” smutně a s výčitkou řekl Suk. „Ba ne, Ríšo, to mi nerozumíte. Nechci říct, že Péťa nejní dobrej přítel, nebo čestnej chlap. Znám jeho přednosti, Péťa je pořádnej a hezkej chlapec, ale pro vás se nehodí, Ríšo. To sama uznáte.”

Byla popletena jeho mírnými slovy a smutkem, který z nich vanul.

„Proč?” řekla proto bez uvážení, vedena jen svými rozpaky. „Proč by se to nehodilo?”

„Ríšo! Chodit s klukem a nemyslet dál, to vás mám za lepší a moudřejší. A chtít si vzít sedláka, vy, studovaná učitelka, dcera z takový rodiny, to mám za nemožný.”

„Proč?” zvolala Ríša a nervózně a vzdorovitě potrhla rameny. „No proč, Fanouši? Řekněte! Proč bych si nemohla vzít sedláka? Takového inteligentního sedláka, jaký je mladý Lukavec?”

„Ríšo, proboha, což nevíte, jaký povinnosti má selka na takovým gruntě, jako je Lukavců? Nevíte, že taková selka musí umět selskou práci? A že tam musí přinýst mimo pracovitých rukou taky velký peníze? Lukavci prej eště nedali dceři věno, s tím čekají na přínos nevěsty.”

„Kdoví,” Ríša pokrčila rameny, „třebas ho mám!“

58$

„Pak si ho skovejte a nenoste peníze do statku! Ríšo, vy se přeci pro selskou práci nehodíte! Dyť je to dřina! Ukažte svý ruce, podívejte se na ně. Dovedete s nima pracovat, brambory škrábat, na poli vázat, prasatům pucovat koryta, dojit? Trefíte to těma svejma rukama?“ Učitel zrovna zbledl. Mluvil podrážděně a bolestně. Ríša pohlédla jen letmo na své ruce a hned je skryla za zády.

„Člověk se všemu přizpůsobí, když chce. Ostatně, k čemu jsou na statcích děvečky? To záleží pouze na tom, umět si poručit a práci si zařídit.“

„Jo, jo, jen si myslite! Jen si myslite! Ríšo, sem selskej syn a vím, co je to práce, a co zažila naše maminka.“

„A jde jí to k duhu! Třeba by mi také svědčilo,“ zasmála se Ríša ostře. „Ostatně, Fanouši, o tom přece ještě nemusíme mluvit. Proto, že se s Péťou bavím, proto si ho ještě neberu.“

„Ani neberte, Ríšo, ani neberte!“ varovně zvolal Suk. „Nebo byste viděla! To byste si na mý slova vzpomněla!“

„Zbytečně se staráte, Fanouši!“

„Snad. Ale myslím to dobře, Ríšo, Pán Bůh ví, že dobře.“ Chtěl ji vzít za ruku. „Nezlobte se, Ríšo, záleží mi na vás. Možná že víc, než si myslíte!“

„Ale vždyť vám to věřím,“ zvolala a uhnula se, „ale tohle je zbytečné, věřte, že zbytečné!“

Když odešel, nervózně hleděla na dveře.

Položila si pak čelo na ruce a dlouho se zlostně smála.

***

Lojzička se vracela z rorátů. Chodila letos denně; vždy ráda chodila na roráty, letos však si dala babičkou poradit. „Kerá holka chodí den jak den a nikdá nevynechá, ta se do roka istě vdá.“ A Lojzička by se byla ráda vdala. Nemuselo by to být třeba ani do roka, však jí bylo sotva dvacet let, ale kdyby tak věděla, že ten, kterého má ráda, ji nemine! Chodila se letos za to modlit, aby jí ho jiná nepřebrala.

59$

Setkala se s Péťou. Měl hned ráno nějaké řízení na dolním konci. Sníh trochu odlevil, tak vozili ze stohu slámu.

Dali si dobrýtro a Péťa něco prohodil. Jako by se bylo nic nestalo. Jako by nebyl býval v neděli s učitelkou na procházce, jako by netušil, jak Lojzičku bolí u srdce. Zůstali spolu stát a dívali se na sebe. Lojzička mu svýma černýma očima vyčítala. On se tvářil, jako by se jí posmíval. Alespoň jí to tak připadalo. A vtom šla opodál slečna. Měla kožíšek a slušivou čapku. Poděkovala na Péťův pozdrav, trochu se usmála.

Ó Bože, na Péťu, Lojzička se neuměla pátravě dívat, aby to nezpozorovali. Ustrašenýma očima ji sledovala. Potom se vracela k Péťově tváři. A už to nemohla vydržet, musela začít, aby ho prozkoumala, aby se od něho něco dozvěděla.

„Ta má pěknej kabátek,“ řekla, a když na to neodpovídal, pokračovala svým naivním, prostoduchým způsobem:

„Což má tak velkej plat, že si může kupovat tak krásný věci? Nebo je z takový bohatý rodiny? Naše maminka někde slyšela, že je ňáká zchudlá. Že její tatínek všecko prodělal a pak se zastřelil. Tak zač si kupuje takový drahý kabáty?“ Péťa se ušklíbl a opovržlivě odpověděl: „Chceš jí na to něco přidat? Esli jo, tak to řekni, já to zprostředkuju!“ Lojzičku to dopálilo. „Proč bych jí něco přidávala? To můžeš spíš ty –“ a s velkou, náhle vzbuzenou bolestí, že se pod ní v duši svíjela, dodala nepředložené: „Beztak povídají, že s ní chodíš, a já tě vostatně na vlastní voči viděla.“

„No, a co na tom?“ zvolal prudce nakvašený. „Nesmím jít se slušnou holkou, dyž se náhodou potkáme?“

„Náhodou?“ zeptala se Lojzička a už na něj pro slzy neviděla. „Já myslím, že to nebylo náhodou, Péťo. Holky si povídaly, že –“

„Co je holkám do toho? Můžu si chodit, s kým a kam chci!“

„Nebo kudy chce vona!“ hořce a už už plačíc vyhrkla Lojzička. „Dyť to nezapírej, že seš v její moci. Láká tě

60$

a koketuje s tebou. Všici to vidíme, celá ves vo tom povídá a směje se ti!“

„Kdo že mě láká? Kdo se mnou koketuje? Řekni toto eště jednou, Lojzo, a vemu tě za slovo. Esli se někdo vopováží něco takovýho na Ríšu říct, tak ho poženu k zodpovídání. Nedám jí utrhat na cti. Nikdo se to nesmí vopovážit, ani ty, abys věděla!”

Celá bledá, držíc se za vyložení svého kabátku, Lojzička nemohla ani vydechnout. „Ták,“ šeptala, „teda tak za ní stojíš? Teda, teda, ty –“

„Jako by za ní stál každej pořádnej kluk. Dyž vyzvu holku na rande, tak nedám, aby jí utrhali na cti, že mi nadchází.”

Lojzička už nemohla zadržet pláč a musela pryč. Neřekla ani sbohem a utekla od něho. Ó Bože, jak se jí to šlo těžce. Najednou byla docela nemocná. Sotva se dovlekla domů; v kuchyni odmítla snídani. Řekla, že se jí v kostele udělalo nějak mdlo a že ji bolí hlava.

Maminka ji měla mezi třemi kluky jedinou, tak jí dovolila, aby si lehla. Bála se o ni, protože první dcerušku ztratila. Zemřela jí v útlém věku.

„Jdi do sedničky k babičce, lehni si na chvilku, vono tě to přejde,” řekla starostlivě, „napij se višňovky. Babička ji má na vokně.”

Co je to za život, zklame-li nás láska?

Babička se na Lojzičku starostlivě podívala a zjistila, že ji snad někdo uhranul. To se stává. „Některý ženský sou takový coury. Jde do kostela a hubu si neumeje a pak lehko člověka uhrane. To už se mi stalo tolikrát. Tamhle nebožka Hrabánková –“

„Ale to ne, babičko. To už tak nědy přídě,” odporovala Lojzička, protože se bála, že s ní bude stařenka dělat všelijaké procedury, jako utírání podolkem a tak dále.

Honem si přelehla na ještě rozházenou postel a už se nemohla ukrotit. Začala potichu a tajně plakat. Tiskla tvář do

63$

polštářů a těšila se, že si alespoň uleví. Nechat Péťu té opici a žít bez něho? Ztratit ho, ztratit ho? Zač bude stát celý její život?

Pláč a pláč, bolestný a krutý! Starším nebo vyrovnaným lidem se zdá, že láska za pláč nestojí, že je to hloupost. A přece všichni vědí, že pro nic tak srdce nebolí, jako pro ni, a že právě to mladé srdce strašně bolí! Babička už byla hodně stará, ale měla pro to pochopení. Na všelicos už se nepamatovala, sama ani v hlavě nenosila, kolik jí je let, ale na žal své první lásky se pamatovala. Když nesla Lojzičce obklad na hlavu, uviděla, že pláče a začala se zajímat, co ji potkalo tak zlého, že je v slzách celá potopená a vzlykáním se zrovna třese.

„No, no, děvenko zlatá, jenom se svěř svej bábě. Toť víš, že sem byla dycinky při tobě.“

To Lojzička věděla. Babička byla vždy při ní. Bránila ji proti klukům i proti maminčině březovce a co mohla, vždy jí podstrčila. Když dostala od strejčka z Prahy padesátikorunu, nekoupila si ani cukrkandl proti kašli. Celou ji obracela na Lojziččinu parádu. To všecko Lojzička věděla, a proto se babičce svěřila. Musela se svěřit, aby jí nepuklo srdce.

„Ba-bič-ko,“ vzlykala, „Péťa Lukavců – Péťa Lukavců – chodí za – učitelkou. Chodí – chodí – sám mi to pověděl.“

Babička se zarazila. Péťa? Celá rodina starostova ho měla za modlu. Od Lojziččina dětství s ním počítali. Už dávno a dávno se maminky domluvily a také otcové – věno, grunt, věk obou dětí, vše k sobě pasovalo až radost. A bylo to už jako hotové.

„Neplač, děvenko, neplač,“ těšila Lojzičku, i když sama byla celá sklíčená, „třebas to nejni navopravdu. Hoši mívají všelijaký nápady a všelicos taky dělají svejm holkám, jak se říká, na potvoru, aby je dopálili. A Péťa nejni hloupej! Istě to uzná, že by se učitelka pro něj nešikovala, copak by s ní dělal? Neplač, hlupáčku, to ho zasejc přejde. Poroučej to Pánu Bohu, vzývej Panenku Marii za ochranu!“

64$

A když v tom pláči Lojzička usnula, sama seděla a starostlivě kroutila hlavou.

Po vsi začalo draní, a kam ženské chodily, všude o tom povídaly. U starostů také.

„Tak eslipak je to pravda, nebo ne? Péťa Lukavců prej chodí s tou učitelkou? „

„No, vy ste ho neviděly? Já na vlastní voči. Šli spolu večír vod Lažůvky.“

„A jak se na sebe koukají!“

„Taky se vodějí za ruce.“

„No, a co si ten Péťa myslí?“

„A co si myslí taková frajlinka?“

„Chcela by se vdát na statek? „

„Co by tam s ní dělali?“

„Dyť je jak křehoutka. Ta by toho tam spravila!”

„Eh, chce si s ním jen zašpásovat! Takový městský fiflenky to dovedou.”

„Zkazit chce vesnickýho kluka.”

„I nechte bejt Péťu! Von je dost popanštělej, v knihách vyčtenej, po školách vyválenej! Ten má, panečku, městský chutě!”

Lojzička seděla nad peřím a drala a nedrala. Byla bledá jako plátno, po spáncích jí promodrávaly modré žilky. Paní starostová poslouchala, rudla a bledla a ruce se jí třásly.

A nevydržela to. Když šli v neděli z kostela, počkala si na Lukavcovou. Byly kamarádky, chodily spolu do školy a tykaly si. A do nedávna snily spolu takový krásný sen.

Před několika lety, když přinesl Péťa k starostovům zabijačku, dávala mu panímáma korunu od cesty a ukazujíc na malou Lojzinku, povídala slibně a povýšeně: „Budeš-li hodnej, Petříčku, tak ti jednou tulec hezkou holčičku dám.”

Péťa byl tenkrát ještě malý, takový nadělaný paďour, a povídal: „To mi ji, teta, dejte rači hned. Mně se líbí.”

65$

Tu roztomilou příhodu živily obě matky ve svých pamětech a zdálo se jim, že už už se ta chvíle blíží, kdy si Péťa pro Lojzičku přijde. Starostovi se hrozně líbil grunt u Lukavců, ženským zase Péťa a panímáma Lukavcová ještě loni povídala, že se už těší, až Lojzička bude u nich, že ji nějak ta práce zmáhá. Ona paní Lukavcová neměla nikdy zdraví nazbyt. Od narození toho drahého uličníka Péti měla cosi v kříži a toho se nemohla zbavit. Teď se jí blížila padesátka a všecko na ni doléhalo. Už už aby měla mladou hospodyňku a celé zastání.

Tohle všecko přemýšlela paní starostová, když seděla v první lavici u oltáře Panny Marie a modlila se za štěstí svých dětí. Modlila se a prosila, aby Rodička Boží pokořila tu neplechou koketu a od Péti ji odvrátila. A přece nemohla své myšlenky k té modlitbě jaksepatří soustředit. Stále jí unikaly.

Na Lukavcovou kývla a honem za ní pospíšila. Tlačila se řadou věřících, kteří vycházeli z kostela. Byla velmi tělnatá a tak jich brala polovičku s sebou.

Paní Lukavcová ji uviděla, zastavila se a čekala. Bylo zčerstva umrzlo a paní starostové to pod nohama jen křupalo, jak za kamarádkou uháněla. – „Hej, povídám, počkej na mě, už sme se moc dávno neviděly. „

„Šak sem povídala, že se na mne, Stázko, jaksi zlobíš,“ opáčila selka a podala svou upracovanou ruku na pozdrav.

„Ale, co bych se zlobila, Toničko? Dyť my za svý děcka nemůžem, viď? A dycky sme se měly rády.“ Paní starostová to řekla, jakoby nic, ale jak její slova, tak oči píchaly. Panímáma Lukavcová se zarazila a dívala se nechápavě. „Co? Za děti? Já ti nerozumím, Stázko. Cožpak ten můj kluk něco – tento?“

A napadlo ji – Panenko nebeská! – Aby tak byl Lojzičku ? To by byla rána! Brát si ji bez věnce? A už jí

myšlenky šly splašeným pochodem. Což o to. Že by něco takového ten náš Péťa? Polekaně hleděla kamarádce do tváře. „Tak co je, mluv!“ pobízela ji.

66$

„Ale dyť to zpívají vrabci na střechách. Nedělej se, jako bys nevěděla. No, vidíš, Tončo, to sem si nemyslela. Dycky sem se náramně těšila, že z těch našich dětí bude párek. Bože, dyž si vzpomenu, jaký by to bylo – mět dceru u Lukavců. A toho Péťu sme měli jako svýho.“

„No – no – a co? Co se stalo? Copak to nebude? Dyť my myslíme… Tatík se na to kouká jak na istou věc!“

„Jo, na istou věc! Dyť povídají, a naše Lojza to ví, že Péťa chodí za tou novou učitelkou. Každej to říká, dyť si nevíme rady – a holka, toť víš – brečí. „

„Kriste Pane, kdo to povídá? „ lekla se Lukavcová a zbledla. „Kdo se vopovažuje? Dyť to nejni pravda! Náš Péťa je chytrej kluk a má rozum. To – to – nejni možná!“ Selka byla celá rozrušená, mnula si ruce a lámala klouby.

„No, dyž ti to povídám. Je toho plná ves. Včera to ženský u nás vykládaly, jak prej vona ho koketa láká, jak prej ho zve a svádí. Chodí s ním na rande a vozí se s ním, ať se hne Péťa vozem, kam chce.“

„Panenko Marijá – a my nic nevíme. Já to musím říct tátovi! „

„No, řekni, jenom esli to bude co platný!“

S takovou se obě selky rozešly. Lukavcová pelášila k domovu a starostová se kolébala jako sama pomsta. Byla si jista, že s tím Lukavcovi udělají pořádek. Snad tatík tomu bláhovému Péťovi napraví hlavu – a ten se snad zase k Lojzičce vrátí. Přišla a těšila ji, protože ta byla stále bledší a bledší, a kudy chodila, tudy plakala. „Uvidíš, že to bude dobrý. Péťa je pořádnej kluk, ale taková rafika z města přišla a zlákala ho. Až mu rodiče promluvějí do duše, bude pokoj! Nic se netrap, Lojzičko! Na masopust ti koupím herbávný šaty a budeš taky jako slečna, tej vyzáblej tyčce se dycky vyrovnáš.“

Lojzička věřila a nevěřila, ale trochu se potěšila.

***

67$

Paní Lukavcová byla velmi rozčilená a musela se velmi ovládat, aby domácí na ní nepoznali, že má nějakou velikou starost. To, co jí dnes povídala Stázka, to už nějaký čas měla v sobě – na prsou měla tíhu, pod níž si nesměla ani odkašlat. Ba, bylo jí nejlépe, když na to nemyslela. Chlácholila se jen tou nadějí, že Péťa není žádnej blázen a že byl vždycky moudrý a rozumný chlapec. Přece si, proboha, nezačne známost s učitelkou! Copak by myslel a kam by to vedlo? Teď byla hrozně sklíčená a nemohla se ani vzpamatovat. Hned běžet a Péti se na to ptát, říct to tátovi, udělat rámus!

To bylo první, k čemu jí rozčilení radilo. Panímáma však nebyla splašená ani přenáhlená a neměla ani zbrklého pantátu. Proto sluli Lukavcovi tou nejspořádanější rodinou ve vsi. Nikdo od nich neslyšel hádku a rámus, a stalo-li se kdy, že bylo třeba děti vyplatit, ani to se nedělo před lidmi a při otevřených oknech. Lukavcův dům byl tichý a vládl tam svatý mír. Proto ani toho dne panímáma nic neříkala. Nechala Péťu a jenom se po něm starostlivě dívala. Teprve když večer osaměla s pantátou, svěřila se mu, že má velkou starost a neví si s ní rady. A řekla mu, co slyšela a co sama už delší čas pozoruje.

„Jak si sem přídě pro mlíko, Péťa je u ní. A kolikrát spolu stojí pak dlouho.“ Ustrachovaně se dívala pantátovi do očí. „Co o tom soudíš, tatínku? Co s tím budeme dělat?“

„No, nesmíme se přenáhlit,“ řekl Lukavec a poškrábal se ve vlasech, „vono se nic nejí tak horký, jak se to uvaří!“ „Jak to myslíš?“

„No – tak! Kluk je mladej a eště nám doposavaď neudělal žádnou starost. Trošku se vybouřit musí. A učitelka je hezká, tak holt se mu líbí. Ale Péťa je můj syn a istě má zdravej rozum. Až k tomu bude příležitost, tak mu domluvím. Zatím to nechme. Zbytečně bychme ho popudili. „

„A že vo tom lidi tolik mluvějí?“

68$

„E – já sem eště nic neslyšel. To Stáza dělá popravu – ale to nevadí! Ať tedy vidějí, že vo našeho syna stojí taky iný holky, než jejich Lojza. Aspoň se budou nutit taky, co se tejče věna.“

„Ale je mi líto Lojzičky – prej pláče,. Mám ji ráda a těším se, až bude u nás.“

„Holka pláče do krásy. Bude jí pak Péťa vzácnější – a u nás taky si toho bude lepší vážit.“

Panímáma už nenaléhala a předala celou tu starost pantátovi. Ctila ho jako hlavu rodiny a ve všem se mu podřizovala. Také mezi Lukavcem a synem panoval neobyčejně dobrý poměr, jaký se málokdy povede. Péťa otce ctil a starý Lukavec nevládl tvrdě dospělému synovi. Viděl v něm budoucího hospodáře a toužil ho k tomu vychovat. A když mu dal školy, vážil si sám jeho vědomostí a nechával i jeho podnikání volné pole. Byla to pravá vzácnost. U Lukavců bylo krásně, a proto si vedl Péťa sebevědomě jako pravý budoucí hospodář.

Teď neměl tušení, že otec něco chystá, že něco ví a na něho se strojí. Ani na mamince nic nepozoroval. Byla vždy stejná, trochu málomluvná, trochu smutná. Nikdy mu neříkala ani nenaznačovala, jak ho má ráda. Bylo to samozřejmé a Péťa od své matky nic nečekal.

Péťa by žasl sám nad sebou, jak se mohl domnívat, že miluje Lojzičku. Jak jen mohl snít o spolužití s tím bláhovým, obyčejným stvořením? Chrást na zahrádce, a Péťa se domníval, že je krásná? Co je to proti libovonné růži, kterou tak náhle objevil?

Potom byly vánoce, kterých se Ríša zdaleka tak bála, zblízka je však prožila neobyčejně příjemně.

Bála se jich pro svou náhlou sirobu, vždyť předloni měla ještě tatínka a vloni byla pohromadě aspoň s bratrem. Letos je sama, v místě docela cizím a v povolání. Bála se, že ji kouzlo svatvečera chytí za srdce, že bude plakat. Zatím to vše nebylo ani zdaleka tak zlé, jak si představovala.

69$

U Suků to slavili docela jinak než u nich doma; kouzlo Štědrého večera nebylo tak pronikavé, nebylo slavnostní tabule, ani toalet. Její maminka slavívala Štědrý večer s velikou okázalostí, tady to bylo bezmála tak všední jako v jiné dny. Stromeček už neměli, chlapci byli velcí a pro jinou práci nebylo na něj kdy – nu, a kde není o Štědrém večeru stromeček, tam odpadá vlastně mnoho poezie. Štědrovečerní kapr sice na stole byl, ale koupal se v černé omáčce ze švestek a hrozinek, a závin na pekáči byl tak veliký a tlustý jako malé podsvinče.

Učitel se Ríše omlouval: „Ste asi zvyklá na jinačí přepych, ale naše maminka to tak neumí. Naše maminka to vede po vesničku, ale věřte, Ríšo, že všecko, co podává, je míněno dobře a jde jí vod srdce. Naše maminka si na vás zvykla; jedná se jí jen vo to, abyste byla spokojená, aby se vám to u nás líbilo.“

Jeho oči byly výmluvné a krotké. Ríšu cosi zabolelo, když se do nich podívala. „Byl bych vám rád dal něco k Ježíšku, byl bych vám tím naznačil svou úctu, Ríšo, ale bál sem se, vzala-li byste to. Nechtěl sem si přidělávat nový zklamání,“ dodal, když byli po večeři trochu sami.

Pohlédla na něho jako provinilá a potichu pravila: „Udělal jste dobře, Fanouši; vždyť si od vás nic nezasluhuji.“

Odvrátil se a mlčel.

Zato paní Suková mluvila stále. Ptala se Ríši, co by ještě jedla a chutnal-li by jí čaj se slivovicí nebo s rumem, a divila se, že chce vždy jen s citrónem. Vypravovala jí o svých chlapcích, jak to bylo, když byli malí, jak mívali stromeček a jak byli zvědaví, co pod něj dostanou. A zase byla zvědavá, jak se to vede u takových pánů, z jakých slečna pochází, a dala si všelicos vypravovat. Také pantáta byl nadšený pro slečnu a jednal s ní s bodrou a prostou srdečností.

Ríša to vše pozorovala a bylo jí trochu trapně a líto těch dobrých lidí, ale všecko to šlo kolem ní jaksi hluše a nedotý-

70$

kalo se jí tak hluboce, jak by mělo. Myslela na jiné věci a ptala se sama sebe, co ji to napadlo a zdali dobře udělala, že poslala sama Péťovi malý dáreček a jak to bylo asi přijato. Bojovalao to tolik dní, nemohla se k tomu odhodlat.

Ve skutečnosti se nemohla zdržet, a i když si to jak chtěla vymlouvala, konečně to přece udělala.

Koupila Péťovi stříbrné pouzdro na cigarety a dala na něj vyrýt monogram. Dnes před večerem mu je poslala. Nic k tomu nepřipsala, pouze přiložila svoji vizitku. Co Péťa řekne? Zdali měl radost? Vytušil-li její pocity? Zdali jí také něco pošle nebo jí jenom poděkuje? Zdali vůbec?

Po celý večer, který trávila u Suků, i po něm potají před usnutím nedalo jí cosi pokoje, stále chodila k oknu, vyhlížela na náves a myslela si – co kdyby přišel, kdyby obcházel, kdyby chtěl se mnou mluvit?

Usínajíc měla myšlenky jen pro něho a nemohla se soustředit ani při Otčenáši. A zemřelá maminka jí tak vřele kladla na srdce, aby se nezapomínala modlit.

Sukovi šli na jitřní. Slíbila, že půjde s nimi, a byla velmi překvapená, když na ni paní klepala. Moc se jí nechtělo z teplé postele, ale slíbila a musela jít.

Nelitovala toho. V malém kostelíku bylo mnoho lidí a bohoslužba, oslavující narození Páně, byla krásná a úchvatná. Staré varhany sice trochu chraptěly a lidé místy zpívali i trochu falešně, ale to nemohlo setřít poezii slavnostní chvíle.

Ať je doba jak chce hmotařská, poezii a kouzlo betlémské žádným úsilím setřít nedovede.

A když šla Ríša z kostela, uviděla Péťu. Pozdravil ji mávnutím klobouku a učiteli pokynul kamarádsky hlavou. Oči však měl jenom pro ni a těmi jí dal znamení. Nebylo k tomu třeba slov. Stačilo jí, že se na sebe podívali. Věděla, že se odpoledne setkají.

Neřekli si místo, neurčili hodinu, a přece byli současně na cestě za vsí, kudy se šlo k Lažůvce, kde stály břízy sehnuté

71$

pod tíhou jinovatky a borový les tvořil neproniknutelnou stěnu. Tam byla cesta nejpěknější a Ríša byla nadšena pro to lesní zátiší. Na podzim tam často chodívala sama, teď v páru, po boku Péťově to bylo veselejší. Sníh jim chrupal pod nohama a borový les jim šuměl nad hlavami.

Péťa děkoval Ríše za krásný dárek. „Byl sem zrovna vohromenej. Něčeho takovýho sem se nenadál. Co sem velkej, nedal mi žádnej něco k Ježíšku. U nás to nepanuje; tady na vsi jsou lidi takoví, nedovedou udělat jeden druhýmu radost.“

Cítila, že se za to stydí. Proto si přispíšila: „Umíte tu zas jiné záležitosti luštit srdcem a citem.“

„Ba ne. Jsme takoví křupani,“ povídal malomyslně, „neumíme si zpříjemňovat život.“

„Myslíte, Péťo? A mně se zdá, že tu všecko, jak příroda, tak lidé, jednají tak měkce a citlivě, že tu žijete v samé lásce a radosti.“

„To se vám jenom zdá, Ríšo. Příroda jo – ta je sladká a dobrá. Dyž vorám támhle na vršku pod lesem a slyším ho šumět a slyším zpívat ptáky nebo vidím, jak srnka vede koloušky k vodě a stará se vo ně líp než lidská máma vo svý mláďata, tak si dycky myslím, že zvířata a stromy a voda a ptáci, to všecko je lepší než lidi. Ale my tu v tej práci a dřině sme takoví neotesanci.“ Péťa mluvil s citem a velmi upřímně.

Ríša ho ještě tak neslyšela a chvělo se jí při tom poznání srdce. Nezmýlila se, Péťa je dobrý člověk.

„Nepodceňujte se tak, Péťo,“ řekla, „není tomu tak, jak povídáte. Váš tatínek třeba nebo můj pan domácí, to jsou sice prostí lidé, ale mají zlaté jádro. To z nich probleskuje při všem jednání. Mně to připadá, že jste tu všichni jedna rodina, že se máte navzájem rádi, že jste k sobě upřímní a že se tu ženy nemusejí bát o své muže, a naopak, muži zase o své ženy. Že jste tu velmi čistí a počestní,“ Ríša mu hleděla nadšeně do tváře. „Opravdu, Péťo, studovala jsem vás.“

„Mě taky, Ríšo?“

72$

„Taky, Péťo. Všecky. A došla jsem k názoru, že jste dobří a čistí. „

Péťa se trochu začervenal. Studoval, vojančil a leccos bylo tedy všelijaké. Sklopil oči a v důsledku toho řekl: „To se vám jenom tak zdá, Ríšo.“

„Proč myslíte? „

„Tak. I tady je špatnost. Ani styk s přírodou člověka nedrží na uzdě a nevochrání ho. Člověk je neřád, Ríšo.“

„Ať! Ale v podstatě jste tu dobří. Byla bych tu s vámi ráda až do smrti. Myslím, že už bych si ve městě zle zvykala.“ Konec řekla Ríša s přídechem vypočítavosti. Přistihla se při tom a zrůžověla.

Na Péťu to zázračně působilo. Vzal ji za ruku a přitiskl si ji na prsa. „Ríšo, opravdu? Chtěla byste bejt až do smrti tady? U nás, Ríšo? Řekněte to eště jednou. Přísahal bych vám, že se vám přizpůsobím. Budu se podle vás řídit a vod vás se učit. Povedete to u nás, jak budete chtít. Vychováte nás všecky podle svýho. Ríšo, mám vás tak strašně moc rád! Strašně moc. Je-li pravda, že mne máte za hodnýho člověka, tak mi věřte! Stanu se tak hodnej a budu vám věrnej jako pes. Nikdá se už na jinou ženskou nepodívám.“

Ríšino srdce se rozjásalo jako ptáče při první jarní písni. Co živa byla, nepocítila tolik nadšené radosti. Tedy se nezklamala! Tento krásný, čistý, silný hoch ji miluje. Ruměnec, zář očí, jas v celé tváři, to ji udělalo neobyčejně krásnou. Péťa se mohl uhledět a také jemu srdce usedalo štěstím.

Ptal se znovu, má-li ho ráda a když přisvědčila, mohl se

zbláznit radostí. Přivinul ji k sobě.

A Ríša už věděla, jaké má silné ruce a jak umí líbat.

***

Potom snili šťastný sen. Dostali dar, kterým Bůh obdařil smrtelníky a dal jim jej na cestu ve vyhnanství. Láska je štěstím mladosti, ba celého života. Láska osladí život, i když

73$

je pouze cestou slzavým údolím. Ríša s Péťou ji žili a byli šťastni.

Přišel masopust a s ním několik plesů. První byl hasičský a potom občanský a nakonec si udělali mládenci pěkný věneček. Ríša měla pokaždé jiné šaty a připadala si jako Popelka. Péťa jí povídal, že si bere krásnější a krásnější šaty. Oči měl pouze pro ni. Marně Lojzička vyváděla svou večerní toaletu, marně si ji dala šít ve městě a uvrhla tím na sebe hněv Máři Kofroňové i její maminky, marně seděla u své mámy a toužebně, prosebně a zoufale sledovala Péťu, jak tančí jen s učitelkou, jak nemá pro nikoho oči, a pro ni, pro Lojzičku, ani jeden jediný pohled.

Ach! Víte, jak umí bolet mladé a zhrzené srdce? Žal a žal!

Celá ves už o tom mluví, že Péťa Lukavců chodí za tou novou učitelkou, a divila se tomu, že to Lukavcovi nechávají, že proti tomu nejsou, že něco nepodnikají. Tetky a selky myslely, že je záhodno upozornit je na to dřív, než bude pozdě; rozšafnější strejci zase tvrdili, že starý Lukavec není slepý a jistě to vidí, a tak pročpak hasit, co člověka nepálí? Byli také někteří, kteří přáli starostovům, že Péťa nechal Lojzičku, a selky říkaly, že jim to patří. Už prý jim rostl hřebínek příliš vysoko. Nejvíc reptala Mářa Kofroňová. Byla to taková jízlivá stará panna a jak uviděla, že má Lojzička šaty šité ve městě, mohla puknout zlostí. Proto říkala, že by Péťa musel být slepý a hluchý, aby si vzal takové motovidlo, jako je Lojzka starostovic. Krátce a dobře, byla to senzace a celá vesnice čekala, jak to dopadne.

Péťa neměl tušení, že mu lidé jeho idylku závidí. Proč? Sám nikomu nic nedělal a o nikoho se nestaral. Že Lojzu bolí srdce? Kdo za to může? Že měla nějaký bláhový sen? Proč? Péťa jí o lásce nikdy nemluvil a nic jí nesliboval. Že s ní tancoval a stával pod oknem, že jí koupil o pouti srdce a vzal si od ní na zahradě červenou růži? Že jí dal z bujnosti hubičku? To nic neznamenalo. Ne, ne, Péťa má čisté svědo-74$

mí a naprosto za to nemůže, dělalo-li si to děvče nějaké naděje.

Žil jenom své lásce a své Ríše. Byla tak líbezná, štíhlá a drobná, chvěla se mu na prsou jako útlé ptáče.

V únoru se udělalo počasí ještě horší, než bylo v adventě. Sníh, sníh a vítr, obleva a plískanice, všecko jako by se bylo proti člověku spiklo a hlavně proti Ríše.

Zápasila s tím hrozně a jednoho dne div nezahynula. V mlze zabloudila a šla cestou necestou. Přišla velmi pozdě domů, celá uplahočená a plačící. To už jí Suk nechodil naproti. Zakázala mu to, protože stále mluvil proti Péťovi a ten zase žárlil a huboval na Frantu. Dokonce i Ríšu velmi rázně požádal, aby se Sukem nechodila, jinak že udělá něco nepředloženého.

Když Péťovi řekla, jak bloudila, jak přišla na bažinatou louku, na níž se propadala až po kotníky a celá se zmáčela a k smrti unavila, rozčílil se Péťa tak velice, že rázně prohlásil: „Nenechám tě učit a trápit se s cizejma dětma a nasazovat pro ně život. Vezmu si tě a udělám tomu konec. Pak ti nebude třeba, aby ses plahočila. A zatím budu každej den pro tebe jezdit. „

„Co tomu řeknou vaši?“ zalekla se.

„Ať si řeknou, co chtějí – a podle všeho nic. Uznají, že je to pro tebe cesta moc nebezpečná, a že je na místě, abych pro tebe sjel. A žádný vodmluvy,“ dodal žertovně a vesele k tomu zazpíval:

S mladou ženuškou ve voze sedět, jaká to radost na ni pohledět!

„Bojím se, Péťo,“ řekla váhavě, hledíc mu tklivě do očí, „aby se vaši nezlobili. Bojím se vůbec toho všeho.“

„Čeho?“

„Až to zvědí, že se máme rádi.“

„Už jim to brzo řeknu – a ty se nic neboj,“ radostně ji sevřel v náručí, „naši mi nic nevodepřou.“

75$

Když Péťa přijel zpět, nebylo ještě úplně tma. V únoru se to už pěkně natahuje, a tak přes všechnu metelici, déšť a povětří bylo teprve šero.

Otec byl ve světnici a sotva Péťa vstoupil, povídal mu rozvážně: „Heleď, Péťo, mám něco vážnýho na srdci. Eště si mě nezarmoutil, ani starost moc velikou si nám neudělal. Nejčky, ale mi to de do hlavy. Musíme si vo tom promluvit.“

Péťa se podíval tázavě na otce. Nebylo mu při tom příliš volno, ale ne ze strachu. Tatínek nebyl nikdy zlý, ani nespravedlivý a Péťa nebyl od něho nikdy ani pořádně bit. To spíš od maminky, pokud byl malý. Proto se nezalekl, ale cítil tíseň, jako před velkým a osudným rozhodnutím. Věděl dobře, oč se jedná, ale přesto se zeptal: „No, co myslíš, tati?“

„Ale dělá mi to starost,“ mírně povídal starý Lukavec, „šak víš – s tou učitelkou.“

„Proč?“ hlesl Péťa a zouval si boty. Měl je ublácené a mokré.

„Jak se můžeš ptát?“ nespokojeně řekl otec.

„Seš přeci zletilej a zodpovídáš za svý jednání. Istě víš, že by nebylo hezký, abys takový mladý a vzdělaný děvče naplaušoval a pobláznil a potom šel dál? Vychoval sem tě ke cti a sem istej, že na tu čest pamatuješ.“

„Istě, tatínku, istě,“ zvolal Péťa horlivě a chtěl kvapně mluvit dál, ale vešla služka a otec mu dal znamení, aby mlčel. Nikdy nebyl rád, když rodinné záležitosti byly projednávány před cizíma ušima.

Panímáma, která dělala kolem plotny a cítila, jak se jí vzrušením chvějí kolena, vzpomínala honem, za jakým účelem by poslala služku ze světnice, ale hospodář to vyřešil tichým návrhem, aby šli trochu vedle do světničky.

Měli tam lepší nábytek a „forotní“ peřiny; také pěkné obrazy a skleník s parádním nádobím. Když měli hosty, vždy je tam ubytovali.

76$

Péťa šel za otcem a slyšel, jak mu srdce hlasitě bouchá. Věděl, že otec bude mít nějaké námitky – a trochu se bál, jak je rychle a účelně porazí. Byl odhodlaný pro svou lásku vše podstoupit, i kdyby musel s rodiči těžce bojovat.

Zastavili se uprostřed světničky. Otec se opřel zády o „kostn“, na němž se bělela parádní háčkovaná pokrývka a třpytily se tam všelijaké cetky z poutí a dárky k svátkům a tak všelicos.

Péťa poodstoupil k oknu.

„Toť víš, Péťo, že se děvčatům líbíš,“ řekl mu pak přátelsky, „jakpak by ses nelíbil. Ale musíš mít rozum a vybírat si jen holky ze svýho stavu. Ale tohle? Přece nemůžeš udělat si z ní jen hříčku pro svou legraci, nebylo by to hezký a tebe hodný. Voplakávala by tě a to, jsem přesvědčenej, Péťo, člověku požehnání nepřinese.“

Při této řeči, mírné a moudré, stál mladý muž jen několik okamžiků tiše. Rychle nabral dech a řekl: „Buď bez starosti, tatínku, já na žádný špatnosti nemyslím.“

„No,“ odpovídal otec po malém uvažování, „líbí se mi, že seš sám za sebe tak zodpovědnej, ale v tomto případě se to nešikuje. Nemůžeš mi přeci říct, že to s učitelkou myslíš vážně. Co by ti to napadlo. Mám tě za tak moudrýho.“

„A proč bych to s ní nemoh myslet vážně, tatínku?“ zvolal Péťa a prudce zvedl hlavu.

„S učitelkou?” podivil se Lukavec. „Co ti to napadá? Co chceš říct?“

„No, že to s ní myslím vážně a protože se s ní chci voženit, nemyslím na ňákou darebnost. Mám Ríšu rád, strašně ji mám rád a chtěl sem ti vo tom právě říct. Je mi sedmadvacet let, a tak už se nepodtrhnu, dyž se vožením.“

Starý Lukavec se otočil, aby na syna lépe viděl. Obešel si ho. Péťa stál zády k oknu a ve světničce bylo už hodně přítmí.

V první chvíli byl otec ohromen a neschopen slova. Ani

77$

nevydechl, nějak se v něm všechno zarazilo. „Jak to?“ koktal teprve po chvíli. „S učitelkou?“

„No,“ přisvědčil Péťa a nějak se v něm začínalo vzmáhat rozčilení, „co je na tom tak zlýho?“

„Selskej syn a voženit se s učitelkou? Péťo, ty to povídáš jen špásem?“ Starý Lukavec hleděl na syna a byl celý bledý.

Péťa se rozčileně zasmál. „No, přeci tě nebudu mít, tatínku, pro legraci. A tadle chvíle je moc vážná. Chtěl sem ti to už dříve říct. Mám ji strašně rád a jenom s ní budu šťastnej. Říkáš dycky, tatínku, že ti záleží na mej ženitbě a na mej spokojenosti.“

„Péťo, to nemyslíš vážně,“ těžce řekl Lukavec nějakým chraptivým hlasem, „to nemyslíš na vopravdu. I dybys ji měl seberadši, přeci učitelku si nemůžeš vzít! Co bys s ní na statku dělal? Do který práce bys ji postavil? Nemám tě za tak lehkomyslnýho a vím taky, že už nejseš žádnej kluk. Že máš rozum a takovou bláznivou lásku by sis ani k srdci nepřipustil. „

„A proč ne, tatínku! Což je to něco tak nemožnýho, abych se voženil podle svý chutě a s děvčetem, který se mi líbí? Proč bych si nemoh vzít vzdělanou slečnu, dyks mi taky dal školy a nedávno jsi mi sám povídal, že se toho bojíš s Podrazkejma! Že je Lojzička málo vzdělaná! Nepamatuješ se na to?“ Péťa hovořil sice uctivě, ale velmi výboj ně. Chtěl otce rychle a prudce přesvědčit a odzbrojit.

Lukavec se však nedal a právě tak prudce zvolal, že to není žádný důvod. „Proto, že sem se bál, abys nedostal načisto hloupou ženu, eště sem nemyslel, že si máš vzít učitelku! A je prej to k tomu děvče z města, z moc bohatý, ale zchudlý rodiny. Co bys myslel, Péťo? Dyť se s takovou ženou zahrabeš! Taková, holečku, má ruce vod práce vobrácený, taková, i kdyby chtěla, se selskou práci nenaučí, taková ti podrazí nohy a budeš v hospodářství zahrabanej! Taková, holečku, ti nebude časně ráno vstávat a celý den se točit jako

78$

naše maminka. Ta ti nepude do chlíva a do pole, ta ti nepude v čas potřeby rozkejdat hnůj a pucovat pašíkům chlívky!“ Lukavec sotva dýchal. Pot se mu perlil po čele.

Péťa mu nedal domluvit. Vskočil mu do řeči. „To už dnešky, tatínku, nechce dělat žádná! Ani u Morávků ani u Pelikánů mladá do pole nechodí. Všecky chodějí v kloboukách a sou pěkně voblíkaný; k tej nejhorší práci mají děvečky. Naše maminka, ta se dře zbytečně, a co z toho má?“

„Co z toho má?“ zasmál se Lukavec zlobně a bolestně. „Má z toho, že sem s ní byl celej život spokojenej, že sme vám zachovali čistej grunt, že sme dali tvej sestře věno, že máme zajištěný stáří. Co by z toho ináč mohla mět?“

„A že je zedřená a má podrytý zdraví, tatínku, že z celýho života neměla nic, než to dření. To už dnešky ženy dělat nebudou. A Ríša říká, že se jí hospodářství líbí a že by se chtěla všecku tu práci naučit, že miluje naši půdu.“

„V knížkách nebo v básničkách. To slyšela někde na politickej schůzi, „ rozkřikl se starý Lukavec a dal se do posupného smíchu. „Tam se mluví a píše vo lásce k půdě, vo rodnejch brázdách a já nevím vo čom, ale jen ji k tomu postav, jen jí dej motyku a chcej, aby se v tej půdě rejpala a vrtala jako krtek a uvidíš, jak ji to bude těšit. Uteče ti vod toho, vysměje se ti! A nejni to vod ní k žádání – nevyrostla v tom, nesrostla s tím! Holečku, hospodářství se musí rozumět.“

„Vod toho sem tady já,“ zvolal Péťa, „abych si všecko ved a řídil, abych se staral sám. A je tady maminka, ta jí poradí a pomůže. „

„A bude dřít, jak dřela,“ zvolal otec bolestně. „A zedře se načisto, zatím co milostpaní bude dělat dámu a hlídat na všecko jako – jako –“

„Ríša vám dokáže, jak ste jí křivdili! Naučí se práci a bude dohlížet! Však v moderním hospodářství sou na všecko stroje. Sám to říkáš, že musíme jít s duchem času! Za nějakej čas budeme mít na všecko stroje a všecko poženeme elektrikou.“

79$

„Taky chleba mísit a slepice krmit, prasatům nosit a děti rodit můžete elektrikou!“ zachechtal se Lukavec. Potom zvedl ruce, popadl se za hlavu a přeběhl napříč světničkou. „Kriste Pane, ty ses, Péťo, pomát na rozumu! Ty ses načisto zbláznil! Komu tyhle báchorky vypravuješ? Sobě samýmu, či mě máš za blázna? Sedlák, největší sedlák v Dobroušni, a chce si vzít študovanou slečnu bez peněz! Eště k tomu bez peněz! Chce z ní udělat selku! Slyšíte to, lidi? Chce zakopat svou práci, svůj grunt a všecko!“

„Tatínku, nech si to!“ rozkřikl se také Péťa, zapomínaje na všechnu vážnost a úctu k otci. „Takový řeči si nech, těma mě vod mý lásky nevodvedeš! Dal sem jí slovo a já jsem Lukavec! Petr – a to je skála! Já svý slovo zpátky nevemu!“

„Mlč!“ osopil se otec. „Nebo mě doženeš k tomu nejhoršímu! Vynadat ti musím, nebo tě třískat, ty!“

Maminka to slyšela a nemohla to vydržet. Sice slovům nerozuměla, protože byly dveře zavřené, ale jejich tón jí dal tušení, že se otec se synem rozzlobeně domlouvají. Bojácně pootevřela a vešla. Oba se po ní poobrátili a oba jakoby u ní hledali souhlas a oporu. Rázem se k ní měli a celou záležitost jí řekli. Péťa se odvolával: „Taky víš, maminko, co je to láska. Tatínka sis brala z lásky a všecko ses u nás naučila. Proč bych já, syn z největšího gruntu, nesměl udělat chudý a vzdělaný děvče svou ženou? „

Starý Lukavec pak pln žluči a žalu řekl: „Tak si ho kup, matko, tak si ho kup! Von nám chce přivíst na starý léta takovou pomocnici! Chudou jak Evu a k práci hotový motovidlo! Dyť se nebude umět na nic ani podívat, natož za práci vzít! Pěkný stáří by nám to chtěl přistrojit! Pěkně svý hospodářství zvelebit! Řetězy na nohy, na ruce by si chcel uvázat! Já nevím, já nevím – kerak sme si ho vychovali!“ Chytal se za hlavu v netrpělivé zlosti a rozrušení.

Panímáma se dala do pláče. „Dyť sem svejm uším nevěřila, dyž sem to uslyšela,“ řekla s výčitkou, „a tys na to pořád

80$

hlídal jako na špás. Dyť se stydím, jak celá ves vo tom mluví! Každej se nám posmívá, dělá si z nás švandu, jakou budeme mět nóbl nevěstu!“

„Proč by se nám posmívali?“ křikl Péťa a byl vztekem a žalem celý rudý. „Co by si z nás dělali švandu? Cožpak je Ríša ňáká poběhlice nebo lehká ženská, aby se nám mohli smát? Snížím se, dyž se s ní vožením? Já myslím, mami, že je to lepší, vzít si vzdělanou ženu, jakli ňáký pitomý nemehlo, s kerým bych se musel stydět vylézt mezi lidi. Ríša je počestná a vzdělaná a já na lidský řeči nic nedám a vemu si ji!“ „Eště máš se mnou co dělat, než se voženíš,“ rozkřikl se Lukavec. „Eště nejní statek tvůj, pamatuj si to! Eště sem tu pánem já!“

„Šak máš jen jedinýho syna,“ řekl Péťa skoro posměšně, „a dřív nebo později mi statek dáš. A mně je to jedno. Nemusíš mi ho eště dávat, no, a esli chceš,“ dodal s pokrčením ramenou a zkřivením úst, „můžu jít někam do světa! Šak já si místo najdu!“

„Pane nebeskej,“ propukla panímáma v nový pláč, „kam až ho ta fiflena zavedla. Bude eště rodičům vyhrožovat, eště by s ní šel do světa jako ňákej pobuda!“

„No, dyž mi chcete bránit ve štěstí, tak je mi to jedno,“ vzdorně pohodil Péťa hlavou, „ale vod Ríši neupustím!“

Už byla tma, čas k večeři, ale Lukavcovi se ještě pořádali a domlouvali. Kdyby byl starý nějaký divoch, bylo by to došlo na ošklivé konce. Že byl rozumný a dělal všechno s rozvahou, nechal konečně sám hádky a celý unavený, rozbolněný a skleslý řekl synovi, aby si to rozmyslel. Že to není možné, aby tohle všechno říkal a dělal z jasné hlavy. Že ho něco obloudilo a je asi třeba trochu přemýšlení a času, aby se mu to vykouřilo. Péťa byl trochu zahanbený. Také se ukrotil a smutně jen řekl: „Ba ne, tatínku, to mě nerozejde ani za dvacet let. Mám Ríšu moc a moc rád a slíbil sem jí. A to sám víš, že slovo dělá muže – tos mě sám naučil!“

81$

Matce pak jako pro potěchu nebo na omluvu pronesl: „Vidíš, mami, proč mě štveš? Mluví se pak všelicos, co by se nikdá neřeklo. Nebylo toho třeba! „

Paní Lukavcová nebyla k utišení. Plakala a plakala a v noci měla tlučení srdce a horečku, která jí nedala spát. Péťa o tom nevěděl. Večer nemohl usnout a říkal si, že nebude po celou noc ani hodinu spát, ale pak usnul a mládí vyhrálo své právo. Spal, až koně už v maštali ržali a slunce se prodíralo muškáty v okně a lezlo mu na postel.

Lukavcovi to stále rozbírali, ohřívali a přetřásali, staří domlouvali mladému a mladý stál na svém a dokazoval rodičům, že nemůže bez Ríši žít a že je přesvědčí, jak se Ríša přizpůsobí a jak to půjde. Čeládka už přece zaslechla a za pár dní toho byla plná ves, nu, a že lidská fantazie je velmi bujná, mluvilo se o tom všechno možné. U starostů věděli první, jaké byly kvůli tomu u Lukavců křiky a u Suků dokonce kdosi říkal, že se Lukavcovi perou.

Ríša už to také věděla. V první chvíli zůstala jako omráčená. Tedy zbraňování rodičů? A zatřásla se úzkostí, zdali Péťa podlehne.

Když za ní chodil stále stejně věrně a vytrvale a když ji stále ohnivěji ujišťoval svou láskou, uvěřila, že se nedá přemluvit. Trochu se uklidnila, dokonce našla v tom jisté kouzlo a romantiku, kterou má mládí tolik rádo. Věřila Péťovi, a ta pronásledovaná láska byla stále krásnější. Když jí to i paní Suková s bolestnou výčitkou a jistou zlomyslností rozmlouvala, aby se nedávala na selskou práci, že je to věčná dřina a že si s tím neporadí, pohodila i ona vzdorně hlavou a řekla: „Však dokáži všem, že to dovedu a že se stanu dobrou selkou. Miluji ten stav, miluji půdu a práce mi bude celou radostí. Uvidíte!“

Učitel Suk z toho byl velmi rozmrzelý a podrážděný. Ve škole to odnášeli kluci a doma všichni domácí. S Ríšou mluvil jen co musel a snažil se znovu jí to rozmluvit. Jednou za ní přišel do pokoje a řekl s výrazem tváře, který přímo bolel:

82$

„Kam se to ženete, Ríšo? Vždyť neznáte selskou práci, selskou povahu. To je druh lidí sám pro sebe. Nikdy vás docela mezi sebe nepřijmou, nikdy vám neodpustí, utiskovat vás budou a pohrdat vámi i kdybyste se přizpůsobila, budou vám nadávat, že ste špatnou hospodyní! Podívejte se, Ríšo, snad mi rozumíte. Chtěl sem vám sám svou ruku nabídnout. Se mnou byste se měla dobře, nezkusila byste a naše dvojitá existence by nám až do smrti zajistila pohodlný život.“

Řeč, kterou učitel vedl, byla poctivá a mírná a vanul z ní smutek zašlé naděje a pochovaných plánů. Ríša to ucítila, ale byla tak zaujata a rozmlouváním všech podrážděná, že si ani soucit ani stesk nechtěla připustit. Podívala se zlýma očima a řekla zaujatě:

„Ach, ano! Velmi záviděníhodný osud po vašem boku! Trápit se až do smrti s nezvedenými a pitomými dětmi, štvát se ráno ještě za tmy po vsích a vracet se znavená a znechucená pozdě večer domů, dívat se na domácnost, která je bez paní a na děti snad, které by měly po celé dětství doplácet na to, že jejich matka slouží dětem cizím? Dejte mi pokoj s takovým blahobytem! Pěkně děkuji za vaši nabídku! Učím teprve půl roku a už toho mám až po krk. Vdát se a stále pracovat a pracovat, vydělávat si na živobytí! Jste sobec, Fanouši, a já ve spojení s vámi bych neviděla žádné štěstí!“

„Ríšo, pro Boha, jak jste ke mně nespravedlivá. Těžce mi křivdíte, Ríšo! Bůh je mým svědkem, že se mi o vaši výdělečnou činnost nejedná. Nechcete-li, neučte, buďte jen mou ženou. Tolik sebevědomí mám, abych vám mohl slíbit, že vás zajistím! Myslel jsem jen, že by vám bylo líto vašich studií, že byste se těžko loučila se svým příjmem.“ Učitel se tvářil stále lítostivěji. Jeho okrouhlá, bodrá tvář byla plná žalu.

„Těžko?“ zvolala Ríša trpce. „To se mýlíte, Fanouši. Opustím to vše velmi lehce, tím lehčeji, že půjdu, kam mne vede láska. Život na takovém statku je něčím krásným, tím nejkrásnějším, co si lze představit.“

83$

„A domníváte se, Ríšo, že tam nebudete nucena na sebe si vydělávat? Stokrát, stokrát větší a těžší práci budete mít, stokrát a stokrát si na moji radu vzpomenete! A vaše děti?

Ne pro cizí, ale pro husy a telata budou vodstrkovaný, ne pro děti jinejch matek, ale pro práci v zemi, pro kejdání hnoje, pro kotouč řepy budete zanedbávat svý děti! Ríšo, vzpomenete si na mě!“

Rozzlobená a podrážděná do všech nervů se pyšně rozkřikla: „Dejte mi pokoj! Nechte mne být! Řekla jsem, že miluji Péťu a pro něho všecko podstoupím! Vám si stěžovat nepůjdu, Fanouši, a proto – proto se o mne nestarejte!“ Udělala k tomu posuněk, obrátila se zády. Chtělo se jí štkát a dupat, ale věděla, že neustoupí a od Péti neupustí.

Učitel Suk ještě chvíli stál. V jeho poctivé tváři se chvěl každý sval. Nerozhodně udělal za ní krok – dva – zaváhal… Potom se rychle odvrátil a se zaťatými zuby vyšel z pokoje.

***

„Ríšo,“ řekl jednoho večera Péťa, když stál pod jejím oknem a držel ji za ruku. Chtěla mu ji už před chvílí vytáhnout. „Lidé se na nás dívají,“ napomenula ho, „smějí se nám.“

„Proč?“ podivil se. „Co je jim do toho a co nám je do lidí? Máme se rádi a to může vědět celá ves – celej svět se na nás může koukat!“ A po chvilce: „Ríšo, mám plán. Jistě bude dočista dobrej. Dovedu tě zejtra k nám. Představím tě našim jako svou nevěstu. Určitě jim to udělá dobře. Promluvíš s nima, s maminkou. Řekneš jim, že mě máš ráda a že se u nás budeš učit selkou. Víš, trošku si předejdeš maminku, vona je dobrák a udělá jí to dobře.“

Ríša se velmi zalekla. Oči měla tak plaché jako koroptev, když utíká brázdou. „Což když mne odmítnou, vyženou? Bojím se tvého tatínka.“

84$

„Neboj! Náš táta nejni hruběj. Žádná surovost v něm nejni. Napřed ti budou trošku rozmlouvat a pak to bude dobrý. „ „Bojím se hrozně, že mne zurážejí. Každý mne straší. Je prý u vás selská pýcha. „

„Hlouposti, nedám tě! Postavím se před tebe! Co budeš u nás, nikdo ti nesmí ukřivdit. Ani zejtra, ani za deset let, žádnej ti nesmí přeložit stýblo přes cestu. Proto tam budu já!“ „Péťo, nevím,“ šeptala Ríša ustrašeně, „dělám-li dobře, že jsem při tobě tak ulpěla. Bojím se něčeho.“

„Neboj, neboj se, Ríšo! Moje láska tě uchrání vode všeho. Budu při tobě stát a u nás ti bude dobře. Naši nejsou zlí, budou tě mět rádi. Půjdeš se mnou, viď?“

Přisvědčila: „Půjdu! Všude s tebou půjdu, kam budeš chtít – třeba i do vyhnanství a na konec světa.“ Sílu těch slov si Ríša nepředstavila, ostatně do vyhnanství je nikdo posílat nebude a na konec světa se dnes pohodlně letí v aeroplánu.

Zvonili klekání a večerní soumrak padal na střechy a mezi oba štíty Lukavcova statku. Péťa šel domů a chystal se k rozhodnému kroku proti rodičům. Ríša snila dlouho na okně…

Nazítří byl čtvrtek a měla prázdno. Mohla se od rána k tomu kroku připravovat. Věděla, že bude osudný a vzývala k tomu všechny dobré mocnosti nebeské. Jak by to přežila, kdyby se Péti přece musela vzdát? Život bez toho drahého člověka? Od rána se šlechtila. Chtěla udělat co možná nejlepší dojem. Půl druhé hodiny seděla při manikúře, nalakovala si nehty, že se jí třpytily jako perly. Svůj zlatý účes stále opravovala.

Které šaty si vezme? Ty modré s červenou ozdobou? Nebo vlněné terakota s angora límečkem? Nebo bordó s růžovou vestičkou? Které se nejlépe líbí Péťovi? A střevíček? Vyhlédla ven. Bylo tam ještě jarní bláto, ač slunce je začínalo už vysušovat. Ať padal ještě sníh a v noci silně mrzlo; jakmile se nebe jenom na půl dne vyjasnilo, hned se zvedl kdesi čiperný větřík a ten pil bláto. Už byly chodníčky, a kluci, nemající

85$

dnes školu, vrtali do země důlky a cvrnkali kuličky. Může si tedy vzít střevíček s jelenicí a tento elegantní jarní klobouček.

Ríša se uměla skvěle oblékat. Nevěděla, jak je možné, že některé ženy jsou nevkusné a nevědí, co se nosí a co jim sluší. Ríša vedla módní hlídku v pečlivém pozoru a své toalety stále doplňovala alespoň módními maličkostmi. Její hubená gáže byla ovšem s tím vším ve stálém rozporu, ale Ríša si dovedla odepřít všechno ostatní, uviděla-li nový vzor pásku nebo kabelky. Místo kávy si pak vařila jen čaj a ten pila bez cukru, jenom aby si tu žádoucí tretku mohla pořídit.

Tak ostatně si dnes počíná převážná část žen. Byla velmi vkusně a elegantně oblečená, když pro ni Péťa přišel a rozechvělá a rozčilená kráčela s ním zadní cestou a po Lukavcových humnech do jeho rodného statku. Nemluvili mnoho. Na humnech bylo mnoho bláta; musela se mu opatrně vyhýbat. A krámů tam bylo! U zahradního plotu stály vyrovnané otýpky. Štěpy, jichž bylo na zahradě plno, byly ještě pusté a vypadaly, jako by o jarních závanech nic netušily. Slepice chodily zahradou i kolem a kdákaly. Hledaly už něco zeleného a klovaly písek a zrnka vápna z omítky na stodole. Kolem stodoly bylo plno vrabců a holubů a stará husa si šla rozvážně za houserem, aby se starala o rozmnožení a udržení husího rodu.

Do dvora vedla dvířka, protože hlavní vrata, jimiž se vyjíždělo do polí, byla zatím zavřená. Pes u řetězu vyletěl z boudy a zuřivě se rozštěkal; slepice, jež u něho hrabaly, se polekaně rozběhly. Na zápraží v kleci pod stropem byly dvě hrdličky. Ty stále cukrovaly a navzájem se ukláněly. Péťa je měl rád a i když měl teď plno rozčilených myšlenek, přece na ně laskavě promluvil.

Ríša měla mžitky před očima. Do síně vedly dva schůdky – voda šplíchala do koryta; kočka se ťapkala ze síně na dvůr a podívala se na ni, jako by se znaly a přitřela se Péťovi k nohavicím. Péťa se k ní sehnul a zvedl ji do náručí. „Kerej

86$

muž má rád kočku, ten má rád i ženu. To dycky říkala naše babička,“ řekl žertovně, „a já mám kočky vodjakživa rád.“ Ríša se tomu rozčileně usmála. Snad to ani nevnímala.

Potom už stála ve světnici a dívala se roztěkaně i osleple kolem. Pantáta cosi psal u okna a panímáma také něco kutila. Ríša nevěděla, co dělá.

Překvapení!

Židle zarachotila, otec Lukavec vstal. Paní se ve svém ťukání zastavila. A Péťa všechno co měl naučeno a předsevzato zapomněl a řekl rozčileně a naivně se usmívaje: „Heleď, mami, ta kočka se ke mně dycky hlásí a musím ji vzít. Myslím, že bude mět zase koťata. „ A horlivě hladil malou strakatou hlavičku kočky.

Tatínek odkašlával. Maminka se dívala s chvějícími víčky na Ríšu a zpět na Péťu. Leknutí a ještě cosi jiného zračilo se v jejích očích.

Ríša se toho zalekla, stála před ní se sklopenýma očima, rudla a bledla. Cítila, že má na krku husí kůži a v nitru nepřekonatelný strach.

Sedlák Lukavec byl bodrý člověk. Díval se chvilku na tu dvojici a nějak se mu jí zželelo. Byly to dvě velké bezradné děti. Musel jim pomoci. „To jsou k nám hosti,“ řekl vlídně, „slečna učitelka. No, to je hezký. Maminko, dej židli a sedněte si, slečno! Sedněte si u nás. My máme rádi hosty.“

Ríša se k tomu neměla. Prosebně a zmateně hleděla na sedláka a vracela se k panímámě. Tonula ve strašných rozpacích. Kdyby ta paní Lukavcová, ta Péťova maminka, také něco laskavého řekla!

„Tatínku, maminko!“ hlesl vtom Péťa a plaše se podíval po rodičích, „víte to, že se chci voženit a tak sem vám přived Ríšu, abyste se s ní domluvili. – Vona by vám taky ráda

řekla, jak si to představuje.“

Mezitím už paní Lukavcová, poslušná jako vždy svého manžela, přinesla židli, utírala ji zástěrou a povídala: „Sednite

87$

si!“ V tom pobídnutí nebyl ani úsměv, ani vlídnost. Nějaká podrážděná bolest a bezradnost. Ríša to dobře cítila; byla ještě sklíčenější a výzvám neuposlechla.

Starý Lukavec na ni hleděl tázavě a měl přimhouřené oči.. Pokýval hlavou a řekl: „No, tak bych to rád slyšel. To bych moc rád slyšel, jak si to, slečno, i ty, Péťo, představujete.“ Panímáma neřekla zase nic. Byla to zvláštnost mezi vesnickými ženami. Žádná by to tak dlouho nevydržela.

Ríša se bezmála zoufale dívala na Péťu.

„No – tatínku – však to vostatně víš. Máme se rádi a istě si pamatuješ, jak to bylo, dyž si byl mladej. Taky u tebe láska hrála úlohu, „ začal Péťa a marně hledal slova, která si předevčírem, včera a dnes skládal: „Ženil ses z lásky, tak to istě í chápeš a uznáváš.“

„Milej chlapče,“ řekl Lukavec, a oči měl brvami stále zastíněné, „to máš recht. Taky sem si maminku bral z lásky, ale než sem si tu lásku připustil k srdci, tak sem se ptal rozumu, hodíme-li se k sobě. Je-li maminka hodna vdát se na Lukavců grunt, dovede-li se na něm votáčet a nebude-li grunt vobětovanej mojí lásce. Měl sem eště bratra a tři sestry, všici čekali na mou ženitbu, abych je vyplatil. A esli měla míň peněz, měla zato šikovný, pracovitý ruce a věděl sem, že se u nás vyplatí. A taky že jo. Nikdá sem toho nelitoval. Šak to víš, jaká hospodyně je naše maminka!“

Ríša se bezděčně ohlédla na selku. Představovala si, že asi zazářila, že snad půjde a pantátu za ta slova políbí. Ríša by to udělala, a jednou, až se jí takových slov od Péti dostane, také to udělá. Paní Lukavcová ovšem neudělala nic takového. Ba, valně si té pochvaly nevšímala. Stála netečně a měla ruce, složeny na životě. Hlavu měla pochýlenou, jako by ji tížil věnec vlasů, který měla na temeni.

„Tatínku, uvidíš, že to samý řekneme po letech vo Ríše.

I vona se nám vyplatí. Ne-li inším, teda láskou, nebo já budu \

88$

jenom při ní spokojenej!“ zvolal Péťa šťasten, že se dostali k tomuto předmětu. Stále kladl celý důraz na lásku.

Na otce to však tolik nepůsobilo. „To si myslíš teď,“ řekl velmi přísně, „ale já ti povídám a na mý slova si zpomeneš, že se lásky nenajíš! Ba, spíš se vám bude voboum přejídat! Jó, milá slečno,“ pokračoval, aniž se dal Péťou umlčet, „vono se vám to všecko zdá moc pěkný a růžový, ale dybyste si Péťu vzala, to byste teprva koukala, co je to bejt selkou! Ať si to, vy bláhový děti, jak chcete předkládáte, ať si máte sebevíc dobrý vůle – a já vím, že ji máte – tak to všecko nic nejni proti skutečnosti. Ta práce na takovým gruntě a ta všecka starost – to si nedovedete ani představit. To nebude – pěkně se voblíkat, ručičky si napěstovat, pusinku si namalovat! To ve statku nepude! U nás je práce a práce, a kdo pracovat nechce nebo nedovede, ten přídě na buben! A já bych se toho nerad dožil, aby Lukavcovi museli z rodnýho gruntu!“

„Tatínku,“ zvolal Petr, jemuž otcova slova a poslední možnost padala na hlavu jako rány bičem.

„Nic se tomu nebraň, Péťo,“ řekl mu otec přísně, „taky si to představ a uvědom si to! Víte, milá slečinko, že Lukavcové jsou na našem gruntě tři sta padesát let? Jo, jo, milý děti. Mám vo tom záznamy, který mi vytáh zámeckej archivář z verbáře na hradeckým zámku! A to je co říct, to je ňáká láska k tomuhle krovu a místu!“

Ríša zazářila oči se jí zatřpytily. „Pane Lukavče,“ zvolala celá šťastná, že se konečně uplatní a může říci něco krásného, čím jí při pouhém pomyšlení na všechno, co souvisí s Péťou, přetéká duše. „Pane Lukavče, přísahám, že budu dělat všecko, abych se stala hodnou těch starých střech a toho rodu! A budu vždy jeho ctí! Budu se snažit, abych se tu všemu naučila, abych mu dala zase dědice, abych tu nic neprohospodařila.“ Ohlédla se také na panímámu a povídala ještě vřeleji: „K tomu, abych váš grunt náležitě milovala a ocenila, k tomu

89$

tu musí být vzdělaná žena. Kdybyste sem dostali nějakou prostou –“

„hloupou holku, jako je třebas Lojzka Podrážková,

tak ta by to nikdá neuznala, to má Ríša pravdu – –“ pospíšil si Péťa a nadšeně se podíval na Ríšu. Byl hrdý na její ušlechtilá slova. Věděl, že ani jedna holka z celé vsi by je tak nesvedla. Opačný dojem to udělalo na panímámu. Jako by byla od první chvíle, co Ríšu poznala, tušila pro svého syna nebezpečí, tak brala s odporem každé Ríšino slovo. Až do duše jí byla protivná její správná čeština a vytříbená řeč.

V celé vsi – dokonce v celém okolí nikdo neříkal – pane Lukavče – každý jen pane Lukavec; všichni lidé tu, i pan řídící i pan farář, mluvili nářečím. A tahle slečna mluví, jako by četla! Její ústroj pak, její účes a tvář, to všechno připadalo prosté a počestné selce velmi výstřední a strojené, ba nestoudné – a špatné. Byla přesvědčená, že jen svými vnadami a chytrostí polapila Péťovo srdce. Jeho připomínka Lojzičky pak ji řízla do živého jako břitva. Chtěla tu mít Lojzičku, chtěla se spřátelit se starostovými. Bože, léta o tom snila, že bude Stázka tchyní jejího syna, že bude tady u Lukavců hospodařit Lojzička. Že se budou vzájemně navštěvovat a doplňovat, že si budou s prací vypomáhat, všecko že budou mít bezmála dohromady. Dojde-li u starostů chleba, Lukavcovi jim jej půjčí; budou-li u Lukavců špatně sedět slepice, dojdou si k Podrázkejm pro kvočnu, husy, morky, všecko si zhandlujou, a to bude život! Co s učitelkou? Pane na nebesích, co s učitelkou? A nemá ani žádnou přízeň! Panímámu to dopálilo, že se už neovládala.

„Z toho budem hodně mět, esli budete milovat krovy a grunt! Bodejť byste ho nemilovala, dyž se na tom teple usadíte! Ale esli tomu taky posloužíte, to je vono, esli všemu dostojíte! My máme, milá slečinko, taky svý právo, my chceme brát vejměnek a dostat ňáký zastání, ne abychom do smrti dřeli! To nám přeci musí Péťa udělat, Péťa musí

90$

na nás a na sestru pamatovat a pak teprva si brát, co se mu líbí!“

Panímáma s těmi slovy tak chvátala, že si ani neodkašlala, povídala to chraptivě a ke konci jí selhalo. Ríša už se nemohla ovládnout a začínala plakat. Slzy jí vyhrkly na líčka a běžely jí kolem jemného nosíku ke spodní čelisti. Hledala kapesníček. Byl v kabelce a honosil se jemnou, ručně pletenou kraječkou. Panímáma měla suché oči a těžce oddychovala. Pantáta byl slzami dojat a ztuha si odkašlal.

„No, jářku, slečno, proto neplačte! My vám to věříme, že máte Péťu ráda! Von je – takto pašák – ale pro vás se nešikuje. Vy jste z města, z dobrý rodiny a von je sedlák.“

„Co tím myslíš, tatínku?“ rozčileně se zeptal Péťa. „Copak my nejsme dobrá rodina?“

„To nechci říct, navopak! Já sem na svůj selskej rod pyšnej a ty taky, Péťo! A musíš bejt! Ale slečna je z načisto jiný krve, a to je chyba! To je taková hráz, která se nepřekročí! Pamatuj na to, Péťo! Zpomeň si na Lánskýho z Oujezda! Taky si vzal študovanou slečnu, náramně bohatou! Mysleli taky, že nemusí dělat, dyž si vzala sedláka a přinesla mu plno peněz. No, a hele! Celej statek mu rozfofrovala! Pořádala hostiny, jezdila v automobilu, dělala sporty. A co je z nich dnes? Statek mu přišel na buben, věno vzal čert a panička se s ním dala rozvést! Z Lánskýho je žebrák a z ní veřejná.“

„Tatínku, snad nechceš říct, že taky u nás by to tak dopadlo! Tatínku, Ríša mě má ráda a bude nás mět všecky ráda a všecko se naučí. Jenom nám věř a dovol to! My, maminko, nechceme jeden bez druhýho bejt!“

Péťova slova byla příliš vřelá a prosebná a upřímná. Starý Lukavec se nemohl ubránit dojmu. A měl syna příliš rád. Byl na něj pyšný, protože mu ještě nikdy neudělal hanbu, neopil se a byl dobrý pracovník.

A Ríša? Byla příliš krásná a měla měkké, smutné a oddané oči. Zželelo se mu jí, musel se projít po světnici, aby utajil

93$

dojetí, které na něm bylo, sám to věděl, příliš patrné. Obě ty velké děti se za ním točily.

Panímáma šla zase k oknu. Měla tam rozložené nějaké zašívání. A pak se šla podívat pod kamna, kde seděla husa na vejcích. I při té bolesti, hněvu a bezradnosti si vzpomněla, že nedala odpoledne huse vodu. Mohla by sama seskočit z vajec a některé poškodit. Beztoho jich má letos míň a u Nováků toho mají – – – vyšklíbaly by se, že Lukavcová letos nepochodila. Přisedla si tedy k huse a potichu jí domlouvajíc, dávala jí nádobu s vodou pod samý zobák.

Starý Lukavec se prošel s rukama složenýma za zády po světnici a vrátil se k Péťovi a Ríše s tváří trochu vyjasněnou. Vzýval při té procházce Ducha svatého o přispění a teď si i myslel, že už to dovede nějak rozsoudit. Proto se podíval na syna i Ríšu jemnýma očima a řekl: „Abyste nemysleli, že sem ňákej lidožrout nebo krkavec, nebo že nemám pro svou krev žádný uznání, tak to uděláme takhle! Toť víš, Péťo, že bych ti nemoh dát statek hned psát, dyž nevyženíš a nepřivedeš si hospodyni podle našeho. A taky nemůžu říct: jděte na faru a vemte se třebas zejtra! To je moc vážnej krok a ten se musí uvážit!“

„Nám je to jedno, tatínku,“ řekl Péťa rychle a potěšeně, „spokojíme se, budeš-li eště dlouho sám hospodařit. My se při tobě alespoň všecko naučíme.”

„Vo to nejde,“ pokračoval Lukavec, „a dlouho to tak dělat nebudem. Maminka kór potřebuje zastání. Ale než se teda vemete, může sem slečna chodit, koukat se na to naše hospodářství a rozmejšlet se, esli to bude chtít dělat nebo ne. Šak do prázdnin stejně musí učit.“

„A vo prázdninách?” vyhrkl Péťa.

„Vo prázdninách si to eště povíme, bude-li se jí a nám všem to navzájem líbit.“

„Jak to, nám všem?“ zvolal Péťa znovu popuzeně. „Myslím, že se mám ženit jenom já, tati, – a toť je hlavní, esli mně –“

94$

„No, slečna, arciť se musí líbit hlavně tobě, ale to vostatní. A možná, až vona pozná tu jarní práci v poli, sama ucouvne a řekne, že si tě neveme!“

Posledek řekl Lukavec nějak žertovně. Ríša, které ještě tekly slzy, najednou se zasmála a řekla: „Myslím, že na to budete marně čekat! Už teď se mi hospodářství děsně líbí!“ „S Pánem Bohem,“ pokynul Lukavec zpola posměšně a zpola dobrácky, „uvidíme.“

„Uvidíme, tatínku, uvidíme!“ zvolal Péťa radostně. „Tak platí, tatínku! Zkusíme to! Ríša se bude u nás učit a vy si budete na ni zvykat.“

Ríša zvedla oči a dívala se sedlákovi do tváře. Měla v nich slib a radost, prosbu a jistotu.

Panímáma přišla. Pach drůbeže šel s ní a zavadil o Ríšino chřípí. Hořce se usmála a řekla: „E, šak se toho slečinka brzy nabaží! To nebude pěstovat ručičky a šminkovat si ksichtejček, to nebude fajnový střevíčky a herbávnou punčošku!“ a při tom nenávistně a zlobně přecházela Rišinu postavu.

Péťa to viděl a zaplanul. Zlobně se podíval na matku. „Neboj se,“ povídal Ríše, „dyť selka na Lukavcovým gruntě nemusí tak dřít jak naše maminka! Proč bys nemohla mět herbávný punčochy? Ty nejsou dražší než bavlněný. To jenom naše maminka se musela zedřít až k zemi.“

Když vedl Ríšu po návsi, držel ji pod paží a řekl: „Nech je bejt! Šak my to dokážem a budou tě mět všicí rádi. Tatínek nejvíc! Viděl sem to na něm, jak se mu líbíš, a nebejt to můj táta, tak by mi to nebylo ani vhod. A maminka? Copak maminka! Vona je tou prací taková utahaná a mrzutá. Až tě tu bude mít načisto a nebude muset po všem jít a pořád pracovat, taky se s tebou smíří. Jenom se ničeho neboj, děvče mý zlatý, a spolehej na mne! Mám tě rád a nedám ti ublížit!“

U Lukavců bylo pak ještě několik mrzutostí, ale navenek se nic nedostalo. Marně vesnice lačně čekala, co se bude dít,

95$

bude-li tam nějaká patálie a vynadá-li panímáma Lukavcová učitelce, jak bylo očekáváno.

Péťa se trochu hněval s maminkou. Bylo mu líto, že tak nevlídně a netečně přijala Ríšu, a vyčítal jí to. Panímáma plakala a vyčítala zase jemu. Se slzami mu řekla, jak se těšila na nevěstu, která přinese peníze a pracovité ruce a že tohle si od jediného syna nezasloužila. Dokonce povolila tolik svému žalu, že na sebe volala smrt.

„Lepší, dybych se toho nedočkala! Stokrát lepší by mi bylo, dybych umřela!“ Péťa to nemohl poslouchat a utekl na zahradu. Neuměl to rozmlouvat nebo mamince zalichotit, neuměl se k ní přitulit.

Však po několika dnech to přešlo a panímáma smutněla už jen potichu a nevyčítala mu nic. I ona měla svého syna příliš ráda. I když si to nikdy nepřipomínala, věděla, že žije pouze jemu a té práci, která s ním souvisela. A tak se nějak všechno utišilo.

Ríša si sem zase chodila pro mléko a denně se podívala do stájí, požádala i služku, aby jí dovolila, že se bude učit dojit.

Že by se krávy nebála, to se nemůže říci, ale Ríša to mužně přestála. Kráva, pod níž si sedala, se na ni sice ohlédla, ale jenom tak nějak dobrácky a pohrdavě. Dále žvýkala píci a nechala se jemnými prstíčky tahat, mačkat a štípat, jak jim bylo libo. Ríša měla velmi dlouhé lakované nehty a bála se, aby si je neulámala. Konečně začalo mléko sice šplíchat, ale ne a ne aby se strefilo do plecháče. Ten držela Ríša velmi obtížně mezi koleny, poněvadž měla příliš úzkou sukénku. Mléko pak jí stříkalo na halenku, na nohy, do očí a vlasů, a ta hloupá kráva se stále ocasem oháněla a sekala Ríšu do vlasů a do obličeje. Bylo to velmi svízelné a obě děvečky mohly smíchy popukat. Péťa se také díval, také se usmíval, ale ne tak hloupě, jako ty dvě kačeny, jak je konečně nazval.

„Co se ceníte?“ osopil se na ně. „Postavit vás k práci, kterou umí slečna, tak byste se k ní měly eště hůř! Šak vona se to naučí! ‘ ‘

96$

Ríša konečně měla trochu nacvrkáno v plecháči a vylezla zpod krávy s prohlášením, že už tam nic není. A divila se: „To tak málo dojí? Má takové veliké vemínko!”

Služky se chichotaly znovu. Starší sedla na stoličku a nadojila ještě čtyři litry.

Péťa Ríše pro útěchu řekl, že kráva nespustí, nezná-li ruku, která ji dojí. „Až tu budeš častěji, tak ti to pude. Vony tě poznají.”

Lukavcovi zatím neříkali nic a žili jako dřív. Maminka trpěla a užírala se v nitru zlostí, ale tatínek si říkal, že musí být diplomat, a konečně – poručeno Pánu Bohu!

Zatím se rozvilo jaro. Už vyjížděly potahy s oráním a pole oživla. Meze začínaly zeleně prokvétat a už na nich kvetly mochny a sedmikrásky. Už zpíval skřivan a Péťa byl celé dny v poli. Měli s otcem každý jeden potah a činili se, jak mohli. Starý věšel při té práci trochu starostlivě hlavu, ale mladý si hvízdal, zpíval a žertoval. Většinou mluvil s koňmi a dělal s nimi všelijaké žerty. Teď byl velmi dlouhý den a Ríša přicházejíc ze školy, vždy k němu přišla na pole. Někdy se zastavila u Lukavců a nabídla se, že mu vezme svačinu.

Když sbírali na jetelišti kámen, šla také sbírat. Bylo to ve čtvrtek, a proto mohla jít „na výdělek”. Starý Lukavec se smál, aby si přišla v sobotu pro vejplatu a významně zamrkal. Ríša ho měla už velmi ráda a obracela se k němu s důvěrou. Když přicházela za Péťou na pole, chodila po mezi kolem, nebo si sedla na jeho kabát. Dívala se za ním, jak jde brázdou, jak se k pluhu mírně naklání, jak se mu napínají svaly na rukou. Ríše se tak neskonale líbil a cítila tolik štěstí. Její, její je ta vlasatá hlava, plná rozmarů a vzdoru a pýchy, a její je ta hruď, v níž bije věrné srdce. A smí už tu hlavu brát do rukou a cuchat ji do libosti. Bude to tak vždycky, bude to tak pro celý život!

Péťa věděl, že se na něho dívá, že se mu obdivuje a necítil únavu a nebyl by ji dal najevo za nic na světě. Držel se

97$

junácky zpříma, kráčel za pluhem a zpíval. Věděl, že má čistý hlas a že má ráda, když on zpívá. Někdy dlouho nepřicházela a Péťa už byl netrpělivý. Ohlížel se stále na cestu, neměl při práci pokoj. To se stávalo, když byla v nejvzdálenější vesničce. A bál se o ni, zdali se jí něco nestalo. Aby jí pak někdo přepadl! A když se konečně vynořila a když se blížila, nechal Péťa práce. Něco lichotivého řekl koním a pustil se jí naproti.

Přes brázdy šel zvolna, jen co noha nohu mine, potom spěchal víc a víc a po cestě jí běžel naproti. I Ríša se rozutíkala. Viděla a cítila, jak spěchá, jak po ní touží. Dávala se ve zběsilý útěk a tak mu vletěla přímo do náruče.

Když je viděli ze sousedních polí, smáli se jim. Někteří záviděli. Také Lojzička to jednou viděla. Šla na pole se svačinou a nedalo jí to pokoje. Vystoupila na kamenitý pahorek a dívala se na Lukavcovo pole. Když už Péťu ztratila, musela ho alespoň vídat! Když spatřila to horoucí obejmutí, zůstala jako ohromená. Sedla si pak mezi kamení, schovala obličej do zástěrky a plakala a plakala, div jí srdce nepuklo.

Pro ztracené štěstí se úpěnlivě pláče!

Ríša o tom nevěděla. V sobectví svého štěstí na Lojzičku ani nevzpomněla. Nevzpomněl si ani Péťa. Tonuli ve štěstí a nikoho nepotřebovali. Stačili si sami, celý svět byl jejich. A jejich byla naděje na šťastný, blažený a nekonečný život.

***

Potom jaro pokračovalo rychlým a rázným tempem. Hned bylo zaseto. Starý Lukavec vkládal zrno do půdy a po starém zvyku, jak ho tomu otec a děd naučili, žehnal mu a zbožně chodil líchou. Co krok, to hrst do půdy vyhozená. Mladý už zapomínal žehnat. Chodil za secím strojem a spíš klel, než se modlil. Tu a tam to špatně padalo. Tatínkova hrst nezklamala, neživý stroj chvílemi zlobil.

98$

Starý měl přesnou rozsívku a z ní házel zrna. To si nedal vzít. Aspoň kousek jarého žita si ručně zasel a pak se chodil dívat, jak roste a jak pěkně stejnoměrně to má naseto.

Ríša chodila s ním. Obdivovala se jeho práci a složila básničku. Uměla ji zpaměti, a když šli kolem té jařiny, tak ji pantátovi přednesla.

Dojala ho. Tajně zaslzel. A Ríšu si oblíbil. Brzy to ucítila a byla šťastná. Má-li tatínka na své straně, má všechno!

Obilí radostně rostlo. Pohoda toho roku byla znamenitá.

V noci pršelo a ve dne bylo hezky, aby lidé mohli do polí. A všechno se zelenalo. Pantáta si nemohl vynachválit jetel. Péťa oorával brambory a pochvaloval, jak se letos dělají. Sotva přišly do země, už se zelenaly. A jaře se brzy vlnily. Už už by se v nich schovala vrána, po krátkém čase zajíc a hnedle, hnedle metaly. Sena na lukách už kvetla skvělou nádherou. Lechka a pryskyřníky panovaly. Včelky bzučely, cvrčkové cinkali a motýli poletovali po té bohaté pastvě od korunky ke korunce.

U Lukavců měli také včely a pantáta o nich často těm mladým přednášel. Měl včely rád, byly jeho miláčky. Durdil se na Péťu, že se o ně nezajímá. Vytýkal mu, že se jich bojí. Ríša se také bála, ale chtěla se pantátovi zavděčit. Vyptávala se na jejich život a práci a velmi se jim obdivovala. I když jí srdce usedalo strachem, když ji Lukavec vedl do včelníka a dával jí poslouchat, jak troubí královna, přece to překonala a dala si objasnit celou historii nového roje. Jak stará královna své včelstvo vyvede, aby mladý roj mohl zůstat v zavedeném hospodářství.

„Tak jako u nás,“ řekl vážně. „Taky se uhneme, až se Péťa vožení. Pudeme na vejminek.“

„Proč?“ podivila se Ríša. „Cožpak nebudeme – nebudete –“ opravila se, „pohromadě?“

„To by určitě nedělalo dobrotu. Někde to tak mají, ale pravidelně to tam neklape.“

99$

„U vás by to klapalo,“ řekla Ríša, a začervenala se, „u vás určitě. Jste tak dobrý a laskavý a paní Lukavcová také.“ Při tom se začervenala a konec vyslovila už rozpačitěji. Musela se do něj přinutit.

Lukavec se zasmál. Trochu mu to zalichotilo. A když byl sám, řekl si potichu: „Kerak by ji ten Péťa neměl rád! Je vopravdu milá.“

Když dělali sena, chvátala velmi ze školy, aby jim šla pomoci. Panímáma na louku nechodila, zase jí nějak nesloužilo zdraví; zůstala doma a konala všechno v domácnosti a při dobytku.

Leckde panuje mylný názor, že domácí práce je lehčí než ta v poli, ve skutečnosti je to nejhorší dřina a lopota. V poli dělá člověk práci jednu, doma má desateru; ta na poli je patrná, doma ji nikdo nevidí, je-li hotová. Vidět je pouze, když hotová není.

Ríša se radovala, že jí Péťa vzal s sebou hrábě; řekla mu včera, že přijde ze školy přímo na louku. Šáteček měla v kabelce. Byl hedvábný, sytě červený a skvěleji slušel. Uvázala si jej na ouško a konec si nechala viset na ramena. Halenku měla bílou a ta jí slušela právě tak. Byla v ní jak bílá kopretina.

Jak vzít hrábě do ruky, ovšem nevěděla, ale Péťa jí ukázal. „Musíš tak a tak,“ laskavě ji poučoval, „hrabat na tuhle stranu a postupovat řadou.“ Děvečky se chichotaly. Bavilo je dívat se, jak se slečna činí, jak se nešikovně staví, jak si hází seno až na hlavu. Péťa se rozplýval radostí. Ať dělala, co dělala, vždy se mu Ríša víc a víc líbila.

Slunko pražilo jako ve žních a seno se sušilo až radost. Do večera ho stály nepřehledné řady kup a Lukavcovi se vraceli vesele domů.

Rádio hlásilo vytrvale krásné počasí, a proto žádný strach, že by seno zmoklo. Ríša nesla na rameni hrábě a kráčela švarně vedle Péti. Každé chvíle se čtveračivě po něm ohlédla, aby viděla, jak se tváří. „Líbím se ti?“ ptaly se její oči.

100$

Slunce už se chýlilo k západu a jeho ohnivá koule se koupala v červáncích. Nebe planulo nádherou toho požáru a přijímalo na východě jeho krásné odrazy. V zenitu bylo sinavě modré a šly po něm růžové a sírově žluté šmouhy. Z luk se trochu kouřilo a žáby skřehotaly v jediné melancholické písni. Ve vsích zvonilo klekání. Brzy ve Lhůtce a zase v Domabyli a v Jenkovicích i ve Sprašné. Hlas zvonů se linul přes pole a doléhal k sluchu lidí jako lichotivé doteky.

„Víš, o čem přemýšlím, Péťo?“ zeptala se Ríša a jak šel za ní, podívala se na něj vzhůru přes hlavu.

Vzal ji kolem ramenou: „O naší lásce, ne?“

„To se mýlíš, Péťo. O kráse polní práce. Nebudu doma, jak jsi mi sliboval. Budu s tebou pracovat v poli na tvých rodných brázdách. To je krása krás! Nechápu, že si může někdo na práci stěžovat! „

„Tak vidíš, a všichni tě strašejí! Říkají ti, že tě naše práce omrzí!“

„Práce? A taková krásná a čistá a po tvém boku? To jsou blázni, Péťo!“

„Jsou!“ přisvědčil a dodal: „Mám z tebe takovou radost, Ríšo!“

Necítila opravdu ani trochu únavy, a proto psala ještě večer bratrovi dopis. Už dávno se k němu chystala. Teď ji ponoukalo svědomí. A chtěla se mu také pochlubit svým štěstím. Měla ho příliš ráda a žila s ním v těch nejtěžších dobách ztroskotané rodiny.

{Můj milovaný Karle!

Odpusť mi, že jsem Ti tak dlouho nepsala. Čekáš na můj dopis už přinejmenším čtyři měsíce. Budiž mi omluvou, že sám jsi mi také nepsal. Poslední Tvé psaní ovšem oplývalo starostí o mne. Děkuji Ti za to, můj drahý hochu, ale bylo to zbytečné. Daří se mi dobře. Psal jsi mi, jak je Ti mne líto, že se musím sama živit. Ovšem, ten můj chléb by byl těžký a hořký,}

101$

{dyby mi jej nesladila slavná a šťastná naděje. Děti jsou tupé a nepozorné a to chození do vzdálených škol je víc než protivné. Kdyby mi to nesladila naděje, že toho jednou, a to velmi brzy, zanechám, ani by mne netěšil život. Musím Ti však říci, a proto Ti hlavně píši, a pochlubit se Ti, že se budu vdávat. Je to brzy, viď? Malou kariéru jsem ve své samostatné činnosti udělala. Budu se vdávat, Karle! Možná, že ještě o prázdninách, možná brzy po nich. Našla jsem si kluka! To se divíš! Krásného kluka a jaké srdce! Ze zlata! Miluje mne jako šílený a já – ani nemluvím! O těch citech se nesmí mluvit, aby je člověk neprofanoval. Mohu Ti jen říci, že se vdávám z horoucí lásky.

Čím je ten můj zlatý hoch? Jistě by ses na to ptal, neboť jak Tě znám, vím, že jsi stejně praktický jako dobrý. Inu, jsi advokátem!

Podivíš se, až si přečteš následující slova: Stanu se selkou, můj milý. Vdám se na velký grunt v naší vsi. Možná, že budeš namítat, také mi budeš rozmlouvat. Snad mi také napíšeš, že jsem na selskou práci slabá a že mne to nebude těšit.

Mýlíš se, Karle, a už předem Tě ujišťuji, že by nebylo nic platné, kdybys mi chtěl rozmlouvat. Činím to po zralém uvážení a nic mne od toho rozhodnutí nemůže odvrátit. Mám svého kluka až k smrti ráda a provdám se za něho, i kdyby se celý svět proti nám postavil. Ostatně nebude to špatná partie, jak se třeba chceš domnívat. Lukavcův grunt je velký a výstavný a je prý u něho na dvě stě měřic polí. Jak velký je ten kus země, dosud nevím, ale jistě je to hodně. A víš, co to znamená vlastnit kus půdy a pyšně si říkat, to je moje?

A jak je ta práce venku krásná! Pod nebeskou klenbou pracovat na svém při skřivánčím zpěvu!

Jsem pro to vše velmi nadšena a ujišťuji Tě, že Ti budu posílat máslo a vajíčka, až se oženíš i a vezmeš si svou Vandičku. Napiš mi také, jak jste spolu daleko a kdy bude svatba. Spoléhej na mne, a neboj se toho, že je nemajetná! Vajíčka

102$

a mouku nebudete kupovat, protože toho u nás bude dost a dost!

Napiš mi, prosím Tě, jakým dojmem na Tebe působila moje zpráva! Jenom se nesnaž něco mi vymlouvat, neboť bys u mne s tím nepochodil.

Vroucně Tě líbá Tvá sestra

Ríša.}

Psaní odeslala a trochu vzpomínala. Karel je hodný hoch, hodný bratr. Měla ho v živé paměti, jak těžce ji pouštěl na toto místo, jak se s ní loučil. A když byla projednávána pozůstalost po otci, jak mu šlo jen o ni, aby přece něco zbylo, něco alespoň pro Ríšu. Ubohý Karel! Tenkrát si odsluhoval vojenskou povinnost, a bylo mu tak těžko.

Zaplať Pán Bůh, to nejhorší mají za sebou. Karel je v místě a Ríša bude z vody venku, bude za úskalím. A neopustí ho! Nikdy ho neopustí!

Odpověď na to nadšené psaní přišla obratem. Ríša se radovala. Jak si pospíšil! Jistě se nemůže dočkat, až jí vysloví své blahopřání.

Avšak obsahem dopisu byla zklamána. Karel snad její řádky špatně pochopil? Psal jí:

{Nemohl jsem ani spát, a Tvé dětinské psaní mi nedá pokoj ani v kanceláři. Píšeš, abych Ti nevymlouval, ale já nemohu jinak, než prosit Tě a zapřísahat, aby sis svůj osudný krok náležitě rozmyslila. Nedělej nic překotně, Ríšo, pro Boha, pamatuj na svou budoucnost! Kdyby žil tatínek, spoléhal bych na něho. On však už nežije, a Ty nemáš nikoho mimo mne! Umíraje, prosil, abych Tě neopouštěl. Poručil mi Tě, dal mi Tě na starost. Nemohu proto nečinně přihlížet a kývat ke všemu, co podnikáš!

Ríšo, Ty a vdát se na statek? Ty, taková titěrná a slaboučká bytost? Víš, co podnikáš? Znáš hospodářskou práci? A víš, sedláci, jací to jsou lidé? Srostlí s prací, nemají uznání pro}

103$

{toho, kdo ji nedovede. Pamatuješ se na strýce Josefa? Tam neměli uznání pro sebe ani pro druhého. Teta, i když byla ve vysokém stupni naděje, nesměla si ani na okamžik vyhovět! A je to tak u sedláků všude. Ríšo, pamatuj na sebe! Budeš-li pár let učit, dostaneš odstupné nebo penzi a budeš do smrti pohodlně žít. Uvaž to a buď moudrá! Ptáš se na můj poměr s Vandou? Již je po něm, Ríšo. Člověk musí mít rozum. Nemohu k sobě připoutat nemajetné děvče, když sám nemám nic a má existence je tak vzdálená. S malým platem koncipienta nemohu si vzít chudé děvče, a jako advokát se také nezařídím bez peněz. Jakou bych jí připravil budoucnost! Než bych se osamostatnil, byl bych až po krk v dluzích. Víš přece, že jsem se zavázal dostát závazkům otcovým, aby jeho památka zůstala čistá. Je toho na sedmdesát tisíc, co mám po otci zaplatit. A to je co dělat na léta. Uznal jsem to a se zdravým rozumem uvážil. Uvážila to i Vanda a svolila k dobrovolnému rozchodu. Má své postavení a nemusí spoléhat na vdavky. Já pak jsem všecko v sobě rozmyslil a pochoval. Člověk, milá holčičko, není živ pouze láskou. Ona jest mu dána na to, aby jeho Život zpříjemnila, ale lze žít také bez ní Mám teď bohatou dívku, s níž se pravděpodobně co nejdříve ožením. Vidím Tvé velké oči, Ríšo, jimiž se díváš udiveně i opovržlivě a říkáš mi v duchu: Karle, pro peníze se chceš oženit? Pro peníze, ty, takový čistý charakter, takový idealista? Bohužel, Ríšo, ožením se pro peníze! Pohrdáš mnou, Ríšo, stydíš se za mne, chceš říci, že náš otec a matka se obracejí v hrobě?

Znám Tvá pošetilá slova, můj přepjatý snílku, a usmívám se jim v duchu. Buď klidná. To ženění pro peníze nevypadá zblízka ani zdaleka tragicky tak, jak si je představuješ. Má dívka to ví, že se nemohu chudě oženit a sama se také nemůže z pouhé lásky provdat. Bohatá děvčata se málokdy vdávají z lásky. Peníze jsou mocnou veličinou a stojí v cestě i lásce i životu. Bohatý otec dává svou dceru jen tomu, kdo jí zajistí jeho peníze. Ví, že jejím věnem zaplatím dluh po svém otci, ale}

104$

{to se mu bude na mém postavení rentovat. Začnu-li bez dluhu a budu mít úroky z kapitálu, abych mohl do svých začátků dosazovat, pak zajistím i jeho dceři spokojený a klidný život. A peníze představují mnoho, milá Ríšo! Máme-li peníze, sneseme i mnohou životní ránu a kalamitu všedního dne s jasnou myslí. Proto se také já bohatě ožením a nebudu potřebovat, abys mne podporovala. Kdybys zůstala svobodná a přišla ke mně, dal bych ti něco víc, než budeš moci Ty se svým máslem a vajíčky udělat pro mne!}

Ke konci psaní Karel znovu a znovu kladl Ríše na srdce, aby se překotně nevdávala.

Ani to nedočetla. Těžce si povzdechla a psaní spálila. A spálila pak i všechny mosty za sebou.

***

O prázdninách byla svatba. Muselo k ní dojít, protože Péťa na otce příliš naléhal, dokonce i vyhrožoval, že udělá něco nepředloženého, budou-li mu dále bránit. Bez Ríši že nemůže žít a všechny následky že si sám ponese a že si nikdy a nikomu stěžovat nebude, ať to dopadne jakkoliv. Nejméně už mamince, dodal se vzdorovitou bolestí.

Ano, mamince. To si jakživ nemyslel, že maminka bude bránit jeho štěstí. Maminka, na kterou každé dítě nejvíc vzpomíná.

Panímáma Lukavcová krutě plakala, než řekla své – ano. Ostatně to „ano“ bylo zaobaleno do všelijakých vytáček a poznámek, jako třeba: „Dyž mě neposlechneš, udělej si, jak chceš, ale ty si na mý slova zpomeneš, já už nic do toho mluvit nebudu, seš zletilej, udělej si podle svýho, ale na nás nenaříkej!” a chodila do kostela a stěžovala si sousedkám: „Toho sem se na vlastním dítěti dochovala. Přivede mi fraj linku, který abych já sloužila a ne vona mně!“

105$

S paní starostovou si poplakala nejvíc. U Podrázkých bylo jako o funuse, ba, zdálo se, že Lojzička z toho bude mít smrt. Babička ji měla co těšit a vymýšlet příběhy ze života, jak holka pochovala první lásku a teprve po čase se štěstí na ni usmálo. Paní starostová nemohla učitelce přijít na jméno a vyprávěla po vsi, že ví, jakým způsobem si Péťu podmanila. Její Lojzička že je počestná holka, a proto nezvítězila. Teď že se dobře vdávají jenom takové – pojmenovala Ríšu ošklivě.

Celá ves učitelce nadávala. Bylo to také co říct; přivandruje kdoví odkud a vezme si nejlepšího chlapce, jako by se nechumelilo. To by dovedla každá!

Ríša se nestarala o lidi, co o tom povídají. Ve svém vzdělání a v závratném svém štěstí byla povznesena nade vše ostatní. Také Péťa. Ten se jen staral, jakou bude mít svatbu, aby všem ukázal svou radost a štěstí a aby se pochlubil s krásnou nevěstou.

Původně chtěl, aby nevěsta šla v bílém a v závoji, on že má pěkné a solidní černé šaty, že se hodí k sobě. Také si přál, aby ho z kostela vezli jeho grošáci, které měl hned po Ríše ze všeho nejradši.

Ríša to vyslechla, ale nesouhlasila. „Péťo, žiješ tu stále na venkově a nevíš, jak taková svatba má vypadat. Je-li nevěsta v závoji, nehodí se, aby ženich měl obyčejné černé šaty. To musí být podle předpisu.“

„Jak to? Mý černý šaty sou moc pěkný. Tatínek dal za metr látky ve městě u krejčího sto dvacet korun. A mám taky těžký černý svrchník.“

„Vím, že máš drahé šaty,“ přisvědčila, „a že ti neskonale sluší. Jsi v nich jako rytíř, ale ke svatební toaletě nevěsty se vůbec nehodí. Jde-li nevěsta v bílém, musí mít vlečku, a má-li vlečku a závoj, musí mít ženich, na to je předpis, Péťo, cylindr a žaket. Ano, šedočerný žaket a proužkované kalhoty.“ „Tak já si to koupím,“ překotně mluvil Péťa, „proč ne? Myslím, že by mi takovej cylindr taky slušel.“

106$

„Zajisté, Péťo. Ale zeptej se svého tatínka, půjde-li on také v cylindru a žaketu a všichni ostatní svatebčané.“

„A to by snad nemuselo bejt.“

„To musí být, Péťo, nemáme-li vypadat jako lidé, kteří tomu nerozumějí. Ne, ne, všelijak slátanou svatbu mít nechci. To raději pojďme do kostela jen sami dva.“

„Co ti napadá?“ zděsil se. „Chci mít vokázalou svatbu! Žením se jen jednou a sem Lukavců syn! To by si naši kladli za hanbu, dyby mě jen tak vyhodili.“

„Tak vidíš, Péťo. Bude lépe, když půjdeme v občanském. Ty ve svátečních tmavých šatech a já v kostýmu. A povezeme se autem.“

„A proč ne mejma koňma?“

„To se také nehodí. Nezlob se, Péťo, v tom mi musíš vyhovět.“

I tuto záležitost maminka Lukavcová oplakala. Myslela, že jí to srdce utrhne. Tak tedy nevěsta nepůjde v závoji a pod věncem? Je to teda pravda, že je to nějaká… Všecko, co Ríša chtěla a dělala, bylo jí do duše protivné. A s takovou, Kriste Pane, s takovou má žít až do smrti pod jednou střechou?

Když přijela dcera Marta na svatbu, všechno jí to žalovala v srdcelomném pláči. „Dámu si bere! Z města študovanou dámu! Na svarbu se povezete v autech a bude v klobouku. Na posměch celej vsi! Budeme jak popanštělí sedláci! Pro vostudu celej vsi! A kouska věna nemá a kouska hadru! Trošku toho lacinýho hervábí! Až to bude věšet po plotě, lidi si budou ukazovat! A nejsmutnější je přitom, že náš táta se taky na tu pejchu chytil. Tátu načisto vobloudila a zaslepila, dělá s ní, jako by byla naše a patřila k nám! Jakživas to neviděla, Martičko zlatá! Čeho sem se to na starý kolena dočkala!“

Dcera Marta byla o rok nebo půl druhého roku starší než Péťa. Ve svých skoro třiceti letech byla velmi hezká žena a manželský stav a mladé mateřství jí šlo k duhu. Byla vdaná

107$

na menším statku ve vzdálené vsi a vedlo se jí dobře. Určitě nebyla v ničem zkrácená. Půl podílu už měla, druhou půlku rodiče pro ni také měli a z domova byla matkou všemožně a bohatě podporována. Teď se tvářila, jako by se nejenom mamince, nýbrž i jí stala bůhví jaká křivda. Proti Ríše byla od první chvíle, co se o Péťově ženitbě začalo mluvit, až do duše zaujata. Už tu byla o pouti a mluvila do tatínka, jak sám se o tom vyjádřil, „jako Slovák do hodin“, aby to netrpěl a k tomu nesvolil a na svatbu se svým mužem a mladou švagrovou přišla jen proto, aby viděla, co se tu bude dít. Všechno jí bylo k smíchu a proti mysli. Každou chvíli přiběhla za svým mužem nebo za maminkou a šeptala jim do uší své poznatky.

Velká světnice už byla celá předělaná. Už tam byl nový, moderní nábytek a krásné záclony. Starý nábytek měli staří na vejminku. V kuchyni bylo staré nářadí pouze přebarveno. To Péťa prosadil. Říkal, že by se mamince přespříliš zastesklo, kdyby i tam zavládlo všechno nové. Ženské, které byly na svatbě, ohrnovaly na to rty a šeptaly si, že nevěstě už na to ostatní nestačil dech, že si to sice do sednice koupila moderní, ale na kuchyni už se jí nedostalo.

Ríša přišla v elegantním nažloutlém kompletu; byl bíle zdobený a klobouček i jemná botička, všechno se k sobě hodilo. Nesporně jí to slušelo a Péťa byl blažený v přesvědčení, že mu ji všichni závidí. Tatínek byl také hluboce dojat. Když jim dával požehnání, žehnal nevěstě čelo křížkem a řekl: „Dej Pánbů, aby se ti u nás líbilo. My uděláme všecko a ty s dobrou vůlí taky všecko dokážeš. „

Péťovi také udělal kříž, a přísněji řekl: „Žehnám ti, Petře; povídals mi, že seš skála! Tak ať seš taky v lásce a věrnosti tak pevnej! Cos chcel, to máš! Ať nikdá neslyším, že tě to vomrzelo!“

Maminka neříkala nic. Požehnala oběma, ale políbila jenom syna. Od Ríši si ani ruku nedala políbit.

108$

Ríšin bratr, který přijel v poslední chvíli, se na to všechno díval smutně, a než odešli do kostela, vzal si Ríšu stranou: „Neposlechlas mojí rady. Ani jsi mi na ni neodepsala. Tvou jedinou odpovědí bylo tvé pozvání na svatbu. Zpočátku jsem si myslel, že ani nepřijedu, ale nedalo mi to. Cítím se také provinilý. Měl jsem přijet hned po tvém psaní. Co myslíš, Ríšo, a co to děláš? Co děláš! Vdávat se na tak velké hospodářství bez haléře věna, bez znalosti práce! Čím tu budeš, Ríšo, čím tu budeš! Jen se podívej na Petrovu matku! Zřejmě je proti tobě zaujata! Podívej se na jeho sestru! Hledí na tebe jako bazilišek. A Petr? Petr je na první pohled slaboch, který se dá ovlivnit. Běda ti, Ríšo! Hleď, svlec ty svatební šaty a nech toho! Neber si sedláka! Uvidíš, že mi budeš po čase žehnat!“

„Už je pozdě,“ zvolala Ríša a vytrhla bratrovi ruku, za kterou ji držel. „Teď už si své rady nech! Mám Péťu ráda a vezmu si ho přes odpor všech. Dokáži jim, že je můj a že jste se mýlili!“

„Ríšo, chceš, abych tě vedl k oltáři, ale já to neudělám. Opravdu, Ríšo, nevím, jak bych se jednou zodpovídal, až –“

„Ne? Tedy dobře! Tatínek Lukavců by mne beztoho rád vedl. A ukáži tak celé vsi, že tchán není proti tomu.“

Doktor Tůma si povzdechl: „Tedy si myji ruce nad tvým osudem, Ríšo! Jdi si za hlasem srdce, ale až ti bude těžko, vzpomeň si, že máš ještě bratra! Neopustím tě, Ríšo, spolehni se!“

Byla by mu ráda řekla, že ho nebude potřebovat, že mu za jeho laskavost děkuje; byla pyšná ve svém štěstí, ale pak to všechno spolkla a šla si vyjednat s tchánem doprovod.

Starý Lukavec se nad tím trochu zarazil. Tady na vsi to nebylo zvykem, aby otec vedl nevěstu, tím méně nastávající tchán. Potom však ho dojaly oči nevěstiny. Byly tak něhyplné, krotké a zračila se v nich celá její siroba. Neměla nikoho,

109$

chudinka, a ten jediný bratr se tvářil jako kakabus. Lukavec to slíbil, uvedl ji pak do auta, pomáhal jí z něho a vedl ji kostelní lodí. Byl znovu dojat chvěním její paže na svém předloktí.

Pokorně stála Ríša před oltářem, poslušně vzala Péťu na svou pravou stranu, zřetelně odříkávala přísahu. A neodříkávala ji jen. Žila ji. Přísahala samému Bohu, který ji oddával.

Petr stál vedle ní. Byl takový vážný, mužný a krásný a jeho hlas zněl zřetelně kostelní klenbou, aby jej všichni slyšeli.

Tak se Ríša stala Péťovou ženou a šla z kostela po jeho boku odhodlaně pro celoživotní oddanost.

Měl by to být konec románu, ale ve skutečnosti to celé teprve začalo. Svatba bývá teprve začátkem konce.

***

Starý Lukavec to tak zařídil, aby se Péťa ženil mezi sušením jetele a žněmi. Tu bývá v hospodářství nejméně práce.

Když strojili svatbu, čtveračivě se podíval na syna a významně pronesl: „Abys měl na to kdy!“

„Na co?“ zeptal se Péťa tehdy nějakou prací zaujatý.

„No, na ty líbánky. Byl bych rád, aby byl do roka syn!“ Péťa se trochu začervenal. Přes to však udatně odpověděl:

„Toť víš, tatínku. Taky bych vo to stál.“

„No, ale,“ rozmyslel se starý, „Ríša je slaboučká, nejni nač chvátat. „

Panímámě to bylo jedno. Říkala, že práce té mladé nepůjde, ať mají svatbu přede žněmi nebo po nich. Až do svatby ji nikdy nepojmenovala a po svatbě říkala „naše mladá“. Tváří v tvář jí vykala a obešla se bez pojmenování. Slůvko „vy“ jí stačilo. Po straně říkala: „Stydím se za její jméno. Na gruntě a mět selku Ríšu. Dyť ani nevím, jaká je to svatá!“

„Jaká by to byla!“ durdil se Lukavec. „Dyť byla prohlašovaná Marie, no tak – to nejni svatá? Dyť je to Matka Boží!

110$

Mne to beztak mrzelo, že sme neměli céru Marii. Ta má bejt v každým stavení. „

„Kerak můžou měno Panenky Marie tak zkomolit? Je to zrovna hřích! Z Mařenky udělat Ríšu!“

Líbánky těch mladých blázínků kvetly tedy v nejkrásnějším čase. U nás je měsícem růží vlastně teprve červenec, a tak v zahrádce byla jedna vůně, a když vyšli do polí, mohla si Ríša natrhat náruč kopretin. Příroda hýřila sluncem a vůněmi. Bílé jetele, které zůstaly na semeno, byly v nejlepším květu a celý prostor – od nebe až k zemi – naplňovaly svými vůněmi. Lukavcovi jej seli rok co rok kvůli včelám; voněl až do dvora a otevřenými okny až do světnice.

První den po svatbě Ríša dlouho zaspala. Péťa už přecházel po dvoře a vesele si hvízdal. Krmil koně a zdálo se mu, že dnes není žádný všední den, ale velký, velký svátek. A chodil se dívat do světnice, zdali Ríša ještě spí; po špičkách se kolem postele procházel a s úsměvem nad ní stál.

Jak byla rozkošná ve změti svých zlatitých vlasů, s úsměvem na korálových rtech, v blankytně modrém pyžamu. Dýchala mládím a ženstvím.

Zase vyšel ven, udělal domácí práci; sám zametl zápraží, protože služka byla na trávě a promluvil v maštali s maminkou. „To jenom tyhle dni, mami, než si Ríša odpočine po tom rozčilení a práci. Potom si vemu do chlíva tu druhou děvečku, co vod patnáctýho nastoupí, a ty si dáš pokoj. Vona se to Ríša všecko naučí.“

„Po čom vodpočívá?“ ušklíbla se panímáma. „Dyť při celej svarbě nic nedělala!” Péťa spolkl špičatou poznámku, ale vešel pantáta a řekl dobrácky: „Nech maminku, vono ji to přejde. Heleď, dones Ríše do postele teplý mlíko. To jí udělá dobře, to je lepší jakli medicína. Musíš na ni koukat, aby se spravila, takhle to nejni žádná selka!“

Péťa poslechl, přinesl hrníček, nacedil do něj mléko hodně zvysoka, aby napěnilo, a šel Ríšu zavolat. Vkradl se potichu

111$

do světnice a zase nad ní stál, díval se a usmíval. Měla teď útlé ručky za hlavou a ty byly do hněda opálené. Nemohl se ovládnout. Potichoučku jí hvízdal nějakou milostnou píseň; uměl to jemně, jako kos. Potom si k ní přisedl a bral ji do náruče.

Přitom zapomněl a převrhl mléko, které postavil na noční stolek. Trochu se durdila, ale Péťa byl celý rozpálený. „Musím říct tatínkovi, že budou křtiny!“ řekl a znovu ji líbal.

***

Při svatbě, když byl nejšťastnější, nabídl Péťa Ríšinu bratrovi: „A tykejme si, pane doktore! U nás to tak vedeme a je to tak upřímnější. Kdo se k nám dostane do rodiny, je hnedka náš, jako tuhle švagr Jenda,“ a ukázal na muže své sestry Marty, „hned byl ty a ty – a jako by u nás byl vodjakživa. Já sem Péťa a ty seš Karel. A připíme si na bratrství. Budem se mět rádi, dybys něco potřeboval, jen se ke mně vobrať. Udělám pro tebe všecko, protože jsi bratr mojí Ríši!“ Doktor Tůma se sice s Péťou napil, ale usmál se k tomu jen skoupě. Neřekl tak ani onak, přešel to mlčením.

A když odjížděl, řekl Péťovi: „Prosím vás, švagře, bděte nad Ríšou, aby jí tu nebylo ubližováno. Je zvyklá na velmi šetrné chování. V naší rodině bylo jemné chování obyčejem. Ríša by těžce nesla, kdyby s ní bylo jednáno jinak.“

I k Ríše pak se obrátil a řekl: „Sbohem, holčičko! A kdyby ti tu bylo těžko, piš a přijeď! U mne vždy nalezneš zastání!“

To byl první stín, který padl na Péťovo štěstí. Díval se zaraženě za švagrem a hořce Ríše řekl: „No, co si ten tvůj bratr myslí? Že tě budeme utiskovat? A proč mi netyká? Či mi chce naznačit, že je studovanější než já? Nejsem jeho důvěry hodnej?“

Ríša zbledla. Nespokojeně hleděla už předtím na bratra a teď se polekaně podívala i na Péťu. „Ale nech ho,“ odvětila rozpačitě, „Karel je divný pavouk, a nedůvěřivý. Mrzí ho, že

112$

jsem se vdala na statek a že jsem k tomu neměla věno. A pohlíží z mylného stanoviska na selský stav. Domnívá se, že sedláci jsou hrubí lidé.“

„No, ať si to pamatuje,“ řekl Péťa, „já si to taky zapamatuju a jednou mu třebas dokážu, že se kapitálně splet!“ Péťa byl takový. Někdy se hodně rozzlobil, dokonce sliboval, že se někomu pomstí, nebo že mu neodpustí, ale brzy na to zapomněl a pustil to z hlavy. Tak i na tuto příhodu zapomněl, i na celého Ríšina bratra. Tonul v radosti a ve štěstí, že má Ríšu a že jsou svoji. Také starý Lukavec z ní měl radost. Žili stále jako ve svatebním kvasu. Ríša už vařila a nosila starým na výměnek ochutnávat. První dny po svatbě se dojídaly zbytky hostiny, potom vařila už sama a snažila se, aby všem chutnalo.

Stará paní jí odevzdala klíče a ukázala, kde co stojí a leží. „Tuhle je mouka. Tahle je na chleba, tahle na buchty a ta na knedlíky. Do tý buchtový se dycky přisejpá trošku vejražky. Jenom na svátky, na pouť a posvícení se peče z čistý pšeničný. A tahle je na knedle. S tou se musí šetřit, je to pravá nulka a tý je z naší pšenice málo. Tuhle je krupička a tamhle v tom šupleti sou kroupy. Tadyhle sou hrnce sádla, s tím se musí vystačit do novýho a v tomhle hrníčku je přepuštěný máslo. S vejcema si musíte hospodařit podle svýho, aby se taky prodaly a zbyly ve forotě na zimu. Vejce si taky ňáký budu brát. Dokáď hospodaříme dohromady, vostane to při starým, až dáme grunt Péťovi, vymíníme si teprve všecko, jak se patří!“

Ríša otvírala oči. Tolik zásob ještě nikdy neviděla. To bylo mouky a toho sádla! Hned zítra usmaží nějaké koblihy, aby viděli, že to dovede. Když je tolik omastku, vajec a mouky, může se udělat všelicos. To jsou hloupé selky, myslela si, že lépe nevaří. Třeba u těch Suků. Samé škubánky, řepnuška a zelí, zatímco jistě mají také zásoby a chodějí se na ně jenom dívat.

Lukavcovi si to udělali, že budou zatím s mladými jíst, ale maminka si chtěla vařit sama. „To by nedělalo dobrotu, jíst

113$

u společnýho stolu. Ať si voni vařejí a snědí, co chtějí, my si taky navaříme a sníme, co budem chcít!“

Ríše to bylo milejší. Před maminkou měla stálý strach a třásly se jí ruce, když něco dělala a stará se jí dívala do práce. Když první den vařila, smažila kuřata a druhý den dělala jemný moučník se šlehačkou. Však smetany stál v mlíčníku čepák a denně se jí sesbíraly aspoň dva tři litry. Proč by nemohla udělat šlehačku? A pozítří smažila koblihy. Moc se jí nepovedly, byly trochu těžké. Péťa však jedl, chválil a skotačil a taškařil při jídle jako bujný kluk a koblihy se v něm jenom propadaly. Tatínek také chválil a jedl, dokonce neměl na tom dost, co jim přinesla, přišel do světnice a ještě si bral z mísy.

„Máte to po čerchmantech dobrý! Ale tak dobře nesmíš, Ríško, toho divocha krmit! Čerti by s ním šili a nebylo by s ním k vydržení. „

Ríša měla ohromnou radost. Byla by tatínka zlíbala. To bylo něco jiného než tchyně. Ta, když Ríša koblížky přinesla, jednu vzala, rozlomila, podívala se dovnitř a řekla: „No, moc marmelády tam nejni a přeci sou těžký. Dala ste do zadělám moc mastnýho. Sakulajdo, ve všední den koblihy. To se teďko bude Péťa mít. Jenom aby ty poslední věci nebyly horší než první! „

Nos měla zašpičatělý a kolem úst divný, hořký tah. A neporadila a neřekla, to musíš tak a tak! Držela se v ústraní, jenom se zkoumavě dívala a mlčela. Uplynuly čtyři, pět, sedm dní, týden byl pryč a nastupoval druhý. Slunce na nebi zrovna bláznilo a pražilo, obloha byla jako čistá chrámová kopule a žito denně víc a víc žloutlo.

Ríša pak denně lépe vařila a mužští jedli jako o závod, laškovali s ní a smáli se. Mladí manželé se milovali, ve dne běhali po zahradě a chodili se také koupat, večer byli dlouho vzhůru a ráno zaspali.

Starý pantáta už chodil dávno po dvoře a poroučel nové děvečce, jak se to dělá v maštali, a tu starou pobízel, aby

114$

pustila drůbež a zatím sama ohledávala slepice, než se to mladá paní naučí. Ženě pak řekl: „Heleď, dones těm kuřatům. Štěká to jak posedlý a káčata taky eště nejsou na vodě.“ „Já myslela,“ odpověděla mrzutě panímáma, „že si to bude dělat mladá. Už sem to krmila včera a předvčerejšky celej den. Nechala by to hladem!“ „No, no, musíš jí to povědět, jak a kolikrát se tomu nosí. Toť víš, vona to neví! Šak je musíme nechat, ať se trošku vybláznějí a zastat je,“ řekl Lukavec bodře, „vono je to taky vomrzí.“

„A kdo mě zastával, dyž sem se vdala?“ utrhla se panímáma. „Tvá maminka – vodpusť jí Pánbu, šla po mě jako kuna.“

„No jo, tenkrát,“ odkašlal Lukavec, „a víš, jaký ti to bylo, tak měj s ní trpělivost. „

Po mladých Lukavcových pásla celá ves a když je viděli jít k vodě, posmívali se a ženské se smály: „Kde by se nedělo! Paní Lukavcová se musí koupat! My se celej život nekoupem, sotva si tak nohy a krky umejem a sme živy.“

To byl krásný týden, co Ríša prožila; domnívala se, že tak bude stále. Minul však ten slavnostní čas a najednou tu byly žně, s nimi všední dni a práce. Jednoho večera přišel starý Lukavec k mladým a řekl: „Tak zejtra musíme na to: Péťo! Dopoledne si zrychtuj mašinu – já eště teď přijednám lidi a začneme. „

Ríša se zaradovala. „Žně? Ach, jak se na ně těším. Půjdu s vámi do pole. Naučíš mne odbírat a vázat, viď, Péťo? Tatínku, budu odbírat za tebou. To bude krásné! Pod modrou oblohou, na tom parném slunci! „

„Jo, milá brášku,“ řekl tatínek a tázavě se podíval na syna, „to asi tě půjde těžko! Kdo by vařil, dybys šla do pole? Bude nás ale pět párů a máme to všecko ke stravě. Musíš navařit a vohlídat si drůbež. Máma už na to hučí, že za tím lítat nebude. Včera jste měli husy ve škodě, eště, že v našom! Bejt to do Brchaňovýho vovsa, nechci to znát, co by Brchaňka

115$

dělala! Vona je vstavu dát tomu motykou a nechat to ležet na cestě! „

„Ale vždyť,“ řekla zaraženě Ríša, „jsem se na husy odpoledne dívala. Byly v ohradě.“

„No jo, jednou. Za husama se musí furt! Těch se člověk ani nedohlídá!“

„A to vaření – jejda – pro tolik lidí. Nevím, z kolika mouky a co se do toho dá.“

„Maminka ti musí poradit, ale do pole nemůžeš. V takovým pilnu selka musí bejt doma. Holky pudou vobě, kdo by tu byl u prasat a u kuřat? „

„A já se tolik těšila,“ smutně odpověděla Ríša a ještě doufala:

„A nemohla by tu zůstat Fanda? Snad by to také uvařila?” „Co tě napadá,“ řekl Péťa, „děvečku si nemůžeš pustit do všeho. Fanda nejni tak spolehlivá, ráda vodnese domů, co se dá. Musíš si před ní hlídat špižírnu. „

Ríša byla velmi zklamaná a trochu se bála toho množství, které musí uvařit. Nepozbývala však mysli a řekla si, že musí bojovat, dala-li se na vojnu.

Nazítří byl den ještě parnější. Slunce sálalo jako výheň a nepohnul se ani větřík. Nad lukami a potokem bylo ráno lehce zamlženo, brzy to však zmizelo a všechno se rozjasnilo. Dálky na obzoru byly křišťálově průzračné a čisté a cvrčci hudli o přítrž. Vše bylo plné jejich prosté a radostné písně. Ríša byla už dávno vzhůru; pantáta ji sám vzbudil a měl dnes nějakou přísnou tvář.

„Tak, děti,“ řekl, když oba mladé manžely poprvé uviděl, „už je po legraci. Teď musí všecko stranou a dáme se do práce. Dnešky žádný koupám a žádná švanda – tuhle – Ríško, pouštěj si slepice a vem si mlíko na zadělání. Musíš hlídat, aby ti to kynulo, abys to měla včas. Maminka ti trošku připomůže, a jak bude zvonit poledne, přivedu žence k obědu. Tak, jen aby nemuseli čekat! „

116$

„Panenko dobrá,“ šeptala Ríša Péťovi, „mám z toho strach, dovedu-li pro tolik lidí uvařit.“

„I jen se neboj,“ povzbudil ji, „neboj se nic. Všecko se naučíš, jen chtít!“

Potom už zarachotil žací stroj a mužští brali hrabice. Kde bylo žito pokleslé, tam bylo nutné žít ručně a také dlužno obsíkat. Ríša stála za humny a dívala se za Péťou. Byl ze všech mužských nejstatnější a ještě se na ni ohlížel. Dosud ji na rtech hřála jeho sladká hubička, kterou se s ní rozloučil. Ani se jí nechtělo do stavení. Venku v poli bylo tak krásně. Kdyby mohla s nimi – zula by se a brodila by se rosou – poslouchala by skřivánka a dívala by se na Péťu, jak se rozhání hrabicí nebo jak sedí na stroji a pohání koně po poli. A jak se ty klasy kladou, jak syčí a vzdychají pod kosou, jak s nimi padá i koukol a modrá chrpa, jak křepelka volá – pět peněz!

A Ríša musí do stavení! To je mrzuté. Tam je plno nepořádku, co si s tím počne? Postele byly neustlané, nádobí od snídaně neumyté, na plotně hrnce brambor, o nichž Ríša ani neví, kam a čemu se dají – prasata v chlívku začínají kvičet a lomcovat dvířky. Pes u řetězu poskakuje – nedali mu snídani – slepice jdou za hospodyní. A ta maminka je na vejminku a nejde, aby Ríše pomohla. Musela za ní a poprosit o radu. Než zadělala na tolik vdolků, měla na dlani puchýře a halenka jí potem přiléhala k tělu. Ríša měla odpor ke zpoceným halenkám a tahle je hedvábná. Škoda, že ji musí prát, už ztratí na kráse. A co s tou polévkou? Maminka říkala: bramborovou s hlávkou a pálenou cibulkou. Hlávky rostou za humny na poli. Rychle a skokem pro ni. A ty postele jsou ještě neustlané.

Panímáma nakoukla: „Co s těma prasatama? Cožpak myslíte, že jim budu já pořád nosit? Prasata jsou, holečku, nejpřednější! Jak to nedostanou v pravou chvíli, tak nerostou. Vokažte, mají to teplý? Kdepák! Jo, milá brachu! Po studeným pití vám nepudou! Na to si musíte pamatovat! To musí

117$

bejt na plotně a nosit jim to v pořádku! Já jsem vykrmila takový čuňata za štyry měsíce – a to je kumšt! Každej se tomu divil, jak sem jim sloužila, i v noci sem k tomu chodila.“ Ríša ani nemukala. Běhala, div si podpatky neutloukla.

Když krájela zelí, zařízla si do nehtu. Div si nezoufala. Víte, co to znamená, přijdeme-li o pěstěný nehet? Jak dlouho to trvá, než vyroste? Musela všeho nechat a trochu jej ošetřit.

Tím se zdržela, čtvrthodina, kterou tomu věnovala, nenávratně jí scházela.

Těsto na vdolky už teklo po stole. Bylo nutné honem dělat vdolečky. Radši menší, aby byly úhledné. Ríša kroutí vdolky, ruce se jí spěchem chvějí. Těsta neubývá. Naopak. Je ho plná mísa a stále přibývá. To snad udělala ta žebračka, co tu ráno byla a vidouc, že mladá hospodyně zadělává, těsto požehnala: „Pánbíček ho naspoř!“ Tak Pánbíček naspořil a těsta bylo stále víc a víc. Vdolky už byly po tabuli, po stole, po oknech, po kredenci, v troubě, na krůvku. Pán Bůh s námi, co si s tím Ríša počne? Aha, tady je prasečí pití – trochu těsta tam odhodí a zamíchá.

A bude-li jen trouba dělat dobrotu a bude-li péct? Nutno zase běžet za maminkou. „Čím mám přiložit? Oheň mi nejde pod troubu! Vdolky leží na plechu a nepečou se!“

Panímáma nedělá nic, jen říká. Aha, frajlinko, zamrzneš!’ „No, za humnama jsou vohýnky. Ty hořejí jak sláma,“ povídá, „ale to máte co dělat! Já myslela, že už máte napečíno.

A co tele? Dostalo pít?“

„Ach, já nevím. Snad mu děvčata dala.“

„Jo, děvčata! Na ty je spoleh! Jak nebude tele v pořádku pít, dostane zácpu a bude s ním konec. Škody za kolik set!“

Co se dává teleti? Duše svatý – sestup Ríše do hlavy!

Vždyť se už bojí ptát. Počkej, dá mu to, co je pro čuňata…

Nechce! Pij, máš to dobré! Těsto je v tom, co bylo na vdolky!

Ríša tam přidala omastek a hrozinky! – Přikládá. Chrastí j píchá do rukou. No tak! Zase za nehet! A jak to pálí. Vdolky

118$

se pečou, ale jak! Navrch jsou bílé a vespod se pálí. Hrozně se pálí – dýmu je plná kuchyně. Nutno všechno otevřít. A kde že je to povidlí? Aha, v komoře! Sladí se, nebo ne? A co ta cibule? Och, och, je spálená. Nutno krájet novou! Poledne. Bim, bam – bim, bam!

„Maminko, prosím vás, pojďte mi dát na stůl. Nějak jsem se opozdila. Ale já se to naučím. Všecko dovedu.“

***

Ženci sedí za stolem.

„Trošku vocta, já dycky tuhle polívku kyselím.“

„A sůl!“

„Ženský, pučte mi zuby, to zelí je tvrdavý,“ šeptá stará Havlice, „a brambory na kaši.“

Mužští Lukavcovi tolik nejedli jako včera a před týdnem. „Ty vdolky, panečku – no jo, nemůžeme pořád jíst koblihy. To bysme daleko přišli. Jen jez, Péťo!“

Odpoledne se Ríša chystala. „Půjdu s vámi a večer se vykoupáme. Po tom horku to bude příjemné.“

„Dnesky?“ podivil se pantáta. „Z toho nebude nic, Ríško. Do večera budem na poli. A ty s náma jít? A kdo bude u drůbeže a kdo bude poklízet? Holky večír jen podojejí. Musíš dát dobytku žrát a pít. A ty husy byly zasejc ve škodě! Zavři to rači do chlívka! A nezapomeň namočit díž, máme poslední chleba!“

Lidé, spaste duši! Ríša neví, jak se peče chleba. Kdyby aspoň mohla jít za paní Sukovou. Ta by jí všelicos vysvětlila, ale tahle Lukavcova maminka? Každé slovo aby z ní Ríša tahala a k tomu se tak špičatě usmívá. „A lidi,“ říká, „a co jste se vlastně v těch školách učila? Povídají, jak jste študovaná, že umíte všecko.“

Co jí může Ríša vysvětlovat, že jsou jiné učenosti a moudrosti, než pečení chleba a poklizeni pašíků? Škoda mluvit! Ví už, jaká je ta maminka Lukavcova! Ríšu prostě nenávidí.

119$

A Ríša sem šla s tolikerou dobrou vůlí! K paní Sukové nemůže. Rozešly se skoro v hněvu. Bývalá paní domácí jí tolik rozmlouvala. A poslední večer jí říkala: „Počkejte, počkejte, vy budete litovat, vy budete na našeho Fanouše zpomínat! Takovou bolest jste mu nemusela udělat! Jen rozum do hrsti a všecko by bylo jinačí.“

Tak nutno ten chleba péci bezmála na vlastní pěst a bez rady. Maminka říkala: „No, vemete trošku vody a trošku mouky, aby to nebylo ani hustý ani řídký a uděláte kvas. Ráno se to vmísí a nechá kynout a záděl vona Fanda trefí, no, já se tam třebas podívám. „

Tak vzala chudák Ríša trochu vody a trochu mouky, smíchala to dohromady. Že ta voda musí být teplá, to ji samo napadlo a zeptala se tatínka, je-li to dobře. Mužští Lukavcovi měli tu slabou nebo dobrou stránku, že se nikdy ženským nepletli do vaření. Proto také nic neuměli. Tatínek se koukl do díže a řekl:

„I dobře, jen to nech kynout.“

Však takovou starost, jako s tím chlebem, Ríša ještě nepoznala. I v noci se probudila a šel na ni strach. Zdalipak to kyne? pomyslela si a vstala, přehodila na sebe župan a šla se do kuchyně podívat. Obě služky tam libě spaly a cosi potichu šeptalo a šumělo, jako by kapalo. Ríša se podívala na díž a tlumeně vykřikla. Víko díže se nadzdvihovalo a kvas tekl po díži a kapal na zem; už ho byla taková louže od kamen ke dveřím jako řeka. Co si s tím počne? Nutno si přivstat. Ještě bylo šero, když se Ríša ustrojila. A nemohla si vzít svůj roztomilý župánek s růžovou podšívkou a bílou labutěnkou; to jí rozum dal, že by jej při pečení chleba zničila.

Vybrala si tu nejlacinější halenku a širokou zástěru – těch měla jen pár – a šla k díži. Fanda musela nosit ze sýpky mouku a přidávat. Nebesa! Co si s tím počnou? Fanda už nesla dvanáctou ošatku a ten nenasytný kvas pořád šuměl

120$

a chtěl ještě. Fanda řekla, že stará paní dávala na kvas vody míň, tohle že bude chleba moc a moc.

Mísily pak spolu, mísily a mísily, už byl bílý den – Ríša měla zase propocenou blůzičku, bolelo ji v kříži a ta kopist byla k neunesení a k neutažení. Zatím už stará panímáma letěla po dvoře a kroutila hlavou, zašla za Péťou do chléva a stěžovala si mu: „Já nevím, Péťo, já nevím. Drůbež eště zavřená, prasata vobracejí chlívek nohama vzhůru a hospodyně nikde. Copak si ta panička myslí? „

„E, tak to pusť!“ řekl Péťa. „Dyť eště můžeš, mami – eště jste mi statek nedali, tak seš vlastně hospodyní eště ty! Ríša tu doposavaď nemá nic svýho.“

„Jen tebe!“ bolestně a špičatě řekla maminka, „ale tebe si podmanila správně!“

Konečně byl chleba zamísený a ženské mohly dělat něco jiného. Druhá služka už dojila a poklízela, mohla tedy Ríša běžet za drůbeží. Husy kejhaly v ohradě a kuřata lítala v kotlině. Ríša si vzpomněla, že jim večer zapomněla donést proso a měly také žízeň. Nutno jim běžet pro zobání, ale když nebylo uvařené! Nu, nasype jim trochu žita, však je ho na sýpce ještě štipec. A teleti nutno připravit nápoj. Ptala se Fandy, jak se to dělá.

„Dala jsem mu včera takovou pěknou polívčičku,“ řekla, „a ono nepilo.“

„Jo, paní,“ uchichtla se Fanda, „teleti se nesmí dávat mastný, to mají rádi jen prasata,“ a v duchu se velmi smála.

Potom bylo třeba válet a sázet chléb. Fanda říkala, to že vždy dělala panímáma, ona že jen strojila pec a sázela.

„Mám podebranej palec, s tím já do chleba nemůžu,“ vymluvila se, „musíte sama. Já vám budu říkat.“

Válela tedy Ríša chleba poprvé v životě a umiňovala si, že také naposled. To byla práce pekelná. Nejednalo-li by se o boží dar, byla by klela a plakala, ale maminka jí včera nakázala, že chleba se musí ustavičně žehnat. Ano, to se

123$

krásně řeklo, ale žehnejte, když vám roste těsto do válu, když v něm ruce máte až po lokty, když vám leze do očí a vlasů, mouka se sype na nohy, když v ní šlapete, kusy těsta máte na botách, všude, všude. A ne a ne abyste udělaly bochník do kulata. Je stále jen beztvarou, lepkavou a mazlavou hmotou, která je srostlá s vašima rukama, s válem, se zástěrou, nu, se vším a se vším. A když konečně do něj nacpete tolik mouky, že je tvrdý jako hrejtanec, tak to máte rohatý, špičatý a hranatý, jenom ne kulatý. Fanda se smála napřed jenom pod kůži a tajně, potom stále zjevněji a hlasitěji, až se konečně řehtala jako velikonoční řehtačka a utíkala po zápraží do vejminku.

„Panímámo, pojte se nám na to podívat, paní s tím nemůže nic svist. Máme to řídký nebo jaký – furt je to v jednej kaši.“

V Ríše se všechno bouřilo, byla by ráda zaplakala, nebo služce vynadala, ale chtěla stůj co stůj zachovat klid. Byla přesvědčená, že jen tak si své postavení uchová. Šla tedy tchyni vstříc a nevěděla, jak žalostně vypadá. Ze zoufalství si předtím zamnula nos a ten měla celý od mouky, těsto měla v obočí, vlasy jako napudrované. Stará selka vešla do kuchyně, dala „Pánbu požehnej“, ale hned si podepřela boky a řekla:

„Jedinkote, tady je sajrajt! Pámbu rač chránit – takový hospodářství! Šlape se tu v božím daru. Jářku, Fáňo, ty seš ale kopáč! Seš u nás roky a eště ses to nenaučila! Dite vod toho!“ utrhla se na Ríšu a drcla ji loktem. „Dyť je hřích se na to dívat! Že se nestydíte, ženský! Tahle zprznit boží dar!“ Ohrnula si pak rukávy, uvázala si šátek přes vlasy a pustila se do toho. Ríša, chudák, zahanbená a smutná, stoupla si poblíž a dívala se, jak maminka i s tím řídkým těstem umí zacházet; jak si je vyklopila, jak je zpracovává, válí, přehazuje, hněte a konečně kulatí; levicí si je přidržuje, pravicí honí po vále dokola, konečně šikovně podebírá a už je má na slaměnce, už je tam rovná a rozmačkává. A hned bere zase druhý kus a zase hněte a kulatí.

124$

„Pro Páníčka nebeskýho, to bude chleba! To je nehospodářství! Co s tím budem dělat? Devět bochníků a jakejch! Toť abychme ho jedli štrnáct dní a ke konci už ho budem sekerou štípat! Chudák Péťa, von tak rád měkkej chleba!“

Ríša by byla plakala, ale věděla, že by tím starou neodzbrojila. Proto řekla pokorně:

„Nedivte se mi, maminko! Ještě jsem to nikdy nedělala. Ani jsem to neviděla. Ale ručím vám za to, že to dovedu. Přičiním se o to.“

„E,“ řekla panímáma, „to nejni každýmu dáno a marně se neříká, že to někdo ani v apatyce nekoupí.“ Pomohla pak ještě sázet, dohlédla na pekárnu a celé půldne bručela, co s tolika bochníky budou dělat. Odpoledne stonala. Řekla mužským, že se nějak namohla u toho chleba. Že jí zase srdce jaksi nebilo. Ríša měla po celý den hrozně moc práce; vařila žencům kaši a bála se, aby v ní nebyly žmolky. Ženské včera při jídle pomlouvaly Novačku, že jim loni o žních dala kaši – no, hrůza! Samej žmolek a mizera lakomá, omastila jim ceresem. Ríša se bála, aby ji také nepomluvily a věnovala kaši celou péči. Jakživa ani neviděla takový hrnec kaše, jaký musela uvařit. Mezitím se nepodívala po husách a ty vlezly Brchaňovům do ovsa.

Mužští jeli právě z pole, když se strhl za humny strašný křik: „Co si myslejí? Že budou pást husy na našom vovse? To ta nastrojená, namalovaná panička nemůže svý husy hlídat? To si myslím, musí se parádit a my sousedi abychme na to dopláceli! Já nenosím herbávný prádlo, ale jinýmu taky škodu nedělám!“

Starý Lukavec měl co dělat, aby syna udržel. Péťa zavolal na sousedku: „Držte hubu a starejte se vo svý céry, jaký nosejí prádlo!“ a chtěl běžet přes louku na sousedovu mez.

„Ticho, ticho,“ chlácholil ho otec, „nech to bejt, Péťo!“ a hnal husy. Péťa je chtěl švihat bičem, ale tatík ho zadržel.

125$

„Je to němá tvář a nemůže za to. Mlč, a je to lepčí. Musíme to ňák udělat, aby to tam nemohlo.“

Ríša byla celá poděšená a říkala, že to s tou drůbeží není k vydržení. Nedá a nedá si říct. Péťa se přestal zlobit a smál se, má-li už upečený chleba, a díval se zálibně na obrovské bochníky, které Fanda právě vybírala z pece.

Polévka byla sice trochu přesolená, ale Ríša se už omlouvala jemu i žencům, že nemůže stále najít to pravé měřítko a míru na tolik jídla a s roztomilým úsměvem říkala: „Napřesrok už to budu umět, letos mi to musíte odpustit.“

Mužským to bylo jedno. Mikas, jenž obsíkal hrabicí, jedl, až oči vyvaloval, a řekl: „E – já mám dycky rači víc slaný, než míň. Aspoň šmakuje pít,“ a Hobza k tomu přisvědčil: „Polívka je fajn. Já mám rád hodně zasmaženou.“ Ženské také svědčily, dokonce kterási dodala, že je to na takovou študovanou paničku až dost, ale potají se šťouchaly a šeptaly, že ta kaše „má ránu“, je „trošku přichycená“ a místo mletý skořice je na ní hřebíček.

Ríša nesla do pokoje něco pod talířem. Udělala tatínkovi a Péťovi piškotovou omeletu a nechtěla, aby to lidé viděli. Péťa se na ni zasmál a tatínkovi přišla k chuti, jen se oblízl, ale maminka, které Ríša donesla do výměnku, ohrnula ret a řekla: „Já to nemusím mět! Já nemám panskej žaloudek a nevím ani, jak se to jí. To budete málo vajec prodávat, dyž jich každej den dovíco roztlučete.“ A omeletu nejedla. Asi za tři dny ji Ríša našla u slepic, vyhozenou a usušenou.

Kolik dní ty žně trvaly a Ríša se za tu dobu dost spadla. Nestěžovala si ani slovem, ale nějak zesmutněla. A ptala se Péti, bude-li po žních lépe. Byl překvapený a ptal se: „Což ti něco schází?“

„Ne – ale – je toho trochu moc. A ta maminka! Všelicos mi předhazuje.“

„Nech ji bejt! Vona je stará a má svou hlavu. Až se všecko naučíš, bude to lepší.“

126$

Když Ríša poprvé vrtěla máslo, byla to také rodinná událost. Fanda sice přinesla soudek a vypařila jej, ale smetanu přinesla také až na poslední chvíli, takže stojíc v ledové vodě v mlíčníku, byla studená, a trvalo to dlouho a dlouho, než se podařilo stlouci máslo. Ríša už byla u toho otrávená a Fanda musela po drůbeži, takže nechala hospodyni u toho samotnou.

Trvalo to celé půldne, pokud se smetana sama teplem kuchyně v soudku neohřála; že poprvé vyrazila zátku a rozstříkla se po kuchyni, o tom ani nemluvím. To se někdy stane i zkušené hospodyni. Konečně večer bylo svrtěno. Podmáslí a máslo bylo k večeři. Chleba byl ještě měkký a dobře se jedl. Škoda, že Ríša jej napoprvé zapomněla osolit. Péťa se jí smál a okázale si jej solil. Tatínek si pochutnával na pomazánce a říkal: „Ať je to, jak chce, Péťo, máme se nejčky lepší jak za maminky. Ta všecko prodávala, Ríška nám přeje.“ Děvečky si také chválily. Panímáma máslo chlebu sotva ukázala; nová hospodyně dala hroudu na stůl a řekla: „Mažte si!“ Holky si tedy mazaly.

V sobotu přišla překupnice. Byla to taková úlisná baba, říkalo se jí „Konopnice“ a tajně také „sladká baba“. Mimo másla a vajec nosila cukerín a měla už svá místa, kam jej pašovala. Tady ve vsi jej brali všude. U Suků i u starostů. Ne nadarmo se říká, že pod svícnem bývá tma. Nabídla jej také Ríše.

„Ne? A stará paní Lukavcová ho kupuje. To je ňáká úspora, panečku.“

„Ať – já to dělat nebudu,“ rozhodně řekla Ríša, „je to poškozování státu a mimo to je to i nezdravé.“

Přinesla trochu vajec a máslo. Odvážily to a Konopnice se divila: „Tak málo? A co to? Stará hospodyně prodávala jednou tolik!“ Šla potom na výměnek, vylovila cukerín, který měla kdesi v nejtajnějším a nejhlubším místě sukně a vykládala: „Nabízela jsem taky mladej paní, ale nechcela. Že prej je to jed a že by poškodila republiku.“

127$

Stará Lukavcová si vzdychla: „Jo, jo, milá Konopnice! U nás je nejčky jinej svět! Rači poškodí nás. A já se musím na to koukat.“

Za pár dní přišla Ríša nesměle k Péťovi a řekla mu: „Musíš mi dát nějaké peníze. Nemám na cukr a na ostatní věci, maso a rýži, krém na boty, zubní pastu; všecko mi došlo.“

„A ty nemáš žádný peníze?“ podivil se Péťa.

„Ne – ne! Kde bych je vzala?“ zaraženě koktala.

„No – za máslo přeci a za vejce. Prodalas to ty, ne? Máme to tak s maminkou ujednaný.“

„Prodala – ale to už je pryč.“

„Jak to?“

„Nu, přece – denně mne stojí domácnost nějaké peníze a – a – co mám dělat?“

„Jo – to já nevím. Musíme na tatínka. Já žádný nemám.“ Péťa byl rozmrzelý. Bál se, co řekne otec. Lekal se, aby zase matka nesočila na Ríšu. „Potřebuje na cukr. A na jiný věci. Musíš to, tatínku, ňák udělat,“ říkal otci, „abychme taky něco měli – takhle–“

„Což neprodává drůbež a vejce? No, a máslo?“

Musel s barvou ven. „Neumí s tím eště hospodařit. Snad moc potřebuje.“

Maminka byla jako na koni. „Aha, cukerín nechcete! Koblihy a piškoty! To věřím. Ale kdo to má vydržet? Počkej, Péťo, počkej! Ty si zpomeneš!“

„Musíme jí to říct,“ řekl starý Lukavec rozvážně, „že musí trošku šetřit. Kdepak kupovat maso! A tolika cukru, to taky nejde! A musí hlídat, aby prodala víc másla!“

Vida pak, že je Péťa sklíčený a mrzutý, potěšil ho: „No, až prodáme prasata, dám ti polovičku, abys měl něco v rezervě.“

A poučili pak Ríšu. Řekli jí to pěkně moudře a po dobrém, ale Ríša zůstala velmi sklíčená.

***

128$

Když dobývali brambory, právě v největší práci dostala Ríša od Karla psaní. Mnoho jí nenapsal, pouze několik starostlivých řádků.

{Stále si myslím na Tebe. Když vidím tu lopotu zemědělského lidu, vždy mne kdesi v útrobách bodne. Bojím se, jak to všecko snášíš. Mám příležitost často se podívat na ten selský stav zblízka. Jezdívám ke stáním do venkovských míst a také často jedu na komisi do vesnic. Nejednou se soudí sedláci o rozoranou mez nebo vedou spor s výměnkáři. Zdává se mi, že ti lidé nemají smyslu pro nic jiného než pro tu hroudu země – o její píď se umí soudit bratr s bratrem. Vždy tam ztrácím náladu. Vím, že jsi se dostala mezi tu třídu lidí a není mi dobře. Napiš mi upřímně všecko o sobě. Není-li Petr na Tebe hrubý – nevalně se mi zamlouvá. Přes veškerou zdánlivou inteligenci je to sedlák.

Ptala ses, co já se svou ženitbou. Nu, zraje to, a své nevěstě zvykám. Je velmi inteligentní a to znamená vše.

Čeká na Tvé zprávy s toužebností

Karel}

Ríša měla tolik práce, že si to ani nestačila přečíst. Podívala se jenom zběžně a odložila podrobné přečtení až na večer. Ulpěla jí v oku pouze věta: „– ti lidé nemají smyslu pro nic, než pro tu hroudu země.“

Letos bylo k tomu kopám nepříznivé počasí a proto všichni chvátali o přítrž. Lukavcovi najednali víc lidí než obyčejně. Pár dní bylo bez deště, proto kopala a dobývala celá ves.

Péťa seděl na „mašině“ a jezdil jako drak. Baby, které sbíraly, nemohly ani postačit a proklínaly ten pekelný vynález. Dokud se kopalo pouze motykami, mohly si oddechnout, poklevetit, popovídat. Teď nebylo na nic kdy a mladý Lukavec jen „trapčil“ po poli a „honem, ženský, honem, sice s tím zamrznem.“

129$

Také starý se činil, vysejpal, nosil těžké koše, ztěžka zvedal nohy v oranici. Stará panímáma přinesla svačinu. „Honem, ženský, jářku, abychme moc nepromeškaly. Koukněte se na západní nebe. Už zej tra to nevydrží a nedej Pámbu, vozit si domů bláto! Honem jezte a zasejc do práce.“

Kterási propověděla: „Tak na vejminku a přeci musíte? No, vono se to jináč nedá, viďte?“

Panímáma jen mávla rukou. „E – darmo povídat. Dybych nepomohla, vostane načisto v štychu. Já holt mám špatnej osud. Na starý kolena – hůř jakli za mlada.“

„Jo, jo,“ přizvukovaly baby a uštipovaly chleba, připíjely „kafe“ a zimomřivě se choulily do šátků, v nichž byly zabaleny jako sudičky. Žádná klekánice nevypadá hůř!

„To si člověk vyslouží na starý kolena. To je jako támhle u Zadáků. Mladej se voženil – mysleli, co vyžení peněz. Každej mu to záviděl. Zatím peníze dodneška nedostal a nemehlo má na krku. Ta prej neumí ani polívku zavařit. A stará dře víc jakli za mlada.“

„Doví jak to přídě. Někdo dá těm dětem všecko, jen rozum jim dát nemůže. Žádnýho vděku se vod nich nedočká.“

Ríša doma nevěděla, co má vzít dřív do ruky, aby všemu vyhověla. Teď sice už věděla, jak se strojí teleti a co se dává prasatům, ale bylo toho přespříliš. Husy ovšem už mohly chodit ve škodě a nemusel je nikdo hlídat, ale před týdnem ukradl někdo Ríše dvě vykrmené morky a Brchaňka zabila kohouta. Staří se zlobili – maminka špičatě říkala, že bude mladá brzy bez práce, když si nechá drůbež vytlouct a pokrást; to jí že se nestalo za celá léta hospodaření, aby jí někdo před posvícením sebral vykrmenou drůbež. „Ale taky jsem si to hlídala! To nebylo hlídání do zrcadla a převlíkání blůziček, to nebylo žehlení, na sebe a uklízení v pilnej práci. Tomu se musí, holečku, sloužit!“

130$

Péťa byl mrzutý a říkal: „Musíš na to dát pozor, aby to večír bylo doma a zavřitý. Nebude-li si toho hledět taky Fanda, tak ji vyžeň. Ty jí nic neřekneš a vona na to nedbá.“

Než šli spát poslední den při tom kopání, řekl Péťa Ríše: „Zejtra bys měla dělat šveskový knedle. Slyšel jsem baby, jak bručely, že ten štrůdl byl málo slazenej – a vomáčka že byla připálená. Nechci, aby tě roznášely po vsi! Udělej jim knedle, ať mají dost.“

„Pro všecky?“ zděsila se Ríša. – „To jich musí být alespoň –

„No – tak ale – tisíc. Musíš si na to přivstat.“

„Přivstat? Pro Boha, Péťo, vždyť je jedenáct hodin a jsem strašně unavená. Denně vstávám teď za tmy.“

Dal se jí do smíchu. „Jo, milá zlatá, v kopání to jináč nejde! Musíš mět trpělivost – v zimě si přiležíš – a už to bude brzo.“

„Však, Péťo, je mi to líto,“ řekla se smutkem, „že si mne ani nevšímáš. Chodíš kolem mne, ani se neusměješ.“

„E, jdi,“ zasmál se a jat její lítostivou řečí, přitočil se a objal ji. „To si tak nesmíš myslet. Toť víš, je to práce. Sem utahanej jako kočka, sotva nohama pletu. V zimě si to vynahradíme.“

„Také se někam podíváme, viď? Zapřáhneš a pojedeme. Tolik sem se těšila, že budeme jezdívat spolu do města a tak někam.“

„No, až bude na to kdy! V hospodářství se dycky nemůže. „

Usínali. Péťa klidně. Věděl, že své práci zítra dostojí; byla sice těžká, ale když se k ní ráno postavil, do poledne ho nikdo nevyrušoval.

Ríša se starostí. Bála se, aby nezaspala. Aby uslyšela budíček. Tolik jí chutnalo spaní. Ráno vyjela jako ve strašném leknutí. Nezaspala? Jak stačí ty knedlíky? Sama prala brambory a stavěla je na plotnu, aby se brzy uvařily. Dvakrát žádala Péťu, aby jí natřásl švestky. Neměl se k tomu. Nevrle

131$

jí odpověděl, aby mu s tím dala pokoj, že musí časně vyorat ouvratě. Ty se strojem dobývat nemohly.

„A kde mám snídani?“ ptal se rozmrzele. „Tak dlouho to trvá, než to sleješ! Vokaž, posloužím si sám.“

Stará to zaslechla. Těkala už po dvoře, ale nepomáhala. Mluvila na zápraží s kočkou.

„Poď, Péťo, já už mám vaříno. Naleju ti vod našeho. To já dycky nejdřív. Jakživ tatínek nejel do pole s lačným žaludkem.“

Ríšu to projelo jako nůž. Spěšně slila kávu a šla Petra zavolat, ale ten už snídal na vejminku.

„Dyž to dlouho trvalo,“ řekl bodře, „a měl sem hlad. A koukni se, takovej hrnek já sním ráno kafe – ne jako ty mi dáváš. Do náprstku.“

„Vždyť si můžeš přilévat, Péťo! U příboru větší hrnečky nejsou,“ řekla s bolestí, „a mohl jsi to říci, byla bych ti koupila větší hrneček. Vždy tě pobízím a ptám se, chceš-li ještě.“

„To von je Péťa po mně,“ panímáma na to, „než bych vo něco říkala, rači to nechci. Dyť vono se říká: Kdo se ptá, nerad dá. A je to pravda.“

Ríša už to nemohla vydržet a vybuchla: „To je řeč, maminko! Já mu nemám co dávat. Všecko je tu vaše a Péťovo!“ a odešla po práci. Dávala kuřatům a slzy jí do toho kapaly.

V poledne byla úplně propocená a upachtěná. Knedlíky byly hotové. Stály jich na stole tři vrchovaté mísy – už jen je posypat. Fanda tloukla mák a do taktu si zpívala. Neměla žádnou starost. Těšila se na posvícení. Ríša rozkládala ženským talíře. Byly z jemného porcelánu a včera jí Fanda jeden rozbila. Nedostával se. A mastila. Nabírala vrchovatou lžíci. Přitom si myslela, jak byla bláhová, když se domnívala, že taková selka na Lukavcově gruntě stojí ve všem až po krk. Že je tu tolik omastku, až neví, co s ním. Sádlo z hrnců žalostně ubývalo a vepřík, kterého krmili zase na nové, nějak špatně šel. Nevyžíral.

132$

Másla sice byla každý týden hrouda jako hlava, ale mělo-li se prodat, doma zůstalo málo. A to ještě minulý týden poslala maminka Martě. Říkala, že tam letos nedojí a že je nutné jim pomoci. Sypala mákem a pobízela. Baby jedly. Jen to do nich žbluňkalo. Mužští ve světnici také. Tatínek chválil. Péťa si liboval. Jen maminka potahovala nosem a říkala:

„Já moc nemůžu. To těsto je jak bláto. Já dyž dělám knedle, zasoluju vodu. A musí se víc vyválet. Víc lidskýho sádla je třeba!“

Péťa se zasmál: „Ríša žádný nemá. Chudáček! Koukám se, že už z ní hnedle takhle nic nezbyde.“

„Taky na ni hlídám,“ odpovídal starý a šeptem dodal k Péťovi: „Tak se mi zdá, že zapadá, ne? Vypadá moc mizerně.“

„Žeť,“ přikývla stará, „je jakási darebná. A tak si myslím, že to ani nevydrží. Dyť je hubená jak žebřiny. Bude tě to jako u Nácků. Mladá šla do roka na krchov.“

Péťa hodil vidličkou a volal: „Proboha, mami, ty mluvíš! Jako by ti to bylo jedno! „ a šel od stolu. „Je-li to pravda, tak musíme na Ríšu hledět, aby si přilepšovala.“

„Neříkej jí před lidma Ríša!“ řekla panímáma, „smějou se tomu. V celým kraji se žádná ženská tak nevolá. Každej povídá, jakou si ten mladej Lukavec vzal milostpaní. Proč si neříká Mařka nebo Máňa, dyž už chce bejt moderní. Ale Ríša! Kdo to jakživ slyšel? Je to pro smích celej vsi!“

Péťa neodpověděl. Práskl dveřmi a jel na pole. Celé půldne měl vztek. Jezdil jako drak a šlehal koně bez příčiny.

Ríša právě přinesla svačinu, když přepřahal. Podsední valach mu nechtěl stát, byl poplašený Péťovým spěchem. Vyhodil zadní nohou a přehodil si ji přes prostraněk. Péťu to popudilo až k nepříčetnosti. Obrátil bičiště a tlustým koncem násady začal bít valacha přes nohu, přes boky, a když kůň zděšený a náhle zjankovatělý se začal vzpínat a bít kopyty

133$

kolem sebe, přiskočil mu k hlavě a sekal ho násadou po krku a přes uši, jen to svištělo a křaptělo.

Ríša vykřikla. Postavila džbán s kávou a skokem byla u muže. „Péťo, pro Boha, co děláš? Ale, Péťo, Péťo! Což nevíš, že to také cítí, že je to zločin, bít tak surově bezbranné zvíře! Péťo!“

V jejím křiku byla bolest a strastiplné vědomí, že Péťa je surový člověk. Péťa se násilně ukrotil. Těžce oddychuje, vyslovoval sprosté nadávky a Ríše odpovídal na půl úst:

„Hleď si svýho a dej mi pokoj! Postavit tě k mej práci a nechat tě celej den s těma herkama pohromadě! „

Ríša nalévala ženským kávu a chvěly se jí ruce. Ženské si celého výjevu nevšímaly. Byly na to zvyklé. Koně jsou všude surově biti, lidé se domnívají, že jsou k tomu stvořeni. Často na pohled velmi dobří lidé dovedou urputně ubližovat zvířeti.

Ríša se dlouho nemohla uklidnit. Plakala v nitru a bála se, aby to neprozradila navenek. Čekala, až baby snědí kávu a sedíc opodál, hleděla do jednoho místa.

Péťa vysypal brambory a přišel ke svačině. Vzal si chleba a vypil kávu, na Ríšu se celkem ani nepodíval. Byl zaujat prací. Mluvil při tom s jedním z mužských o postupu práce a jedl spěšně plnými ústy. Ríša hleděla na jeho profil a měla plné oči žalu. Dojídaje, rozlomil zbývající chléb, šel ke koním a dával jim po kousku. Při tom jim opravoval vlající hřívy a laskal jim sametové čumáky, jako by se nic bylo nestalo. Ztýraný kůň se díval tupě před sebe a kousal podaný chléb. Ríšu to dojalo tak, že se nemohla ovládnout. Co se asi děje v tom zvířeti? Jistě Péťou pohrdá. Ach, jak to Ríšu bolelo!

Ženu nic tak nebolí, jako když pozná, že její milovaný muž udělal něco slabošského, hrubého a nicotného.

Ríša nechtěla mít muže slabocha, který podléhá vášním. Ríša chtěla svého Péťu ctít.

Nemohla posedět. Musela se projít, podívat se po kraji, však teď přicházela tak málo do přírody. Šla po mezi a vše—

134$

možně zaháněla ponuré a bolestné myšlenky. Vzpomínala si na loňský rok, když také byla při kopání brambor. Jak byla veselá a jak jí ostatní děvčata záviděla, zvláště starostova Lojzička. Všechny by byly šťastné, kdyby měly Péťu.

Šla po mezi a došla na nedaleký pahrbek. Byl z něho výhled do kraje. Na vesničky, v nichž dříve učila, na lesy a silnice. Tamhletudy denně chodila. Tam jí Péťa přijel s bryčkou naproti…

Nebe bylo bez jasu; šedivá mračna v kotoučích jako smutní podzimní ptáci se vznášela nad zoranými poli a rozpínala ponuré perutě. V nich zpíval aeroplán. V mlze jej nebylo vidět. Vznášel se, povýšen nade vše. U lesa krákaly vrány a odkudsi houkla střelná rána. Na mezi kvetl hořec. Ríša jej měla ráda. Sklonila se a trhala si jej do kytice. Vrátila se k Péťovi, usmála se a řekla: „Víš co, Péťo, uděláme si oheň. Víš, loni, jak jsme byli u něj veselí? Mám chuť na brambory.“ Ze sousedního pole sem voněla pálící se nať a pečené brambory. Ríšina chuť byla opravdu neodolatelně podrážděná. „Upečeme si, ano? Pojď, ty umíš tak dobře zapalovat.“ Dětinsky a vesele se mu podívala do tváře. Tak se jí zazdálo, že by se všechno to loňské kouzlo vrátilo, kdyby zaplápolal mezi ní a Péťou veselý ohníček. Péťa se mrzutě podíval a řekl: „I dej pokoj s vohněm. Myslíš, že mám na to kdy? Koukej se, co je tu eště bramborů a čeká to na mě.“

„Loni jsi také měl práci a přece –“

„Vloni to bylo jináč!“ řekl a mávl rukou, „tenkrát jsem neměl žádný starosti. Dnešky bych byl rád, aby naši viděli, že nám práce jde a že s ní umíme zatočit. Takhle přeci pořáde nebudem. Neplacenýho čeledína dělat nebudu! A tak se musíme činit,“ vysvětloval jí dobrácky. „Chci, aby naši viděli, co umíme. „

„Těšila jsem se na ten ohníček,“ nesměle odpověděla Ríša. Jí se nejednalo o nic. Netoužila být paní na tom velkém Lukavcově gruntě. Toužila jen po Péťově lásce. A tak jí

135$

připadalo, že nějak všední a chladne. „Myslila jsem,“ dodala, „že to bude jako loni.“

„E, jdi,“ odbyl ji, „ty jseš taky jako vloni, pořád stejně dětinská. „

Ríša už neodpověděla. Vzala prázdné nádobí a vracela se domů. Bolely ji nohy, byla celá zchvácená.

Karlovi dlouho neodpovídala. Čekala, až bude v dobré náladě; vždyť mu nemohla psát o všech těch svízelích, které ji potrápily a z nichž se jí v nitru usazovala jakási sedlina hořkosti.

Jasná chvíle ovšem přišla. Bylo to, když zamrzlo a venku bylo po práci. Péťa se vyjasnil a zase hvízdal a s Ríšou žertoval. Měl radost, že je v naději, a denně se ptal, co myslí, bude-li to chlapec a kdy se to narodí.

Také tatínek tím byl potěšený a věnoval Ríše ještě víc pozornosti než na počátku. Jenom někdy bručel, že ráno dlouho spí a že má stále ještě nepovedený chleba.

Konečně Ríša napsala Karlovi dopis. Chválila si, jak je šťastná a jak se má dobře.

{Mýlíš se, myslíš-li, že Péťa je hrubý. Naopak. Jeho srdce je jako vosk. A má mne velmi rád. Až přespříliš. Těší se, že budeme mít syna. Také jeho rodiče jsou ke mně laskaví. Přeji Ti, Karle, abys byl v manželství také tak spokojený jako já. Doufám, že nás pozveš ještě do té doby, než budu neschopná jít do společnosti. Hleď na to! Těším se velmi na Tvou svatbu!}

Dopsala psaní a už je nečetla. Byla přesvědčená, že mu napsala samou čistou pravdu.

***

S prací bylo trochu snáz a Ríša se těšila, že bude možné někam vyjet, číst a začít si krásně ruční práce. Uměla jich

136$

tolik. Roztomilé pletené kabátky a čepečky. Tolik se na tu práci těšila. Koupila si vlnu a začala.

Petr přihlížel, a Ríša se těšila, jak se podiví, jak jí bude držet vlnu k navíjení, jak se bude těm malým karkulkám smát. Péťa dlouho mlčel, ale pak jednou řekl: „Nekupuj toho tolik. Jde to do peněz. Pořáde špatně hospodaříme. A to cukroví taky nepeč, to se při hospodářství nedělá! „

„Proč?“ divila se. „Jídáš to rád, a tatínek – „

„Což vo to,“ zasmál se pohrdavě, „ale nevynáší nám to. Cpát peníze do kuchyně, to se nemůže! Musíme šetřit!“ Tehdy si Ríša zaplakala. Nevěděla, jak se vaří tak prostě pouze z toho, co dá hospodářství.

Vejražkový vdolek, kroupy, zelí a brambory. Bože, jak mohou lidé tak vařit a jíst? Nemohla to utajit, všichni viděli, že pláče.

***

Ten první pláč, ten neměl být. Péťa byl z toho popletený a ptal se jí starostlivě, proč vlastně pláče. Že jí přece nic neudělal. Naopak, má ji tak moc rád, že všechno přehlíží, ničeho si nevšímá, na nic nekouká, zatím co by jiný – co tedy jí schází? Mrzí ho, že ji vidí plakat.

Ríša měla stále častěji takové chvíle, proto se nemohla ovládnout. Měla to v prsou jako vlnu, a běda – ta se vzedmula. Propukla v srdcelomný pláč. „Co by jiný – proč jiný? A co ty vidíš – a nic neříkáš? Co chceš říci? Či bys mi rád vyčítal, že se nesnažím? Nebo tě mrzí to, že časem nemáme peníze? Což za to mohu? Péťo, to mi nemůžeš vyčítat. Uskrovňuji se a vyplácím se ti jinak. Což to nevidíš, že si všechno sama ušiji? Třeba tu krásnou halenku a sukni k večerním šatům a tu všecku drobotinku pro naše, čekané děťátko? Co bys za to musel dát, kdybys to všecko kupoval! „ „Cožpak bych to kupoval, ty blázínku?“ zvolal a rozesmál se. „Což myslíš, že jiný selky to taky tak mají? Šaty na šaty

137$

a pro děcko prádýlko jako pro princeznu? To nejni, milá brachu, žádná úspora. Ale dyť já nic neříkám, nic, prachnic neříkám,“ volal rychle, aby ji nemusel pustit ke slovu, „tak taky mlč a nebreč! „

„Ach, Péťo,“ propukla v nové a prudší štkaní, „Péťo, všecko je jiné, než jsem si představovala. Ty už nejsi ten, cos byl, ty mě nemáš tak rád, jak jsi mi sliboval! Zevšedněla jsem

ti, toť vše, už jsi se nabažil, a teď, kde je ten ideál, o němž

jsi mi mluvil, kde je tvá láska? Miluješ práci více než mne!“ Ríša štkala bezútěšně. Stále tíže to na ni doléhalo.

„To jsou hlouposti, prosím tě!“ utrhl se. „Co ti to napadá! A vo ideálu mluvíš? Holečku, jak je ideál uskutečněnej, tak přestává bejt ideálem! Vloni to byl román, to byla láska, víš, ale dnešky už je to život. A kam by to vedlo, abych neměl rád práci? Musíme se přeci všici snažit, a musíme pracovat, abychom všemu dostáli, abychme udrželi grunt!“

„Nemáš mne už rád! Grunt máš radši!“

„To je hloupá řeč, Ríšo! Láska k tobě je jiná a ke gruntu taky jiná. My tu věčně nebudem. Umřem, ať se máme sebevíc rádi, ale grunt vostane! A ten vostane pro budoucí, a proto von je hlavní! „

To Ríša nechápala, i když všem tvrdila, že miluje půdu a krovy rodného Péťova domu. Její rodiče byli velmi zámožní a měli v Budějovicích pěkný činžák, ale o rodném krovu Ríša nikdy neslyšela. Koupili dům, když byla už větší, a lnuli k němu jen proto, že nesl peníze a byl moderní; skýtal příjemné bydlení.

„Víš to,“ šeptala Péťovi, „že jsem v naději a jednáš se mnou tak –“

„Právě proto musíme pracovat. Abychme svýmu synovi zachovali čistej statek. „

„A bude-li to holčička?”

„Tak abychme jí zahospodařili věno. Nebo, každej ví, jak je to hloupý, dyž se nic nevyžení.“

138$

Ríša cítila bolest na bolest a musela už raději umlknout. Snad by se dostali ještě dál. Od té chvíle však věděli, že nejsou spokojeni, a bolest z toho vědomí stále žila a číhala mezi nimi jako hladová šelma. Jen vyskočit a kousnout.

Staří Lukavcovi také Ríše zazlívali, že chodí málo do kostela. Oni byli celý život zbožní a dbali na náboženství, i Péťa, ač na něj už narážel vliv doby, přece dodržoval vše. Dělal to mamince k vůli a částečně také z přesvědčení. Byl po katoličku vychován. Ríša také, ale na ni působil víc svět ve městě a náhledy vzdělanecké přepjatosti. Dovedla se bránit a tvrdit, že má člověk jít do kostela jen cítí-li k tomu nutkání svého svědomí a touhu po modlitbě. Je-li roztržitý, nebo když ho nitro nepudí, že tam jít nemá. Že je to pak nevážnost k Bohu.

Panímáma byla prostá a držela se desatera a tvrdila, že tam není požehnání, kde se člověk nemodlí a přikázání boží a církevní neplní. Vzdělaní lidé že jsou neznabozi, a proto že ten dnešní svět tak vypadá.

Ríša to nevydržela. Řekla ostře, že je to lepší, nejde-li do kostela a nemodlí-li se, než když se někdo stále modlí ústy a v srdci o tom neví. Její náhled že o tom je ten, modlit se prací a láskou.

Panímáma to vztáhla na sebe a byla uražená. Odpověděla také zostra, i když ve své prostotě ani nevěděla, co věcného na toto utrhání by mohla říct.

Pak plakaly obě a stěžovaly si mužským.

Tatínek Lukavců se sice pro kostel také na Ríšu zlobil, ale když mu uváděla své důvody a naznačila, že věří a také na Boha spoléhá, dal jí částečně za pravdu. Ženě řekl: „Inu, matko, my ten svět nepředěláme. Nech ji bejt, vona má taky v něčem recht. Já to vím, že to ženský modlení někdy celkem za nic nestojí. Jdete z kostela, a už klevetíte, dyť to slyším každej den, a možná, až se Ríša u nás všecko naučí, že si to pak lepší zařídí a do kostela se častěji a pořádně vypraví. Musíš na ni pěkně. „

139$

Panímáma však toho dne nebyla k utišení; kudy chodila, tudy plakala a Péťovi žalovala, jak ji mladá urazila. Péťa měl zlost, že stále musí něco poslouchat.

Šel za Ríšou do světnice a domlouval jí: „Co do maminky reješ? Proč jí říkáš, že se modlí jen ústy, a přitom si vymejšlí, jak by tě potejrala? Dyť to nejni pravda, Ríšo. Naše maminka, ať je jaká chce, ale modlí se spravedlivě a taky podle toho žije. Žádnej na ni nemůže špatný slovo říct!“

Ríša byla tou řečí ohromena. Vyhrkla, jako by ji bodl: „Což jsem něco takového mamince řekla? Péťo, můžeš se toho domnívat? A může mne maminka tak nařknout? Péťo, zdali ti něco takového napovídala, pak je v tom zřejmý úmysl, aby nás rozeštvala a pak už ta její modlitba opravdu za nic nestojí a je to samé pokrytectví.“ Neznala se rozčilením, jež propuklo ve vášnivý pláč.

„Mou matku nech na pokoji,” rozkřikl se Péťa. „Vo žádným pokrytectví nemluv. My sme poctivá selská rodina a neznáme žádnou faleš. Esli ta panuje mezi panstvem, z jakýho jseš ty, tak u nás ne! Esli vy jináč myslíte, než mluvíte, tak my ne! Já sem takovej, co na srdci, to na jazyku!“

„Péťo!“ vykřikla Ríša. „Proč mi to říkáš?“

„Protože je to pravda,“ křičel vztekle, „pořáde se nad nás vynášíš, a tvůj bratr, panečku, tykat si se mnou nechtěl, ale přitom se musí voženit pro peníze, aby moh žít a dělat pána! Já sem se po penězích nekoukal, a sem jen sprostej sedlák.“

„Vždyť mi to nevyčítej!“ vzlykala Ríša a stavěla se do bojovné pozice. „Přijali jste mne bez peněz, ale také jste mi nic nedali! Máš-li koupit cukr, ošíváš se, jako bych jej já sama snědla, vyčítáš mi šaty a všecko. Co jsem vlastně u vás? Neplacená děvečka a nic víc!“

„Mlčíš!“ křikl Petr a udeřil pěstí do stolu. „Ticho, sice! Co mi chceš vyčítat? Co já tu mám? Dyť nemůžu vyplatit ani sestru, ani rodičům vejměnek, tak co chceš mít ty?“

140$

Do těch nepředložených, zlých a ošklivých slov přišel starý Lukavec. Zastavil se ve dveřích a díval se na mladé manžele z jednoho na druhého. Ríša propukla v nový srdcelomný pláč. Péťa se kvapně ukrotil a začal po stole cosi překládat, jako by měl nutnou práci. Starý stál mlčky a pokyvoval hlavou. Usmíval se bolestně a hořce.

„Hezky!“ řekl po notné chvíli. „Hezky začínáte! To jste se brzy nabažili tý velký lásky! Já měl strach, že se sníte, ale přechází vás to časně. Pěkně to vedeš, Péťo! Já sem na maminku tak chřtán nevotevřel za všecky roky, co sme spolu. A neříkal sem svýmu tatíkovi jako ty, že sem skála a že ji budu věčně milovat! Nejčky chceš vyčítat věno a říkat, že kvůli ní tady nic neznamenáš. A před svatbou jsi tu chcel bejt neplaceným čeledínem až do smrti? Kdybys nebyl tak starej, Petře, a tak velkej, tak bych ti dal s chutí přes hubu!“ poté se k němu obrátil zády a truchlivě potřásal hlavou nad Ríšou.

„Tak, tak, jen hodně breč a hodně se trap, křič a dělej boží dopuštění! Na děcko, který máš pod srdcem se neohlížej! A co se ti u nás nelíbí? Či jsi myslela, že je u nás zlatej důl, nebo že je Péťa ňákej anděl? Nevaroval jsem tě dost důtklivě? Nerozmlouvala ti to celá ves, aby ses k nám nedávala, že je tu dřina? Nevěřilas žádnýmu a neradila ses ani se svým rozumem! Dala ses na vojnu, tak musíš bojovat! To víš, náš grunt to nevydrží, aby tu lidi žili, jedli a nepracovali. Musíš se do toho vžít a činit se, co můžeš. My vod tebe žádný zázraky nechcem, a taky nežádáme, abys to vedla tak jako maminka. Veď si to trošku po pansky, my se tomu taky budem hledět přizpůsobit. Ale nebreč u nás a netrucuj!“

Hleděl na ni stále truchlivě, ale vida, jak je skleslá, uplakaná a přepadlá, pojal k ní soucit.

Šel blíž a vzal ji za paži: „No, podívej se na mě! Je ti toho pláče třeba? Usměj se a taky na Péťu. Von je divoch a tak zle to nemyslí,“ dobrácky dodal. „Na takovej výstup nikdá ne—

141$

máte nechat dojít. Jo, jo, milý děti,“ dodal káravě, „život nejni žádná legrace! Musíte si na něj zvykat!“

Obrátil se a šel ven. Starostlivě postál na zápraží.

Mladí byli smutní do večera. Ríša něco šila a poplakávala.

Péťa se zdržoval víc na dvoře. Večer však je přítelem lásky a tak ráno bylo zase dobře.

Bylo dobře, ale jenom na povrchu. Ríša si nesměla všelicos přiznat a Péťa si nesměl všeho všímat.

A maminka se zlobila. Nešla k mladým a také Ríše neporadila. Neřekla jí, že už je třeba honit ty dvě staré husy k houserovi, aby byla naděje na housata. Také se nestarala, nemají-li čunčata v chlívku velikou zimu, aby nezchromla. Prostě ničeho si nevšímala. Chodila po besedách a říkala všude, že má teď hůř, než měla dřív. Ve skutečnosti neměla žádnou práci. Ríša si šila a háčkovala a těšila se na příští chvíle, až přijde maličké. Jak to všechno zastane, na to zatím nemyslela.

Nesměla!

Přišla neděle, o níž byl pořádán hasičský ples. Lukavcovi se tam chystali. Péťa se trochu rozmýšlel, mají-li jít. Říkal, že je to hloupé ukazovat Ríšu lidem, když je „taková“. Maminka na to neřekla nic, teprve sousedkám říkala, že je teď ženským všecko jedno. Jejich mladá že se nic nestydí. „Půjde na bál i s outěžkem. To je nýčky svět, to člověk hlídá!“

Tatínek měl názor rozdílný, pobízel Péťu, jen aby šli.

„Já se divím, jaký vy mladý lidi dneska jste! Nemáte žádnej gajst! Když já byl první rok ženatej a nešlo to už dělat všecko s sebou, byl jsem celej nešťastnej. A jak zahrála muzika, já byl v luftě!“

Vypravili se tedy mladí na ples. Ríša měla sice šaty od loňska, ale upravila si je. Nějaké malé doplňky, a byla jako královna. Péťa si vzal také černé šaty a bělostnou košili, vypadal jako ženich. A měli dobrou náladu. Tatínek jim dal peníze.

„Ať tam neděláš ňákýho škroba,“ nakázal synovi, „kup tam jak se patří večeři a vstupný, počkej, taky vode mě.“

142$

Jako loni i letos byla v plesu celá vesnická honorace. Pan farář předsedal; poštmistrovi vyváděli dceru a starostovi zaujímali zase čelné místo na soudné stolici. Paní řídící měla nové, černé hedvábné šaty a její dcera byla dokonce velmi odvážně nastrojená.

Sukovi tam byli jako loni, jenže Fanouš místo s učitelkou tančil s nějakou dcerou z myslivny, o níž paní Suková vykládala, jak je to pořádná rodina a co ta slečna bude všeho mít. A Sukovi že se s nimi znají a že ti myslivcovi o to náramně stojí, aby Fanouše se Zdeničkou – tuhle – a že z toho asi něco bude.

Panímáma Nováková to poslouchala a říkala: „Jéminánku, bodejť by vo to nestáli, šak pan učitel je pořádnej, a postavení taky má!“

Paní Suková přisvědčila a blaženě se usmívala: „No, jsem jeho matka, a neměla bych to říkat, ale jen co je pravda! Náš Fanouš je hodnej chlapec! Pan řídící sám ho chválí, říkal mi: Ten váš pan učitel, ten je učitel, no, k pohledání. Kluci před ním mají respekt, a přeci by se pro něj utloukli. Ten je u inšpektora náramně zapsanej, ten dostane co nejdřív tu nejlepší školu.“

Selky sedící kolem poslouchaly, a které měly dcery, mohly puknout zlostí. V duchu i potají a též nahlas nadávaly panímámě Sukové i jejímu synovi a té slečince z myslivny už nemohly přijít na jméno.

Učitel Suk se s Ríšou pozdravil a tak se na ni podíval, jako by se jaktěživi ani neznali. Usmála se tomu; Bože, pomyslela si, jak krátký dech má láska!

Starostovy dámy byly v hedvábí. Paní v černém a Lojzička v oblakové modři. Ohlédla se na Péťu, snad měla v očích ještě trochu bolesti, ale nedala ji najevo. Tančila.

A paní starostová sousedkám vykládala: „Máme vdávat Lojzičku. V Bratíně ten Kužel –“

„? ?“

143$

„Jo. Mají velkej grunt. Dvě stě měřic lesa, vo polích ani nemluvím. A fešák člověk! Vyrostlej, vzdělanej, radost se podívat! Jeho pajmáma u nás byla a je po Lojzičce celá pryč. No, a von taky. Hrozně vo ni dělá! Furt jen zkazujou.“ „Tak vida,“ říkala kterási, „třebas bude mět lepší, jakli by měla u Lukavců.“

„To jistě. Dyť povídají, že tam to nedělá dobrotu.“ „Bodejť by dělalo! Von neměl rozum. Veme si takový panský fintidlo a bez halíře.“

„Prej se tam hádají jak cikáni.“

„A perou. Povídala paska –“

Lukavcovi přišli. Šli přes sál do světničky. Péťa se nesl sebevědomě. Věděl, že ještě dnes by se holkám líbil. A věděl také, jak to sluší Ríše. Ani jedna, co tu jsou, sejí nevyrovná. Ríša tu kralovala nade všemi. Uvědomil si to hned na prahu sálu, a když s ní tančil, cítil to, jak se mu líbí a jak ji má rád. Dostal chuť přivinout ji k sobě a říci jí to, ale zdálo se mu, že je ho to už nedůstojno. Nepotřebuje jí tady tisknout ruku a tajněji k sobě vinout, když je už jeho žena a doma ji má celou.

Byl v dobré náladě a vracel se s ní do společnosti. Seděli tu s nimi mladí Kalcovi a Nápravníkovi a také někteří starší lidé. Sousedi všelicos vyprávěli, a když více pili, rozvázaly se jim jazyky. To když se mužským stane, tedy si nevidí do úst. Všelijaký vtip a žert není pak žádnou vzácností. Péťa tak nikdy nemluvíval, ale měl rád, když jiní vedli opilecké řeči, a hlasitě se tomu smál.

Ríše se to nelíbilo, usmívala se jen nucené, a když se takový vtip obrátil i proti ní, neřekla nic, ale vstala a odešla od stolu. Stoupla si mezi dveřmi a dívala se, jak ostatní tančí. Cítila nad tím prudké rozčilení a hněv. A zachvacoval ji stesk. Dnes poprvé jí připadalo, že v této společnosti není doma a že se

jí po něčem stýská.

U stolu bylo stále hlučněji. Sedlák Baček plácl Péťu do ramene a řekl: „A co ta tvoje panička se urazila a šla pryč?

144$

Inu jo, kde by se nevzalo! Petr Lukavců si nemoh vzít ženu z našeho stavu! Má študovanou dámu a tý se naše řeči neliběji. No jo, sme pro ni sprostý!“ Ostatní trochu přizvukovali.

„Dyť von Péťa už je taky zpychleji Taky už se mu naše společnost nelíbí. Ani mezi nás nechodí! „

„Zpanštil vod ženy! Jen se na něj podivte! Natahuje pysk!“ Péťa opravdu se tvářil mrzutě a povýšeně. Konečně toho měl dost a vstal. „Nechte si svý řeči!“ řekl nakvašeně. „Co jsem si vzal, vzal jsem si! Mně se moje žena líbí a to stačí. S ní musím bejt až do smrti, s váma ne!“

Šel a vzal ji k tanci. Bouřil sálem, až ho musela upozornit, že tak rychle nemůže. „Pozor, Péťo, jde o našeho syna!“

pohrozila mu s úsměvem.

Brzy po půlnoci chtěl jít Péťa domů. „Je to samý pití,“ říkal. „Nápravník prodal koně a chce, abychme pili. A já bych se nerad vopil. Nikdá sem to nemiloval.“

Ríša souhlasila. Zábava byla stále bujnější a nevázanější. Mladé ženy, které ji pozvaly mezi sebe, všelicos začínaly. Muži už byli napilí a smáli se o přítrž. Jak už to dovedou, když trochu přeberou. Ríša byla proto velmi ráda, že šli domů. Péťa se cestou trochu mračil a doma řekl: „Tak hrdou bys dělat nemusela! Chlapci se mi posmívají, že mám študovanou paní. Měli ztek, že se s nima nesměješ. Dyť by tě neubylo, dybys k tomu taky polínko přiložila a něco řekla! A ženský budou na tebe mět správnou pifku. Budou ti nadávat. Děláš moc velkou!“

Ríša byla překvapená. Zabolelo ji to příliš hluboko. „Nemohu za to, Péťo,“ řekla uraženě, „nezlob se na mě. Nejsem zvyklá na takové hrubosti. Ty žerty byly nemístné a bezcitné a hloupé. Jak bych se jim mohla smát?“

Péťovi se také nelíbily, to je pravda. Měl víc inteligence a slyšel už také něco lepšího. Slova Ríšina ho však popudila. Ti všichni byli jeho vrstevníky, připadalo mu, že je to pohrdání celou třídou lidí. „Inu jo,“ říkal nakvašeně, „jseš holt

145$

študovaná a dáváš nám to všem najevo. Mně taky. Ale s takovou tady neobstojíš. Víš, že se říká – kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti.“

„Ne, Péťo,“ zvolala umíněně a bolestně, „tak jako oni dnes, tak s nimi výt nebudu. Chceš-li mne nutit, tedy raději nepůjdu do tvé společnosti a zůstanu doma. Jdi si podruhé sám!“

Byl z toho hněv a Ríša znovu hořce plakala. Jak roztomilé, prosté a čisté to bylo loni! Jak se jí líbila tato společnost prostých lidí! Co se to stalo, že se vše tak změnilo? A změnil se i Péťa!

Potom byly ještě dva plesy, ale Ríša už se nedala přemluvit a nešla nikam. Péťa šel sám. Měl vztek a tančil. Umiňoval si, že si tam některou namluví – ne doopravdy – tak jako Ríša se mu nelíbila žádná – ale naoko. Aby ji dopálil. Aby měla zlost. Tančil a tančil, ale brzy toho měl dost.

Začal s paní Bradovou. Byla to hezká vdovička; přistěhovala se ke svým rodičům z města, kde měl její nebožtík muž krejčovský závod. Nosila se jako dáma a vyprávělo se o ní všelicos. Ženské jí nadávaly, že se fintí a kouká po mužských. Že nemá žádné příjmy a přece se až nápadně strojí. Mužští se k tomu ušklíbali a pomrkávali. Mezi sebou si říkali, že je paní Bradová velmi dobrosrdečná a spřejná, že nikomu nic neodepře. To že je ta její paráda a příjmy. Péťu jako tanečníka přilákala s otevřenou náručí a tiskla se k němu, až mu bylo horko. A tak mu něco nadhodila – tak jako o milování. Péťa tomu ani nerozuměl a než se vzpamatoval, už měl hotovou nabídku. Měl co dělat, aby se z toho vypletl. Vymluvil se a hleděl, aby se jí zbavil. Přišel brzy domů. Ríša spala. Byla taková hezká a dětinská. Vlasy měla jako svatozář. Právě jako tehdy po svatební noci. Měl chuť přisednout si na okraj postele a líbat ji jako tehdy.

Ale připadal si nějaký znečištěný, pošpiněný. Odplivl a mrzutě se svlékal. Durdil se na Ríšu. Proč dělá tak velkou! Nechala ho samotného!

146$

Pak jeli na Karlovu svatbu. Péťovi se moc nechtělo. Opravdu mu šlo o peníze a o nepohodlí cesty. Nezapomněl však Ríšu potýrat. „Jeď si sama! Já se mezi to panstvo nehodím! Karel, tvůj velectěný a vysoce vzdělaný pan bratr, bude na mě dělat ksichty! Budu se mu zdát nevzdělanej! A nevím, trefím-li s ním mluvit. Je to velkej pán!“

„Péťo, prosím tě,“ smutně mu řekla Ríša, „nemuč mne! Proč mi děláš bolest? „

„Jakou bolest?“ divil se. „Povídám jen, co je pravda.“ Jeli. Sám tatínek je vypravil. Po straně Péťovi řekl: „Musíš jí taky něco dopřát. Je to konečně na ni dost, že se vší zábavy vodříká. Jeď, aspoň se někam podíváš!“ A zase mu dal peníze. Ríša byla šťastná. Těšila se na Karlovu svatbu, slibovala si dobrou a sobě přiměřenou zábavu. Celou cestu byla veselá a s Péťou žertovala. Vzala si nové šaty a k Péťovu černému obleku celé příslušenství. A nové švagrové už předem poslala hroudu másla a husu.

Tady je to, co Karlovi slibovala! To si ovšem musela říci jen povrchně a nedívat se do hluboká! Aby mohla celé vrcení vzít do Prahy, musela se po kolik týdnů s omastkem uskrovnit, sama si chleba nemazat a před čeládkou zavřít pomazánku. A neposlouchat to, co říkala maminka, zalepit si uši voskem a mít hroší kůži, aby to snesla. Nu – co plátno! Dokázala to a Karel se nikdy nedozví o obětech, které to stálo. Péťa byl cestou také veselý a tak zapomněli na domov a práci a měli svatební náladu.

A nelitovali, že se na svatbu vydali, zvláště Ríša. S Karlem se shledala jako s upřímným bratrem. Ukázal jí krásně zařízený byt a říkal, že teď mu spadne mnoho starostí z hlavy.

„Už jsi dostal věno?“ ptala se ho s nesobeckým zájmem. Nevzpomínala, že jí slíbil, když byl na její svatbě: „Podaří-li se. mi ta výhodná ženitba, koupím ti ještě prádlo a nábytek do jednoho pokoje.“

147$

Šlo jí o bratra, zbaví-li se dluhu za rodiče a bude-li pohodlně žít.

„Ještě ne,“ řekl klidně, „to až po svatbě, potom si oddechnu, Ríšo, a své ženě budu navždy vděčně zavázán. Je velmi inteligentní, doufám, že mne pochopí. Nemohl bych mít ženu duševně podprůměrnou. Na to kladu velký zřetel a doufám, že jsem dobře volil.“

Ríšu kdesi zabolelo. Ach, ano! Být pochopený! Povzdechla. Všecko člověk nemůže mít!

Pak poznala Karlovu nevěstu. Bylo to děvče velmi elegantní a vzdělané. Chovalo se poněkud chladně, ale když se s Ríšou seznámilo, podivuhodně roztálo.

A rodina! Ríše se až zatajil dech. Paní radová byla vysoká, majestátní. Pan rada žoviální, starší pán. Z obou čišela vznešenost a bohatství. Všechno dělali noblesně a taktně. Když jim byl představen Péťa, přijali ho srdečně jako člena nového příbuzenstva. Paní mu podala k políbení ruku, ale když se k tomu neměl, hned ji spustila a tvářila se stejně laskavě.

Pan rada věděl, že je to sedlák a našel ihned pravý tón a jádro, které ho zajímalo. Začal se vyptávat na poměry v zemědělství; nechal se poučit a vychválil rolnický stav jako nejlepší a nejdůležitější.

K Ríše se choval s bodrou galantností, takže oba manželé Lukavcovi byli pro něj nadšeni.

Svatba sama byla obrazem bohatství a noblesy. Nevěsta byla v závoji, bílá jako lilie. Muži byli vesměs ve svatebním, slavnostním úboru. Péťa si tu připadal jako medvěd. S obdivem se díval na Ríšu, jak zapadla do tohoto prostředí. Chovala se a mluvila právě tak jako oni. Mohl na ní oči nechat a sám před sebou nenávratně upadl. Pocítil ten nevyrovnatelný rozdíl a nebylo mu dobře.

Svatba nebyla hlučná, ani hostí mnoho nebylo. Ani jídel. Péťa si pak stěžoval, že se valně nenajedl. Nebyla tu ani pořádná pečínka, ani husa, ale bylo to podáváno tak, že se

148$

hlavně najedly oči. A ta výprava tabule! A ten hovor! Také tu a tam zde padl dvojsmyslný vtip, ale jak byl podán!

Péťa seděl chvílemi velmi smutně a díval se na Ríšu, jako by nebyla ani jeho žena. Všemožně se mu věnovala, vždy se znovu k němu vracela, do hovoru ho přibírala. Jako ke svému veliteli se k němu obracela. Péťa se však nemohl rozveselit. Seděl tiše – to tam bylo jeho sebevědomí, ta tam selská pýcha. Připadal si, že ani není dobroušňovským Lukavcem, ale oukropečkem jakýmsi a bylo mu z toho těžko. A nesměl se k tomu přiznat za žádnou cenu. Bezděky v něm vstávala zlost na Ríšu.

***

Ze svatby se Péťa vracel ve velmi zlém rozmaru. Všechno mu bylo proti mysli. Ve vlaku se hádal se spolucestujícími a vynadal průvodčímu, že je posadil do vozu, v němž ustavičně brečelo dítě. Domnívaje se, že tím získá před Ríšou v ceně, zahazoval se každým slovem. Ukazoval se nevzdělanějším, než vpravdě byl, a odhaloval před ní všechny své nedostatky. Hrubě se vyjadřoval a užíval sprosté výrazy i pohyby. A čím více nyly Ríšiny oči, tím byl podrážděnější.

Na konečné stanici měli povoz. Čekal tam s ním chlapec, který sloužil u Lukavců za pasáka. Péťa se na něj osopil, co tady chce, proč nepřijel starý pantáta. To že je divné hospodářství, svěří-li takovému klukovi koně. A hned zase vrčel, proč že nepřijel s párem, zdali hospodář za to nestojí. Takhle že jede jako poslední chalupník.

Ríša cítila nad chováním Péťovým krutou bolest. Chtěla ho chlácholit. „Prosím tě, vždyť se nevaď. Netýrej mě, nemohu to snést, když si tak hrubě počínáš!“ a když sekýroval chlapce, že špatně jede, a stále a stále si něco vymýšlel, rozhněvala se a řekla: „Pepíku, zastav! Půjdu raději pěšky. Než takovou jízdu, raději nic!“

149$

Pasáček byl celý popletený a honem zadržel koně. Třásl se strachem. Měl hospodáře dost rád a ještě ho neviděl tak rozhořčeného. Péťa se rozzlobil a vyťal mu pohlavek. Začal sprostě nadávat a pustil se do ženy. Řekl jí, že je blbá a bez kouska rozumu, chce-li v tom sněhu a náledí jít!

„Jeď! Himllaudon!“ křičel na chlapce, „jeď, sice tě spráskám! „ Na Ríšu pak vykulil oči a křikl ještě surověji: „Seď! Kruci – nezlob mě – nebo uvidíš!“ a chytil ji za ruku a stiskl ji tak, až vykřikla. Zasykla a ucedila skrze zuby: „Sprosťáku!“

Péťa na to neodpověděl a nic neudělal. Nemohl, protože – to věděl – by to bylo příliš surové. To slovo však mu padlo na hlavu jako závaží.

Domů přijeli v té nejčernější náladě. Znáte ty ošklivé chvíle? To je člověku, jako by zčernal celý svět. Nevidí sluneční jas a krásy přírody. Cítí jen svou hořkost, hněv a bolest. A v takové chvíli člověk neví nic o lásce.

Maminka, i když s Ríšou mluvila jen co musela, dnes byla žádostivá jejích slov. Těšila se, že uslyší, jaká byla svatba, jaká hostina. Jistě přivezou vejslužku a tak uvidí a ochutná ty panské buchty a koláče. A tatínek byl žádostiv uslyšet, jak se tam Péťa choval, zdali si ho všímali, s kým se bavil, zdali také zpíval. Možná, že se „rozšoup“ a pronesl nějaký pěkný přípitek. Však Péťa mohl všude jít a vystoupit. Starý Lukavec byl na to pyšný, že se nikdy neopije a nedělá ostudu. A ošacený je a urostlý – nu – radost!

Šel mladým vstříc a ještě v průjezdu se vyptával: „No tak, jaký to bylo? Jste naježený a napitý, což? Vokaž se, Ríško, nespravila ses tam?“

Mdle se usmála. Řekla, že to tak rychle nejde a že jí nebylo dobře. Že jíst téměř nemohla. A šla tak těžce, jako by nemohla ani chodit a jako by byla zchvácená. Tatínek se bodře zasmál: „Jo, milá brášku! To nejni jen tak, jezdit s outěžkem po svarbách! No, ale ať se to ten nejmladší Lukavec učí. Já jsem rád chodil na svarby, ať je po dědovi!“

150$

Péťa se mrzutě protahoval a místo všeho řekl: „Ten valach kulhá na levou přední. Asi se vám někde zastoup. Divím se ti, tati, že s tím pustíš takovýho hňupa! „

Starý spolkl výtku a šel s nimi do světnice. Zase vesele hlaholil, vyptával se dál, jaká byla svatba a co tam bylo k jídlu. Zdali hodně zpívali, kolik bylo hostí, kde měli tabuli. Maminka také přišla a dívala se, kdy budou tu vejslužku vyndavat.

Ríša neochotně vyprávěla. Péťa se trapně převlékal a když mrštil lakovou botou do kouta, křikl: „Potvoro! Ty ses mě nazlobila. Dřela mě do paty jako nic dobrýho.“

Tatínek se smál. „Jó, to se musí něco vytrpět. Vo svarbě to jináč nejde.“

„Vo svarbě,“ posupně propukl Péťa, „to byla ňáká svarba? Děte s tím do háje! Mezi panstvo se cpát a eště tam bejt hladem! Dali nám takový hlouposti, že to nebylo k jídlu a eště na nás vohrnovali nosy!“

„Péťo,“ zvolala Ríša, „to neříkej! To není pravda!“ a kypíc náhle žlučí a bolestí, dodala: „To ty ses tam choval jako –“

„Jako sedlák, viď!“ rozkřikl se. „No jo, ty ses tam šikla mezi tu honoru! Tys tam mezi ně zapásla! Já? Hloupej sedlák z Dobroušně!“

Svár!

Maminka se pustila do pláče. „Vidíš, dítě nešťastný! Neříkala sem ti to?“

Tatík se dopálil, bouchl dveřmi a odešel do světničky. Celý den pak byl mrzutý a těžce vzdychal.

Za pár dní se zase udobřili. To se rozumí samo sebou. Byli mladí a měli se rádi. Péťa brzy zapomněl, že přijel s takovou ohromnou mrzutostí, ale Ríša už se tak opravdově nerozveselila.

A brzy přišlo jaro a s ním zase práce. Taková práce, o jaké se jí nikdy ani nezdálo. Ohromná, sterá. Ach, ano, kdyby to byla práce jedna, ale nepřeháním, řeknu-li, sterá.

153$

Husa seděla na vejcích a bylo dlužno na ni dohlížet, potom se to velmi špatně líhlo a stará panímáma tu byla se stálou kritikou. „Je to zastuzený. Nemělo to vopatrnost! Jo, to nejde, chodit po špacírech, dělat si koupele, číst poučný knížky, háčkovat čepičky! Tomu se musí sloužit, má-li z něčeho co bejt!“

Housat bylo jen sedm a počasí velmi studené. Ríša nemohla snést v kuchyni jejich zápach a štěbetání. Dávala je časně ven. Nastydly a kapaly jedno po druhém. Panímáma lomila rukama. „Kriste Pane! To je hospodářství. Statek bez husí! Budou se muset koupit a draho zaplatit! „

A už kvokaly slepice. Dlužno nasazovat, vejce prohlížet, dávat je na vodu. Ještě nebylo zcela vymláceno a už se musely přebírat brambory. Zjednat ženské, vařit jim. Starat se o prádlo. Služky musely sbírat kámen z jetele. Prádla dvoje necky a Ríša k tomu sama.

A telily se krávy. Jedna po druhé. Nutno v noci vstávat a dívat se do stáje. Svině byla sprašná, tak zase u ní sedět, aby se neoprasila bez dohledu. A když tu byla selata! Ríše se třásly nohy i ruce. Svině byla těžká a lehala-li, vždy ztěžka a do prasátek. Jedno zalehla hned po vylíhnutí, druhé ošklivě pochroumala.

Pantáta huboval: „Dejte si přeci na to pozor! Já jsem vod toho nikdá nevodešel,“ a maminka přisolila: „Bejvala jsem u toho celý noci! Arciť, bílou blůzičku jsem k tomu nenosila! „

To bylo jediné, co Ríša měla. Čisté oblečení. Proto tu stály ty dvoje necky prádla. Bezradně se na ně ohlédla. A její stav pokračoval. Tolik jí chutnalo spaní a jíst se jí chtělo, ale něco lepšího. Péťa ji pobízel: „Ustroj si! Udělej si vajíčka! A uvař, nač máš chuť.“

Panímáma však po ní pásla. Na zápraží reptala:

„To hodně přichováte, dyž si paní strojí vajíčka! Pánbu mě netrestej – já jsem jich málo pojedla.“

154$

Péťa byl v jedné práci. Teď si už ani na koni nevyjížděl a tatínek mu to chválil: „Jseš ženatej a to už nejni pro tebe! Člověka živí práce. „

Ríšu k ní vedli. „Ze šití, z háčkování a štrikování nic nekouká! Na procházku? E, seš vyprocházená za celej den a škoda času!“

Ríšu těšila zahrádka. Zazlívala starým, že ji mají zanedbanou. Začala jí sloužit a našla v tom zalíbení. Celou ji předělala. Sama se pokoušela udělat uprostřed kolo a na něm květinové ornamenty. U toho se potěšila. Měla radost, že se jí to poněkud vede. Objednala si od zahradníka sazenice a cibulky. Hnedle jí tam kvetly tulipány a macešky. Lidé, jdoucí kolem, se tomu divili. „Sakryš, ty mají zahrádku! To ta mladá paní! No jo, vona na to študovala! „

Tatínkovi se to zpočátku také líbilo, ale po čase bručel: „Jo, vono je to pěkný, ale sloužit zahrádce, z toho nic nekouká! Nic to nenese! Lepší je pouštět tam husy, aby nelezly do škody. Kytky jsou arciť pěkný, ale co z nich? Nic! Jen aby se to plelo a zalejvalo.“

Péťa byl také zpočátku nadšený a Ríše pěknou práci pochválil. Potom však, ať ji hledal kdykoliv a našel vždy v zahradě, začínal na to hubovat a konečně se zostra vadil: „Jen v zemi se rejpe jako krtek a vostatní práce hyne!“

Jednou přišel k připálenému obědu a spustil velmi nakvašeně: „Copak jsme v ňákým zámku, aby u nás záleželo na zahradě? Co z toho mám, že mi kvetou pod voknama kytky, když nejni dobře uvaříno a paní nedohlídne ani do pole, ani po drůbeži? Dybys dělala rači něco užitečnýho! V máku je spousta trávy, hlavatice nejni vyplétá a vo tej drůbeži ani nemluvím. Kuřata jsou utípaný a káčata sotva nohama pletou.“

Co si počít se vší tou prací, když nebylo možné ji stačit a těžké bylo k ní srdce přiklonit! Ríša to nechápala, že mohou lidé žít jen a jen pro práci!

155$

Brchaňovi neměli svátky ani neděle. Panímáma dovedla třeba na Boží hod okopávat zelí a holýma rukama je obkládat hnojem. Nikdy se neustrojila, v noci pekla chleba a ve tři hodiny ráno už byla na dvoře. Neměla pro nic jiného smysl než pro práci.

Dlouho hledali pro syna nevěstu, až ji nalezli. Byla právě taková jako oni. Špinavá, nečesaná, mytá jen v neděli, byla v práci od tmy do tmy. Lakotila, hamižnila, dřela. Děti vychovala na dvoře a na hnoji. A šlo jim to k duhu.

I když Péťa říkal, že se mu taková špinavá ženská hnusí, že by s ní nemohl žít, přece ji ve slabé a zlé chvíli stavěl Ríše za vzor. „To je hospodyně! Jde jak hudec z práce do práce! Ty se to pořáde nemůžeš naučit. Zas ti chcíplo kuře. Nic si toho nehledíš. Jen bys byla v zahrádce jak hraběnka!“

A nejhůř dělala maminka. Zahrada jí byla solí v očích. Vadila se a vyčítala. Posmívala se Péťovi. „Jo, to je zahrada! Šak se lidi smějou, že máš na to ženu jak inžinýra. Rejpe podle šňůry a měří záhůnky metrem. Prasata stojejí po kolena v hnoji, ale zahrádka je jak v zámku! Já jsem zvědavá, jak to u nás půjde, až přídě děcko!“

Péťa se v nitru zlobil na matku i na lidi, ale nejčastěji na Ríšu. Bylo jí divné, že ji už neoslovuje jménem. Volal-li na ni na návsi nebo před čeládkou, vždy ji volal jen: „Ty, povídám, pocem!“

Jednou se ho smutně na to ptala: „Proč mi neříkáš jménem? Znělo mi to tak sladce z tvých úst. Vždyť i pes má jméno, jenom já ne?“

Bylo mu jí trochu líto. Její smutek na něj vždy hluboce působil. Často musel ty pocity zastírat hrubostí. „E“, usmál se, „to nic nejni. Za čas bude děcko a pak ti budu říkat mámo.“

„Ach, to není tak upřímné. Říkej mi Ríšo, vždyť se tak jmenuji.“

„No jo, to je pravda“, přisvědčil. „Poznal sem tě pod tím jménem, ale víš, tady na vsi je to hloupý. Lidi se mi smějou.

156$

Maminka to slyšela! A tak se tomu raci vyhnu! Dyť je to jedno, řeknu-li to jen, dyž nás nikdo neposlouchá.“

Proč tato na pohled tak nepatrná maličkost Ríšu tak rozbolnila? Plakala velmi dlouho a z hloubi všeho nitra a když po letech si na to vzpomněla, vždy plakala znovu a znovu. Připadalo jí, že jí bylo odňato vlastní její já.

***

A potom se stala matkou, a to byla nová doba jejího života. Stonala dlouho a mnoho trpěla. Nevěděla, jak velké jsou mateřské bolesti. Když jí začalo být nedobře, ulehla v začátku a netušila, že je lépe chodit do poslední chvíle. Připadalo jí, že to utrpení nebude brát konce. Neměla u sebe svou maminku a tchyně byla netrpělivá a stále něco říkala, co Ríšu ještě více rozbolňovalo, popuzovalo a strašilo. Všechno sváděla na její štíhlost, vyčítala jí moderní postavu a tvrdila, že určitě přijde děcko na svět mrtvé.

Péťa byl celý poblázněný. Zpočátku od toho utíkal. Šel sít jetel až dozadu „na kopaniny“ a těšil se, že přijde k hotovému. Jaké však bylo jeho zklamání, když se vrátil a ještě bylo všechno při starém. Ríša sténala a bába kroutila hlavou: „Copak je do toho, dyž to máme slabý.“

Durdil se a šel na poradu k matce, ale tam se špatně potěšil. A tatínek také kroutil hlavou a říkal: „Jen aby nám to neumřelo, než se to narodí. Nebo aby to Ríša ňák zle neodnesla.“

Péťa byl jako na trní. Chodil po dvoře a z místnosti do místnosti a konečně poslal pasáka pro doktora, ač ho bába ujišťovala, že to jde normálním chodem.

Nevěřil a poslal. A potom si přisedl k Ríše a tvářil se velmi truchlivě. Hleděla na něj strhanýma, truchlivýma očima. „Umřu, Petře,“ řekla smutně. A divila se tomu, že byly dny, v nichž si to přála. Když ji nejvíc bolelo srdce, myslívala si: „Jen kdyby to špatně dopadlo, aby Péťa viděl, jak je to beze

157$

mne.“ Aby ocenil její dobrou vůli a lásku. Byla přesvědčená, že už by ho žádná tak nelitovala jako ona. Ubohá Ríša, ještě se domnívala, že je na světě někdo nenahraditelný. Teď se děsila smrti. Bála se odchodu, nechtěla opustit Péťu. A ubohá Ríša, dobou a světem oloupená, nebyla ani ve víře tak pevná, aby se těšila na nebe. Bála se a děsila. Proto vztáhla po Péťovi ruce, aby ji chránil. „Buď tady!“ šeptala, „nechci umřít.“

Vzal ji za ruce a dal se do pláče. „Ríšo, což je to možný, abys mi umřela? Já tě nedám, Ríšo, mám tě moc rád!“ a srdce se mu svíralo, protože si to zas po čase příliš uvědomoval. Plakali a trpěli spolu, ale nebylo to už nadlouho. Přijel doktor, dal Ríše injekci a za chvíli tu byl klučina. Malý Lukavec.

Péťa to běžel říct rodičům a nemohl se ovládnout.

„Tatínku, maminko, má-me kluka!“ a hlas mu přeskočil v slzách.

Tatínek se mohl radostí zbláznit. „Zaplať Pánbu! Zase novejch – přinejmenším padesát let budou Lukavci na gruntě!“ a pádil, co mohl.

I maminku polily slzy. A to bylo poprvé, co Ríšu políbila.

***

Může být něco krásnějšího pro ženu, než ty první chvíle po porodu? Utrpení zmizelo a je velmi rychle, takřka rázem zapomenuto a zbývá jen malá starost, je-li novorozeňátko živé, což konečně nasvědčuje velmi záhy jeho křik, je-li zdravé a bude-li žít. Když je možno mladou matku o tom přesvědčit a malého tvora jí ukázat, zmizí i ta obava a zavládne svatý mír a štěstí.

A v tu chvíli se zapomíná na všechny trampoty a boly. Mladá matka má ráda své okolí a svého manžela. Toho nejvíc. Je přece táta tohoto andílka, kterého by nedala za nic na světě, za všecky jeho poklady, za celé jeho bohatství.

Ríše bylo dvojnásob dobře, protože byla velmi jemná a jemně také cítila. Tak blaženě vychutnávala i tuto šťastnou

158$

a sladkou chvíli. Dala si děťátko položit vedle sebe a bála se usnout, aby neztratila ani hodinku této slastné doby. Vždyť by to byla škoda ztratit jenom na chvíli vědomí, a spát, zatímco se nikdy už tyto nádherné hodiny nevrátí.

Dnes byla tak spokojená! Zapomínala na všechnu hořkost, práci a neklid, ve kterém musela žít a co ji krušilo a znepokojovalo. Nežádali od ní, aby běžela za husami a nenutili ji, aby nechala četbu a plela mák. Nikdo nechtěl, aby pracovala a starala se.

Péťa také nepracoval; chodil jen jako na Boží hod po stavení, každou chvíli si k ní přisedal a říkal něco příjemného a veselého. A stále si liboval, jak je rád, že je to odbyté a jaký měl strach a jak mu bylo těžko. „Myslel sem, že to nevydržíš a dělal sem si velký výčitky. „

„Tedy bys mne nerad ztratil?“ šeptala a hleděla na něj třpytnýma očima.

„Bože, Ríšo, to je řeč!“ řekl. „Přeci ti nebudu povídat, jak tě mám rád! Ty to dobře víš a jistě to pořáde cítíš.“

Přisvědčila: „Jistě, Péťo, jistě!“ a nepřipomněla si, kolikrát za ten první rok o tom pochybovala. Kolikrát malomyslněla, kolikrát byla zoufalá! Teď nevěděla o ničem. Řekla mu, že už zapomněla i na to utrpení, které ji rvalo před málo hodinami. „To nic nebylo,“ řekla, „a nechci zůstat jen při chlapečkovi. Ještě bych měla ráda i holčičku.“

Radostně hleděla na tatínka. Ten chodil právě tak slavnostně naladěný jako Péťa, každou chvíli přišel do světnice a nahlížel na malého světoobčánka a už se začínal radit, kdo půjde za kmotry a jak mu budou říkat a kdy budou křtít. „To víte, děti, musíme to voslavit. Dám přivízt pivo a máma něco napeče.“

„No, a kdo půjde za kmotra?“ ptal se Péťa.

„Nám byli Nechvílovi z Křovin – viď, tati? Abychme jim zase řekli? Jistě by je to těšilo.“

Starý Lukavec krčil rameny. „No, já nevím. Už jsou starý, esli budou chtít.“

159$

Ríša se do toho vložila. Vztáhla bledou ruku a zadržela tchána za rukáv. „Ale kdepak, tatínku! Copak je nám do Nechvílových! Mně aspoň nic! Ty půjdeš za kmotra! Péťo, že ti to hned nenapadlo!“

„Já?“ zalekl se radostně starý pantáta.

„Proč já? Co vám to, děti, napadá! To by bylo snad – tento –“ až se začervenal. Oči mu zářily.

Péťa se trochu pozarazil, ale Ríša nedala jinak. „Klouček je v první řadě můj a mohu o tom rozhodnout! Chci, aby šli naši, Péťo! Sluší se to a bude to jistě nejlepší a nejpečlivější kmotr! Nic, nic, žádné odvolání, tatínku! Půjdeš a dost!“

Ríša byla roztomilá. Všem se zdálo, že po dítěti zkrásněla. Maminka přišla také k té poradě a i ona se rozjasnila nad tou poctou. Na venkově je kmotrovství velkým vyznamenáním. Stála pak u pumpy s Brchaňkou a v mlíčníku, kam chodily selky z celého konce vsi, řekla Novačce: „Ale jen co je pravda, to se musí nechat! Vona je hodná. Je holt vzdělaná! K nám je moc uctivá, to se musí říct! Helejte, chce, abychom šli za kmotry. Nedá jinak, říkala: Dyť vy si to zasloužíte, tatínku a maminko, dyť vy jste mě přijmuli bez věna, tak co! No, a je to pravda, u nás jí žádnej nevyčítá, všecko jí uděláme, co jí na vočích vidíme. Péťa, ten by ji na rukouch nosil a tatík, vo tom ani nemluvím, já, ne abych vo tom mluvila, ale jen co je pravda. Já jí všecko udělám a pěkně po dobrým ji poučuju a nidá jí nic naproti – netento.“

Při křtinách byla velká sláva. Ríša už trochu pocházela a všelicos si sama upekla; maminka zadělala samou smetanou, pekla koláče a smažila koblihy; mladá husička to zaplatila životem a starý kohout na polívku. A masa nakoupili a dělali, co mohli.

Přišli příbuzní, jedli a pili a nakonec byli všichni opilí, i ženské. Starý Lukavec řečnil jako kniha. Mluvil o tom starém Lukavcově rodě a o památných krovech, přinesl nějaké výtahy z hradeckého verbáře a přečítal je přítomným,

160$

tloukl se do prsou a chválil: „Já sem Lukavec, a kdo je víc? Já sem praotcem novýho rodu! Péťa, tuhle můj syn, je jeho udržovatelem, a můj vnuk, tuhle Petříček – to je nejmladší nadějná ratolest!” Zvedal malinkého na rukou a všem ho ukazoval.

U Lukavců nebylo zvykem, aby mužští pili a panímáma se trochu zlobila. Bylo jí to protivné. Ríša však se smála a promíjela. Byla si jistá, že u tchána stoupla v ceně, když dala rodu dědice.

Péťa také trochu přebral. Naskákaly mu na tváři skvrny a oči se mu zakalily. Přesto však nepřestal být veselým společníkem a zamilovaným manželem. Přisedal k Ríše a objímal ji přede všemi přítomnými. „Ale, je to co říct, no, ne?“ říkal asi stokrát za to odpoledne. „Je to co říct, ne? Hned naponejprv syna! Je to co říct! To je žena! Ne? Vona mi dá naponejprv syna! A pak se řekne – tak – nebo tak! Taková žena!“

Ríša to shovívavě poslouchala a byla šťastná.

***

Tou kapitolou by mohl být náš románek skončen. Byla šťastná – to může být závěr celého příběhu. Na papíře. Ve skutečnosti se narozením dítěte teprve všechno začíná. A život nekončí, řekneme-li si jednou v růžové a blažené chvíli, že jsme šťastni.

Snad by bylo dobře, kdybychom tím mohli životní román uzavřít a celý život ukončit, protože chvíle štěstí jsou velmi vzácné a krátké a řídce je lze zaznamenat na stránky života. Po nich jdou šedé chvíle, pusté a všední dny a někdy je vystřídávají i stránky černé. A ty přicházejí hustěji a člověka drží déle ve své moci.

Tak bylo i u Lukavců. Štěstí, které navštívilo jejich dvojitý štít a oblažilo hlavy všech domácích, za pár dní zevšednělo. Zase bylo nutné pracovat a dohánět, co bylo promeškáno. Zase v chlívku křičela čuňata, zase lezly husy do škody

161$

a Brchaňka nadávala, zase bručel Péťa, že není včas uvaříno a děvečky nejdou dlouho do pole. Zase začínala maminka vrtat a rýpat do mladé, že dítěti příliš slouží, že se s malým Petříčkem dělá, jako by byl všemohoucí a jediný pán a že na to bude celé hospodářství doplácet. Zase měla všelijaké nápady a proti mladé nějaké stížnosti. Žalovala ženským u pumpy a v neděli před kostelem, že to má mladá pěkně naučeno! Nic nemůže od toho malého udělat, jen ho chová a převlíká a ona, stará matka, která chtěla mít ve stáří pokoj, to má horší než kdy dříve. Ríša pak často nevěděla, co si má počít, zdali pelášit do pole se svačinou nebo dávat dítěti pít či obsluhovat drůbež a odstávčata. Nejednou u té práce plakala a žalostně si říkala, že nemůže jít s dítětem na procházku, ani se mu náležitě věnovat.

V té době se oženil učitel Suk a vodil se téměř denně se svou paní kolem Lukavcových oken. Neměli co dělat. Zabíjeli chvíle a celé půldne, jak mohli. Paní učitelová byla vesnická, ale pěkně se strojila.

Ríša sice si na pěkné a čisté oblékání vždy potrpěla, a i když byla selka, neměla upracované a zašlé ruce. Bděla nad svým zevnějškem a sousedky jí proto nadávaly. Stará panímáma se za to styděla, denně Péťovi vyčítala, že má „nóbl“ paní a že je to pro posměch celé vsi. Ríša si ještě dělávala manikúru, ještě si lakovala nehty, ještě nosila krásný účes. Jakou cenou to vše vykupovala, věděla jen sama. K hrubé práci nosila gumové rukavice a jen ona věděla, jak je to obtížné ke každému poklizeni prasátek a škrábání brambor si je navlékat. Na mokré ruce to šlo prabídně a nebylo také možné je rychle a chvatně stáhnout.

Stará panímáma to nemohla ani vidět. Reptala, hubovala a špičatě rýpala.

Péťa dlouho mlčel, ale potom už mu to také bylo proti mysli. I on začal Ríšu špičkovat. „No jo – milostpaní v rukavičkách! Saprlot, to je dáma! To Lukavcův grunt eště neviděl,

162$

aby prasatům bylo nošíno s takovou noblesou! Proto voni nám tak rostou.“

A jednou se dokonce na ni hrubě rozkřikl: „A dost! Už toho mám plný zuby! Dyť se nám kdekdo posmívá! Sleč to, estli nechceš, abych to udělal sám a hodil do peci! Buďto budeš selka nebo dáma, ale vobojí to nepůjde!“

A tak Ríša přestala nosit rukavice k práci a přestala si lakovat nehty. Uznala konečně, že je to nesmysl. A žádnému celkem ruce nepodávala, aby je obdivoval a Péťa – ten už je nelíbal!

Bylo nutné odložit tak mnohé. Co bylo děcko, už nenosila samé bílé halenky, které měla tolik ráda. Nešlo to prostě. Nebylo možné stačit prádlo a žehlení pro důležitou práci. A vlasy měla konečně také zplihlé a nevybyly tři hodiny, v nichž by seděla pod přilbou a dala si trvalou.

Tak Ríša trochu zchátrala. Nešlo to jinak! Práce a práce byla nade vše a osobní zevnějšek, a to ostatní až naposled, poněvadž mezi prací a jím bylo ještě dítě. Brzy musela dítě odstavit, neměla dost mléka. Neuměla jíst selskou stravu. Na tu si ještě zcela nezvykla a městskou si nesměla uvařit. Tak jí na výživu děcka nezbývalo. A pak byla práce dvojnásobná a byla i v noci. Malý Péťa křičel, a nemoha se dočkat, až se mu potrava ohřeje, upadal v pravý řev. Jeho táta to špatně snášel; někdy vyskočil a choval ho, běhaje s ním po pokoji jako posedlý. Jindy se vadil a huboval na Ríšu, že je špatná máma, že nic neumí a sobě nezařídí, že je to pro ostudu a že z děcka stejně nic nebude! V největší zlosti jí slíbil: „Bude po tobě! A to já tomu rači spíš zakroutím krk!“

Přirozeně, že Ríša proto plakala a hněvala se a i když si stále připomínala, že to všechno jde Péťovi jen z plic a že jeho dobré a milující srdce o tom neví, přece nosila v sobě hořkost a při každé příležitosti mu řekla nějaké trpké slovo.

A tím nepřibývalo ani štěstí ani láska!

Potom se vdávala také Lojzička. To už měli pro ni asi čtvrtého ženicha od té doby, co se Péťa oženil. Děvečka to

163$

vynesla, že Lojza nechce žádného nebo každého, že stále rodičům říká: „Přiveďte mi, koho chcete – a přisuďte mi toho, kdo se vám líbí. Mně je to jedno!“ a že ještě oplakává mladého Lukavce.

Jednou to Novačka vypravovala panímámě a ta to nesmlčela. Vypravovala to večer mladým. Zálibně se přitom podívala na syna a škodolibě na Ríšu. „Musela ho mět náramně ráda! No, co člověk zmůže? Musí se to nechat, jak Pámbu dá!“

Ríša se tomu nuceně smála a Péťovi to udělalo dobře. Smál se též, ale jinak. Tak nějak vítězoslavně a dodal k tomu honosně: „Myslím, že by mě přijala eště teď, dybych přišel.“

„Zkus to,“ řekla Ríša s úsměvem trochu pokřiveným.

V poslední době, kdykoliv uviděla Lojzičku, vždy ucítila zvláštní bodnutí v srdci.

„No, proč ne?“ zase tak honosně prohodil Petr. „Já myslím, že by mě každá přivítala s votevřenou náručí. Dnešky je svět každýmu přístupnější. Všecko je možný.“

Tatínek, který to poslouchal, potřásl hlavou a řekl: „To jsou řeči! Samá prázdná sláma a nic víc. A vzpomeň si na slova Písma svatýho: Kdo se jen podívá na ženu cizího!“

Péťa se tomu smál a říkal, že ani tatínek ani Ríša nerozumějí žertu. Bylo by to tím prošlo bez následků, ale maminka to stále roztahovala a o Lojzičce znovu a znovu začínala. Tak došlo přece jen k mrzutosti, jelikož Ríša ve své citlivosti byla dotčena. Maminka stále zdůrazňovala, co všechno ženské říkají, co Lojzička dostane a co všechno bude mít.

Potom si obě poplakaly a mužští byli mrzutí. K takové disharmonii docházelo velmi často a na Ríšu to zhoubně působilo. K tomu jí napsal Karel:

{Musím se Ti svěřit, drahá moje, se svým zklamáním. Ne v ženě, Bůh uchovej! Dostal jsem opravdu jemnou duši, která mne chápe. Ale v té finanční stránce, která přece u mne hrála}

164$

{hlavní úlohu. Zdání člověka často krutě zklame a otcové jsou nejednou největšími záškodníky svých dětí. Jak víš, měl jsem slíbeno velmi krásné věno a těšil jsem se, jak si pomohu a Tobě též. Snil jsem tedy hrdý sen, ale byl jsem z něj příliš hrozně vyburcován. Tchán, o němž snad víš, že je stavebním radou, byl zúčastněn na stavbě známé přehrady. Bájilo se o velkých penězích, které mu to vyneslo. Bohužel, ty peníze byly nepoctivé a nepatřily mu. Byly to provize a úplatky, které neprávem přijímal. Aféra se provalila a měl-li čestně obstát, aniž by z toho koukalo vězení, musel je do haléře vrátit. Tak se stal žebrákem a věno mé ženušky se propadlo do nenávratna. Mně zůstal nejenom dluh po otci, ale i mé vlastní dluhy, které jsem si nadělal při zařizování přepychového bytu. Brzy bych si mohl otevřít vlastní kancelář, čímž bych se po čase snad zahojil, ale nemám k tomu prostředky. Nevím, čím jsme se provinili, nebo jaká to na nás spočívá kletba, Ríšenko. Ani Ty, ani já jsme nedosáhli štěstí. Nezapírej, moje drahé děvče, vím to jistě, že nejsi šťastna. Marno zapírat a sobě něco namlouvat. Máš hrubého muže a to mne velmi mrzí. Svěř se mi, jsi-li nešťastná, rozděl se se mnou svou bolestí. Svěřená bolest je poloviční bolestí. Budeme trpět společně a vzájemně se podporovat.}

Nad tím psaním si Ríša velmi bolestně poplakala. Nemohla to vydržet, musela říct o Karlově zklamání Péťovi. Chtěl, aby mu dala to psaní přečíst, i když byl proti Karlovi zaujat, přece s ním měl účast. To Ríša nemohla udělat, konec toho dopisu nesměl číst. Nějak se mu vymluvila. Že už psaní zničila a že tam celkem nic zajímavého nebylo. Že mu Karel vzkázal švagrovský pozdrav.

Péťa nevěřil. Bylo mu to podezřelé a pátral po tom psaní. Když Ríša kamsi odešla, prohledal její věci a dopis našel. A přečetl. Zamračil se jako bouřka a rozpálil se prudkým vztekem.

Nic na světě nás tak nedopálí, jako odhalí-li někdo naši chybu, již sami před sebou zakrýváme. Nepřemohl se. Nebyl

165$

tak ukázněný a neuměl se ani přetvařovat. Přivítal Ríšu prudkými výčitkami a vhodil jí psaní do tváře. „Muselas to schovat a nedivím se. Tvůj vysoce vzdělaný a študovaný bratříček mě pěkně votaksíroval. Hrubce máš – toť se ví! Jeho velkomožnost to tak nazvala. Je vidět, že sis mu postěžovala. Chudinko! Špatně s tebou nakládám? Tak prosím, dej se rozvést! No prosím, jen jednej! Přistoupím na všechno! Chceš-li, půjde to všechno lehce a z mý viny. Já se na to dám, jen dyž bude pokoj!“

„Péťo, pro Boha,“ propukla Ríša. „Proč mne týráš?“

„Aha! Tejrám tě! No, dyť to povídám. Jenom si to řekni svýmu bratříčkovi! Je to bratr, uvěří ti! Toť víš, že ti nedá ukřivdit!“ dodal a vztekle se smál a Ríša zase plakala.

***

Čas plynul a malý Petříček rostl. Všichni mu říkali Péťa a staršímu Péťovi se pomalu začalo říkat – pantáto – nebo tatínku. Jen Ríša říkala tomu malému Petar, podle jugoslávského prince. Líbilo se jí to.

Dědeček to začal podle ní, ale babička to nemohla slyšet. Bylo jí to solí v očích. Reptala proti mladé, že je to zase nějaká zvláštnost, které se budou lidé smát.

Petárek byl velmi roztomilý a silný. Po roce začal sílit a nabíral Lukavcovu podobu. Jen vlasy měl po mamince a její oči. Byl jako Jezulátko. A chytrý, učenlivý chlapeček. Dědeček pro něj žil. Ráno si pro něj došel a přinesl si ho do postele. Dělával s ním pravou komedii a smál se právě tak srdečně jako ten malý čtverák. Po celý den, ať byl v jakékoliv práci, myslel jen na něho. Ať se hnul kamkoliv, nikdy mu nezapomněl něco přinést. A večer ho často sám uspával. Však také chlapec na něho držel, až na to Péťa často skoro žárlil.

Babička byla jiná. Stále se jí zdálo, že Ríša Petárka rozmazluje a kazí. Bylo jí proti mysli, že s ním rozumně mluví a všechno mu vysvětluje a že ho kazí také dědeček. Zase měla

166$

novou žalobu na Ríšu a novou metlu; od rána do večera se na chlapce zlobila. Ne otevřeně a před ním – nechtěla si to s ním pokazit, protože ve skutečnosti ho měla ráda jako ti ostatní a toužila získat ho jako děda. Jen po straně podpichovala: „To je rozmazlený děcko,“ říkala Ríše, „a vy mu nic neuděláte. Už už by tu měla bejt metlička. Dyž byl Péťa malej, stačilo jen se na ni podívat a už seděl jako pěna. Peťoušek je jako hudec, je to hotový živý stříbro. A vy ho necháte. Počkejte, počkejte, vy si na to zpomenete.“

„Takové dítě není třeba bít,“ bránila se Ríša. „Ostatně metla je pro pohodlí lenivých vychovatelů. Než by mnoho mluvili, raději vyplácejí, a to je špatná výchova. Nebudu nikdy Petara bít.“

„A to z něj budete mět pěknýho tyrana. No, počkejte, dochováte se na něm radosti, jen se těšte! Nevíte, že metla vyhání děti z pekla? „

„Tatínek říká, že Péťu nikdy nebil!“

„Copak tatínek! Tatínek je taky takovej! To jsem musela obstarávat já. Já jsem si Péťu vychovala a troufám si říct, že dobře.“

Za několik let vžila se Ríša tak dalece do svého nového postavení, že se všemu naučila. Už uměla chleba upéct, že byl jako výlupek, věděla, co se kdy v hospodářství dělá, zvykla si též hlídat drůbež a jít po ní, i stačit práci, jak bylo třeba.

Naučila se všemu, ale selka, selka z ní nebyla nikdy. Taková selka, která by žila jen pro práci a viděla v ní jediný cíl života a jedinou zábavu. Vždy ji více těšila ruční práce, ta jí byla odpočinkem a vzpruhou. A nade vše milovala četbu. V ní všelicos utápěla a z ní čerpala mnohou posilu.

Lukavcovům to bylo proti mysli. Pletení a háčkování, k tomu pak čtení bylo jim solí v očích. Péťa, ať všeličemus rozuměl a za svobodna se také četbou vzdělával, nemohl jí v tom postačit. Srostl s prací a v duši zpohodlněl. A poněvadž znal své nedostatky, byl velmi zaujatý proti lidem, kteří se

167$

stále vzdělávali a prohlubovali. Ríše to velmi zazlíval. Vyčítal jí, že večer čte a ráno nemá chuť ke vstávání. Že nemiluje práci, že nedohlíží na všechno, jak by bylo třeba, že nejde do práce jako mladá Brchaňka.

Ríšu to popuzovalo a zatvrzovalo, a tak se stalo, že si jednoho dne s bolestí a hořkou výčitkou sobě samé řekla, že vlastně tu půdu, k níž si slibovala tolik lásky, z duše nenávidí! Práce! Práce! Jak jí mohou říkat, že je požehnáním, když jí se stala kletbou?

Oh, kam se podělo vše to, o čem Ríša snila? Jak se mohla domnívat, že najde štěstí a vyplnění života v půdě, v níž vyrostla? Připadala si jako přesazená květina ze skleníku do hrubé, studené a jalové půdy. Jako meduňka, která vyrostla v nízko položeném kraji a najednou je přesazena do horské polohy, na větrné místo, do samého písku a štěrku. Cítila, že tu nelze zapustit kořeny a kvést! A tak stále nyla a nyla, tím více, čím upřímněji si to přiznávala. Čím více si to připouštěla, tím to bylo tragičtější a bolestnější. Trpěla a s ní všichni domácí, byť ji nechápali a si to neuvědomovali.

***

Jednou, bylo to pozdě na podzim, Péťa ztropil velký křik. Cosi mu vlezlo do hlavy. Vyčítal jí, že ji netěší práce a že se povaluje pouze ve stavení. Ale vyšla-li sama ze své vůle do pole, nebo zatoužila-li po vycházce do lesa, vždy jí to tvrdě zazlíval. Teď se horšil, že okrajování krmné řepy na poli jde velmi pomalu, a že na to hospodyně nedohlédne. „Já vorám v kopaninách, a nemůžu tam bejt. Vod tatínka to taky nemůžu žádat. A ty se jen potloukáš po stavení a bavíš se s Péťou, kerej už si může pohrát sám a nepotřebuje tě mít vokolo. Ne, abys tam došla a koukla na ty ženský! Já nevím, mámo, nic z tebe nebude! Jakživo selku z tebe neudělám!“

Ríša se zamračila: „Co ode mne chceš? Nezastanu to! Je tu přece dítě, a nutno se jím zabývat! A byt také nemohu nechat

168$

neuklizený. V takovém nepořádku, jako u Brchaňů, bych nemohla žít!“

„Tak aspoň tak přepjatě nemluv! „ rozkřikl se, „to už vůbec vypadá, jako bys dělala velkou paní! Mluv jako my, jak nám zobáky narostly, ať se mi všici nesměj ou, že mám študovanou ženu.“

Ríša měla strašnou hořkost, a zůstal v ní vzdor jako mrak. Nechala všeho. Petara dala k babičce a šla do pole. Klusala polní cestou a vzdorovala studenému větru, který byl jako jedovatý. Nebylo daleko do Všech svatých, a toho roku byl podzim velmi sychravý. Proto se s prací opozdili. Řepy byly ještě všude plné fůry.

Někde si udělali ještě ohníček, aby se při té práci ohřívali, ale valně to ani nehořelo. Nať silně dýmala a potom zhasínala. Byla plná mlhy a pýr také nehořel.

Všecky ženské, které na poli okrajovaly řepu, byly navlečeny jako sudičky. Jeden šátek přes čelo a druhý na hlavě ztlusta dozadu, několik sukní a teplé kabáty. Třeba mužské, to jim bylo jedno.

Ríša se tak nastrojit neuměla. Za nic na světě ze sebe takovou maškaru neudělá! Styděla by se sama před sebou, a byla přesvědčená, že by u Péti ztratila to poslední. Domnívala se, že z jeho lásky zbyly už jen trosky.

Seděla u hromady řepy, nohy choulila pod sebe a celá prostydlá a na křehoutku zmrzlá, okrajovala nať.

Večer se vracela modrá zimou a malomyslná. Sotva se zimou držela na nohou. Druhý den šla zase a byla navléknutější, ale už to nezachránila.

Za pár dní se rozstonala.

Dostala nepříjemné bolesti do kříže a zad, a byla jako by ji přerazil. K tomu jí bylo špatně od žaludku, a nevěděla ani sama, co jí je.

Péťa si toho moc nevšímal. Měl ještě doorávat nějaké kousky polí pod lesem a spěchal, co mohl, neboť rádio kolik

169$

dní hlásilo trvalé deště a ochlazení. Byla už zima, že ruce na kletích dřevěněly a uši zábly k upadnutí. A ženské stonání? Kdopak by si toho všímal? Tatínek také to nemíval ve zvyku a maminka, ta pohodila hlavou a řekla:

„E, dyby si toho měl jeden všímat, dyž bolí v kříži. Moje nebožka maminka mi dycky radila: řekni si sedmkrát za sebou, má milá lenost, dej se mi přemoct, a vono tě to přejde.“ Služkám pak říkala se zašpičatělým úsměvem: „E, nechceť se jí! Eště je tam na fůru řepy, a vono je to mokrý!“ Řekněte takovou věc na hospodyni čeládce! Hned je při tom a hotova zlehčeného ještě více zlehčit. A u Lukavců to bylo v obyčeji, po straně na mladou sočit a mladé do očí všelicos povídat na starou. Chichotaly se tomu celý den a před hospodyní si stále šeptaly: „Mě bolí v kříži! Lidičky, já nemůžu!“ „Musím si lehnout, mám kříž jak přepůlenej!“ Ríše bylo opravdu špatně, sotva se vlekla. Všelijaké ty poznámky ji popuzovaly a zlobily až k nepříčetnosti. „Čím tu jsem?“ ptala se sama sebe a také Péti, když v poledne přijel z pole. „Poslední děvečkou, či podruhyní?“

„Ty pořád něco máš!“ zavrčel Péťa. „Furt se ti děje ňáká křivda. Dyž tě holky zlobějí, tak je vyházej a Péťovi nasekej, esli tě neposlouchá!“

„Proč?“ zvolala Ríša ještě popuzeněji. „Petárek jediný má ke mně cit! Petar mne nikdy schválně nezlobí. Ten jediný mne má rád!“

„Toť se ví!“ zasmál se Péťa zlostně, „ten jedinej! Ty chudinko ubohá, ty se máš zle. A abys věděla, s tím chlapcem už toho mám dost! Každej mi říká, jak je chytrej a moudrej a co všecko ví a umí. Tak jako by to byl nějakej zázrak! To prej proto, že ho paní Lukavcová všecko učí, furt s ním chodí a mluví a všecko mu vysvětluje. A už se mě ptají, bude-li profesorem nebo doktorem, jako by k tomu už byl čas.“

„Nu, a je to hanba?“ zeptala se Ríša ostře. „Je to chyba, že ho vzdělávám? Myslím, že se tím můžeš pyšnit, máš-li tak

170$

bystré a jemné dítě. Připomíná mi mého tatínka, a to byl každým slovem a každým dechem pravý gentleman!“

„Ááá – no, to je něco jinýho!“ zvolal Péťa a posměšně se stavěl do pozoru a hluboce se ukláněl. „Gentleman! To je to pravý slovo! A to holt musí bejt po tvým tatínkovi! Kdepak u nás! My jsme jenom sedláci, řupani a chrtouni, ale tvůj tatínek! Je to vidět,“ začínal hned jinak a velmi zlostně, „kam to jeho gentlemanství vedlo! Nedoved ti ani korunu věna ušetřit! Neuměl ani syna zavopatřit. Museli jste vobá koukat, abyste se dobrou svarbou spasili. A já, vosel hloupej, sem do toho vlez a nerozuměl jsem tomu! Nejčky to mám! Ženská nejni ani k práci, ani k ničemu, jen má vostrej jazyk!“

Ríša zaúpěla a vyšla ze světnice. Motala se chvilku v síni, potom si brala kabát a nůž, rukavice a boty.

Petárek se k tomu nahodil a chtěl běžet s ní. „Já tu sám nebudu!“ volal a chytil ji za sukni. „Půjdu taky do pole! Mamičko, půjdu s tebou!“

Vymlouvala mu to a laskala ho. Přisedla k němu na práh a brala ho do náruče. „Je tam zima, můj zlatoušku. Jdi k babičce. Večer ti budu vypravovat pohádku o smutné princezně.“

„A – a!“ křičel chlapec. „Já půjdu s tebou!“

Péťa, který okamžik stál a rozvažoval ten podivný zvuk, který vydala Ríša, když vycházela, vyřítil se teď do síně a zařval na něj: „Doma budeš – fixnámol – nebo tě zesekám, že tě ani čert nepozná! Dost je toho mazlení – marš do sednice, nebo se podíváš!“

„Péťo!“ vykřikla Ríša a před mužem se vztyčila, aby dítě kryla. To Péťu podpálilo ještě víc. Uchvátil chlapečka za ruku a zvedl ho do výšky – zatřásl jím a vhodil ho do kuchyně.

„Táhni,“ křičel, co mohl, „sice budete vobá koukat!“

Babička, která to slyšela ve stáji, strnula leknutím o hocha. Přestože na něj sama stále nasazovala, teď byla připravena letět na syna a prát se s ním. Jen kdyby se opovážil a děcko$

udeřil. Když však poznala, že celá bouře je namířena proti Ríše, couvla do stáje a čekala, co bude dál.

Už nebylo nic. Malý Petar hrozně řval a velký Petr bouchl dveřmi a šel pod kůlnu. Ríša si vázala šátek. Ruce se jí

chvěly, nohy jí klesaly. Přece však šla ještě na řepu.

Péťa stál pod kolníkem a rozvazoval nové březové koště. Maminka za ním přišla a polekaně se ptala: „Copak to bude?“

„Ale metla. Až bude Petřík zase tak řvát, vyženu mu to jedním rázem. Ať máma chce nebo ne! Jí na truc!“

Maminka, která se předtím k smrti lekla, aby nebyl Petar bit, teď poznala, že okamžité nebezpečí minulo, a proto přisolila: „To máš recht! Vona mladá je moc tento! Já nic neříkám, ale všecko to vidím. Děcko jen kazí a rozmazluje; všecko možný mu povídá jako velkýmu a do kostela ho moc nevede. Ani k modlitbě ho nemá, učí ho jen ňáký říkání k andělíčkovi. To já jsem tě jináč učila a chvála Pánu Bohu, poved ses!“

Potají pak šla do světnice, Petříčka vedla s sebou na vejměnek a laskala ho a hladila, říkajíc mu šišlavě: „Máma utekja, viď zjatíčko! Nepjač, bába je u tebe – je lepčí než máma!“ Nazítří jel Péťa pro doktora. Ríša už nemohla. Celou noc mluvila v horečce a pálila jako oheň. Marně se k ní Péťa měl, chlácholil ji v náručí a říkal jí všelijaká sladká slova, která mívala kdysi velmi ráda.

Ráno byl celý ustrašený, klepal časně na rodiče a svěřoval jim svou starost. „Je v jednom vohni, zvrací a fantazíruje. Pojedu pro doktora! Di poklízet, tati, kobylu. Já budu krmit, až přijedu!“

„Snad to není třeba, volat hned doktora!“ chtěla rozmlouvat stará, „ať si dá teplej vobklad na záda a studenej na hlavu a –“

„ – a zejtra bude eště hůř, ne?“ rozkřikl se Péťa a vybuchl v předrážděných slovech: „Ty máš dycky dost času, mami!

172$

Jako včera a předvčerejšky! To bylo furt – má milá lenost, dej se mi přemoct! Myslelas, že se jí nechce a navádělas mě i Fánu. Všicí jsme se jí posmívali! Teď to máš! Bude mět jistě zápal – ježíšmarijá,“ rozkřikl se. „Esli to špatně dopadne, tak si něco udělám!“

Vyskočil na bryčku a sekl do koní. Vyřítili se ze vrat a tryskem pádili po návsi.

Péťa se nebál nadarmo. Lékař se podíval a dlouho nebyl v rozpacích. „Zánět ledvin!“ řekl.

„Pro Krista Pána,“ lekla se panímáma. „A to není možná! Kde by k tomu přišla, dyť je u nás jako v bavlnce!“

„Hm,“ doktor krčil rameny, „asi notně nastydla.“

Péťa se odvrátil. Vzpomněl na nebožku Stránskou. Stonala dlouho na zánět ledvin a konečně zemřela. Ani nedýchal. Starý Lukavec se drbal ve vlasech. „Já jsem to povídal,“ řekl mrzutě, „že tu zatracenou řepu letos někdo vodstůně. Žes ji tam nenechal rači zamrznout, Péťo!“

Dávali si vinu navzájem – ale už se stalo! Nebylo to nic platné. Bylo nutné se teď raději starat, aby se Ríša zase uzdravila. Doktor se na to díval velmi vážně a přísně rozkázal, co je nutné dělat. Hlavně držet dietu a ležet. Ležet tak dlouho, až zmizí bílkovina a otoky, až přestane bolest v kříži.

A potom si Ríša odpočinula a poležela! Už tolik let si slibovala, že pojede na hroby svých rodičů – na posvícení byli pozváni hosté – šití na ni čekalo, pro ni, pro tchyni i pro Petara. A všechno zůstalo nehotové, nebylo žádné posvícení, nejela na Vše svaté na hroby rodičů a Petárek měl staré šatičky.

Ríša ležela a ležela, a mohla číst a Petárkovi vypravovat pohádky a když jí bylo líp, také háčkovat a plést, ale z postele nesměla.

Doktor Radoň se do Dobroušně najezdil, až to bylo k omrzení. Zpočátku denně, potom dvakrát za týden. A stále zkoumal a předpisoval.

173$

Byl mladý a vlídný; nebyl ve městě ještě dlouho, ale lidé už ho měli rádi a měl tu nejlepší pověst. Chválili ho, že je obětavý a nepříliš drahý – a že s pacienty velmi pěkně zachází. Byl sám a kolovaly o něm různé pověsti. Jedni říkali, že je rozvedený, druzí, že je vdovec. Krásné pleti to nevadilo, aby se po něm ohlížela. Měl elegantní držení těla. Líbil se všem a dělalo mu dobře, že má krásné postavení a titul. Kdyby byl zaklepal kdekoliv, byl by všude přijat s otevřenou náručí. Doktor Radoň však zatím neklepal nikde. Žil sám, a jak se zdálo, jenom svým pacientům.

U Lukavců se někdy trochu zapovídal. Starý pantáta měl jeho sympatie. Starý Lukavec byl celkem velmi rozumný sedlák a příjemný. Uměl promluvit o všem. A líbil se doktorovi také malý Petar. Ve svých čtyřech letech byl velmi roztomilý a statný. Doktor se divil, jak je možné, že tak útlá matka má synka jako špalíček.

Péťa honosně říkal, že je to z jejich rodiny. Lukavcové že jsou všichni takoví. Stará panímáma rychle dodala, to že ona ho vychovala.

Ríša se přitom na posteli smutně usmívala. Už se neodvažovala říci, že má v chování a povaze něco po jejím tatínkovi.

Jednou se cestou od Lukavců zastavil doktor u Suků. Stonala tam služka a poseděl ve světnici. To už tak měl ve zvyku. Byl roztomile hovorný a rád si popovídal.

Paní učitelová byla v naději a učitel se s ním radil. Oplýval k ní šetrností a starostlivostí, proto prosil lékaře, aby ji vyšetřil.

Jak by neoplýval starostlivostí. Byla hezká a mladá, měla ho ráda a přinesla mu peníze a malou domácnost lehce zvládala. Oba nebyli zkrušení ani prací, ani nedostatkem a měli tolik volného času, že se mohli věnovat jeden druhému a číst si navzájem svá přání z očí. A Fanouš byl dobrák od kosti. Lékař vyšetřil zdravou pacientku a ujistil učitele, že je všechno v pořádku. A potom vyprávěli dál a přišla řeč na

174$

Lukavcovy. Na paní, která vážně stůně a dost si poleží. Paní Suková starší hned byla ráda, že si mladou Lukavcovou Fanouš nevzal, a jelikož byla otevřená jako kniha, hned to také nahlas řekla. „Nebyla tě nikdá zdravá, proto je tak slaboučká. Já se tuze divím, že to děcko vůbec měla!“ Doktor namítal, že to nevadí, i slabé ženy že mohou mít děti, jenom když jsou jinak zdravé. A tato ledvinová nemoc že je čistě nahodilá. „Patrně si to uhnala nachlazením. Povídali, že v sychravém počasí okrajovala na poli řepu.“

„To je vono, to je vono,“ souhlasil starý Suk a přikyvoval, „já jsem si to hned myslel, dyž jsem ji viděl na zemi v tom mokru a větru a tak mi napadlo: Vidíš holka! Toho ti bylo třeba? Našeho Frantu nechcelas – a nejčky máš! Dyť byla učitelkou, pane doktore, byla jako majolenka a nejčky chodí do pole na řepu!“

„Už vo tom nemluv, tatínku,“ nevrle řekl učitel, „dyť je to dobře a já sem rád!“

„A což teprva já,“ zasmála se mladá paní, „dyby ho měla vona, neměla bych ho já!“ a vesele na manžela zamžikala.

Staří Sukovi to omlouvali, to že se mluví jenom tak. To že už je pryč a oni toho nelitují, ale je jisté, že si Ríša nepolepšila. Vypravovali doktorovi, jak to bylo, že si učitelka, a k tomu slečna z tak znamenité rodiny, vzala sedláka.

A panímáma nezapomněla doložit, jak se teď má. „Musí dřít a dřít a děvečky vypravuj ou, že se na ni ustavičně vadějí. Stará, ta prej jí nemůže trefit na jméno a furt a furt na ni něco má. A mladej, ten že je vod mámy poštvanej a dělá to taky tak!“ „No, třebas mu taky nejni divu,“ mínil starý Suk, „esli je to, jak lidi říkají, že se jen líčí a fintí, že nosí k práci rukavičky a lakuje si nehty, pak se jim taky nejni co divit!“

„A jí taky ne!“ ozval se učitel. „Vyrostla v jinejch podmínkách a v jiným vokolí a tohle se pro ni nehodí. Já myslím, že je jí to perný! Dřív byla slečnou z takový rodiny a nesky musí házet hnůj!“

175$

„Proč si ho brala?“ divil se doktor a letmo si představil malé a útlé ruce mladé selky a její krásné, smutné oči.

„Inu, zamilovala se. Což je vo to, von je Lukavec pašák a umí taky dělat pána,“ rozpovídala se znovu paní Suková, „rajtoval na koni a všady byl první. Ve městě si dával říkat statkář. Teď ho to přešlo. Von je starej Lukavec chytrej! Grunt sám drží sobě a má ho za pacholka. Ani mladá tam nemá nic psáno. „

Doktor Radoň si dal všecko vypravovat a podivoval se. Vyrostl ve městě a ty venkovské poměry ho udivovaly.

K mladé selce pojal živou účast.

V té nemoci k Ríše přilnul velmi malý Petar a Ríša ho nazývala celým svým jediným štěstím. Jelikož byla zima, byl stále kolem ní. Někdy s ní byl celý den v posteli, někdy pobíhal jen po světnici a zdržoval se nablízku. Ríša se mu plně věnovala. Vystříhávala mu z novin a časopisů panáčky, podlepovala a hrála mu s nimi takové malé, provizorní divadlo.

Skládala mu lodičky a koníčky, předříkávala básničky a učila je ho nazpaměť.

Péťa se tomu někdy obdivoval a pokud byl ženin stav vážný a kritický, chválil ji, jak se dítěti věnuje. Bral chlapce na klín a sedal s ním u její postele. A sliboval oběma všechno možné; kam je pustí, až se maminka uzdraví, a co jim koupí.

Když bylo líp a doktor řekl, že nebezpečí minulo, začínal zase bručet a říkal, že Petar není žádný kluk, že jakživ tohle nedělal, aby si hrál s panáčky a ležel u mámy v posteli. A jednou se hrozně dopálil, když mu synáček ve své povídavosti prozradil: „Já budu doktorem. Mamička to povídala. Budu jezdit k nemocnejm a léčit je. Taky ti dám in – injekci, až budeš stonat. „

Péťa se z toho mohl zbláznit. Začal křičet a nadávat. Hochem zatřásl, div ten si jazyk nepřekousl a rozplakal ho. A Ríšu zasypal celým přívalem hrubých slov. „Aha, dyť sem si to myslel! Na to ty hraješ, abys mi děcko vodvedla! Selskej

176$

stav je ti sprostej, náš rodnej grunt ti za to nestojí! Pána chceš vychovat z mýho dítěte! Vodvíst ho chceš vod rodný hroudy, Lukavcův grunt chceš připravit do cizejch rukou! Ale to eště ne! Pámbu ví, to se nesmí stát! Jako že sem tu a že se jmenuju Lukavec! Péťa vostane sedlákem, půjde za pluhem, za rodnou brázdou!“ A chtělo se mu plakat; utekl ven a běhal ve sněhu po zahradě, musel i do polí. A nejraději by byl padl tváří do umrzlé prsti, líbal ji a přísahal, že Lukavcův rod ji neopustí. Tak tu rodnou půdu miloval. Byla mu vším!

A Ríša ji právě tak nenáviděla. Ó – právě, tak anebo ještě víc!

Ležela naznak a štkala. Tak hořce, usedavě a bolestně. A volala k Bohu, aby její dítě vedl. Aby dopustil, by mohlo jít za lepší metou! Za vzděláním, za uměním a vědou.

„Nenechávej ho v té zemi! Nechtěj, aby jí musel otročit jako já!“

Teprve o vánocích mohla Ríša poprvé vstát a přecházet, ale ještě velmi opatrně. Péťa sám na to dohlížel, aby se nenachladila. Cítil značné ulehčení a měl dobrou náladu. Sám přinesl stromeček a stále Petarovi říkal, že už je stromeček doma, a že už on sám viděl Ježíška, jak si ho připravuje a strojí.

A všelijak přitom vtipkoval a vymýšlel si bláhová slova, aby chlapečka navnadil.

Ríšu to nějak netěšilo. Měla na to všechno svůj názor. Chtěla, aby Petar co nejdéle věřil, že Ježíšek nosí stromeček a osobně, neviditelný s ním přichází do příbytku hodných dětí. Snažila se to chlapečkovi co nejlépe vysvětlovat a vštěpovat a toužila podávat mu to tak, aby jednou, až přijde rozum a čas, to odpovídalo jeho další živé víře. Péťa pro to neměl ani trochu pochopení. Chtěl se smát a působilo mu potěšení, jak Petárek vyvaluje svá krásná očka a jak se mu všelicos nechce shodovat s povídáním mamičky. – A otec Péťa měl také radost, že se Ríša durdí. Myslel, že to musí pochopit a jeho žertům se konečně přizpůsobit.

177$

Ale Ríša nemohla. Dokonce byla po té nemoci stále smutná a popudlivá. Každá maličkost ji brala za srdce a bouřila jí žluč. Péťovy žerty s chlapečkem ji bolely a okřikovala ho stále podrážděněji a bolestněji. Kéž by byl pochopil, jak je jí těžko a bolno, přímo zle v nitru. V té nemoci, kdy měla čas uvažovat a přemýšlet, teprve to všechno řádně promyslela a přišla na svůj veliký životní a osudný omyl. Co myslela, co dělala, že si brala sedláka? Člověka vzděláním níže postaveného, hranatého a tvrdého? Co ji to napadlo, chtít soutěžit s ostatními selkami, které v tom vyrostly a jsou v té práci vžité? A jak to, že chtěla Péťu až do smrti tou ohnivou láskou milovat? Co že ho dříve neprohlédla? Neviděla, že je to sobecký, urputný a necitelný člověk? Ach, ano, pokud byla v práci zapřažena od rána do večera a nemohla se pro ni podívat ani do svého nitra, ani na svůj zevnějšek, byla jakž takž spokojená. Když ulehla a měla dost času, uznala, že se strašně, strašně zmýlila.

A to všechno by ještě šlo, kdyby neviděla, jak vypadá, jak se chová a jaký je jiný studovaný a vzdělaný muž. Kdyby nemusela porovnávat. Nebesa! Neplatí o ženě, která pohlédne na cizího muže, co o muži je napsáno v Písmu: „Již s ní cizoložil v srdci svém?“ Při čem se to Ríša přistihla? Doktor Radoň! Jaký by byl asi v manželství? A jak asi takový studovaný, vzdělaný a jemný člověk miluje? Ríša se při té otázce a představě, která byla odpovědí a důsledkem otázky, v celém nitru mocně zachvěla…

Jednou k nim přišel a nikdo nebyl doma, jen Ríša sama. Staří byli ve světničce a Péťa byl s Petárkem ve městě na jarmarku.

Doktor se s ní dal do řeči a povídal a povídal – a také o sobě. Jak je sám a sám, a jak nenašel ještě ženu, která by ho pochopila. A jak se jednou v životě zmýlil a jak na ten osudný omyl doplatil.

178$

Ríša za sebe nemohla. Vyřkla slovo, jež se už nikdy zpět nevrátí. „Já také! I já jsem se osudně zmýlila,“ a hoříc hanbou a rozpaky nad tou slabostí, zamlouvala to a sama se ptala, proč by ho žena nepochopila. Že to přece není nic těžkého muže pochopit, je-li žena jen trochu uvědomělá a má-li jen dobrou vůli. A zase za sebe nemohla, že si posteskla: „Horší je, že muži pravidelně o to pochopení nestojí. Muži jsou, pane doktore, velmi sobečtí a lhostejní. A víte,“ dodala s povzdechem, „ženu nezabíjí ani tak špatné zacházení mužovo, jako jeho netečnost!“

Doktor souhlasil a začal vypočítávat chyby mužů, a tak to věděl, jako by tady u Lukavců stále žil a všechno to na vlastní oči viděl.

Zbledla nad tím poznáním a nemohla jinak, než posvědčovat a souhlasit. A doktor se divil: „A proč žijí ženy v takovém manželství, které je jim přítěží? Hleďte, byl jsem odvážný a setřásl jsem okovy, které mne tížily. Proč musí žena trpět až do konce? Toho nemůže nikdo žádat.“

Od toho dne byla Ríša strašně nervózní a rozvrácená. Že

to nikdo nemůže od ženy žádat? Ríša byla také žena.

U stromečku byl Petárek bláznivě veselý. Ríša se bála, že pošetilou Péťovou řečí bude poetické kouzlo ze svatvečerního krásna smyto, ale Petar necítil nic takového. Skákal kolem stromečku a vodil dědu za ruku, aby všechnu tu krásu obdivoval.

Také babička musela přisedat na bobek a obdivovat se a Petar zpíval sám pěkné koledy, které ho maminka naučila.

Štěstí přiletělo do Lukavcovy světnice. Všichni to cítili a zapomínali na všechno, co je tížilo.

Jenom Ríša ne.

Vyčítala si to a obdivovala se, tvrdíc si, že má něčím strašně poskvrněnou duši, ale nemohla si pomoci. Byla sklíčená a nešťastná a na svou omluvu si tvrdila, že se v nevědomosti dala přesadit do nepříhodné půdy, v níž nikdy nemůže zapustit kořeny a že tu nikdy nerozkvete.

179$

Přitom jí začala kvést duše něčím jiným. Byl to vonný, ale jedovatý květ, otravující srdce.

Proč ten doktor Radoň pořád ještě jezdil do Lukavcova statku, když byla hospodyně skoro zdráva? Proč měl o ni tak velkou péči? A stále jenom nařizoval, že se má šetřit a nepracovat, chodit pouze mírně na procházky a mnoho spát.

Panímáma už začínala proti tomu reptat a pantáta si ohmatával hlavu. Co to bude stát! Pane králi, to bude účet! Péťa ještě na to nemyslel. Věřil doktorovi a říkal rodičům, že je málo platné myslet na peníze, že je nutné především obhájit ženino zdraví. „Šak to vidíme u Pazderskejch. Mladou sehnali po porodu brzy z postele a co z toho mají? Nejni do ní prachnic. Víc leží, než chodí, sotva se vleče a Pazderskej pomalu chodí za jinejma. To rači ať to stojí, co stojí, jen když bude Ríša zase zdravá. Dyť já bych chtěl mít ještě jednoho syna!“

S chmurou na čele si vzpomněl na Ríšinu výchovu. Což kdyby Petar opravdu měl vlohy pro studie? Co by zbylo rodnému gruntu?

Zase byl masopust a plesy. Lukavcovi byli pozváni na ples do města. Staří to pohodili, ani si toho nevšímajíce. Přece letos po tom všem soužení a při tolikerém vydání nebudou mladí myslet na zábavy! Ani Péťa se u toho pozvání příliš nepozastavil.

Pouze Ríša. Obracela je dlouho v rukou a potom řekla: „Chtěla bych se na ten ples podívat, Péťo! Bude to jistě krásné. „

Péťa se trochu zarazil. Sám si rád zatančil a tu a tam ho to také táhlo do lepší společnosti. Pokrčil rameny a řekl: „No, já nevím, až co řeknou naši.“ A hned byl celý podrážděný a to vyvrcholilo v bolestném povzdechnutí: „Dyž vono je to s náma zlý. Pořád eště nemáme nic svýho. Sme, holečku, pacholkem a děvečkou, eště k tomu málo placenejma.“

Jindy by se byla pozastavila nad jeho steskem, byla by odpověděla slovem, které by snad přililo oleje do ohně a urči—

180$

tě by se zase nepohodli. Dnes však měla jiný zájem. Adresa na pozvání byla psána rukou doktora Radoně. Znala ji z receptů a ještě odjinud. Nedávno jí posílal lék a přitom bylo přibaleno malé psaníčko. Poslal jí pozvání, chce, aby přišla. Začala o to usilovat. Mluvila o tom denně a poprvé, co byla u Lukavců, svedla boj s tchánem. Vzdorně mu řekla, že za svou práci a za vše to, co tady zkusila a čeho se zřekla, si zasluhuje kousek zábavy. Že je to první, oč vroucně stojí a že nikdo nemá právo jí to odepřát. Péťa se k ní připojil a tak bojovali proti rodičům, až to vybojovali.

Starý Lukavec konečně uznal, že nic nesvede a potají trochu trpce ženě řekl: „E, mají recht! Co užijou, mít budou. My jsme šetřili jak hloupí, a co z toho máme! Uznají tu naši práci? Eště myslejí, že jim křivdíme. Nech je bejt, ať si jedou třeba do tramtárie.“

Maminka dělala hůř. Šla každou chvíli do světnice, kde si Ríša šila nové šaty a mluvila stále špičatěji a špičatěji. A když se pak Ríša do plesu strojila, dívala se zpovzdálí a plakala nad tou světskou marností. Lomila rukama a bědovala, že přijdou o statek. Jindy by se byla Ríša dávno urazila a zůstala doma, tentokrát však to šlo mimo ni tak hluše, jako by se jí to netýkalo. S veškerou péčí se šlechtila. Pudrovala si krk a ramena, líčila rty. Vlasy se jí třpytily zlatitým přísvitem a řasy a obočí měla přičerněné. Malý Petar klečel na židli a obdivoval se. „Jéj, mamičko, ty si krásná! Eště tuhle se namaluj a tuhle!“

Péťa byl také v černém a hmoždil se s knoflíčkem u košile.

V oné lhostejnosti, do níž k vlastní veliké škodě zapadají ženatí muži, nepozoroval, že s ním Ríša jedná teď chladně a shovívavě, že ho oblétá a opravuje, jako by to byla matka, že se mu už neobdivuje a neopěvuje ho jako kdysi. Sám přehlížel její toaletu a dělalo mu dobře, že je oblečená jako dáma, snad jedna z těch nejhořejších v okolí.

„Ať, to je dobře,“ myslel si, „ať ve městě vidějí, kdo je to dobroušňovskej Lukavec. A co si smí dovolit.“ Přitom si

183$

ovšem nesměl připomenout tatínkovy starosti o nezaplacenou daň, účet od lékaře, o správku stodoly, o všechny ty drobné a přece tak ohromné požadavky, které mu leží na bedrech. Rodiče se zlobili, proto mladí poslali jen Petara, aby řekl, že už jedou, a víc se o ně nestarali. Péťa ze vzdoru a Ríša zapomněla. Ani se nestarala, jsou-li slepice zavřené a je-li puštěný pes. Byla myslí už ve městě na plese.

A brzy tam byla i tělem. Dvorana „U modré hvězdy“ byla ozářená a svítila do daleka jako maják a hudba už zvala, volala a lákala. Ríšu úplně uchvátila. A brzy ji uchvátil i doktor Radoň, který si vzal od Péti dovolení a odvedl ji do kola. Uchvátil ji v tanci, uchvátil ji také v duši. Po tanci promenovali, mluvili a bavili se. Ne, to není dobře volené slovo. To nebyla jen zábava. Bolestné štěstí a radostná bolest.

Tak to pojmenovala Ríša a domnívala se, dokonce o tom byla přesvědčená, že také doktor to tak nazývá. Péťa ovšem ve své pohodlnosti a lhostejné spokojenosti nepozoroval nic. Měl radost, že s Ríšou tančí páni a že se Ríša vyrovná všem přítomným paním. Byla velká a štíhlá a její pas byl tak útlý, že by jej lehce dlaněmi objal, a mluvila tak správně a moudře jako všechny ty dámy. Byl na ni pyšný a hověl si v tom duševním pohodlí a blahobytu.

Sám také trochu tančil, ale víc posedal se známými pány a sedláky z celého okolí a bavil se s nimi po svém způsobu. Už ho všelijaké klábosení o ženách a jiných marnostech valně nebavilo. Trochu mluvil do politiky a nejvíc o hospodářství. Byl rozený sedlák, a to se nezapře.

Těšily ho nové stroje, umělá hnojivá, rokování o chovu plemenného dobytka.

Ríša se k němu hlásila jen chvílemi. Když potřebovala svlažit rty nebo si trochu odpočinout. Některé selky z okolí seděly tu se svými muži a mezi sebou si vyprávěly o hospodářství, o drůbeži, o dětech. O těch až naposledy. Nejvíc je zajímaly husy. Kolik jich která vloni odchovala a které už

184$

nesou a jak se daří ty čínské, které přišly v posledních letech tak hodně do módy. Chtěly také získat Ríšu. Ptaly se jí, ale ta odpovídala pouze jednoslabičně. Nechápala a pohrdavě se k tomu usmívala, jak mohou ty ženské na plese povídat o husách a prasnicích, když je na světě tolik jiných a ušlechtilejších zájmů. A jak se to všechno shoduje. Každá tvrdí, jak má ráda všechnu tu drůbež, jak to za ní běhá a na zavolání poslouchá, jak ji to zná a k ní lne. Vždyť to tak vypadalo, jako by všechny měly raději drůbež než své vlastní děti. A přitom dovedly surově cpát ubohé husičky, klečet jim na křídlech a nepolitovat, i když jim natrhly zobák a sedřely krk. Ríša to nechápala. Nenacházela v tom žádnou zábavu ani rozkoš. Vždyť bylo na světě tolik jiných věcí, které ji vábily. Třeba četba. Dnes je taková spousta dobrých, vzdělávacích i zábavných knih a k pojmu inteligenta to patří, aby četl a něco znal. A Ríša to pro práci nemohla zastat. Jak jí to bylo líto! A jak to chtěla! A dnes tady? Jak by se mohla otravovat zase tou prací a tím vším, co ji ubíjelo doma? Doktor Radoň mluvil o literatuře a o umění a Ríša poslouchala, účastnila se toho, a čemu nestačila, o tom klidně řekla: „Vidíte, to už nevím, od té doby, co se věnuji hospodářství, nemohu to zastat a dohonit. A jak je mi to líto; zdá se mi, že v duši hniji.“

Projevil jí v tom účast. Politoval ji a znovu a znovu se divil, jak to mohla udělat a jak to může snášet.

„Odházejte ta pouta, která jsou vás nedůstojná,“ řekl jí vřele, „a osvoboďte se ode všeho. Osvoboďte také své dítě, které by muselo také tu práci a kletbu vléci po celý život. Jen si to představte, nikdy se nepovznést, nikdy se nepodívat vzhůru, plahočit se v brázdě a táhnout jařmo nedůstojné dřiny. Osvoboďte se, jistě budete šťastna.“

To byla slova, která Ríšu opíjela do čarovného a strašného snu. Věděla, že v něm tone a někam se propadá, ale k vymanění se z něj neměla sílu.

185$

Domů se vraceli až k ránu ve velmi dobré náladě. Péťa byl trochu rozjařený pivem a koňakem, který do něj známí vnutili a Ríša se zasněně usmívala. Nestarala se, jak to vypadá doma, zdali je všechno v pořádku, zdali se Péťa dobře vyspal, neotelila-li se zatím kráva, kterou tatínek s Péťou už po tolik nocí pilně hlídali. O nic jí nešlo. Vzpomínala jen a snila cosi šíleného pro budoucnost.

A v tom pak tonula až do jara; plynula v tom jako v závratném proudu. Jednou se vydala do města na nákupy a setkala se s doktorem. Náhodou?

Procházel se s ní po podloubí a moc nehovořili, tím hlasitější byla hudba jejich srdcí, má-li to být tak vzletně napsáno, jak Ríša cítila. A když šla domů, bylo už k večeru a stíny padaly na bělostný sněhový příkrov, jenž všechno pokrýval. Ostrý únorový severák fičel přes pole a trhal zmrazky ze stromů. Za městem se k ní přidal doktor a doprovodil ji. O lásce slovy ještě nemluvil, pouze oči a ruce hovořily. Doktor našel její ruku a ty si povídaly to, na co se ústa nezmohla. Kdy už nikdo Ríšinu ruku nelíbal? Dobře, že byli už u Dobroušně a doktor musel zpět.

Když byla Ríša ve městě, setkal se Péťa náhodou s Lojzičkou. Přijela se podívat domů a sama se k němu na návsi hlásila. Šla k němu a zdaleka mu podávala ruku. Péťa byl trochu rozpačitý, Lojza ne. Smála se. „Jak se máš, Péťo? Je z tebe už pěknej táta! I já jsem už máma, máme i takový dvíčata!“

„No tak,“ řekl Péťa nucené, „máš se dobře a jseš šťastna.“

„Sem, mám takovýho dobráka!“

„Pěknej statek prej máte.“

„No, dost, samý dobrý pole. A nemám žádnou vejminkářku, to taky za moc stojí.“

„Je prej z tebe dobrá hospodyně.“

„Je, všecko se mi daří. Já jsem ti vychovala husích a krávy máme jak lvy.“

186$

„Hm, a na mě si už zapomněla?“ zeptal se žertem a nějak bujně a také trochu štiplavě, jako by sám sebe chtěl potrestat.

Dala se do smíchu. „No, jejda! Kdy už! Mám takovýho hezkýho a hodnýho muže. Já myslím, že je lepší než ty!“

„To je možný,“ ušklíbl se Péťa a směje se, dodal: „No, já ti ho přeju. Tak jen se hodně milujte.“

„Šak my taky jo!“ rozesmála se a utíkala. Péťa se za ní díval a kousal se do rtu.

Péťu to trochu zlobilo, že je Ríša po té nemoci chladná, jakási k němu netečná a klidná. Ani mu neodmlouvala, když ji trochu týral. Tím se vyrušil ze své pohodlné blahobytnosti a ptal se jí: „Jseš už zdravá? Vopravdu jseš zdravá? Heleď, půjdeš doktorovi platit, zeptej se ho! Ať tě eště prohlídne. Zdáš se mi ňáká smutná, nesvá, cizí, jako bys to ani nebyla ty. Řeknu tatínkovi, aby nám dal peníze, aspoň něco, a zaneseš mu. Jen jdi, a nebraň se! Já chci, abys byla zdravá, zase taková jako spíš. A – „ dodal potichu, „abychme mohli mět eště kluka.“ Zasmál se tomu, ukázal své krásné zuby, ale Ríša to neopětovala. Zachvěla se v pomyšlení, že má jít k doktorovi sama – sama k němu, do bytu. Na Péťu se ani nepodívala.

Péťa ji vypravil v prvních březnových dnech, aby šla k lékaři a sehnal u tatínka potřebný obnos peněz. Stál ten účet za to! Starý Lukavec si mrzutě drbal hlavu a v nesnázích potahoval kalhoty. To měl ve zvyku, když nevěděl kudy kam. Ale neříkal nic. Dal peníze a pouze napomenul: „Tak jenom ať se zas nenachladí. Chodí jako majolenka a na svý zdraví nekouká!“

Ríša byla velmi rozčilená a řekla, že si vezme s sebou Petárka. „Bude mi veseleji!“ řekla jako na svou omluvu. To před Péťou – před sebou samou to rozhodla z jiného důvodu. Maminka přišla k té výpravě do světnice právě když Ríša začínala Petara oblékat. Dávala mu modrý sametový obleček se zlatými knoflíky, který sama šila, a do něj růžovou hedváb-187$

nou košilku. Malý Petar nosil dlouhé vlásky, které se mu na koncích kroutily, a tak vypadal jako malý princ.

„Má královský jméno,“ říkal o něm Péťa „a vypadá taky královsky.“ Někdy to říkal uštěpačně a někdy s pýchou. To podle okolností a podle nálady.

Babička se podívala a už se jí cosi nelíbilo.

„Sváteční šatičky ve všední den? Vy jste ale, maminko, špatná hospodyně.“ Říkala mladé před dítětem důsledně „maminko“ a Ríša naučila Petara, aby jí říkal „mamičko“. Usmála se roztržitě a řekla: „E, to mi říkáte stále. Domnívám se, že je lépe, nosí-li Petar tyto šaty, než aby z nich vyrostl. A jdu-li s ním do města, nemohu mu nechat to, co nosí doma!“

„Inu, kde by se nevzalo,“ stará na to, „ale dělejte si, jak chcete. Mně je to jedno. Ale já myslím, že by bylo lepší, dybyste ho nechala doma. Víte, jakou má rýmu a jak v noci kašle.“

„Je tam dost hezky,“ namítla Ríša, „nevím, proč by se mnou nemohl jít. Ať se trošku otužuje. Ostatně, může-li běhat celý den po dvoře, kde si umáčí nožičky, ať jde také po silnici. Dám mu galošky.“

„Jo, a ten vítr v poli a ta zima na votevřenej cestě?“

Strhla se šarvátka. Ríša byla popuzena a řekla, že jí maminka vždy do všeho mluví a před Petarem jen její vážnost zlehčuje. Maminka se dopálila a řekla, že tahle výchova stejně za nic nestojí, protože je Petar rozmazlený a nikdy není bit; to že je špatné vedení a však že na to jednou mladí šeredně doplatí.

Přišel k tomu také Péťa a přidržel se matky. Souhlasil, aby zůstal chlapec doma, že je tam zima a mohl by se nachladit. Čas od času dával matce za pravdu proti Ríše, aby si nemusel vyčítat, že se jí odcizil. Slovo k slovu a byla ze šarvátky válka.

Malý Petar se dal do pláče a dupal nožkama.

„A já chci jít s mamičkou!“ křičel v pláči a spouštěl na celé kolo.

188$

„Nemůžeš!“ okřikoval ho Péťa zpočátku dobrácky. „Už sem řek! Dej si říct!“

A babička do toho přidávala: „To nejde všecko mít, co si zpomeneš. To holt maminka ti povoluje, ale to nemůže bejt!“ a vzdychala: „Je to děcko rozmazlený. Já bych mu nasekala!“

Řekněte taková slova před dopáleným a prchlým tátou!

V tu chvíli houkl Péťa jako drak: „Nikam! Seclaudon, už sem řek!“ a poněvadž malý Petar začal řvát ještě víc a Ríša do toho křičela, že je to nesmysl, takhle dítě dráždit a že je všecko namířeno jen a jen proti ní, stal se Péťa zuřivým a přímo nepříčetným. Skočil k zrcadlu a potom hmátl za skříň. „Kde je ta metla? Já ho zesekám jako psa!“

„Nebudeš ho bít!“ srdcelomně volala Ríša. „Nedopustím to! Není proč, nic neudělal!“ a kryla chlapečka rukama i celým tělem.

Babička se také zalekla, ale když poznala, že metla není, myslela, že to projde a ještě přiložila: „E, maminka ji spálila, kdepak náš princ, ten nesmí bejt bitej! To vona nedopustí!“

Nešťastný malý Petar to odnesl. Rozzuřený táta odepínal třesoucíma se rukama pásek a marný byl vášnivý boj a protest Ríši. Vyrval jí chlapce a jediným surovým pohybem ji vystrčil za dveře, které pak přilehl svým tělem, aby nemohla zpět.

„Já vás naučím,“ křičel, co mohl, „a ukážu ti, ty darebáku, esli budeš poslouchat, nebo ne!“

Přehnul si řvoucího Petara přes koleno a svištícím řemínkem mu měřil pálivé švihance. Řemínek hvízdal jako rozzuřené hádě a Péťa neuvažoval, je-li tak citelný trest přiměřený za nepatrné provinění i pro útlou konstrukci čtyřletého dítěte.

Petarův ryk se ozýval až na náves a Ríšin křik zvenčí přivolal nejenom čeládku, ale i dědečka z výminku. Babička byla v první chvíli úplně ohromena. Ztratila řeč i smysly. Potom se však vrhla na syna – chytala ho za ruce a křičela, sípajíc lítostí i zděšením: „Ty blázne bláznivej! Ježíšmarja, vždyť on to dítě zmaří!“

189$

Ríša za dveřmi téměř omdlévala a dědeček s ní vtrhl do dveří už po exekuci. Péťa si u okna připínal pásek a utahoval kalhoty, třesa se rozčilením a těžce oddychuje. Babička stála uprostřed, vzlykala a lála surovému otci. Lomila rukama a svolávala všechny svaté.

Petar se válel po zemi, řval a chytal se za zmrskané nožky, na nichž se nalévaly červené pruhy.

Ríša byla celá zoufalá, bezradná a vzbouřená. Sbírala hocha ze země a štkala nahlas a bez slz. Věděla, že je to špatná výchova a facka do tváře celé rodičovské pospolitosti, ale nemohla se ovládnout. Jako učitelka věděla, že tento strašný výprask byl nespravedlivý a že to bylo vlastně namířeno zcela proti ní. To nebyl bit Petar, to byla bita Ríša – to jí udělali, jí!

Strašný žal a zášť proti všem, krutá, nestravitelná zášť se jí rozlévala nitrem. Přála si v tu chvíli umřít! Jim všem před očima, aby se jich zbavila! – Anebo odejít!

Nadlidsky se přemáhajíc, brala si klobouk a plášť a ohlédla se po kabelce. Petar, vida, že odchází, vyskočil ze země a skokem byl u ní.

„Půjdu s tebou – půjdu! Nenechávej mě doma – já tu s nima nebudu!“ A začínal znovu řvát, až se mu čípek třásl.

„Nemůžeš,“ řekla tvrdě, „zůstaň s babičkou!“ a postrčila ho staré do rukou. „Když jste si to spískala,“ řekla jí, nad svůj obyčej hrubě, „tak si ho uchlácholte! Já jdu!“

V té chvíli zanevřela na všecky. Co se to s ní stalo, sama nechápala. Chtěla se zbavit všech. Jít za svým cílem a spálit mosty za sebou! – Šla potom návsí a slyšela ještě Petarův křik. Budou-li ho ještě bít? Petara, to bystré, ušlechtilé dítě? Spěchala, aby neslyšela.

Třásla se v ní každá žilka. Rozčiloval ji strašný rozvrat a nepokoj, odhodlání a nejistota.

Půjde za svým zájmem. Zavře poslední vrata. Opustí Lukavcův dům!

190$

Čím blíž kráčela k městu, tím byla rozčilenější. Půjde k doktorovi a všechno mu řekne. Bez ladu a skladu, tak, jak se to stalo. Všechno mu řekne, a také svoje odhodlání…

Svlékla rukavičku a podívala se na svou ruku. Jak ji Péťa chytil a vystrčil, udělal jí modřinu. A uhodila se také o veřeje… To jsou důvody k rozvodu. A to surové jednání s dítětem, které nemůže nic omluvit!

Svěří se mu, a on jí poradí. Zeptá se ho, lze-li také doufat v nové štěstí, máme-li s sebou dítě. Petara za nic na světě u Lukavců nenechá. Vezme ho s sebou, daruje ho tomu, který ji bude milovat. Za trochu lásky pro Petara odpustí mu vše.

Doktor Radoň ordinoval. V čekárně čekalo několik lidí. Asi tři dámy a nějaké prosté ženy; musela usednout a čekat také. Kdyby aspoň už nikdo nepřicházel, aby pak byli sami.

Raději počká, však domů nespěchá! Nemá už domov!

Celá čekárna se dohromady bavila. Zpočátku si všechny řekly, co jim chybí a co tady pohledávají.

A pak si vyprávěli o doktorovi. Dámy ho chválily. Jaký je dobrý a trpělivý, jak hezky s každým jedná, ať je to za peníze nebo na pokladnu, a že není hrubý ani k žebrákovi, který mu vůbec nezaplatí.

Jedna žena, patrně vesnická, se ptala, je-li ženatý. S tím že by asi měla žena ráj na zemi: „Takový fajnový pán, takový dobrodinec! „

Ostatní jí řekly, že je sám, prý rozvedený.

„Prosím vás,“ divila se ta první, „co to měl za ženštinu, že s ním nebyla? Asi kápl na nějakou koketu!“

Ríše se při těch slovech svíralo srdce a zase kynulo a nabývalo radostí.

„Nebe na zemi! Má na ně nárok?“ A hned její sebeláska a všecka lítost a všecka křivda v ní křičela: „Máš, máš, vždyť jsi tolik vytrpěla, zasloužila sis ho!“

Ženy si povídaly dál: „I kdopak ví, jak to bylo. Říkají, že jí byl nevěrný,“ šeptala kterási.

191$

Právě vyšel pacient z ordinace a chvilku zavládl malý šum – přišla na řadu jedna z paní, a dveře se opět zavřely. Ríša zahlédla doktora a srdce se jí rozbušilo. Pozdravil ji němou úklonou, ale Ríša v ní četla víc než slova. Začervenala se.

„Vzdělaný člověk,“ myslela si, „jaký je to rozdíl, jaký rozdíl proti Péťovi! „

Paní, která před tím rázem zmlkla, nyní šeptala znovu: „Nevěřte tomu, že s ním měla nebe. Povídají, že je to lehký člověk! „

„Nepovídejte,“ hrozila se druhá, „vždyť k nemocným je samý cit. To snad ani není možné!“

„I je to možné,“ ozvala se třetí, „u nás to lidé vědí. Starosta mluvil s jedním pánem tamodtud, co byl doktor dříve. Povídal prý, že běhal za každou zástěrkou. Že držel se služkama jako s paničkama. Nevybíral si!“

„Ale jděte! Kdo by to řekl?“

„No, to už má někdo takovou náturu.“

Ríša zbledla. Takové utrhání. Cítila, jak se v ní bouří krev a jak v ní cosi od nohou vzhůru ledovatí.

„Cožpak to nevíte?“ ptala se jedna paní, která seděla opodál a dosud se hovoru nezúčastnila. „Vždyť se to povídá všeobecně. Neznáte tu mladou paní z podloubí, jak má toho červenýho řezníka? Léčil ji po porodu a pak s ní dlouho chodil. Smáli se, že jim odpustil celej dluh.“

Ozval se povšechný smích a nastalo nové šeptání.

Ríša si žmolí ruce v klíně. Krev jí opadá z hlavy a jde k srdci… Tenkrát o tom plesu také s tou ženou řezníka tančil. Ríša si uvědomuje, že se na ni ta paní mračila. Tehdy neměla tušení, proč. Dnes to chápe.

Nesmysl! Lež! Co chápe? Klepy těchto svátečních paniček, jejichž řeč nasvědčuje podprůměrné úrovni jejich vzdělání? Snad by samy s ním chtěly chodit, samy stojí o jeho lásku!

„Slyšela jsem,“ řekla kterási, „že teď chodí do Dobroušně, má prý tam namluvenou selku.“

192$

Bylo patrné, že Ríšu neznají, nebo ji alespoň nezná ta, co to říká. Její sousedka jí dává znamení.

„E –“ řekla ledabyle, „oni toho lidi nadělají..,“ „Aleje prý to pravda,“ stojí první na svém a nechápe, „sám prý se s tím chlubil. Naše paní domácí má syna, a ten s ním kamarádí. Povídal, že ta mladá selka…“

Ríša neslyší, náhlým přívalem krve má hluché uši a slepé oči. Dveře se znovu otevřely. Lékař propouští pacientku a kyne: „Další prosím! „

Ríša musí na chodbu, jdou na ni mrákoty. Ošklivý živote! Co ti Ríša udělala, že jí přinášíš tak hrozné zklamání? Což se všecky pekelné mocnosti proti ní spikly? Co udělala, co udělala?

Vrátila se téměř po paměti. Poprosila, aby ji pustily do ordinace, že hned půjde. Jenom zaplatí. A spěchá – má doma – dítě – a tedy…

Doktor otevřel. Sám jí dával nějaké znamení, patrně, aby počkala, až ostatní odejdou. Ríša však nerozuměla a nechtěla rozumět. Vstala a řekla:

„Nesu vám tady splátku na dluh – a – a – prosím, abyste nám nějaký čas posečkal.“

Byl samá ochota a samá vlídnost. Ptal se jí na její zdraví: „Je to již v pořádku? – Prosím, pojďte ke mně, podívám se. Je nutno ještě dlouho bdít a čas od času přicházet. Prosím, prosím!“ otvíral dveře a zval ji tak galantním a výmluvným pohledem.

Odmítla. Řekla, že dnes nemá kdy – a – a – že už je jí dobře – až příliš dobře! Že – že už má dost, že už nic nepotřebuje!

Jak se s ním rozloučila, ani nevěděla. Měla asi kalné oči a mátožné držení těla, protože se ostatní ženy na ni zvědavě dívaly.

Jak se vymotala ven a jak šla po náměstí, jak trefila do ulice, kterou šla k Dobroušni?

193$

Zpočátku se potácela a myslela si, že by bylo nejlépe, kdyby ji zajelo auto. Měla by aspoň pokoj – a doma by přece na ni vzpomněli.

Ale Petárek…

Ta vzpomínka ji chytila jako bodnutí.

Petárek! Jak byl dnes pro ni strašně bit! Což kdyby za ní utíkal na hřbitov, a vždy by ho tak bili? A kdoví co s ním doma dělali, zatímco seděla v čekárně a myslela na své vlastní štěstí!

Byl-li znovu tak strašně bit, nebo ještě hůře? Slyšela svištění pásku a přidávala do kroku.

Den byl už natažený jako míle, a když k šesté hodině přicházela k Dobroušni, bylo ještě světlo a slunce se teprve začínalo nížit. Tu a tam ještě ležel sníh a hnědá oranice už z něj vyhlížela a nade vším zpíval skřivan. Tak radostně a jásavě zpíval, že se Ríša, i když velmi sklíčená a smutná, musela po něm ohlédnout. A na mezích, kam už hodně svítilo celý den slunce, byly žluté mochny a na lukách, kde byl slezlý sníh a voda proudila potůčkem, kvetly bílé sněženky a zlaté blatouchy. A už už také na sušinách kvetly bílé sasanky.

Ríša pro tu jarní krásu dnes neměla smysl, i když si jindy naříkala, že se nemůže ani rozběhnout do pole a natrhat si kytici polního kvítí, ani se zadívat k modré obloze. Dnes to všechno mohla, jen kdyby jí dal její zoufalý nepokoj. Stále víc spěchala. Proti větru sotva dechu popadala.

A tu najednou šel proti ní Péťa – a – je to možné – na ramenou jako na koni nese Petárka. Zavázali mu pusu šálou, aby mu do ní nefoukalo a rukavice měl jako v největším mraze. A jak mámu uviděl, chtěl dolů.

Péťa ho opatrně sundal a jako by nebylo té osudné bouřky, postavil ho na zem.

„Ma-mič-ko!“ volal chlapec a cupital naproti Ríše. „Co mi neseš, mámo?“

194$

Co mu nese? Zarazila se. Doběhl a padl na ni oběma ručkama, objímal její nohy.

„Nic?“ divil se, když se omlouvala, že – že – si zapomněla peníze.

„Nic? A to je táta lepší! Vždycky mi nosí čekuládu a pomeranč! „

„Tak vidíš!“ smál se Péťa, „a tolik jsem mu nařezal! Přece mě chválí. „

Ríša byla ohromená, ani nemohla promluvit. Hle, dětská povaha! Smutně se podívala na chlapečka.

„A co to, že mi jdete naproti?“ ptala se trpce. „Nejsem tomu zvyklá. „

„Ale bylo nám po tobě smutno,“ smál se Péťa, „a málem bych byl dostal řezu také já. Tatínek dělal – no, soudnej den. Zastával se Petříka. A nadával mi, že sem se k tobě špatně zachoval. Tak sme se radši sebrali a jdem ti naproti. „

Dívala se udiveně a rozpačitě do Petrovy rozveselené, hezké a bodré tváře. Muži! Jakou jste to záhadou? Kam se dějí vaše nálady? Jaká je vaše láska?

Smutná a ztrápená a přece jaksi méně opuštěná než dřív se vracela k domovu.

Tchán jí také vyšel naproti a hovořil vesele a maminka dnes nešpičkovala. Brala Petárka a sama ho odstrojovala. A všichni se ptali, co říkal doktor a co na ní shledal.

Mdle mávla rukou a řekla: „Ale nic! Povídal – že už tam nemusím – že je to v pořádku!“

„Zaplať Pán Bůh!“ ulevila si stará. „Tak zas to půjde!“ Ale tatínek se na ni starostlivě podíval a řekl: „Však ti to dalo, jseš jako motouz! Musíš si trošku přilepšit!“

A večer – Bůh ví, co ho to napadlo, zavolal si syna do výminku a zeptal se ho: „Tak co myslíš, Péťo, kdy bychom mohli jet k tomu kontrachtu?“

„Ja – jak to? Co? K jakému kontrachtu?“ zakoktal Péťa.

195$

„No, vždyť je na čase, abych ti to dal připsat, ne? Kluk pomalu půjde do školy a táta je furt ještě čeledín. A jak bychom to udělali s výměnkem?“

„No – no – já nevím. To si udělej, tati, jak myslíš. Abys nebyl na škodě! „ Péťovi se třásl hlas. Přisedl si a koukal na otce.

Pantáta se drbal na hlavě. Zamnul si nos, jako by se měl zlobit a potom dobrácky řekl:

„No – vždyť se soudit nepudem! Já už to vidím! A doposud to bylo dobré, tak to bude zase dál! A – ji – abychom dali do polovičky…“

„Ríšu?“ zasykl Péťa.

„No – a koho? Což to není Péťova máma a ještě i dalších dětí? No tak! Až se zmůžeš, něco splatíš Martě a bude! Ostatně, zajdu v neděli k advokátovi, aby nám na to udělal plán.“

Maminka stála u toho, nabírala na moldánky a říkala: „No, já myslím, s tím výměnkem – že budem dohromady. Mně už se nechce vařit a – ona – to už ňák ukuchtí taky pro nás!“ „A jestli budeš ještě jednou tak nerozumně mlátit Petříčka,“ řekl tatínek dobrácky a pohnutě si odkašlal, „tak ti dám vlastnoručně pár facek, rozumíš? Já jsem tě nikdy tak bláznovsky nemlátil! „

„A tos udělal chybu, tati,“ radostně a rozdováděně řekl Péťa, „protože já sem velkej neřád! „ A šel říct Ríše, jakou řeč měl s tatínkem.

Toho dne šla Ríša velmi časně spát a vstávala nazítří s bolící hlavou a těžkýma nohama. Zdálo se jí, že snad znovu onemocní, dokonce, že by jí bylo nejlépe, kdyby zůstala v posteli.

Přesto však vstala a šla trochu po práci. Neměla klid, nemohla dospat a všechno ji soužilo a protivilo se jí. Jak je možné prožívat a přežívat tolikeré a tak veliké zklamání?

A přece začal ten nový den nějak lépe než všechny předtím. Rádio hrálo veselé kousky a babička přišla, aby se s Pe—

196$

tárkem pomodlila. Ríša poslouchala, jak chlapeček odříkává za babičkou otčenáš a pozorovala, jak je přitom hodný.

Bezděky si myslela, že snad není třeba, aby dítě všemu hned dopodrobna rozumělo.

A s tím výpraskem? S tím je to snad také tak. Petar měl jistě na zadničce a na nohou podlité pruhy, při pohledu na ně bolelo Ríšu srdce, ale chlapec na to už nemyslel, měl se k tátovi vřeleji než kdy dřív a poslouchal ho na slovo. Dřív se nechtíval mýt, dnes sám se k tomu měl; dřív nepořádně snídal a museli ho všichni nutit a prosit, aby vyjedl své kafíčko – dnes mu Péťa řekl po dobrém jedno slovo a Petar snědl všechno bez odmluvy.

Nad tím se Ríša zamyslela a byla tichá jako pěna. Snad, řekla si, je ve skutcích víc samozřejmosti, než ve slovech.

A dopoledne znenadání přišel host.

Když ho Ríša na zápraží uviděla, překvapením hlasitě vykřikla.

Byl to Karel.

„To se divíš, viď?“ zeptal se, kráčeje do síně. „Nu, přijel jsem se na vás podívat.“

Šel právě také starý Lukavec. Bafal z fajfky a cosi kutil pod kolníkem. Teď si šel do síně pro nějaké hřebíky a setkal se s doktorem Tůmou. „A to je hezký,“ zvolal radostně, „no, to je moc hezký. Tak, jen jděte dál, jen jděte dál! Ve sklepě je ještě nějaký pivo. Dojdi, Ríško, a přines je! A chleba vezmi také – zdá se mi, že máte čerstvý. No, to je překvapení!“

Karel seděl pak ve světnici a byl obsluhován. Ríša běhala a byla ráda, že má čerstvé máslo a chléb také povedený. Však už dávno jej uměla mísit i válet a s máslem se také naučila hospodařit. Dovedla je prodat i ušetřit.

Dala všechno na stůl. Pak přivedla Petara a představila ho strýci. Karel byl dojat vyrostlým a roztomilým chlapečkem a řekl jim, že oni také čekají rodinu – ale… A zajímalo ho celé hospodářství. Šel s Péťou do stáje a obdivoval koně

197$

a pěkný mladý dobytek. Také na zahradu se podíval a odhadoval, kolik asi nese užitku. Spala dosud v zimní, pusté šedi, ale jistě se brzy probudí. Však trávníky už začínaly zlehka dýchat a zelenat se a ve slunném dni vyletovaly včely z úlů a vesele rejdily.

Když pak seděli všichni u oběda a vesele a příjemně si povídali, Karel najednou Péťovi tykal a vybídl ho, aby nezapomněl, co si před lety ujednali. Pili přece spolu na bratrství.

Péťa sice ještě cosi o tom věděl a vzpomněl si, jak byl pyšně odmítnut, ale už na to nemyslel. Radostně se zasmál a byl s tím hned spokojený. Viděl také, že se Karlovi hospodářství zamlouvá, a tak mu začal všechno objasňovat a vypravovat, jaké stroje mají a jaké ještě chce koupit a co zařídí Ríše, aby měla lepší pohodlí.

Když potom staří vyšli ze světnice a služka se kamsi vytratila s Petarem, řekl Karel oběma mladým manželům: „A tak vám skoro tu svobodu a samostatnost závidím! Jsi, Péťo, svým pánem, na nikom závislým a můžeš si žít, myslet a cítit, jak chceš a můžeš také tak jednat.“

„Což ty to nemůžeš, Karle?“ podivil se Péťa.

„Ba, že ne,“ zvolal doktor a svraštil obočí. „Musím vám říci, že jsem bez místa. V Praze je právník na každém rohu, jsou nás celé spousty a nemůžeme-li se osamostatnit a zařídit se tak, abychom na sebe upozornili, pak pouze živoříme.”

„A to ty nemůžeš?“

„Bohužel ne! Víte přece, že jsem nic nevyženil. A dluh po rodičích stále ještě splácím. Nikoho nemám, kdo by mi pomohl. Přijel jsem proto, švagře, abych tě poprosil –“

Tváří Péťovou šlehl trochu zlý úsměv. Aha! řekl si – tu to máme!

Ríša zbledla. Pohlédla plaše na bratra. Ó Bože – zase nové pokoření?

„Jedu sem nerad, Bůh ví jak! Ale nemám se na koho obrátit. Potřeboval bych půjčku nebo ručení. Rád bych si

198$

otevřel kancelář. Je to jisté, švagře, že vyniknu, jenom pomocnou ruku potřebuji.”

Péťa byl trochu zaražený. Řekl mu, že sám dosud nic nemá,

že pojedou teprve ke kontraktu – a pak -

Karel byl zklamán. Hrál si s příborem a odkašlal.

Ríša také. Bylo jí v duši tak zle! Bála se, že je znovu před Lukavcovými pokořena. Péťa však neměl žádnou zlobu v očích. Jeho dřívější škodolibý tón vymizel. „No, měj malý strpení, Karle,“ říkal, „jak to budu mět psaný na sebe, hned se ti vo to postarám. Půjčit nemůžu, ale kavírovat jo. Říká se sice, že kdo ručí, sám sebe mučí, ale sme jedna rodina a tak si musíme navzájem pomáhat. No ne, Ríšo? Jaký bychme to byli přátelé!“

Ríša neodpověděla, ale Karel byl potěšený a ptal se jen, brzo-li to bude.

„No, brzo. Já myslím tak ale za měsíc. Pak ti to beze všeho udělám! „ slíbil Péťa bez váhání.

Když Karel s Ríšou osaměl, vzal ji za ramena a řekl jí: „Nu, řekni mi pravdu, Ríšo! Viď, že jsi šťastná! V Péťovi jsem se zmýlil a ukřivdil jsem mu! Vždyť je to pravý gentleman! Tak se ke mně zachoval, na mou duši! A jak je nezávislý! Český sedlák pán. Nikdo se ho neptá po přesvědčení. Může vyznávat, jakou chce víru, jakou chce politickou stranu, do nikoho mu nic není, nikdo mu nemůže uškodit. U nás ,svobodných povolání‘ hraje dnes politika hlavní úlohu. Ať jsem v jakémkoli postavení, v obchodě nebo úřadě, všude musím přiznat politickou barvu a už jsem rván protichůdnými stranami a jimi tepán. Ztratil jsem místo proto, že jsem jiného přesvědčení než můj šéf a jeho klienti. A budu vždy od opačných živlů pomíjen a poškozován. Péťa ne. Péťa je pouze svým pánem a nikoho se nemusí bát! A je tím už zajištěný i malý Petar. Už dnes je velký pán, protože vlastní půdu. Co bude proti němu můj syn? Ubohý vzdělanec, který si musí přecpávat hlavu učením, nervy si ničit a konečně zase záviset na milosti a ne-199$

milosti různých stran, protekci a propadat bezradnosti a stoupající nezaměstnanosti. Šťastný Petar! Jak bude nezávislý a bohatý! „

Ríša ani nedýchala. Mlčela. Nemohla přece všecko Karlovi říkat.

Vešel Péťa a smál se. „No, stěžovala sis?“ ptal se bodře a položil ruku Ríše na rameno. „Vona se u nás moc nadře. A tak si někdy popláče. Vona mě pořád eště pořádně nezná. Neví, co je to taková selská nátura. Víš, švagře, sem hranatej, já vím, ale v srdci jsem jinej. Nemusím jí to pořáde povídat, jak ji mám rád! To se pozná teprve po čase. Po letech, po dlouhej době. To až uvidí, že sem jí pořáde věrnej.“

„Vždyť to Ríše povídám,“ řekl Karel a znovu Ríšu k sobě přivinul.

Byla nějaká smutná, slzy měla na kraji, ale teď se usmála.

„Je šťastná,“ řekl Karel Péťovi, „že, Ríšo, viď?“ A podíval se jí do očí.

Pohlédla plaše na Péťu a přisvědčila:

„Jsem!“

KONEC

200$

V NEPŘÍZNIVÉ PŮDĚ - Vlasta Javořická; Vydalo nakladatelství Kamélie 1994; Vydání první,

náklad 25 000 výtisků (mirv1) ; ISBN 80-85818-00-0