http://www.mujweb.cz/WWW/franz.kafka/

FRANZ KAFKA (1883-1924)

ÚVAHY O HŘÍCHU, UTRPENÍ,

NADĚJI A PRAVÉ CESTĚ

(AFORISMY)

Aforismy

1 Pravá cesta vede po laně, které není napnuto ve výši, nýbrž těsně nad zemí. Zdá se být více určeno k tomu, aby se o ně klopýtlo, než aby se po něm přešlo.

2 Všechny lidské chyby tkví v netrpělivosti, v předčasném přerušení metodičnosti, ve zdánlivém vytyčení

zdánlivé věci.

3 Jsou dva hlavní lidské hříchy, ze kterých vyplývají všechny ostatní: netrpělivost a lhostejnost. Pro netrpělivost byli vyhnáni z ráje, pro lhostejnost se nevracejí zpět. Možná ale je jen jeden hlavní hřích: netrpělivost. Pro netrpělivost byli vyhnáni, pro netrpělivost se nevracejí.

4 Mnoho stínů zesnulých se zabývá jen tím, že olizuje vlny řeky mrtvých, protože pochází od nás a má ještě

slanou příchuť našich moří. Řeka se pak odporem vzpírá, obrací se a unáší mrtvé zpět do života. Oni jsou však šťastní, pějí děkovné písně a hladí pobouřenou řeku.

5 Z určitého bodu již není návratu. Tohoto bodu je třeba dosáhnout.

6 Rozhodující okamžik lidského vývoje je ustavičně přítomný. Proto jsou v právu revoluční duchovní hnutí, která

všechno předchozí prohlásí za nicotné, neboť se ještě nic nestalo.

7 Jedním z nejúčinnějších svodů zla je výzva k boji.

8 Je jako boj s ženami, který končí v posteli.

9 A. je velmi nafoukaný, jelikož si myslí, že velmi pokročil v dobru, neboť, zjevně jako stále lákavý objekt, se cítí být vystaven stále více pokušením, přicházejících z jemu dosud zcela neznámých směrů. 10 Správný výklad je ale ten, že se v něm usídlil velký ďábel a nespočet menších přichází, aby tomu velkému sloužilo.

11/12 Rozdílnost pohledů na jablko: pohled malého chlapce, který musí natahovat krk, aby jablko na stole vůbec zahlédl, a pohled pána domu, který jablko vezme a svobodně podá stolovníkovi. 13 První známkou začínajícího poznání je přání zemřít. Tento život se zdá být neúnosný a jiný nedosažitelný. Člověk se už nestydí za to, že chce zemřít; chce být převeden ze staré cely, kterou nenávidí, do nové, kterou se teprve naučí nenávidět. Přitom působí zbytek víry, že během transportu půjde náhodou chodbou Pán, pohlédne na vězně a řekne: “Tohoto už nezavírejte. Ten přijde ke mně.”

14* Kdybys kráčel po rovině, měl dobrou vůli jít vpřed, a přesto dělal kroky zpět, bylo by to k uzoufání; protože ale šplháš do strmého svahu, asi tak strmého, jak ty sám vypadáš při pohledu zdola, mohou být tvé kroky způsobeny také jen vlastností terénu a ty si nemusíš zoufat.

15 Tak jako cesta na podzim: sotva je čistě zametená, už se opět pokrývá suchým listím. 16 Klec šla hledat ptáka.

17 Na tomto místě jsem ještě nikdy nebyl: jinak se tu dýchá, vedle slunce mnohem oslnivěji září hvězda. 18 Kdyby bývalo možné postavit babylonskou věž, aniž by se na ni dalo vyšplhat, bylo by to dovoleno. 19* Nenech si namluvit od zla, že před ním můžeš mít tajnosti.

20 Leopardi vtrhnou do chrámu a vychlemtají obětní džbány; to se stále opakuje; nakonec se to dá předvídat a stane se to součástí obřadu.

21 Tak pevně, jako ruka svírá kámen. Ale jen proto, aby jej co nejdále odhodila. Avšak i do té dálky vede cesta. 22 Ty jsi úkol. Široko daleko žádný žák.

23 Z pravého protivníka do tebe vstoupí bezmezná odvaha.

24 Je štěstím pochopit, že země na níž stojíš, nemůže být větší než dvě chodidla, co ji pokrývají. 25 Jak jinak se radovat ze světa, než že se k němu utečeme?

26 Je nespočet skrýší, záchrana však jen jedna, ale možností záchrany je opět tolik, co skrýší. 26* Cíl existuje, ale ne cesta; co zveme cestou, je váháním.

27 Konat to záporné je nám ještě ukládáno; to kladné už nám bylo dáno. 28 Když je zlo jednou přijato, nepožaduje už, aby se mu věřilo.

29 Tajné myšlenky, se kterými do tebe vstupuje zlo, nejsou tvé, nýbrž jeho. 29* Zvíře vykroutí pánovi bič a samo se švihá, aby se stalo pánem, a neví, že jde jen o představu, vyvolanou novým uzlíkem na pánově biči.

30 Dobro je v jistém smyslu bezútěšné.

31 Neusiluji o sebeovládání. Sebeovládání znamená: chtít působit na náhodném místě nekonečného vyzařování

mé duchovní existence. Když už ale musím kolem sebe takové kruhy uzavírat, pak to dělám raději nečinně

v pouhém úžasu nad tím nesmírným komplexem a přináším si domů jen posílení, které tento pohled naopak dává.

32 Vrány tvrdí, že jediná vrána by mohla zničit nebesa. To je nepochybně, avšak nedokazuje to nic proti nebesům, neboť nebesa právě znamenají: nemožnost vran.

33* Mučedníci nepodceňují tělo, ale pozvedají je na kříži. V tom jsou se svými protivníky zajedno. 34 Je vysílen jako gladiátor po boji, jeho práce spočívala ve vybílení koutu úřední místnosti. 35 Nelze míti, je jen bytí, jen po posledním dechu, po udušení toužící bytí. 36 Dříve jsem nechápal, proč nedostávám na svou otázku odpověď, dnes nechápu, jak jsem si mohl myslet, že se umím ptát. Ale já jsem přece vůbec nepřemýšlel, jen se ptal.

37 Na tvrzení, že možná vlastní, ale není, odpověděl jen chvěním a bušením srdce. 38 Kdosi se podivoval tomu, jak lehce šel cestou věčnosti: řítil se totiž po ní dolů. 39a Zlu nemůžeme splácet po částech – a nepřetržitě to zkoušíme.

39b Cesta je nekonečná, nic nelze odebrat, nic přidat, a přece ji každý měří svým dětským loktem. “Zajisté, i tento loket cesty musíš ještě ujít, nebude ti odpuštěn.”

40 Pouze z našeho pojetí času to nazýváme Poslední soud, vlastně je to stanné právo. 41 Naštěstí se nepoměr světa zdá být jen početní.

42 Hlavu naplněnou odporem a nenávistí sklonit na prsa.

43 Lovečtí psi si ještě hrají na dvoře, ale zvěř jim neunikne, přestože se už teď žene lesy. 44 Směšně ses vystrojil pro tento svět.

45 Čím více koní zapřáhneš, tím rychleji to jde – totiž nikoli vyrvat kámen ze základů, což je nemožné, nýbrž

zpřetrhat popruhy a tím volně, bezstarostně ujíždět.

46 Slovo “sein” znamená v němčině dvojí: vezdejší bytí a náležení Jemu. 47 Byla jim dána volba, stát se králi nebo posly králů. Po způsobu dětí chtěli být všichni posly. Proto jsou tu jen samí poslové, kteří se ženou světem a předávají si navzájem zprávy, jež ztratily smysl, protože nejsou žádní

králové. Rádi by ukončili svůj bídný život, ale neodvažují se toho kvůli služební přísaze. 48 Věřit v pokrok neznamená: věřit, že už nějaký pokrok nastal. To by nebyla víra. 49 A. je virtuos a nebe je jeho svědkem.

50* Člověk nemůže žít bez trvalé důvěry v něco nezničitelného v sobě, přičemž jak to nezničitelné, tak i důvěra mohou před ním zůstat trvale utajeny. Jedno z možných vyjádření tohoto utajení je víra v osobního boha. 51* Bylo třeba zprostředkování hadem: zlo může člověka svést, ale nikoli stát se člověkem. 52* V boji mezi tebou a světem dělej sekundanta světu.

53 Nesmíme nikoho podvádět, ani světu upírat jeho vítězství.

54 Neexistuje jiný než duchovní svět; co nazýváme světem smyslů, je zlem v duchovním světě, a co nazýváme zlem, je jen nutnost okamžiku našeho věčného vývoje.

54* Svět lze rozpustit nejsilnějším světlem. Pro slabé oči ztuhne, pro ještě slabší zatne pěsti, pro ještě slabší se stane stydlivým a rozdrtí toho, kdo se odvážil na něj pohlédnout.

55 Vše je podvod: hledat nejnižší míru klamů, zůstat u obvyklého, hledat nejvyšší míru. V prvním případě je podváděno dobro tím, že si chceme ulehčit jeho získání, zlo tím, že mu dáváme příliš nevýhodné podmínky boje. V druhém případě je podváděno dobro tím, že o ně neusilujeme ani ve věcech pozemských. V třetím případě je podváděno dobro tím, že se od něho co nejdále vzdálíme, zlo tím, že doufáme, že jeho vystupňováním na nejvyšší míru se stane bezmocným. Podle uvedeného by se měl upřednostňovat druhý

případ, neboť dobro podvádíme vždy, zlo však, jak se to alespoň tak jeví, v tomto případě nikoli. 56 Jsou otázky, které bychom nepřekonali, kdybychom od nich nebyli už od přírody osvobozeni. 57 Řeč lze použít pro vše, co je mimo smyslový svět, jen v náznaku, ale nikdy ani v nejmenším ke srovnání, neboť pojednává, tak jako smyslový svět, jen o vlastnictví a jeho vztazích. 58* Člověk lže pokud možno málo, jen když pokud možno málo lže, nikoli má-li k tomu pokud možno málo příležitosti.

59* Schod, který není značně vyšlapán od kroků, je ze svého pohledu jen poněkud zbytečně sestaveným dřevem.

60 Kdo se zříká světa, musí milovat všechny lidi, neboť se zříká i jejich světa. Začíná tak tušit pravou lidskou podstatu, kterou nelze jinak než milovat, za předpokladu, že je jí roven. 61* Ten, kdo na světě miluje svého bližního, se nedopouští ani větší, ani menší křivdy než ten, kdo na světě

miluje sebe. Zbývá jen otázka, zda to první je možné.

62 Skutečnost, že neexistuje jiný než duchovní svět, nám bere naději a dává nám jistotu. 63 Naše umění je pravdou oslněné bytí: světlo na uhýbající, škaredé tváři je pravdivé, jinak nic. 64/65 Vyhnání z ráje je v podstatě věčné: vyhnání z ráje je tedy sice nezvratné, život ve světě nevyhnutelný, avšak věčnost tohoto procesu (nebo vyjádřeno v čase: věčné opakování procesu) přesto umožňuje, že můžeme v ráji nejen trvale zůstat, nýbrž že tam skutečně trvale jsme, ať už to zde víme nebo ne. 66 Je svobodným a zajištěným občanem země, neboť je připoután k řetězu, který je dost dlouhý, aby mu umožnil volný přístup do všech oblastí země, ale přesto jen tak dlouhý, aby ho nic nemohlo vytrhnout za hranice země. Zároveň je však také svobodným a zajištěným občanem nebe, neboť je připoután k podobně

spočítanému nebeskému řetězu. Chce-li nyní na zem, škrtí ho obojek nebe, chce-li do nebe, škrtí ho obojek země. A přesto má všechny možnosti a cítí to; ba dokonce se zdráhá odvodit to celé z chyby při prvním připoutání.

67 Honí se za skutečnostmi jako začátečník na bruslích, který se navíc učí tam, kde je to zakázáno. 68 Co je radostnější než víra v domácího boha!

69 Teoreticky existuje dokonalá možnost štěstí: věřit v to nezničitelné v sobě a neusilovat o ně. 70/71 Nezničitelné je jen jedno; je to každý jednotlivý člověk a zároveň je všem společné, odtud bezpříkladně

nerozlučné spojení lidí.

72* V jednom a témž člověku existují poznatky, které ač jsou naprosto rozdílné, mají přesto stejný objekt, z toho opět vyplývá, že v jednom a témž člověku musí být rozdílné subjekty. 73 žere odpadky z vlastního stolu; tím je sice nasycený o chvíli déle než ostatní, odnaučí se však jíst ze stolu nahoře; tím pak ale ustávají i odpadky.

74 Jestliže to, co mělo být v ráji zničeno, bylo zničitelné, pak to nebylo rozhodující; jestliže to však bylo nezničitelné, potom žijeme ve falešné víře.

75* Zkoušej se na lidstvu. Pochybovače nechává pochybovat, věřícího věřit. 76 Ten pocit: “zde nezakotvím” – a hned okolo sebe cítit vzdouvající se, nesoucí proud. 76* Zvrat. Číhavě, se strachem a s nadějí se plíží odpověď kolem otázky, zoufale pátrá v její nepřístupné tváři, sleduje ji na nejnemožnějších, tj. pokud možno od odpovědi se vzdalujících cestách. 77 Kontakt s lidmi svádí k pozorování sebe sama.

78 Duch se osvobodí, až když se nemá o co opřít.

79 Smyslná láska klame zdáním, že je nebeskou láskou; sama by to nedokázala, ale protože má v sobě

nevědomky prvek nebeské lásky, daří se jí to.

80 Pravda je nedělitelná, nemůže se tedy sama poznat; kdo ji chce poznat, musí být lží. 81 Nikdo nemůže žádat něco, co mu koneckonců škodí. Vyvolává-li to – a to možná pokaždé – u jednotlivého člověka přece toto zdání, dá se to vysvětlit tím, že Někdo v člověku vyžaduje něco, co je tomuto Někomu sice k užitku, ale druhému Někomu, který je napůl přizván k posouzení případu, velice škodí. Kdyby se člověk hned od začátku a nikoli teprve při posouzení postavil na stranu toho druhého Někoho, první Někdo by zanikl a s ním i ta žádost.

82 Proč si stěžujeme na hříšný pád? Kvůli němu jsme nebyli vyhnáni z ráje, nýbrž kvůli stromu života, abychom z něj nejedli.

83 Jsme hříšní nejen kvůli tomu, že jsme jedli ze stromu poznání, nýbrž také kvůli tomu, že jsme dosud nejedli ze stromu života. Stav, v němž se nacházíme, je hříšný nezávisle na vině. 84 Byli jsme stvořeni k životu v ráji, ráj byl určen k tomu, aby nám sloužil. Naše určení bylo změněno; není

však řečeno, že by se změnilo i určení ráje.

85 Zlo je vyzařování lidského vědomí v určitých přechodných stavech. Zdáním není vlastně smyslový svět, nýbrž jeho zlo, které ovšem pro naše oči vytváří smyslový svět.

86 Od hříšného pádu jsme si ve schopnosti poznávat dobré a zlé v podstatě rovni; přesto právě zde hledáme své mimořádné přednosti. Avšak teprve za tímto poznáním začínají pravé rozdílnosti. Opačné zdání je způsobeno následujícím: Nikdo se nemůže spokojit jen s poznáním, nýbrž se musí snažit podle něho jednat. K tomu mu však nebyla dána síla, musí se tedy zničit, ačkoli hrozí nebezpečí, že ani tím nezíská potřebnou sílu, ale nezbývá mu nic jiného než tento poslední pokus. (To je také smysl toho, proč bylo pod hrozbou smrti zakázáno jíst ze stromu poznání; možná je to i původní smysl přirozené smrti.) Takového pokusu se ovšem bojí; raději by vzal zpět poznání dobra a zla (označení “hříšný pád” vyplývá z tohoto strachu); co se stalo, nelze však vzít zpět, lze to pouze zastřít. Pro tento účel vznikají motivace. Celý svět je jich plný, ba dokonce celý

viditelný svět není ničím jiným než motivací člověka, který si chce na okamžik odpočinout. Pokusem zfalšovat skutečnost poznání, poznání napřed učinit cílem.

87 Víra jako gilotina, tak těžká, tak lehká.

88 Smrt je před námi asi tak, jako obraz Alexandrovy bitvy na zdi ve třídě. Jde o to, zdali ještě v tomto životě

svými činy obraz zastíníme nebo úplně vymažeme.

89 Člověk má svobodnou vůli, a to trojí: za prvé byl svobodný, když tento život chtěl; nyní už to ovšem nemůže vzít zpět, neboť už není ten, který to tenkrát chtěl, leda že naplňuje svou tehdejší vůli tím, že žije. 90* Dvě možnosti: činit se nekonečně malým nebo jím být. To druhé znamená završení, tedy nečinnost, to první začátek, tedy čin.

91* Abychom se vyhnuli slovnímu nedorozumění: co má být účinně zničeno, musí být předtím zcela pevně

uchopeno; co se drolí, drolí se, nelze to však zničit.

92 První modloslužbou byl určitě strach z věcí, ale s tím i související strach z nezbytnosti věcí, a s tím související strach z odpovědnosti za věci. Tato odpovědnost se zdála být tak strašlivá, že se ji člověk neodvážil vložit na ani jedinou, byť nadlidskou bytost, neboť ani zprostředkováním takové bytosti by se ještě lidské

odpovědnosti dostatečně neulehčilo, vztah jen k jedné bytosti by byl odpovědností ještě příliš poskvrněn, proto dal člověk každé věci odpovědnost za sebe samu, ba co víc, dal těmto věcem ještě také poměrnou odpovědnost za člověka.

93* Už nikdy psychologii!

94 Dva úkoly na počátku života: stále více omezovat svůj okruh a stále zkoumat, zda se neschováváš někde mimo svůj okruh.

95* Zlo je někdy v rukou jako nástroj, poznáno i nepoznáno se nechá, je-li to vůlí člověka, bez odporu odložit. 96 Radosti tohoto života s námi nesdílí, nýbrž náš strach před vzestupem do vyššího života; utrpení s námi nesdílí, nýbrž naše vlastní utrpení z tohoto strachu.

97 Jen zde je utrpení utrpením. Ne snad tak, že by ti, kteří zde trpí, měli být někde jinde pro své utrpení

povýšeni, nýbrž že to, co se v tomto světě nazývá utrpením, je v jiném světě, nezměněno a pouze zbaveno svého protikladu, blažeností.

98* Představa o nekonečné rozloze a bohatosti kosmu je výsledkem do krajnosti vystupňované směsi namáhavého tvoření a svobodného sebeuvědomování.

99 Oč více stísňující, než nejneúprosnější přesvědčení o našem současném hříšném stavu, je i to nejslabší

přesvědčení o budoucím věčném ospravedlnění naší časnosti. Jen síla, s jakou snášíme toto druhé přesvědčení, které ve své ryzosti to první plně obsahuje, je mírou víry.

99* Mnozí se domnívají, že vedle velkého prvotního klamu se pro každého pořádá ještě zvláštní malý klam, že tedy když se na jevišti předvádí milostný výstup, má herečka kromě vylhaného úsměvu pro svého milence ještě

zvláštní záludný úsměv pro zcela určitého diváka na poslední galerii. To znamená zajít příliš daleko. 100 Ďábelské můžeme poznat, ale nikoli v ně věřit, neboť více ďábelského, než je zde, neexistuje. 101 Hřích přichází vždy otevřeně a smysly ho můžeme ihned uchopit. Kráčí na svých kořenech a není třeba ho vytrhávat.

102 Všechno utrpení kolem nás musíme i my vytrpět. Nemáme všichni jedno tělo, ale jeden růst, a ten nás provází všemi bolestmi, ať v té či jiné formě. Tak jako se dítě vyvíjí všemi životními stadii až k starci a smrti (a každé stadium se v podstatě zdá být pro to předcházející, z žádostivosti či strachu, nedosažitelné), stejně tak se vyvíjíme (ne méně silně spjati s lidstvem než sami se sebou) vším utrpením tohoto světa. V této souvislosti není místa pro spravedlnost, ale ani pro strach z utrpení nebo pro chápání utrpení jako zásluhy. 103 Můžeš se vyhnout utrpení světa, to je ponecháno tvé svobodné vůli a odpovídá to tvé přirozenosti, ale možná, že právě toto vyhýbaní je jediným utrpením, kterému bys mohl zabránit. 105 Prostředek svodu tohoto světa, stejně jako znamení záruky, že tento svět je jen přechodem, jsou si rovny. Právem, neboť jen tak nás může svět svést a odpovídá to pravdě. To nejhorší na tom je, že po zdařilém svodu zapomeneme na záruku, a tak nás vlastně vlákalo dobro do zla, pohled ženy do postele. 106 Pokora poskytuje každému, i osamělému zoufalci, nejsilnější vztah k bližnímu, a to bezprostředně, ovšem jen při naprosté a trvající pokoře, neboť jen ta je pravým jazykem modlitby a zároveň uctíváním i nejpevnějším spojením. Vztah k bližnímu je vztahem modlitby, vztah k sobě je vztahem usilování; z modlitby čerpáme sílu k usilování.

106* Můžeš snad znát něco jiného než klam? Je-li jednou klam zničen, nesmíš naň pohlédnout, nebo se změníš

v solný sloup.

107 Všichni jsou k A. velmi přátelští, stejně tak, jako se i před dobrými hráči pečlivě střeží vynikající biliár tak dlouho, dokud nepřijde velký hráč, který plátno důkladně prohlédne, nestrpí žádnou předchozí vadu, ale když

pak sám začne hrát, zcela bezohledně se vyřádí.

108 “Pak se vrátil ke své práci, jako by se nic nestalo.” To je poznámka, která je nám známá z neurčitého množství starých vyprávění, ačkoli se nejspíš v žádném nevyskytuje.

109 “že by se nám nedostávalo víry, to se říct nedá. Už prostá skutečnost našeho života je svou hodnotou víry naprosto nevyčerpatelná.” “V tom že by byla hodnota víry? Člověk přece nemůže nežít.” “Právě v tomto ‚přece nemůže„ tkví šílená síla víry; v tomto záporu nabývá podoby.”

109* Není nutné, abys vycházel z domu. Zůstaň u svého stolu a naslouchej. Ani nenaslouchej, jen čekej. Ani nečekej, buď úplně tichý a sám. Svět se ti nabídne k odhalení, nemůže jinak, okouzlen se bude před tebou vinout.

Kafka psal aforismy inkoustem na jednotlivé lístky, které očísloval. Některé sám přeškrtl (jsou označené *), ze svazku je však neodstranil. Předložené číslování aforismů je autentické.

Z deníků

židovskou očistnou lázeň, kterou má v Rusku každá židovská náboženská obec, si představuji jako kabinu s umývadlem přesně stanovených rozměrů a se zařízením, jež předepsal a nad nímž dohlíží rabín; má pouze smývat pozemskou špínu duše, takže její vnější podoba nerozhoduje, je symbolem, a proto může být špinavá a smradlavá, což také je, ale přesto plní svůj účel. Zajde tam žena, aby se očistila od čmýry, písař thory, aby se před napsáním poslední věty odstavce očistil od hříšných myšlenek.

Někdy se zdá, že hra utkvívá kdesi nahoře v kulisách, herci z ní stahují pásky, jejichž konce hravě drží v rukou nebo si je omotávají kolem těla, a že jen tu a tam některá nepoddajná páska vyzvedne před zděšeným obecenstvem toho či onoho herce do výše.

Mám nesporně odpor k antitézám. Přicházejí sice nečekaně, ale nepřekvapují, neboť byly vždycky na dosah ruky; pokud byly v podvědomí, pak jen na jeho nejzazším okraji. Plodí sice důkladnost, bohatství, úplnost, ale jen jako figura v kole života; honíme dokola svůj ubohý nápad. Jakkoliv se dovedou od sebe lišit, jsou bez jakékoliv nuance, rostou člověku pod rukama, jako by bobtnaly ve vodě, zpočátku se zdá, že porostou do nekonečna, ale nakonec se spokojí s průměrnou, neměnnou velikostí. Svinují se, nelze je rozvinout, skýtají

opěrný bod, jsou dírou po suku, nehybným útokem, shůry, jak jsem ukázal, přitahují antitézy. Kéž by přitáhly k sobě všecky a navždy.

Psát deník je výhodné i proto, že si člověk s uklidňující jasností uvědomí změny, jimž neustále podléhá, na něž

ovšem vcelku věří, které tuší a přiznává, které však povědomě popře vždycky, když má z takového přiznání

načerpat naději nebo klid. V deníku najde důkazy toho, že i v situacích, které se dnes zdají nesnesitelné, žil, pozoroval a zapisoval postřehy, že tady tahle pravice se pohybovala jako dnes, kdy jsme sice moudřejší o možnost přehlédnout tehdejší situaci, ale proto tím spíše si musíme přiznat, jak neohroženě jsme tenkrát bojovali, což se nám dařilo přes všechnu tehdejší neznalost.

Rozběhnout se proti oknu a po roztříštěných rámech a střechách, vyčerpán nasazením veškerých sil, překročit římsu.

Růst sil po rozsáhlém, usilovném vzpomínání. K naší lodi se stáčí samostatná brázda, a se stoupajícím účinkem stoupá vědomí sil i sám účinek.

Dokončit sebemenší stať není ani tak těžké proto, že náš cit pro ukončení určitého úseku si žádá ohně, který

nelze jen tak vykřesat z toho, co jsme doposud skutečně napsali, nýbrž spíš proto, že i nejmenší stať vyžaduje od autora spokojenost se sebou samým a sebezapomnění, z něhož se bez silného rozhodnutí a vnějšího impulsu nevychází tak snadno na čerstvé povětří všedního dne, a tak člověk spíš od všeho neklidně uteče a nenápadně

se odpoutá dřív, než se stať hladce uzavře, takže závěr se pak musí dokončovat zvenčí holýma rukama, které

musí nejen pracovat, ale také se něčeho přidržovat.

Obrat, k němuž dojde v hovoru, kde se nejdřív obšírně mluví o strastech nejhlubší existence a pak, ne zrovna nečekaně, ale ovšem také ne proto, že by to ze všeho prostě vyplynulo, se začne hovořit o tom, kdy a kde se příště sejdeme a co je při tom nutno uvážit. Když takový rozhovor skončí kromě toho ještě stiskem ruky, rozcházíme se v té chvíli s vírou v čistý a pevný řád života a s úctou k němu. V autobiografii se nelze vyhnou tomu, aby tam, kde ve skutečnosti by mělo stát “jednou”, se velmi často nekladlo “občas”. Neboť člověk si stále uvědomuje, že vzpomínky se vynořují z temnot, které se slovem

“jednou” narušují, slovem “občas” se sice také valně nešetří, ale z hlediska píšícího se aspoň uchovávají, a navíc mu dávají možnost přenést se přes věci, které se třeba v jeho životě vůbec nepřihodily, ale nahrazují mu věci, jichž se ve vzpomínce nedotýká ani tušením.

Malíři Ascherovi mám stát nahý modelem k svatému Šebestiánovi.

žalné “dříve”, jehož se používá jen na firemních štítech.

Byl jsem moudrý, chcete-li, neboť jsem byl připraven kdykoliv zemřít, ale ne proto, že jsem vykonal vše, co mi bylo uloženo, nýbrž proto, že jsem z toho nic nevykonal a ani nemohl doufat, že z toho něco kdy vykonám. Jenom nepřeceňovat to, co jsem napsal, tím se mi stane nedostižným to, co mám ještě napsat. Naprosté sebepoznání. Objem schopností sevřít v ruce jako míček. Největší porážku přijmout jako něco známého a tak si i v tom zachovat pružnost.

Touha po hlubším spánku, který ještě víc rozkládá. Potřeba metafyziky je jen potřebou smrti. Vynalezení ďábla. Nemůžeme být posedlí jen jediným ďáblem, neboť jinak bychom, aspoň zde na zemi, žili klidně, jako pod křídly Boha, svorně, bez odporu, bez rozmýšlení, provždy si jisti svým ochráncem. Jeho tvář by nás neděsila, neboť ve své posedlosti, přestože bychom byli poněkud citliví na tu podívanou, bychom byli dost chytří, abychom raději obětovali ruku na zakrytí jeho tváře. Kdyby se nás zmocnil jen jediný ďábel, který by měl klidný nerušený přehled o naší bytosti a možnost v mžiku s námi jakkoli naložit, pak by měl i dost síly, aby nás po celý lidský život držel, ba vznášel se s námi tak vysoko nad duchem božím, že bychom z něho nespatřili nejmenší zákmit, a tedy ani z té strany bychom nebyli zneklidňováni. Jen mnoho ďáblů je příčinou našeho neštěstí. Proč se navzájem nevyhladí až na jednoho, nebo proč se nepodřídí jedinému velkému ďáblu? Obojí by vyhovovalo ďábelskému principu, který žádá, aby nás co nejdokonaleji oklamali. K čemu je i ta nejdůkladnější

péče, kterou nám všichni ďáblové věnují, když jim chybí jednota? Ďáblům záleží samozřejmě na vypadnutí

jediného lidského vlasu víc než Bohu, neboť ďábel o ten vlas skutečně přijde, Bůh nikoliv. Jenomže dokud v nás je tolik ďáblů, špatně se nám povede.

Dutina, kterou vypálilo geniální dílo do okolního světa, je dobrou nikou, do níž lze postavit své malé světýlko. Odtud oheň vycházející ze všeho geniálního, obecná zanícenost, která podněcuje nejen k napodobení. Manžel byl zezadu zasažen ostnem, - neví se, odkud se vzal povalen a proboden. Leží na zemi a naříká

s pozvednutou hlavou a rozpřaženýma rukama. Později se už také na chvíli nejistě zvedne. Nedovede mluvit o ničem jiném než o tom, jak ho to zasáhlo, a ukazuje přibližně směr, odkud podle jeho názoru osten přišel. Ty stále stejné řeči unavují už manželku, ačkoliv muž ukazuje stále jiný směr. Pořád ta představa širokého řeznického nože, který se rychle a s mechanickou pravidelností do mne z boku zařezává a ukrajuje teninké plátky, které při té rychlé práci odlétají skoro svinuté. Nezoufat si, ani nad tím, že si nezoufáš. Když se už všecko zdá u konce, přesto se ještě objeví nové síly, což

znamená právě, že žiješ. Neobjeví-li se, pak zde všecko končí, ale s konečnou platností. Tohle předvídání, to následování příkladů, ta vyhraněná úzkost jsou směšné. Jsou to konstrukce, které i v představivosti, v níž jedině vládnou, pronikají pouze k okraji živoucího povrchu, ale pokaždé jako by je cosi rázem odplavilo. Kdo má tu kouzelnou ruku, kterou by strčil do mašinérie, aniž by ji tisíce nožů rozřezalo a roztrhalo?

Lovím konstrukce. Vcházím do pokoje a vidím, jak se v koutě bělostně prostupují. Viděno vnějškově je strašné zemřít nebo dokonce se zabít v mladém věku. Odejít v naprostém zmatku, který

by dalším vývojem nabyl smyslu, v beznaději nebo s jedinou nadějí, že tenhle životní výstup se při velkém účtování nebude počítat. V takové situaci jsem teď. Zemřít by neznamenalo nic jiného než přidat k nicotě

nicotu, ale to by se příčilo citu, neboť jak bychom to pouhé nic vědomě mohli odevzdat nicotě, a to nejen prázdné nicotě, nýbrž hučící nicotě, jejíž nicotnost tkví pouze v neuchopitelnosti. Skupina mužů, pánů a sluhů. Propracované tváře, lesknoucí se živými barvami. Pán si sedá ke stolu a sluha mu na podnose přináší jídlo. Mezi oběma není o nic větší rozdíl a nelze jej jinak hodnotit, než například rozdíl mezi mužem, jenž shodou nesčetných okolností je Angličanem a žije v Londýně, a jiným mužem, který je Laponcem a v dané chvíli se nám ve svém člunu plaví po rozbouřeném moři. Ovšem, sluha se může stát pánem - i to jen za jistých okolností - ale tato otázka, ať už ji lze jakkoliv zodpovědět, zde nerozhoduje, protože jde o okamžité

zhodnocení okamžitého stavu věcí.

Strach před bláznovstvím. Spatřovat bláznovství v každém přímočarém citu, který dává zapomenout na vše ostatní. Co je pak ne-bláznovství? Ne-bláznovství je stát jako žebrák před prahem u vchodu, shnít a padnout. Ale P. a O. jsou přece odporní blázni. Musí existovat bláznovství větší než jejich nositelé. Odporná je snad ona vypínavost malých bláznů v jejich velikém bláznovství. Ale nejevil se zrovna tak i Kristus farizejům?

Podivná, naprosto si odporující představa, že člověk, který zemřel například ve tři hodiny v noci, hned poté, třeba za ranního rozbřesku, vstupuje do vyššího života. Jaká neslučitelnost leží mezi viditelným člověčenstvím a vším ostatním! Jak z jednoho tajemství vyrůstá vždy ještě větší! Hned na začátku dochází lidskému počtáři dech. Vlastně by se člověk měl bát vyjít z domu.

Nenávist k aktivnímu sebepozorování. Dušezpytné analýzy, jako: Včera jsem byl takový, a to proto, dnes jsem takový, a to proto. Není to pravda, vůbec ne proto, ani proto, a také ne takový ani makový. Klidně snášet sám sebe a neukvapovat se, žít tak, jak je třeba, a neobíhat se jako pes. Nikdy nelze přehlédnout a posoudit všechny okolnosti, které mají vliv na okamžitou náladu, ba dokonce v ní

samé, a nakonec i na samo posouzení, proto není správné říkat, včera jsem se cítil pevný, dneska jsem zoufalý. Takové rozlišování dokazuje jen to, že bychom se rádi dali ovlivnit a pokud možno mimo sebe, skryti za předsudky a fantaziemi, vedli na čas umělý život, jako se občas někdo v koutku krčmy, dostatečně kryt skleničkou kořalky, baví výhradně sám se sebou, samými klamnými, nedokazatelnými představami a sny. Objevy se vnutily člověku.

Proč se Čukčové nevystěhují ze své strašlivé země, všude by žili lépe ve srovnání s tím, jak žijí teď a co si nyní

přejí. Ale nemohou; vše, co je možné, se přece děje; možné je jen to, co se děje. Hrůza pouhé schematičnosti.

Začátek každé novely je zprvu směšný. Zdá se beznadějné, že by se tenhle nový, ještě nehotový, přecitlivělý

organismus mohl uchovat v hotové organizaci světa, které se jako každá hotová organizace uzavírá před vším ostatním. Přitom ovšem zapomínáme, že novela, pokud vzniká právem, nese v sobě hotovou organizaci, i když

ji ještě zcela nerozvinula; z toho hlediska není proto správné zoufat nad počátkem novely; zrovna tak by si museli zoufat rodiče nad kojencem, neboť tuhle ubohou a neobyčejně směšnou bytůstku nechtěli přece přivést na svět. Nikdy se ovšem neví, zda zoufalství, které cítíme, je oprávněné, nebo nikoliv. Ale jistým vodítkem může ta úvaha být; právě nedostatek téhle zkušenosti mi už uškodil.

Na jistém stupni sebepoznání, provázeném jinými pro pozorování příznivými jevy, si člověk zpravidla bude připadat odporný. Jakékoliv měřítko dobra - ať už se názor na ně sebevíc liší - se bude zdát příliš veliké. Člověk pozná, že je pouhou krysí dírou bědných postranních myšlenek. Ani nejnepatrnější čin se neoprostí od těchto postranních myšlenek. Ty postranní myšlenky budou už tak nečisté, že ve stavu sebepozorování je člověk ani nebude chtít promyslet a spokojí se s tím, že si je prohlédne z dálky. U těch postranních myšlenek nepůjde ovšem jen o pouhou sobeckost, která ve srovnání s nimi se bude jevit jako ideál dobra a krásy. Špína, kterou člověk objeví, se bude zhlížet sama v sobě, bude samoúčelná, člověk pozná, že přišel na svět poznamenán touto zatížeností, a proto nenápadně nebo právě naopak až příliš nápadně sejde opět ze světa. Na nejhlubším dně najde člověk špínu, nejspodnější dno nebude tedy lávovité, nýbrž špinavé. Špína bude na samém dně i na samém vrcholu, a dokonce i pochyby při sebepozorování brzy pak zeslábnou a samolibě zpyšní jako prase válející se v hnoji.

Nekonečná přitažlivost Ruska. Lépe než Gogolova Trojka to vystihuje obraz veliké, nedohledné řeky se žlutavou vodou, která se všude, ale ne příliš vysoko, vzdouvá. Na březích divoká, rozervaná křoviska, zlomená stébla. Nic to nevystihuje, spíš všecko zastírá.

Nejvděčnější místo pro bodnutí leží snad mezi bradou a hrdlem. K tomu je třeba zvednout bradu a vrazit nůž do napjatých svalů. Tohle místo je však vděčné asi jen v představách. Člověk očekává, že spatří velkolepý gejzír krve a roztrhne spleť šlach a chrupavek, jaká se vyskytuje v pečených krocaních stehnech. Proč je nesmyslné se ptát? Naříkat znamená: klást otázky a čekat, až se dostaví odpověď. Avšak otázky, které

si samy neodpoví už při svém vzniku, se odpovědi nedočkají. Ten, kdo se ptá, není nijak vzdálen toho, kdo odpovídá. Nejde o to překonat nějaké vzdálenosti. Proto je nemyslitelné se ptát a čekat. Neřešitelná otázka: Jsem zlomen? Upadám? Skoro vše tomu nasvědčuje (chlad, tupost, nervový stav, nesoustředěnost, neschopnost pracovat, bolesti hlavy, nespavost), proti tomu svědčí skoro už jen naděje. Nedůtklivost vůči chladu, vůči všemu. O půl desáté večer teď kdosi ve vedlejším bytě vtlouká hřebík do naší

společné stěny.

Chtěl otevřít dveře na chodbu, ale nešlo to. Podíval se nahoru, dolů, nenašel žádnou překážku. A dveře nebyly také zamčené, klič vězel vevnitř, kdyby se někdo pokoušel zamknout zvenčí, musel by klíč vysunout. A kdo by taky zamykal? Vrazil kolenem do dveří, matné sklo zadrnčelo, ale dveře nepovolily. No tohle. Vrátil se do pokoje, vyšel na balkón a pohlédl dolů na ulici. Ale ještě ani myšlenkou nepostihl odpolední shon tam dole a už

se zas vrátil ke dveřím a snažil se je ještě jednou otevřít. Ale teď to vlastně nebyl ani pokus, dveře se hned otevřely, nemusel ani přitlačit, přímo se rozlétly v průvanu, který vál od balkónu; vešel na chodbu bez námahy jako děcko, jemuž se jen tak z žertu dovolí, aby se dotklo kliky, zatímco ve skutečnosti ji stiskne někdo větší. Přijmi mě do své náruče, to jsou hlubiny, přijmi mě do hlubin, nechceš-li teď, tak později. Vezmi si mě, vezmi si mě, spleti bláznovství a muk.

Vybouřit se v neřestech má nenahraditelnou hodnotu, totiž tu, že neřesti povstanou a zjeví se v celé síle a velikosti, i když, vzrušeni spoluúčastí, z nich zahlédneme jen malý pablesk. Nelze si osvojit námořnický život cvičením v kaluži, zato se lze přílišným trénováním v kaluži stát neschopným života na moři. Je to možné, že rozumem a přáním poznávám nejprve chladné obrysy budoucnosti, a pak teprve, jimi přitahován a postrkován, pozvolna pronikám do skutečné budoucnosti?

Smíme mávat vůlí nad hlavou jako bičem ve vlastní ruce.

Byl jsem tak hluboko zalezlý v dílně, v úplné tmě, někdy jsem musel dokonce hádat, co držím v ruce, ale přesto jsem za každý špatný steh dostal od mistra pohlavek.

Člověk k ničemu. Přítel? Snažím-li si uvědomit, co je vlastně jeho, zbývá, ovšem jen při nejblahovolnějším posouzení, jeho hlas, který na rozdíl od mého hlasu je poněkud hlubší. Když zvolám “Zachráněn”, myslím jako kdybych byl Robinson a zvolal “Zachráněn”, opakoval by to hlubším hlasem. Kdybych byl Korach a zvolal “Vše ztraceno”, hned by se snažil opakovat to hlubším hlasem. Pomalu to unavuje, mít stále po boku toho basistu. Přitom není ani tak horlivý, opakuje ty věci pouze proto, že musí a nic jiného nedovede. Někdy o dovolené, zbývá-li mi čas věnovat se osobním věcem, se s ním radím, například v altánu, jak bych se ho mohl zbavit. Ten, koho hledáme bydlí většinou vedle. Nelze to jen tak vysvětlit, zatím to musíme brát jako nezvratnou skutečnost. je tak hluboko zakotvená, že se jí nelze vyhnout, i kdybychom se o to snažili. To proto, že o hledaném sousedovi nic nevíme. Nevíme totiž, ani že ho hledáme, ani že bydlí vedle, ale pak zcela určitě bydlí

vedle. O té obecné nezvratné skutečnosti jako takové můžeme ovšem vědět, to vědění vůbec nevadí, i když si je úmyslně a stále zpřítomňujeme.

Řvavé trubky nicoty.

Nikdy jsem nechápal, že skoro každý, kdo umí psát, dovede v bolesti objektivovat vlastní bolest, takže například já sám v neštěstí, možná ještě s rozpálenou nešťastnou hlavou, si mohu sednout a někomu písemně

sdělit: Jsem nešťastný. Ba mohu ještě víc, a podle nadání, na něž jako by neštěstí neplatilo, mohu o tom spřádat fantazie v nejrůznějších obměnách, prostince nebo antiteticky nebo s celým orchestrem asociací. A není

v tom žádná lež a nijak to netiší bolest, je to prostě milostiplný přebytek sil ve chvíli, kdy bolest vlastně

očividně spotřebovala všecky mé síly až na vyškrábané dno mé bytosti. Jaký je to tedy přebytek?

V míru se nehneš z místa, ve válce vykrvácíš.

Vše, co dělá, připadá mu neobyčejně nové. Je mu jasné, že kdyby to nemělo svěžest života, samo o sobě by to neodvratně vyvěralo ze starého pekelného bahna. Ale ta svěžest ho klame, umožňuje mu zapomenout nebo brát tu věc lehce, nebo ji sice odhalit, ale bezbolestně. Dnes, dnešního dne se pokrok zřejmě vydal na cestu na pokrokem.

Pověra, zásada a umožnění života: Nebem neřestí vstupujeme do pekla ctnosti. Tak snadno? Tak špinavě? Tak nemožně? Pověra bývá prostá.

Do zátylí mu vyřízli kruhový otvor. Slunce a celý svět tam nahlíží. Znervózňuje ho to, odvádí ho to od práce, a také ho zlobí, že zrovna on je vyloučen z té podívané.

Předtucha konečného vysvobození se nijak nevyvrací tím, když druhého dne zajetí stále ještě trvá, nebo se dokonce zostřilo, ba ani když se výslovně prohlásí, že nikdy neskončí. To vše může být naopak nutným předpokladem konečného vysvobození.

Neštěstí neustálého začátku, nemožnost si zastírat, že všecko je jen začátek, ba ani ne začátek; bláznovství

těch, kteří to nevědí a hrají třeba kopanou, aby se konečně jednou “hnuli z místa”, vlastní bláznovství v sobě

samém pohřbené jako v rakvi, bláznovství těch druhých, kteří si myslí, že to, co vidí, je skutečná rakev, tedy taková, kterou lze odnést, otevřít, rozbít, vyměnit.

Když se mermomocí chci stát lehkým atletem, pak je to přibližně tak, jako kdybych si přál přijít do nebe a směl tam být tak zoufalý jako zde.

I kdyby můj stav byl sebebídnější, “za těchto okolností” (zejména s ohledem na slabou vůli) dokonce nejbídnější na světě, přesto se musím i ve vlastním zájmu snažit dosáhnout s ním toho nejlepšího, a je prázdnou sofistikou říkat, že takto lze dosáhnout jen jednoho, což je i to nejlepší, totiž zoufalství. Nezdá se mi, že by se vyskytovali lidé, jejichž vnitřní situace by se podobala mé, ale dovedu si alespoň takové

lidi představit, že by jim však kolem hlavy neustále lítal tajemný havran jako mně, to si ani představit nedovedu.

Lze si docela dobře pomyslit, že nádhera života se prostírá kolem každého člověk a vždy v celé šíři, ale zahaleně, v hlubinách, neviditelně, nedostižně. A neprostírá se tam nijak nepřátelsky, nijak odmítavě, nijak hluše. Zavoláme-li ji pravým slovem, pravým jménem, přijde. To je podstata čarování, které netvoří, nýbrž

přivolává.

Podstata pouštní cesty. Člověk, jenž se jako lidový vůdce svého organismu ubírá touto cestou s umdlévajícím (víc si představit nelze) vědomím toho, co se děje. Po celý život tuší Kanaán; těžko uvěřit, že by tu zemi měl spatřit až před smrtí. Ten poslední pohled může mít jen ten smysl, že se ukáže, jak nedokonalým okamžikem je lidský život, nedokonalým, protože tenhle způsob života by mohl trvat do nekonečna a nevzešlo by z toho nic jiného než okamžik. Mojžíš nedojde do Kanaánu nikoliv proto, že jeho život byl příliš krátký, nýbrž proto, že to byl lidský život. Závěr pěti knih Mojžíšových se podobá závěrečné scéně “Éducation sentimentale”. Kdo není s to zaživa se vypořádat s životem, potřebuje jednu ruku k tomu, aby trochu zaháněla zoufalství nad vlastním osudem - což se děje velmi nedokonale -, druhou rukou pak může zapisovat to, co vidí pod troskami, neboť vidí jinak a víc než ostatní, vždyť už zaživa je mrtvý a vlastně jediný, kdo skutečně přežil. Ovšem za předpokladu, že nepotřebuje obě ruce, ba víc, než jich má, k boji proti zoufalství. Nemohl vstoupit do domu, neboť zaslechl hlas, který mu pravil: “Počkej, až tě tam zavedu!” A tak stále ještě

leží v prachu před domem, ačkoliv zřejmě už vše je zbytečné (jak by řekla Sára). Všecko je fantazie, rodina, úřad, přátelé, ulice, všecko je fantazie, vzdálenější nebo bližší, i žena; a pravdou je pak jen to, že tiskneš hlavu ke stěně cely bez oken a dveří.

Znalec, odborník, člověk, který ví své, ví ovšem věci, které nelze sdělit, ale které naštěstí zřejmě také nikdo nepotřebuje.

Pocit naprosté bezmoci. Co tě poutá k těm pevně ohraničeným, mluvícím, očima blýskajícím tělům těsněji než

k nějaké věci, například k násadce v ruce? Snad to, že jsi jejich druhu? Ale vždyť nejsi jejich druhu, proto jsi také nadhodil tu otázku. Pevná ohraničenost lidských těl je děsivá.

Zvláštnost a neřešitelnost toho, že nezanikáš, že tě cosi mlčky vede. Nutí to k absurditě: “pokud jde o mě, byl bych už dávno ztracen”. Pokud jde o mě.

Moci svobodně rozhodovat o světě bez ohledu na jeho zákony. Vyhlašovat zákon. Štěstí plynoucí z dodržování

zákona. Nelze však vyložit světu zákon o tom, že vše zůstává při starém, jenom takový zákonodárce bude svobodný. To by nebyl zákon, nýbrž zvůle, vzpoura, sebeodsouzení.

Z dopisu: “Hřeje mě to v té smutné zimě.” Tyhle metafory mě kromě mnoha jiných věcí při psaní uvádějí

v zoufalství. Nesoběstačnost psaní, závislost na služebné, která zatápí, na kočce, které se hřeje u kamen, ba i na ubohém starém člověku, který se ohřívá. To vše jsou svébytné, zákonité úkony, jen psaní je bezmocné, nespočívá v sobě samém, je špásem a zoufalstvím.

Je v tom nepochybně jakési štěstí, moci klidně napsat: “Zadušení je nad všechno pomyšlení strašné.” Ovšem nad všechno pomyšlení, takže by se přece jen zas nic nenapsalo.

Co znamenají včerejší zjištění dnes? Znamenají totéž co včera, jsou pravdivá, až na to, že v korytech mezi velkými kameny zákona pomalu zasychá krev.

Nekonečné, hluboké, vroucí, spásné štěstí sedět vedle košíku s dítětem proti matce. Je v tom také něco z pocitu: nezáleží už na tobě, ledaže bys chtěl. Proti tomu pocit bezdětného: vždycky záleží na tobě, ať chceš

nebo nechceš, v každém okamžiku, v každém drásavém okamžiku, vždy záleží na tobě a vždy marně. Sisyfos byl mládenec.

Není to tak zlé; stačí překročit práh a vše bude dobré. Jiný svět, a nemusíš nic říkat. Chycen za límec, vláčen ulicemi, hozen do dveří. Schematicky tomu tak je, ve skutečnosti jsou to protisíly, jen o něco - o život, o mučivé něco - méně divoké než ty první. Já pak jsem obětí obou. Pokud vím, nikdo neměl tak těžký úkol. Dalo by se říci: není to žádný úkol, ba ani nemožný úkol, ba není to ani sama nemožnost, není to nic, není tu ani tolik dítěte jako v naději neplodné ženy. A přesto je to atmosféra, v níž dýchám, dokud dýchat mám.

Pro všecko existuje umělá, ubohá náhražka: pro předky, pro manželství i potomky. V křečích se vytváří, a pokud nezajdeme už na ty křeče, zajdeme na bezútěšnost náhražky.

Váhání před zrozením. Existuje-li stěhování duší, pak nejsem ještě ani na nejnižším stupni. Můj život se váhá

narodit.

Vzepření. Nechci se vyvíjet určitým způsobem, chci na jiné místo, to je vpravdě to “chtít na jinou hvězdu”, stačilo by mi stát těsně vedle sebe, stačilo by mi, kdybych mohl místo, na němž stojím, chápat jako jakési jiné

místo.

Ráno jsem si myslel: “Tímhle způsobem bys snad mohl žít, teď ten život chraň už jen před ženami.” Chraň ho před ženami, ale když v onom “tímhle způsobem” už ty ženy vězí.

Říci, že jsi mě opustil, by bylo velmi nespravedlivé, ale že jsem byl opuštěn, a chvílemi strašlivě opuštěn, to je pravda.

Podivuhodná, tajuplná, snad nebezpečná, snad spásná útěcha spisování: vyskočíš z vražedné řady, pozoruješ

čin. A pozoruješ ho tak, že si vytvoříš vyšší způsob pozorování, vyšší, nikoliv přesnější, a čím je vyšší, čím méně ho lze dosáhnout z “řady”, tím je nezávislejší, tím víc se řídí vlastními zákony pohybu, tím nevypočitatelněji, radostněji, strměji postupuje.

Viděno primitivním zrakem, nejvlastnější, nejnevývratnější pravdou, jež není narušena ničím cizorodým (mučednictvím, zástupnou obětí), je pouze tělesná bolest. Zvláštní, že nejvyšším bohem prvních náboženství se nestal bůh bolesti, k čemuž došlo snad až v pozdějších dobách. Každý nemocný svého boha, souchotinář boha zadušení. Jak snést jeho přibližování, nenajdeme-li k němu vztah už před strašlivým splynutím?

Odmítavá postava, na níž jsem vždy narazil, neříkala “Nemiluji tě”, nýbrž říkala: “Nemůžeš mě milovat, jakkoli se o to snažíš, nešťastně miluješ lásku ke mně, láska ke mně tě nemiluje.” Tudíž je nesprávné říkat, že jsem zakusil slovo “Miluji tě”, zakusil jsem jen vyčkávavé ticho, které mělo být přerušeno mým “Miluji tě”, jen to jsem zakusil, jinak nic.

Možnost sloužit z plných plic.

Divadelní ředitel, který musí všecko od základu sám vytvořit, dokonce i herce nejdřív zplodit. Diváka odkážou na jindy, ředitel se zabývá důležitou divadelní prací. Copak dělá? Vyměňuje plenky jednomu z budoucích herců. Sám jet na útočníkově koni. Jediná možnost. Ale jakých sil a jaké obratnosti je k tomu zapotřebí! A jak pozdě

už je!

Někde čeká pomoc a honci mě ženou tím směrem.

Ještě se nenarodit a už muset chodit po ulicích a hovořit s lidmi.

Pět zásad pekla (v genetickém sledu): 1. “Nejhorší je za oknem.” Všecko ostatní je andělské, což se uzná buď

výslovně, nebo při jisté netečnosti mlčky. 2. “Každou dívku musíš mít!” nikoliv donchuánsky, nýbrž na základě

toho, čemu ďábel říká “sexuální etiketa”. 3. “Tuhle dívku nesmíš mít!”, a tudíž také nemůžeš. Nebeská fata morgana v pekle. 4. “Všecko jen z nezbytnosti”; máš-li nezbytné, buď spokojen. 5. “Všecko je nezbytné.” Jak můžeš mít všecko? Proto nemáš ani nezbytné.

Věčné mládí je nemožné; i kdyby mu nic nestálo v cestě, znemožnilo by je sebepozorování. Práce s pluhem. Hluboko se zaboří, a přesto ujíždí lehce. Nebo jen rýpne o zem. Nebo jede naprázdno se zvednutou nicotnou radlicí, lhostejno, zda s ní, nebo bez ní.

Někdy se práce uzavírá, jako se zavírá nevyhojená rána.

Lze to nazvat dialogem, když druhý mlčí, a ty se ho snažíš nahradit, abys zachoval zdání rozhovoru, čili ho napodobuješ, čili paroduješ, čili sám sebe paroduješ.

Ve dvou se cítí opuštěnější než sám. Když je s někým pohromadě, ten druhý po něm sahá a on je mu bezmocně vydán všanc. Když je sám, sahá po něm sice celé lidstvo, ale nespočet napřažených rukou se splétá

do sebe a nikdo se ho nedotkne.

Není správné o někom říci: měl to lehké, málo trpěl; správnější by bylo: byl takový, že se mu nic nemohlo stát; ještě správnější: vše vytrpěl, ale vše za jediný nedílný okamžik, jak ho mohlo ještě něco potkat, když se ve skutečnosti nebo pod jeho mocným příkazem vyčerpaly všechny variace utrpení. Hloubíme babylónskou šachtu.

Stéblo? Někdo se chytá tužkové čáky, aby se udržel nad vodou. Chytá? Jako utonulý sní o záchraně. Smrt ho musela vyzvednout z života, jako se zvedá mrzák z vozíku. Seděl v životě tak pevně a ztěžka jako mrzák ve vozíku.

Z poznámek pod názvem “On”

Při žádné příležitosti není dost připraven, ale nemůže si to ani vyčítat, neboť kde by se v tomto životě, který tak mučivě a v každém okamžiku vyžaduje připravenost, našel čas se připravit, a i kdyby tu čas byl, bylo by vůbec možno se připravit, dokud neznáme svůj úkol, čili lze vůbec splnit přirozený, nejen uměle sestavený úkol? Proto se už taky dávno dostal pod kola, kupodivu byl na to nejmíň připraven, což však zároveň utěšuje. Všecko, co dělá, mu připadá sice neobyčejně nové, ale s ohledem na tu nemožnou spoustu nového také

neobyčejně diletantské, skoro neúnosné, neschopné vejít do dějin, přervat řetěz generací, poprvé až do základů

přerušit hudbu světa, kterou doposud vždycky bylo možno aspoň tušit. Někdy má ve své pýše větší strach o svět než o sebe.

S žalářem by se smířil. Skončit jako vězeň - to by byl životní cíl. Ale bylo to zamřížovaná klec. Ryk světa lhostejně, pánovitě, zdomácněle proudil mřížemi dovnitř i ven, vězeň byl vlastně volný, mohl se všeho účastnit, nic mu venku neušlo, ba mohl by i vyjít z klece, vždyť tyče byly na metr od sebe, nebyl ani uvězněn. Má pocit, že si svým životem překáží v cestě. Tou překážkou si pak zase dokazuje, že žije. Jeho vlastní čelní kost mu stojí v cestě, o vlastní čelo si do krve rozbíjí čelo. Cítí se zaskočen na tomto světě, je mu úzko, doléhá na něho smutek, slabost, nemoci, vězeňské přeludy, žádná

útěcha ho neutěší právě proto, že je to jen útěcha, něžná, bolavá útěcha vedle mocného faktu uvěznění. Ale když se ho někdo zeptá, co tedy vlastně chce, není s to odpovědět, neboť nemá - což je jedním z jeho nejpádnějších důkazů - žádnou představu o svobodě.

Mnozí popírají bědy poukazem na slunce, on popírá slunce poukazem na bědy. Sebemučivé, těžkopádné, často dlouho váznoucí, v podstatě však nepřetržité vlnobití cizího i vlastního života ho mučí, protože neustále nutká k myšlení. Někdy se mu zdá, že ta muka předcházejí všemu dění. Když se dozví, že příteli se má narodit dítě, zjistí, že to už předtím v myšlení trpěl. Dokazuje pouze sám sebe, jediným důkazem je on sám, všichni protivníci ho hned přemohou, ale nikoliv tím, že ho vyvrátí (nelze ho vyvrátit), nýbrž tím, že dokážou sami sebe.

Lidé se sjednocují tak, že některý jedinec silou existence zdánlivě vyvrátí jiné, v podstatě nevyvratitelné

jedince. Ti jedinci to považují za něco milého a útěšlivého, ale chybí tomu pravda a nemá to proto nikdy trvání. Dědičný hřích, stará křivda, jíž se člověk dopustil, tkví v jeho neustále se opakující výčitce, že mu bylo ukřivděno tím, že se stal obětí dědičného hříchu.

Nechce útěchu, ale nikoliv proto, že by o ni nestál - kdo by o ni nestál, - nýbrž proto, že hledat útěchu znamená: věnovat té práci celý život, neustále žít na okraji existence, takřka mimo ni, nevědět už skoro, pro koho se útěcha hledá, a proto už ani nebýt schopen najít účinnou útěchu, účinnou, ne snad pravdivou, ta neexistuje.

Brání se zpytavému pohledu druhých. Člověk, třeba neomylný, vidí v druhém jen to, na co stačí síla a podstata jeho zraku. Jako každý člověk se snaží, arci velmi přehnaně, vymezit sám sebe podle toho, jak důkladně ho vidí

ti druzí. Kdyby Robinson nikdy neopustil nejvyšší, nebo lépe: nejviditelnější bod ostrova, pro útěchu nebo z pokory nebo ze strachu nebo z neznalosti nebo z touhy, brzy by zahynul; ale protože bez ohledu na lodě a jejich slabé dalekohledy začal s chutí prozkoumávat celý ostrov, udržel se při životě a nakonec byl nalezen s důsledností, bez níž by se ovšem rozum neobešel.

“Děláš z nouze ctnost.” “Za prvé to dělá každý a za druhé právě já to nedělám. Nechávám nouzi nouzí, nevysušuji bažiny, nýbrž žiju v zimničných výparech.” “Právě z toho děláš ctnost.” “Jako každý, však jsem to už

řekl. Ostatně to dělám jen kvůli tobě. Abych si zachoval tvé přátelství, škodím vlastní duši.”

Otázka vědomí je požadavek sociální. Všechny ctnosti jsou individuální, všechny neřesti sociální. Co považujeme za sociální ctnosti, například láska, nezištnost, spravedlnost, obětavost, jsou jen “podivně”

oslabené sociální neřesti.

Rozdíl mezi “ano” a “ne”, které říká současníkům, a mezi tím, co by vlastně říkat měl, se podobá asi rozdílu mezi smrtí a životem, a on ho také chápe právě tak pouze náznakově.

To, že potomní svět lépe posoudí jednotlivce než jeho současníci, tkví v mrtvém. Člověk se v podstatě rozvíjí až

po smrti, kdy je sám. Stav smrti znamená pro jednotlivce asi tolik jako sobotní večer pro kominíka, smývá

špínu z těla. Přitom vyjde najevo, jestli současníci uškodili víc jemu nebo on jim, v druhém případě to byl velký

muž.

Vždycky máme dost síly něco popřít, což je nejpřirozenější projev neustále se měnícího, obnovujícího, odumíráním oživujícího lidského bojového organismu, nemáme však k tomu odvahu, ačkoliv život sám je přece popíráním, a popření je tedy souhlasem.

Nezemře na své odumírající myšlenky. Odumírání je pouhým jevem uvnitř světa (který se uchovává, i kdyby byl pouhou myšlenkou), přírodním jevem mezi jinými přírodními jevy, ani veselým, ani smutným. Proud, proti němuž plave, je tak divoký, že v jakési roztržitosti si někdy až zoufá nad pustým klidem, v němž se šplouchá, tak nekonečně daleko ho to totiž strhne zpátky v jediném okamžiku selhání. Jakási tíha mu brání vstát, jakýsi pocit všestranné zajištěnosti, předtucha lože, které je připraveno pro něho a patří jen jemu; jakýsi neklid mu však brání v tom, aby klidně ležel, vyhání ho z lože, brání mu v tom svědomí, nekonečný tlukot srdce, strach před smrtí a touha ji vyvrátit, to všechno mu nedopřává klidu a on opět vstává. Tohle vstávání a lehání a několik náhodných, letmých, vedlejších postřehů, jichž nabyl za těchto úkonů, tvoří

jeho život.

Má dva soky: První ho svírá zezadu, odkud vzešel. Druhý mu překáží v postupu vpřed. Bojuje s oběma. Vlastně

mu ten první pomáhá v boji s druhým, neboť ho tlačí dopředu a zrovna tak ten druhý mu pomáhá v boji s prvním; neboť ho přece tlačí zpátky. Ale tak je tomu jen teoreticky. Neboť Nejsou tu jen ti dva sokové, nýbrž i on sám, a kdo vlastně ví, co on zamýšlí? Rozhodně sní o tom, že jednou v nestřeženém okamžiku - to by ovšem musela být noc, tak jemná, jak žádná ještě nebyla - vyskočí z bojové linie a za své bojové zkušenosti bude ustanoven soudcem nad oběma soky, kteří spolu bojují.

Z osmerkových sešitů

Každý člověk nosí v sobě pokoj. To si lze ověřit dokonce sluchem. Když se zaposloucháme do rychlé chůze nějakého člověka, třeba v noci, kdy je všude ticho, zaslechneme například drnčení špatně upevněného nástěnného zrcadla.

Do jaké lhostejnosti mohou upadnout lidé, do jak hlubokého přesvědčení, že navždy ztratili stopu. Malý chlapec měl jako jediné dědictví po otci kočku a jejím přispěním se stal starostou Londýna. Čím se stanu já přispěním svého zvířete, svého dědictví? Kde leží to obrovské město?

Nesmyslné (příliš silné slovo) rozdělování vlastního a cizího v duchovním boji. Všechna věda je metodikou z hlediska absolutna. Proto není třeba mít strach před jednoznačnou metodičností. Je slupkou, ale o nic více než všechno kromě Jednoho.

Všichni bojujeme. (Když napaden poslední otázkou sahám po zbraních za zády, nemohu si je vybírat, a i kdybych si mohl vybírat, musel bych se chopit “cizích” zbraní, neboť všichni máme jen jednu zásobu zbraní.) Nemohu si bojovat jen tak pro sebe; když si někdy myslím, že bojuji samostatně, když někdy kolem sebe nikoho nevidím, brzy se ukáže, že právě tato bojová pozice mi byla včera obecnou konstelací, kterou zpočátku nebo vůbec nemohu pochopit. To ovšem nevylučuje existenci předsunutých jízdních hlídek, záškodníků, zběhů a veškerých zvyklostí a zvláštností války, vylučuje to však existenci nezávislých válečníků. Dotýká se to ješitnosti? Ano, ale zároveň to nutně a vpravdě povzbuzuje.

Slabá paměť pro jednotlivosti a pro vývoj vlastního chápání světa - prašpatné znamení. Nic než úlomky celku. Jak se chceš i jen dotknout velkého úkolu, jak chceš i jen vytušit jeho blízkost, snít o jeho existenci, nebo si aspoň vyprosit sen o něm, kde chceš nabrat odvahu k tomu, aby ses naučil písmenům prosby, když se neumíš

tolik sebrat, aby ses v rozhodující chvíli beze zbytku měl v ruce jako kámen před hodem, jako nůž před bodnutím. Na druhé straně; není třeba plivat do dlaní, než sepneme ruce. Je možné myslet si něco bezútěšného? Nebo lépe, něco bezútěšného bez jediného náznaku útěchy? Dalo by se to vysvětlit tím, že poznání samo o sobě je útěchou. Bylo by tedy jistě možné si myslet: Musíš zmizet ze světa, a přesto zůstat, aniž by se tím to poznání znehodnotilo, naopak zůstat právě s vědomím toho poznání. To pak skutečně znamená vytáhnout se za vlastní cop z bažiny. Co v tělesném světě působí směšně, to se v duchovním světě může vyskytnout. Tam totiž neplatí zákon přitažlivosti (andělé nelétají, nepřekonali žádnou přitažlivost, jen my pozorovatelé pozemského světa si to neumíme jinak vysvětlit), což si ovšem nedovedeme představit, nebo leda na vysokém stupni poznání. Jak uboze znám sám sebe ve srovnání s tím, jak znám například svůj pokoj. Proč? Nelze pozorovat vnitřní svět, jako pozorujeme vnější svět. Deskriptivní psychologie aspoň je vcelku zřejmým antropomorfismem, přesahováním hranic. Vnitřní svět lze pouze prožívat, nikoliv popisovat. - Psychologie popisuje pozemský svět zrcadlící se v nebeské klenbě, nebo lépe: popisuje zrcadlení, jak si je představujeme my, přisáti k zemi, kamkoliv se obrátíme.

Don Quijotovým neštěstím není jeho fantazie, nýbrž Sancho Panza.

Viděno pozemskýma, poskvrněnýma očima jsme v situaci cestujících na železnici, které stihlo neštěstí

v dlouhém tunelu, a to v místě, kde již není vidět světlo začátku, světlo konce však jen tak slabě, že zrak je musí stále hledat a stále je ztrácí, přičemž není ani jisto, kde je začátek a kde konec. Kolem nás však v tom zmatení či předráždění smyslů jsou samé nestvůry a podle nálady a zranění jednotlivců úchvatná nebo únavná

kaleidoskopická hra. Co dělat? nebo proč to dělat? nejsou otázky těchto míst. Lidské dějiny jsou vteřinou mezi dvěma kroky poutníka.

Navenek vždy vítězně potlačíme svět teoriemi a vzápětí s ním spadneme do jámy, ale jen zevnitř uchováme sebe i svět v tichosti a pravdě.

Utichání a ubývání hlasů světa.

Ďábelství bere na sebe někdy podobu dobra, nebo se v něm dokonce úplně ztělesňuje. Neprohlédnu-li to, pak ovšem podlehnu, neboť toto dobro je svůdnější než dobro skutečné. Ale co když ho prohlédnu? Když mě

ďáblové při štvanici vženou do dobra? Když mě hmatající jehlové hroty dokulí, dobodají, dostrčí jako nějaký

odporný předmět k dobru? Když se po mně napřahují vysunuté drápy dobra? Couvnu o krok a měkce a smutně

se vrátím do zla, které za mnou po celou dobu čekalo na mé rozhodnutí. Zlo umí překvapit. Najednou se otočí a řekne: “Tys mi nerozuměl,” a snad tomu tak skutečně tak je. Zlo se promění v tvé rty, nechá se hryzat tvými zuby, a těmi novými rty - žádné dřív tak poslušně nepřiléhaly k chrupu - vyslovíš k svému vlastnímu údivu slovo dobra.

Sancho Panzovi, který se tím ostatně nikdy nechlubil, se za ta léta podařilo spoustou románů o rytířích a loupežnících natolik od sebe odvrátit pozornost ďábla, jemuž později říkal Don Quijote, že ten pak prováděl nejztřeštěnější kousky, které však z nedostatku příslušného objektu, jímž byl původně právě Sancho Panza, nikomu neškodily. Sancho Panza, muž nezávislý, provázel pokojně, snad z jakéhosi pocitu odpovědnosti, Dona Quijota na výpravách a měl z toho velkou a užitečnou švandu až do svého skonání. Jedním z nejdůležitějších donquijotských činů, výraznějším než boj s větrným mlýnem, je: sebevražda. Mrtvý

Don Quijote chce zabít mrtvého Dona Quijota; na zabití však potřebuje živé místečko, které hledá mečem vytrvale a marně. Zabráni do této činnosti koulejí se oba mrtví jako nerozlučitelný a skoro rozpustilý kotrmelec všemi časy.

Poznej sebe sama, neznamená: Pozoruj se. To had řekl pozoruj se. Znamená to: Staň se pánem svých činů. Ale tím už jsi, neboť odjakživa jsi pánem svých činů. To slovo tedy znamená: Nepoznávej se! Znič se! tedy něco zlého - a jen když se velmi hluboko skloníme, zaslechneme i to dobré v něm, jež zní: “Aby ses učinil tím, čím jsi.”

Na tom záleží, když někomu pronikne meč do duše: klidně přihlížet, nekrvácet, chlad meče přijmout s kamenným chladem - skrze bodnutí, po bodnutí se stát nezranitelným. Stěžuješ si na ticho, na beznadějné ticho, na zeď dobra.

Trnový keř od věků tarasí cesty. Musí se rozhořet, chceš-li dál.

Nevhodný objekt může zastřít nevhodné prostředky.

Zlo o dobru ví, ale nikoliv dobro o zlu!

Jen zlo poznává sebe.

Jedním z prostředků zla je důvěrný rozhovor.

Je náboženství důkazem toho, že jedinec může být stále dobrý? Zakladatel se odvrací od dobra, ztělesňuje se. Dělá to kvůli druhým, nebo v domnění, že jen ve společenství s druhými zůstane tím, čím je, protože musí

zničit “svět”, aby ho nemusel milovat.

Kdo věří, nemůže prožívat zázraky. Ve dne není vidět hvězdy.

Kdo koná zázraky, praví: Nemohu se zříci světa.

Víru řádně rozdělit mezi slova a přesvědčení. Nedovolit, aby přesvědčení vyprchalo ve chvíli, kdy je získáš. Odpovědnost, kterou ukládá přesvědčení, nesvalovat na slova. Nedovolit, aby tě slova oloupila o přesvědčení, shoda slov a přesvědčení, ba ani dobrá víra ještě nerozhodují. Slova mohou takové přesvědčení kdykoliv ještě

podle potřeby zadupat do země nebo vyhrabat.

Dialog nijak neoslabuje přesvědčení - nad tím nemusíme naříkat -, ale svědčí o slabém přesvědčení. Němota patří k atributům dokonalosti.

Lidský soud o lidských činech je spravedlivý a nicotný, totiž nejdřív spravedlivý, potom nicotný. Dveřmi vpravo vniknou spoluobčané do pokoje, kde zasedá rodinná rada, zachytí poslední slovo posledního řečníka, zapamatují

si je, vyjdou s ním dveřmi vlevo do světa a vyhlásí svůj soud. Soud je spravedlivý, pokud jde o slovo, nicotný

sám o sobě. Kdyby chtěli soudit naprosto spravedlivě, museli by zůstat v pokoji, stali by se členy rodinné rady a tím ovšem zase neschopni soudit.

Celibát a sebevražda jsou na podobném stupni poznání, ale nikoliv sebevražda a mučednická smrt, snad manželství a mučednická smrt.

Dobří kráčejí vyrovnaným krokem. Ostatní, aniž o nich vědí, tančí kolem nich dobové tance. Extatik i tonoucí zdvihají ruce. První tím projevuje odevzdání, druhý se vzpírá živlům. Neznám obsah, nevlastním klíč, nevěřím pověstem, pochopitelně, neboť to všecko jsem já sám. Ješitnost znetvořuje, měla by se sama vlastně zabít, místo toho se jen poraní, stane se “poraněnou ješitností”. Hlavu plnou hnusu a nenávisti sklonit na prsa. Zajisté, ale jak, když tě někdo rdousí. Mesiáš přijde, až se umožní nejbezuzdnější individualismus víry -, až nikdo té možnosti nezabrání, nikdo tomu nedovolí zabránit, načež se otevřou hroby. To učí snad i křesťanství, jednak skutečným znázorněním příkladů, individualistických příkladů o následování, jednak symbolickým znázorněním zmrtvýchvstání prostředníka v kterémkoliv jednotlivci.

Věřit znamená: osvobodit v sobě nezničitelné, nebo lépe: osvobodit sebe, nebo lépe: být nezničitelný, nebo lépe: být.

Zahálka je počátkem všech neřestí, korunou všech ctností.

mesiáš přijde, až ho už nebude zapotřebí, přijde až den po svém příchodu, nepřijde poslední, nýbrž

nejposlednější den.

Trojí: Hledět na sebe jako na někoho cizího, pohled zapomenout, zisk přidržet. Vlastně jen dvojí, neboť třetí

zahrnuje druhé.

Zlo je hvězdným nebem dobra.

Nebesa jsou němá, pouze němému ozvěnou.

Řeknu-li dítěti: “Utři si ústa, pak dostaneš koláč”, neznamená to, že když si utřeme ústa, zasloužíme si koláč, neboť utírání úst a hodnotu koláče nelze srovnávat, také se tím utírání úst nestane předpokladem pojídání

koláče, neboť nehledě na bezvýznamnost takové podmínky, dostalo by dítě koláč v každém případě, je totiž

nutnou součástí oběda - ta poznámka tedy nijak neztěžuje, nýbrž usnadňuje přechod, utření úst je nepatrnou výhodou, která předchází veliké výhodě pojídání koláče.

Pozorovatel duše nemůže proniknout do duše, existuje však mezní čára, v níž se s ní dotýká. Tento dotyk vede k poznání, že ani duše o sobě neví. Nelze ji tedy poznat. To by bylo smutné jen tenkrát, kdyby vedle duše existovalo něco jiného, neexistuje však nic jiného.

Ne každý může pravdu vidět, ale každý jí může být.

Kdo hledá, nenajde, ale kdo nehledá, bude nalezen.

Zde se to nerozhodne, ale sílu rozhodování lze vyzkoušet jenom zde.

Černoch, který se vrátí domů ze světové výstavy, a dávno už šílený steskem, provázen nářkem kmene, předvádí na návsi se smrtelnou vážností tradiční a povinné šprýmy, které uváděly v nadšení evropské

publikum, jež v nich spatřovalo mravy a zvyky Afriky.

Sebezapomnění a sebevyvrácení umění: co je útěkem, tváří se jako procházka , či dokonce jako útok. Had byl prvním Adamovým domácím zvířetem po vyhnání z ráje.

Starosti, na jejichž tíhu poukazuje vyvolený před utlačeným, jsou právě starostmi o udržení vyvolenosti. Učitel má pravou, žák stálou nepochybnost.

To, že náš úkol je zrovna tak veliký jako náš život, dává mu zdání nekonečnosti. O Prométheovi kolují čtyři báje: Podle první byl přikován na Kavkaze, protože zradil bohy ve prospěch lidí a bohové na něho poslali orly, aby mu užíraly stále dorůstající játra. Podle druhé uhýbal Prométheus v bolestech před klovajícími zobáky stále hlouběji do skály, až s ní splynul. Podle třetí se za ta tisíciletí na jeho zradu zapomnělo, bohové, orli, on sám, všichni zapomněli. Podle čtvrté začala celá ta zbytečnost unavovat. Bohové se unavili, orli se unavili, rána se znaveně zacelila. Zůstal nevysvětlitelný skalní útvar. - Báj se snaží vysvětlit nevysvětlitelné. Protože vyrůstá z pravdivého základu, musí zas vyústit do nevysvětlitelného. Zákon čtverylky je jasný, všichni tanečníci ho znají, platí navěky. Ale jakási životní náhoda, která by se nikdy neměla stát, ale vždy se znovu stává, tě samotného vyvede z řady. Třeba se tím pomíchají i samy řady, ale to si neuvědomuješ, uvědomuješ si jen své neřesti.

Nářek: Budu-li věčný, jaký budu zítra?

Byli jsme vyhnáni z ráje, ale ráj nebyl zničen. Vyhnání z ráje bylo v jistém smyslu štěstím, neboť kdybychom nebyli bývali vyhnáni, musel by být zničen ráj.

Bůh řekl, že Adam musí zemřít v den, kdy okusí ze stromu poznání. Podle Boha měla po požití ovoce ze stromu poznání okamžitě následovat smrt, podle hada (aspoň bylo možno jej takto chápat) rovnost s Bohem. Oboje bylo také stejným způsobem nesprávné. Lidé nezemřeli, ale stali se smrtelnými, nevyrovnali se Bohu, ale dostalo se jim nevývratné schopnosti stát se Bohem. Oboje bylo také stejným způsobem správné. Zemřel nikoliv člověk, nýbrž rajský člověk, nestal se z nich Bůh, nýbrž božské poznání. Bezútěšný obzor zlého: myslí si, že už poznáním dobra a zla se rovná Bohu. Prokletí jako by nijak nezhoršilo jeho podstatu: břichem bude odměřovat délku cesty.

Ale na dně kouře je oheň a ten, jemuž hoří nohy, se nezachrání tím, že všude vidí jen tmavý kouř. Had svou radou vykonal polovičatou práci, nyní musí ještě pokud možno překroutit to, co způsobil, v pravém slova smyslu se tedy kousnout do vlastního ocasu.

Stanovisko umění a života se i v samém umělci různí.

Umění poletuje kolem pravdy, ale s rozhodným úmyslem se nespálit. Má schopnost najít v tmavé prázdnotě

místo, odkud lze mocně zachycovat paprsek světla, které předtím nebylo možno rozeznat. Sebevrah je vězeň, který vidí, jak se na vězeňském dvoře staví šibenice, omylem se domnívá, že je určena pro něho, uprchne v noci z cely, sejde dolů a sám se oběsí.

Jsme schopni poznání. Kdo o ně zvlášť usiluje, na toho padá podezření, že o ně usiluje jako nepřítel. Než vstoupíš do svatyně, musíš odložit obuv, ale nejen obuv, nýbrž všecko, poutnický šat i zavazadlo, a pod tím nahotu a vše, co je pod nahotou, a vše, co se skrývá pod tím, a pak jádro a jádro jádra, pak to ostatní a pak, co zbývá, a pak ještě svit nepomíjejícího ohně. Teprve tento oheň svatyně přijme a dá se jím přijmout, jedno neodolá druhému.

Pád člověka bylo možno potrestat trojím způsobem: nejmírněji tak, jak se stalo, vyhnáním z ráje, druhým způsobem: zničení ráje, třetím - což by byl nejstrašnější trest - znemožněním věčného života a zachováním všeho ostatního.

“Jestliže…, musíš zemřít?” znamená: poznání je současně obojím, stupněm k věčnému životu i překážkou před ním. Chceš-li po získaném poznání dospět k věčnému životu - a nebudeš moci jinak než ho chtít, neboť poznání

je tímto chtěním -, budeš muset sám sebe, to jest překážku, zničit, abys vystavěl stupeň, jenž je právě tvým zničením. Vyhnání z ráje nebyl proto žádný čin, nýbrž proces.

Poneseš-li všechnu odpovědnost, můžeš využít chvíle a pokusit se klesnout pod její tíhou, zkus to, a poznáš, že žádnou odpovědnost neneseš, nýbrž že ty sám jsi tou odpovědností.

Atlas se směl domnívat, že stačí chtít a může odhodit zem a vytratit se; víc než tahle domněnka mu však nebylo dovoleno.

Zdánlivé ticho střídajících se dnů, ročních období, generací je nasloucháním; tak klusají koně před povozem. Boj, v němž si žádným způsobem a v žádném stadiu nelze krýt záda. A třebaže to člověk ví, vždy znovu na to zapomíná. A i když na to nezapomíná, přesto si snaží krýt záda, aby si při té snaze aspoň odpočal, ačkoliv ví, že se mu to vymstí.

Ve světě lži nelze lež sprovodit ze světa ani jejím protikladem, nýbrž jen světem pravdy. Zničit tento svět by bylo jen tenkrát naším úkolem, kdyby byl za prvé zlý, to jest kdyby se příčil našemu smyslu, a za druhé, kdybychom jej mohli zničit. To první se nám tak jeví, druhého nejsme schopni. Zničit tento svět nemůžeme, neboť jsme jej nevybudovali jako něco svébytného, nýbrž, jsme do něho zabloudili, ba více: tento svět je naším zblouděním, ale jako takový je sám o sobě čímsi nezničitelným, nebo spíš něčím, co lze zničit jen dovršením, nikoliv odvracením od světa, přičemž ovšem i dovršení může znamenat jen řadu zničení, ale v mezích tohoto světa.

Je nám dána dvojí pravda, jak ji představuje strom poznání a strom života. Pravda činnosti a pravda spočívání. V první se odděluje dobré od zlého, druhá není ničím jiným než ryzím dobrem, nevím o dobru ani o zlu. První

pravda je nám skutečně dána, druhou tušíme. V tom tkví ta truchlivá podívaná. Radostné na ní je to, že první

pravda patří okamžiku, druhá věčnosti, proto také se první pravda tratí ve světle druhé. Měl bych uvítat jednotu*) a jsem smuten, když ji nalézám. Měl bych se cítit dovršen věčností a cítím se utlačen?

Říkáš: měl bych se cítit; vyjadřuješ tím niterný příkaz? Domnívám se. Ale pak tedy není možné, abys měl v sobě uložen příkaz, a to tak, že bys ho jen slyšel a jinak se nedělo nic. Je to nepřetržitý nebo jen občasný

příkaz? To nemohu rozeznat, ale myslím, že je to nepřetržitý příkaz, který však jen občas slyším. Podle čeho tak usuzuješ? Podle toho, že ho jaksi slyším, i když ho neslyším, a to tak, že on sám se sice neozývá, ale tlumí

nebo pozvolna ztrpčuje protihlas, totiž onen protihlas, který mi znechucuje věčnost. A slyšíš podobně i protihlas, když se rozhovoří příkaz věčnosti? Proč srovnáváš niterný příkaz se snem? Zdá se ti nesmyslný jako sen, nesouvislý, neodvratný, jedinečný, bez příčiny oblažující nebo děsící, skoro nesdělitelný, a přesto nabádající k sdělnosti? Jak říkáš. Nesmyslný; neboť jen když neposlechnu, mohu zde obstát. Nesouvislý; nevím, kdo jej vydává a kam míří. Neodvratný; zastihuje mě nepřipraveného a zrovna tak nečekaně jako sen zastihuje spáče, který by se před ulehnutím měl přece připravit na sny. Je jedinečný, nebo se aspoň tak jeví, neboť se ho nemohu držet, nevstupuje do skutečnosti a uchovává si nedotčenou jedinečnost. Oblažuje a děsí bez příčiny; to první ovšem mnohem méně než to druhé. Je nesdělitelný, protože ho nelze pochopit, a právě proto nabádá

k sdělení.

Ale věčnost neznamená zastavení časnosti. Na představě věčnosti drtí: nám nepochopitelné ospravedlnění, jehož se na věčnosti musí dostat času, a z toho plynoucí ospravedlnění nás samých, jací jsme. Svoboda a spoutanost jsou v jistém podstatném smyslu jedno. V jakém podstatném smyslu? Nikoliv v tom smyslu, že otrok neztrácí svobodu, čili z jistého hlediska je svobodnější než svobodný člověk. Řetěz generací není řetězem tvé bytosti, a přesto tu jsou jisté vztahy. - Jaké? - Generace zanikají jako okamžiky tvého života. - V čem tkví rozdíl?

Prastarý žert: držíme se světa a naříkáme, že nás drží.

Na pobřeží je příboj nejsilnější, tak těsné je jeho působiště a tak nepřekonatelné. Jeho dům zůstane při všeobecném požáru zachován, ne proto, že je zbožný, ale proto, že mu jde o to, aby jeho dům zůstal zachován.

Pozorovatel se jaksi spoluúčastní života, věsí se na život, snaží se udržet krok s větrem. Takový nechci být. Svět může být nazván dobrým jen v místě, kde byl stvořen, neboť jen tam bylo řečeno: A hle, je dobrý - a jen odtamtud může být odsouzen a zničen.

Je připraven, má přenosný dům, stále žije doma.

Rozhodující vlastností tohoto světa je jeho pomíjejícnost. V tomto smyslu staletí neznamenají o nic víc než

přítomný okamžik. Kontinuita pomíjivosti nemůže tedy být útěchou; to, že z trosek vyrůstá nový život, není ani tak důkazem houževnatého života, jako spíš houževnaté smrti. Chci-li překonávat tento svět, musím překonávat tu vlastnost, která v něm rozhoduje, totiž jeho pomíjejícnost. Jsem toho schopen v tomto životě, a to skutečně nejen v naději a víře? – Ty tedy chceš překonávat svět, a to zbraněmi, které jsou skutečnější než

naděje a víra. Takové zbraně snad existují, ale dají se poznat a použít jen za určitých předpokladů; zjistím nejdřív, máš-li tyto předpoklady. – Zjisti to, ale když je nemám, mohu jich snad nabýt. – Zajisté, ale v tom ti nemohu pomoci. – Můžeš mi tedy pomoci, jen kdybych ty předpoklady už měl. – Ano, přesněji řečeno ti vůbec nemohu pomoci, neboť kdybys měl předpoklady, měl bys už všecko. – Když je tomu tak, proč jsi to tedy chtěl nejdřív zjišťovat? – Ne abych ti ukázal, co ti chybí, nýbrž že ti něco chybí. Nějaký užitek by ti to přece jen snad přineslo, neboť víš sice, že ti něco chybí, ale nepřiznáš si to. – Na mou původní otázku mi tedy přinášíš jen důkaz toho, že jsem ji musel klást. – Přece jen ti přináším něco víc, něco, co ve své situaci nyní nemůžeš vůbec přesněji určit. Přináším ti důkaz toho, že jsi se měl původně ptát jinak. – To tedy znamená: Nechceš nebo nemůžeš mi odpovědět. – “ti odpovědět” - tak je to. – A tohle přesvědčení - to můžeš poskytnout. Měsíční noc nás oslepovala. Od stromu ke stromu křičeli ptáci. V polích to svištělo. Plazili jsem se prachem, hadí

pár.

Kdo se stará jen o budoucnost, je méně předvídavý než ten, kdo se stará jen o okamžik, neboť se nestará ani o ten okamžik, ale jen o jeho trvání.

Kontemplace a činnost mají svou zdánlivou pravdu; ale teprve činnost, která vychází z kontemplace, nebo spíš

se do ní vrací, je pravda.

Máš svobodnou vůli, znamená: byla svobodná, když chtěla poušť, je svobodná, neboť si může zvolit cestu, která tou pouští vede, je svobodná, neboť si může zvolit způsob putování, je však zároveň nesvobodná, neboť

musíš jít pouští, nesvobodná, neboť každá cesta se labyrinticky dotýká každé pídě pouště. žena, nebo snad přesněji řečeno manželství představuje život, s nímž se máš potýkat. Vynálezy nás předstihují, jako pobřeží neustále předstihuje parník, jímž vytrvale otřásá stroj. Ve vynálezech se uskutečňuje vše, co se uskutečnit dá. Není správné říci například: letadlo nelítá jako pták, nebo: Nikdy nestvoříme živého ptáka. Ovšem že ne, ale chyba tkví v námitce, zrovna jako bychom od parníku požadovali, aby navzdory přímému kursu vždy znovu plul k výchozí stanici. - Ptáka nelze stvořit původním aktem, neboť je již stvořen, vzniká vždy znovu na základě prvního stvořitelského aktu, a nelze proniknout do té živé a tryskající

řady, jež vznikla aktem původní, nepřetržité vůle, podobně jako se v báji praví, že první žena byla sice stvořena z mužova žebra, což se však už nikdy neopakovalo, neboť od té chvíle si mužové brali za ženy pokaždé dcery jiných. Ale metoda a smysl stvoření ptáka - o to zde jde - a letadla se nemusí lišit a výklad divochů, kteří

ztotožňují ránu z pušky s hromem, může být do jisté míry správný.

Cítil to na skráni, jako zeď cítí hrot hřebíku, který do ní má být zaražen. Necítil to tedy. Nikdo zde nedosáhne více než možnosti vlastního duchovního života; že se pak zdá, jako by člověk pracoval pro výživu, ošacení atd., je vedlejší, s každým viditelným soustem se mu prostě podává i neviditelné, s každým viditelným šatem i neviditelný atd. Tím se kdekdo ospravedlňuje. Vypadá to, jako by si utvrzoval základy existence dodatečným ospravedlňováním, je to však jen psychologické zrcadlové písmo, ve skutečnosti si staví

život na ospravedlněních. Každý člověk ovšem musí umět ospravedlnit svůj život (nebo smrt, což je totéž), tomu úkolu se nevyhne.

Psychologie čte zrcadlové písmo, tudíž s námahou, a pokud jde o výsledek, který vždy vyjde, úspěšně, ale skutečnosti se to vůbec netýká.

Po smrti člověka se s ohledem na mrtvého i na zemi rozhostí na určitou dobu zvláštní blahodárné ticho, pozemská horečka pominula, umírání přestalo probíhat před našima očima, jako by se napravila chyba, i pro živé je to příležitost si oddechnout, proto se také otvírají okna v pokoji mrtvého - až se pak všechno přece jen ukáže jako klam a ozve se bolest a nářek.

Kruté na smrti je to, že přináší skutečnou bolest konce, ale nikoliv konec. Nejkrutější na smrti: zdánlivý konec působí skutečnou bolest.

Nářek u smrtelné postele je vlastně nářkem nad tím, že se tam neumřelo v pravém slova smyslu. Stále se ještě

musíme spokojovat s tímhle umíráním, stále ještě hrajeme tu hru.

Vývoj lidstva - rostoucí síla umírat.

Naší záchranou je smrt, ale nikoliv tato.

Každému člověku se zde kladou dvě věroučné otázky, za prvé, věří-li tomuto životu, za druhé, věří-li v jeho cíl. Na obě otázky odpovídá každý faktem vlastního života tak naprosto a bez uvážení kladně, že by to až mohlo vyvolat nejistotu, zda ty otázky správně pochopil. V každém případě se musíme k svému zásadnímu “ano”

teprve dopracovat, neboť pod tím náporem otázek jsou odpovědi hluboko pod svým povrchem ještě zmatené a vyhýbavé.

Paradox je snad nesdělitelný, ale neprojevuje se jako takový, neboť ani Abraham ho nechápe. Ale on ho nemusí

či nemá chápat a tudíž ani si ho vykládat, ve vztahu k ostatním se ovšem smí pokusit o výklad. Ani obecné není

v tom smyslu jednoznačné, což v případě Ifigenie se projevuje tím, že věštba nikdy není jednoznačná.*) Klid v obecném? Dvojznačnost obecného. Někdy se obecné chápe jako klid, jindy však jako “obecné”

pendlování mezi jednotlivým a obecným. Teprve klid je pravou obecností, ale také konečným cílem. Pendlování mezi obecným a jednotlivým jako by se odehrávalo na skutečném jevišti, přičemž život jako by byl jen obecně naznačen na zadní kulise.

Neexistuje vývoj, který by neunavoval nesmyslností, kterou jsem zavinil jen zcela nepřímo. Pomíjející svět nedostačuje Abrahamově starostlivosti, i rozhodne se vyjít s ním do věčnosti. Ale buď proto, že výjezdní, nebo že vstupní brána je příliš úzká, nepodaří se mu projet stěhovacím vozem. Domnívá se, že to zavinily jeho příliš

málo zvučné povely. To je utrpení jeho života.

Abrahamova chudoba ducha a její těžkopádnost mají svou výhodu, usnadňují mu soustředění, nebo lépe: jsou již soustředěním, čímž ovšem ztrácí výhodu, která vyplývá ze soustřeďování sil. Abraham podléhá tomuto klamu: Nesnáší jednotvárnost světa. Avšak svět, jak známo, je neobyčejně

mnohotvárný, což si lze kdykoliv ověřit, nabereme-li hrst světa a prohlédneme-li si ho zblízka. Nářek nad jednotvárností světa je tedy vlastně nářkem nad jeho ne dost hlubokým promísením s mnohotvárností světa. Má příliš mnoho ducha, jezdí s duchem jako na kouzelném voze po světě, i tam, kde nejsou cesty. A sám není

schopen poznat, že tam žádné cesty nejsou. Tím se jeho pokorná prosba o následování mění v tyranii a jeho poctivá víra, že je “na cestě” v pýchu.

Stavba se mu dařila. Dělníci přinášeli mramorové kvádry, přitesané a přesně zapadající. Kameny se zdvihaly a posunovaly podle měřičských pohybů jeho prstů. Nikdy žádná stavba nevznikala tak lehce jako tato svatyně, nebo spíš: tato svatyně vznikla vpravdě po způsobu svatyň. Jenže do každého kamene - z jakého lomu pocházely? - byly zřejmě přeostrými nástroji vyryty neumělé, nesmyslné škrábanice dětských rukou či spíše záznamy barbarských horských kmenů pro pohoršení nebo znesvěcení nebo úplné zničení, pro věčnost, jež

přetrvá svatyni.

Ty chceš pryč ode mne? Nuže, i to je rozhodnutí jako každé jiné. Ale kam bys chtěl? Kde je to pryč ode mne?

Na měsíci? Ani tam to není a tak daleko se ani nedostaneš. Tak nač to všechno? Nechceš se raději posadit do koutka a být zticha? Nebylo by to snad lepší? Tamhle do toho teplého a tmavého koutečka? Ty neposloucháš?

Hmatáš po dveřích? Ale kdepak jsou dveře? Pokud si vzpomínám, v téhle místnosti nejsou. Kdo by taky tenkrát, když se to tady stavělo, myslel na tak světoborné plány, jako máš ty? Nuže, nic není ztraceno, taková myšlenka se neztratí, pohovoříme si o ní při hostině a náš smích ti bude odměnou. Náboženství se vytrácejí jako lidé.

Ty holomku, co bys tomu řekl, kdybychom tu udělali pořádek? – Ne, ne, tomu bych se bránil. – O tom nepochybuji. Přesto tě budem muset zlikvidovat. – Já zavolám příbuzné. – I to jsem čekal. S těmi budeme muset praštit o stěnu.

Beznadějný se plavil v malém člunu kolem mysu Dobré naděje. Bylo časně zrána, vál prudký vítr. Beznadějný

napnul malou plachtu a pokojně se opřel v člunu. Čeho se měl bát v malém člunu, který se svým nepatrným ponorem klouzal nad útesy těchto nebezpečných vod lehce jako živá bytost. Stojím na kousku pusté země. Nevím, proč mě nezasadili do lepší země. že bych si to nezasloužil? To nelze říci. Nikde by nevyrostlo bohatší křovisko, než jsem já.

Ležel jsem na zemi u zdi, svíjel se bolestí, chtěl jsem se zavrtat do vlhké země. Lovec stále vedle mne a jednou nohou mi lehce přišlápl bedra. “Nádherný kus”, řekl honci, který mi prořízl límec a plášť, aby mě ohmatal. Psi, kteří o mě už nestáli a lačnili po nových činech, se nesmyslně rozbíhali proti zdi. Přijela bryčka, s rukama a nohama svázanýma mě přehodili vedle pána přes zadní sedadlo, takže hlava a paže mi visely z vozu. Jelo se rychle, zmíraje žízní otevřenými ústy jsem sál zvířený pach, tu a tam jsem cítil, jak mi pán radostně ohmatává

lýtka.

Z Fragmentů

Nikdy jsem nepoznal pravidla.

Zlo, které tě obklopuje v půlkruhu jako obočí nad okem, plamenným zrakem donuť k nečinnosti. Ve spánku nechť nad tebou bdí, aniž by se i jen trochu smělo pohnout.

Zkoumavá myšlenka pronikala bolestmi, znásobovala muka a nijak nepomáhala. Jako když se v domě, který

stojí v plamenech, poprvé nadhodí základní architektonická otázka.

Mnoho jich čeká. Nepřehledné množství ztrácející se v temnotách. Co chtějí? Zřejmě mají určité požadavky. Vyslechnu ty požadavky a pak odpovím. Ale na balkón nevyjdu; nemohu, i kdybych chtěl. Na zimu se balkónové dveře zamykají a klíč není po ruce. Ale ani k oknu nepřistoupím. Nikoho nechci vidět, nechci se dát zmást tou podívanou, u psacího stolu, to je moje místo, hlavu v dlaních, to je můj postoj. A tak si kulhavci myslí, že budou létat spíš než lidé, kteří chodí dobře. A to dokonce leccos mluví pro jejich domněnku. Pro co všecko leccos nemluví?

Skryl jsem rozum do ruky, zvesela, zpříma nesu hlavu, ale ruka mi znaveně visí, rozum ji táhne k zemi. Jen se podívej na tu malou, mozolovitou, žilnatou, vrásčitou, naběhlou, pětiprstou ruku, jak dobře, že jsem rozum zachránil do té nenápadné schránky. Zvlášť výborné je, že mám dvě ruce. Jako v dětské hře se ptám: V které

ruce mám rozum? Nikdo to neuhádne, protože sepnu ruce a v tu ránu přenesu rozum z jedné ruky do druhé. Daleko, daleko se odehrávají světové dějiny, světové dějiny tvé duše. Na Balzakově holi: Zdolám všecky překážky. Na mé: Zdolávají mě všecky překážky. Společné je to “všecky”. Doznání, bezpodmínečné doznání a brána se rozlétne, uvnitř domu se objeví svět, jehož matný odlesk pronikal dosud ven.

To, že na světě je strach, smutek a pustota, tomu on rozumí, ale jen proto, že to jsou vágní, všeobecné, povrchní pocity. Ostatní pocity popírá, všecko, čemu my tak říkáme, je prý jen zdání, pohádka, zrcadlení

zkušenosti a vzpomínky. Má za to, že tomu jinak ani nemůže být, neboť náš cit nemůže přece nikdy obsáhnout, tím méně převýšit skutečné dění. Tohle všecko prožíváme buď před skutečnou událostí, která živelně a nepochopitelně rychle zaniká, nebo po ní, jsou to vysněné báchorky a týkají se pouze nás. žijeme v půlnočním tichu a východ a západ slunce prožíváme tak, že se otáčíme k východu nebo západu. Nechuť k životu, špatně pochopená výchova, staromládenectví dělají skeptika, ale ne nutně; leckterý skeptik se aspoň ideálně ožení, aby zachránil svou skepsi, a stane se věřícím.

Zachovat klid; vyhýbat se tomu, co žádá vášeň, vyznat se v proudech, a proto plavat proti proudu; kvůli příjemnému pocitu unášení plavat proti proudu.

Co tě ruší? Co ti drásá srdce? Co sahá po klice tvých dveří? Co tě volá z ulice, a přesto nevstoupí otevřenou branou? Ach, to je ten, koho rušíš, jemuž drásáš srdce, u jehož dveří saháš po klice, na něhož voláš z ulice a jehož otevřenou branou nechceš vstoupit.

Kočka chytla myš. “Co teď uděláš,” zeptala se myš, “máš strašlivé oči.” “Ach,” řekla kočka, “takové oči mám vždycky. Na to si zvykneš.” “Raději odejdu,” řekla myš. “děti na mě čekají.” “Děti čekají?” řekla kočka, “tak jen rychle jdi. Chtěla jsem se tě jen na něco zeptat.” “Tak se, prosím tě, ptej, ale už se opravdu připozdívá.”

Základní slabost člověka netkví snad v tom, že neumí zvítězit, nýbrž v tom, že vítězství nedovede využít. Mládí

vítězí nad vším, nad klamem, nad skrytým ďábelstvím, ale není tu nikoho, kdo by vítězství dovedl uchovat, oživovat, neboť mezitím pomine i mládí. Stáří se už neodvažuje zabývat se vítězstvím a nové mládí, trápené

hned novými útoky, chce vítězství pro sebe. Tak sice neustále vítězíme nad ďáblem, ale nikdy ho nepotřeme. Jakýsi muž pochyboval o božském původu císaře, tvrdil, že císař je právem naším nejvyšším pánem, nepochyboval o císařově božském poslání, to mu bylo jasné, pochyboval jen o jeho božském původu. Nevzbudilo to ovšem mnoho pozornosti; když příboj vyvrhne na břeh krůpěj vody, nenaruší to věčné vlnobití

moře, naopak je jím to podmíněno.

Říkáš, že mám sestoupit ještě hlouběji, ale jsem už přece dost hluboko, ale když to musí být zůstanu tady. Jaká

prostora! Je to zřejmě nejhlubší místo. Ale zůstanu tady, jenom mě nenuť, abych sestoupil ještě hlouběji. Byl jsem bezmocný vůči té figuře, klidně seděla u stolu a civěla na stolní desku. Chodil jsem v kruhu kolem ní a měl jsem pocit, že mě škrtí. Kolem mě chodil kdosi třetí a měl pocit, že ho škrtím. Kolem třetího chodil čtvrtý a měl pocit, že ho škrtí. A tak to pokračovalo až k hvězdným drahám a ještě dále. Všecko cítí ten škrtivý stisk na hrdle.

“To není pustá zeď, to je sladký život slisovaný do podoby zdi, rozinka vedle rozinky.” – “Tomu nevěřím.” –

“Tak ochutnej.” – “Samou nevírou nemohu ani zvednout ruku.” – “Podám ti rozinku k ústům.” – “Samou nevírou ji nemohu ani ochutnat.” – “Tak se propadni.” – “Neříkal jsem, že před touhle pustou zdí se člověk musí

propadnout?”

Plavu jako ostatní, jenomže mám lepší paměť než ostatní a nezapomněl jsem někdejší neschopnost plavání. Ale právě proto, že jsem nezapomněl, nepomůže mi plavecké umění a já plavat neumím. Protože jsem předvídal, co přijde, skrčil jsem se do koutka světnice a předsunul před sebe kanape. Kdyby teď

někdo přišel, musel by mě vlastně pokládat za blázna, ale ten, kdo přišel, si to nemyslel. Z vysokých holínek vytáhl karabáč, točil s ním nad hlavou, pohupoval se na rozkročených nohou a křičel: “Ven z toho kouta! Tak bude to?”

Jde o to, aby ses dorozuměl se svinkou na zdi. Jakmile do ní vpravíš otázku po smyslu toho, co dělá, vyhubíš

národ svinek.

život je neustálým odváděním pozornosti, jež nám nedovolí ani uvědomit si, od čeho to vlastně odvádí. Ještě že i ten nejzarytější konzervativec se vzmůže na radikalitu umírání!

Nejvíc nenasytní bývají asketi, vyhlašují hladovky ve všech oblastech života a zároveň tím chtějí dosáhnout toto: 1. aby hlas řekl: přestaň, už ses dost postil, teď smíš jíst jako druzí a nebude se ti počítat jako jídlo; 2. aby tentýž hlas zároveň řekl: teď ses tak dlouho postil z vlastního donucení, od této chvíle se budeš postit s radostí, bude to sladší než pokrm (přitom však budeš také skutečně jíst); 3. aby tentýž hlas zároveň řekl: přemohl jsi svět, zprošťuji tě světa, jídla i postu. (Přitom však budeš jíst i se postit.) K tomu se druží ještě hlas, který k nim stále hovoří: nepostil ses sice dokonale, ale máš dobrou vůli, a ta stačí.

“Nikdy nenačerpáš vodu z téhle studny.” – “Jakou vodu? Z jaké studně?” – “Kdo se ptá?” – Ticho. – “Jaké

ticho?”

Musíš hlavou prorazit zeď. Není těžké ji prorazit, neboť je z tenkého papíru. Těžké však je, nedat se klamat tím, že na papíře je už obyčejně věrně namalováno, jak prorážíš zeď. Svádí tě to, abys prohlásil: “Což ji stále neprorážím?”

Bojuji; nikdo o tom neví; leckdo to tuší, tomu se nelze vyhnout; ale nikdo to neví. Plním každodenní povinnosti, lze mi vytknou trochu roztržitosti, ale ne moc. Každý ovšem bojuje, ale já bojuji víc než jiní, většina lidí bojuje jako v spánku, jako když ve snu hýbáme rukou, abychom zahnali nějaký přízrak, ale já jsem vystoupil z řady a bojuji s uváženým a pečlivým využitím všech sil. proč jsem vystoupil z halasného sice, ale z toho hlediska děsivě tichého zástupu? Proč jsem na sebe upoutal pozornost? Proč jsem teď na prvním místě v nepřítelově

seznamu? Nevím. Jiný život se mi nezdál hodným žití. Válečné dějiny nazývají takové lidi rozenými vojáky. A přesto tomu tak není, nedoufám ve vítězství a netěší mě boj pro boj, těší mě jen jako jediná věc, kterou je třeba dělat. Takto mě ovšem těší víc, než mohu ve skutečnosti zažít, víc, než mohu rozdat, třeba nezajdu ani tak na ten zápas, jako spíš na tu radost.

Jsou to cizí lidé, a přesto patří ke mně. Mluví jako propuštěnci, s nevědomostí propuštěnců, trochu omámení, nemají ani chvíli času na nové poznání. Hovoří spolu jako pán s pánem, každý předpokládá u druhého svobodu a právo samostatného rozhodování. V podstatě se však nezměnili, názory zůstaly stejné, i pohyby a pohled. Něco se ovšem změnilo, ale nemohu ten rozdíl vystihnout, když mluvím o propuštěnectví, je to jen nouzový

pokus o výklad. Proč by se také měli cítit propuštěni? Všechna omezení a závislosti se zachovaly, vzájemné

napětí mezi nimi se nezměnilo, každý je na svém místě a natolik připraven k boji, který ho čeká, že dokonce ani nemluví o ničem jiném než o tom, ať se jich zeptáš na cokoliv. V čem spočívá tedy ten rozdíl, očichávám je jako pes a nemohu ten rozdíl objevit.

Kam až sahá okruh života, poznáš podle toho, že na jedné straně lidstvo od nepamětna překvapuje řečmi a na druhé straně jsou ty řeči možné jen tam, kde je vůle ke lži.

Přiznání a lež je totéž. Člověk lže, aby se mohl přiznat. To, čím člověk je, nelze vyjádřit, neboť tím právě je; sdělovat lze jen to, čím člověk není, tedy lež. Teprve v chóru je snad skryta jistá pravda. Ne že bys byl zasypán v dolech a spousta kamení tě, slabého jedince, dělila od světla, naopak, jsi venku a chceš proniknout k zasypaným a jsi bezmocný proti té spoustě kamení a svět a jeho světlo tě naplňuje ještě

větší bezmocí. Každou chvíli se může zadusit ten, koho chceš zachránit, takže musíš pracovat jako šílený, a on se nikdy nezadusí, takže nesmíš přestat.

“Jdeme správně?” zeptal jsem se průvodce, řeckého žida. Ve svitu pochodně obrátil ke mně bledou, něžně

truchlivou tvář. Zdálo se, že je mu zcela lhostejné, jdeme-li správně. Jak jsme se taky dostali k tomu průvodci, který nás jen mlčky provázel cestou, jíž jsme se ubírali, místo aby nám ukazoval římské katakomby? Zastavil jsem se a čekal, až bude celá společnost pohromadě. Zeptal jsem se, jestli někdo nechybí; nikoho nepostrádali. Nezbývalo mi než se s tím spokojit, neboť já sám jsem nikoho neznal; v chumlu cizinců jsme sestoupili za průvodcem do katakomb, až teď jsem se snažil s nimi nějak seznámit.

Mám silné kladivo, ale nemohu ho použít, neboť jeho topůrko žhne.

Mnozí slídí po hoře Sinai. Jejich řeč je nejasná, buď jsou upovídaní, nebo křičí, nebo jsou zamlklí. Ale nikdo z nich nesestoupí přímou cestou po široké, nově zbudované, hladké silnici, která sama už prodlužuje a zrychluje kroky.

Psaní jako forma modlitby.

Nebojoval dost? Když pracoval, byl už ztracen; věděl, to, řekl si otevřeně: přestanu-li pracovat, jsem ztracen. Bylo tedy chybou, že se pustil do práce? Sotva.

Myslel si, že zhotovil sochu, ale pořád jen umíněně nebo spíš ještě bezmocně tloukl do stejné rýhy. Duchovní poušť. Mrtvoly karavan tvých někdejších a tvých budoucích dnů. Tohle je život mezi kulisami. Rozednívá se, to má být jitro v přírodě, pak se rázem setmí a už je večer. Není to žádný složitý klam, ale člověk se musí podvolit, dokud stojí na prknech. Lze jen uprchnout do pozadí, máme-li dost sil, proříznout plátno a skrze cáry namalovaného nebe, přes haraburdí se utéci do opravdové, úzké, tmavé, vlhké ulice, která se sice stále ještě, protože je nablízku divadlo, jmenuje Divadelní ulice, ale je pravdivá a jsou v ní všecky hlubiny pravdy.

“Na tenhle kus zkrouceného kořene chceš teď zahrát jako na flétnu?” – “Nenapadlo by mi to, ale udělám to jen proto, že to očekáváš.” – “že to očekávám?” – “Ano, neboť když vidíš mé ruce, říkáš si, že jim žádné dřevo neodolá a rozezní se, jak budu chtít.” – “Máš pravdu.”

Poběžíš-li stále vpřed, budeš-li se brodit kupředu vlahým vzduchem, ruce po stranách jako ploutve, budeš-li s nepřítomným spěchem letmo pohlížet na všecko, co míjíš, mine jednou i kočár. Staneš-li však na místě, zapustíš-li silou pohledu kořeny do hloubi a do šíře -, nic tě nesmete, vždyť to nejsou vlastně kořeny, nýbrž jen síla tvého upřeného zraku -, pak spatříš i neměnnou šerou dálku, odkud nemůže přijet nic než právě jen jednou onen kočár, blíží se, je stále větší, ve chvíli, kdy tě dostihne, vyplní svět a ty v něm ztoneš jako dítě

v poduškách kočáru ujíždějícího bouřlivou nocí.

Zavolali dva mlatce, stáli s cepy v tmavé stodole. “Pojď,” řekli a položili mě na mlat. Sedlák stál opřen o vrata napůl venku, napůl vevnitř.

Člověk je jako nesmírná hladina močálu. Když ho chytne nadšení, je to vcelku tak, jako když někde v zátočině

močálu žbluňkne žabka do zelené vody.

Kdyby aspoň někdo uměl zůstat o jediné slovo za pravdou, každý (i já v téhle průpovědi) ji předhání o stovky slov.

V lesních močálech jsem postavil hlídku. Ale vzápětí bylo všude pusto, nikdo neodpovídal na volání, strážný

kamsi zmizel, musel jsem postavit novou hlídku. Hleděl jsem do mužovi svěží, kostnaté tváře. “Minulý strážný

zmizel,” řekl jsem, “nevím proč, ale stává se, že tahle nehostinná země odláká strážného ze stanoviště. Měj se tedy na pozoru!” Stál přede mnou vzpřímeně, v slavnostním pozoru. Dodal jsem: “Ale kdyby ses přesto dal zlákat, uškodíš jen sám sobě. Utoneš v močále, ale já tady hned postavím novou hlídku, a kdyby se opět zpronevěřila, zas novou a tak pořád do nekonečna. Neprohraji, ani když nezvítězím.”

Co oplakáváš, opuštěná duše? Proč lelkuješ kolem domu života? Proč nepohlédneš do dáli, která ti patří, místo abys tady bojovala o to, co je ti cizí? Raději živého holuba na střeše než polomrtvého křečovitě se bránícího vrabce v hrsti.

Hluboká studna. Léta nepotřebuje okov, než se vynoří, a v mžiku spadne dolů, rychleji, než se po něm shýbneš; ještě si myslíš, že jej držíš v rukou, a už slyšíš dopad v hloubi, ba ani ten ne. Pryč odtud, jen pryč odtud! Nemusíš mi říkat, kam mě vedeš. Kde je tvá ruka, ach, nemohu ji ve tmě

nahmatat. Kdybych už jen držel tvou ruku, myslím, že bys mě pak nezatratil. Slyšíš mě? Jsi vůbec v pokoji?

Snad tu ani nejsi. Co by tě taky mělo vylákat sem na sever mezi ledy a mlhy, kde ani nelze předpokládat lidi. Nejsi tady. Vyhnul ses těm místům. Já však stojím a padám s rozhodnutím, jsi-li zde, nebo nikoliv. Síly člověka nelze chápat orchestrálně. Naopak, zde všechny nástroje musí hrát nepřetržitě a naplno. Vždyť to není určeno pro lidské uši a nerozhodujeme o tom, jak dlouho potrvá koncert, v němž každý nástroj má naději se uplatnit.

Někdy se to tak zdá: máš ten a ten úkol, k jeho provedení tolik sil, kolik je zapotřebí (ne příliš mnoho, ne příliš

málo, musíš je sice soustředit, ale nemusíš mít obavy), máš dost času i chuť k práci. Kde je překážka, která by ti znemožnila splnit obrovský úkol? Neztrácej čas hledáním překážky, třeba tu žádná není. Říkáš, že to nechápeš. Snaž se to pochopit tím způsobem, že to nazveš nemocí. Je to jeden z mnoha chorobných jevů, který údajně odhalila psychoanalýza. Já tomu neříkám nemoc a v terapeutické části psychoanalýzy spatřuji bezmocný omyl. Všechny ty domnělé nemoci, jakkoliv truchlivě vypadají, jsou skutečnostními víry, zakotvením bědného člověka v jakési mateřské půdě; ani v prazákladu náboženství nevidí

psychoanalýza nic jiného než to, co vyvolává “choroby” u jednotlivců, dnes ovšem neexistuje náboženské

společenství, máme spoustu sekt a většinou je to několik osob, ale třeba se to tak jeví jen zraku, který je v zajetí přítomnosti. Takové zakotvení ve skutečné půdě není přece ojedinělým vlastnictvím člověka, nýbrž je předznamenáno v jeho bytosti a jeho bytost (i jeho tělo) tímto způsobem dodatečně a dále přetváří. A tohle chtějí léčit? V mém případě si lze myslet tři kruhy, nejvnitřnější A, pak B, pak C. Jádro A vysvětluje kruhu B, proč se ten člověk musí trápit a proč si musí nedůvěřovat, proč se musí mnohému odříkat, proč nesmí žít. (Což

např. Diogenes nebyl v tomto smyslu těžce nemocen? Koho z nás by neobšťastnil Alexandrův zářivý pohled?

Diogenes ho však zoufale prosil, aby mu ustoupil ze slunce. Jeho sud byl plný strašidel.) C, činorodému člověku, se už nic nevysvětluje, jemu jen strašlivě rozkazuje B; C jedná pod nejkrutějším nátlakem, ale spíš ze strachu než z pochopení, C důvěřuje, věří, že A vše vysvětluje B, a že B vše dobře chápe. Kdo tu nedovede říci víc než psychoanalýza, neměl by se do toho plést. Zabývat se psychoanalýzou není žádná

radost, a já se jí všemožně vyhýbám, ale psychoanalýza je aspoň natolik skutečná jako tahle generace. židé

odjakživa a hned provázeli své radosti a strasti patřičným raši-komentářem, tak je tomu i zde.

“Stále mluvíš o smrti, a přesto neumíráš.” – “A přesto umřu. Zpívám právě labutí píseň. Jeden zpívá déle, druhý

kratčeji. Rozdíl však činí vždy jen několik slov.”

Co tu stavíš? - Hloubím chodbu. Musí nastat nějaký pokrok. Mám příliš vyvýšené stanoviště. Zůstaly po něm jen tři klikatiny. To jak byl zahloubán do práce. A jak ve skutečnosti vůbec nebyl zahloubán. Psaní se mi nedaří. Proto plánuji autobiografické výzkumy. Nikoliv životopis, nýbrž probádání a odkrytí těch nejmenších součástí. Z těch se pak chci vystavět, podobně jako člověk, jehož dům není dost bezpečný a který

chce proto opodál vystavět bezpečný, pokud možno z materiálu starého domu. Horší je ovšem, když mu během stavby dojdou síly a místo nejistého sice, ale přece jen celého domu má teď jeden polorozbořený a jeden nehotový, tedy nic. Skončí to třeštěním, například kozáčkem mezi oběma domy, přičemž kozák tak dlouho nabírá a odhazuje podpatky hlínu, až se pod ním vytvoří hrob.

Nejspodnější prostora zaoceánského parníku, která prochází celou lodí, je úplně prázdná, není ovšem ani metr vysoká. Lodní konstrukce tento prázdný prostor vyžaduje. Úplně prázdný ovšem není, patří krysám. Jmenuji se Kalmus, není to nijak neobvyklé jméno, a přesto je dost nesmyslné. Pořád jsem nad tím dumal.

“Jakže?” říkal jsem si, “ty se jmenuješ Kalmus? Je to vůbec pravda?” Spousta lidí se jmenuje Kalmus, stačí se omezit jen na příbuzenstvo, svou existenci dává tomu o sobě nesmyslnému jménu docela dobrý smysl. Narodili se jako Kalmusové a jako Kalmusové pokojně zemřou, aspoň pokud jde o to jméno. Našel Archimédův bod, ale použil ho proti sobě, zřejmě ho směl najít jen s tou podmínkou. Sebe zná, druhým věří, ten rozpor mu vše roztíná.

Není odvážný ani lehkomyslný. Ale není také bojácný. Nebál by se svobodného života. Jenže takový život mu nebyl souzen, ale ani to mu nedělá starosti, jako si vůbec sám se sebou nedělá starosti. Je tu však jakýsi jemu zcela neznámý Někdo, který si s ním, jenom s ním neustále dělá veliké starosti. To, že si s ním Někdo dělá

starosti, a hlavně neustále, mu někdy v tiché hodince způsobuje mučivé bolesti hlavy. žije v diaspoře. Jeho prvky, volně žijící stádo, se toulají světem. A jen dík tomu, že i jeho pokoj patří světu, občas je v dálce zahlédne. Jak za ně může zodpovídat? Lze to ještě nazvat odpovědností?

Všecko, i ty nejobyčejnější věci, například obsluhu v restauraci, si musí vynutit zásahem policie. To pak vůbec nelze bezstarostně žít.

žalářní kobka - moje pevnost.

Lidé si stěžují, že slova mudrců vyjadřují vždy jen příměry, ale nelze jich použít v denním životě, a jenom ten přece máme. Když mudrc řekne: “Přejdi,” nemyslí tím, abychom přešli na druhou stranu, což bychom snad ještě dokázali, kdyby výsledek cesty za to stál, nýbrž myslí tím jakousi bájnou jinou stranu, cosi neznámého, co ani on není s to přesněji označit a co nám tedy zde nemůže vůbec pomoci. Všechny tyhle příměry chtějí vlastně

jen říci, že nepochopitelné nelze pochopit, a to jsme věděli. Ale to, s čím se denně plahočíme, je druhá věc. –

Na to kdosi řekl: Proč se zpěčujete? Kdybyste se řídili příměry, sami byste se stali příměry, a tím byste se už

zbavili denního plahočení. – Jiný řekl: Vsadím se, že i tohle je příměr. – První řekl: Vyhrál jsi. – Druhý řekl: Ale bohužel jen v příměru. – První řekl: Ne, ve skutečnosti, v příměru jsi prohrál.

“Ach,” řekla myš, “svět se den ode dne zužuje. Zprvu byl tak široký, že jsem se bála, běžela jsem dál a byla jsem šťastná, když jsem nakonec vpravo i vlevo v dálce zahlédla zdi, ale ty dlouhé zdi se tak rychle sbíhají, že už jsem v poslední místnosti, a tam v koutě stojí past, do níž běžím.” - “Stačí změnit směr,” řekla kočka a sežrala ji.

Ediční poznámka

Pramenem Kafkových aforismů nám byly především jeho deníky z let 1910-1923 (Tagebücher, 1910-1923; Gesammelte Werke, vyd. Max Brod, Schocken, N. Y. 1948), dále ve svazku “Svatební přípravy na venkově”

(Hochzeitsvorbereitungen auf dem Lande, Gesammelte Werke, vyd. Max Brod, Schocken-Fischer, 1953, N. Y.) zápisky z osmi tzv. “osmerkových sešitků”, fragmenty a poznámky na “volných listech”. Kromě toho jsme použili Kafkova vlastního, číslovaného výběru aforismů, který básník sestavil ze zápisků v denících a

“osmerkových sešitcích” a který Max Brod uveřejnil několikrát (např. ve vydání Gesammelte Schriften, sv. VI. Tagebücher und Briefe, 1937 u Mercyho v Praze, str. 198-217; v tomto svazku je otištěn o Brodův vlastní výběr Kafkových aforismů pod názvem “Meditationen” na str. 218-239; nebo ve svazku “Beim Bau der Chinesischen Mauer, Ungedruckte Erzählungen und Prosa aus dem Nachlass, vyd. Max Brod a Hans Joachim Schoeps, 1931, str. 225-249; nebo ve zmíněném již svazku “Hochzeitsvorbereitungen auf dem Lande”, str. 39-54) pod kuriózním názvem “Betrachtungen über Sünde, Leid, Hoffnung und den Wahren Weg”. Tento Kafkův výběr přinášíme beze změny a klademe ho do čela knížky. Zmizel jen Brodův titul a Kafkovo číslování, které jsme pro náš účel považovali za nedůležité. Sbírka “Er”, jejíž uspořádání je také básníkovým dílem, je otištěna ve svazku

“Beim Bau der Chinesischen Mauer” na str. 212-224, v poválečném vydání Spisů ve svazku “Beschreibung eines Kampfes” (vyd. Max Brod, Schocken, N. Y. 1946, na str. 279-287). Z této sbírky jsme vybrali jen místa s víceméně aforistickým charakterem. Rozdíly v textu předválečného vydání (Gesammelte Schriften, Praha 1937) a poválečného vydání Spisů (Gesammelte Werke, Schocken, N. Y.) označujeme pod čarou. Možnost chronologického řazení aforismů byla a priori na rušena už Kafkovým vlastním výběrem, který jsme samozřejmě respektovali. V našem výběru pak chronologičnost do jité míry vyplynula ze sledu deníků z let 1910-1923 (tzv. “kvartových sešitů”) a “osmerkových sešitků”, které plynule provázejí deníkové záznamy od roku 1917 a poněkud vyplňují i bolestné mezery v denících z konce války a z prvního popřevratového roku. I sbírka “Er”, z roku 1920, do tohoto hrubého chronologického sledu celkem zapadá, už také proto, že Brodovo řazení “osmerkových sešitků” pod čísly 1-8 není - jak ukázalo pozdější textově kritické bádání - chronologické, nýbrž víceméně náhodné. Zcela nepřehledná, ba skoro konfúzní, je i chronologie “fragmentů” a “volných listů”, jejichž přesné, nebo aspoň přibližné datování si vyžádá nemálo textově kritické práce. Pokud jde o náš výběr, domníváme se však, že přesná chronologie ve vývěru aforismů - i z hlediska stylistického - je věcí druhotnou. Obtížnější bylo už samotné vymezení pojmu “aforismus”. Z Kafkova vlastního výběru vyplývá, že je třeba jej chápat dost široce. Kafka sem zařadil i drobné dialogy, filozofické stenogramy, marginálie k četbě (Starého zákona, Kierkegaarda aj.), myšlenky, které se “vlastně” týkají jeho samého. I sám název “aforismy” se u Kafky nikde přímo neobjevuje, koresponduje s celou řadou ryze kafkovských názvů jako “Betrachtungen”,

“Forschungen”, “Sprüche”, “Beschreibungen” ap. Zvláštností Kafkova aforismu je to, co bychom nazvali analytickou dynamičností, ba dramatičností, která vyplývá z dualistického základu jeho spiritualismu, oscilujícího mezi dialektičností a dialogičností (přičemž se obojí mnohdy překrývá!). To, že jsme do našeho výběru zařadili i některá místa psaná v první osobě, které přes všechen subjektivismus, ba právě proto, mají mnohem širší platnost. Vedla nás k tomu i zajímavá konvergence Kafkova “Já” a “ On”. Úvahy, v nichž Kafka používá třetí osoby - a které sám nadepsal “Er” - se jasně vztahují k jeho osobě, ale zároveň, právě dík této objektivizující třetí osobě, ji přerůstají. Totéž objektivující přerůstání platí pak analogicky i o některých úvahách v první osobě. Nyní jde ovšem o to, určit směr tohoto přerůstání. Jím se především rozrušuje obvyklý protiklad subjekt:objekt, a z něho plynoucí zakotvení subjektivistického Já. Konvergence Já:On odhaluje skrytou trhlinu, rozpor v existenci člověka, projevující se na jedné straně svárem lidské bytosti a bytí, na druhé straně jejich těsným sepětím, rozpor, jímž se existence teprve přesně vymezuje.

- Kafkovo “Er” nelze například přirovnat k slavnému “on” Caesarových zápisků. Caesarovo “on” naopak zcela jasně podtrhuje vladařovo Já, je jakýmsi sebevědomým, umocněným Já; zatímco Kafkovo “Er” vyrůstá

z potlačovaného Já, z jakéhosi pokorného, ale tvrdě bojujícího Já, čímž se na druhé straně ovšem právě toto Já

vymezuje mnohem subtilněji než Caesarovo jednoznačné vladařské, ale příliš divadelní Já. Tímto nepřímým, subtilním vymezením Já skrze “On” nabývá však Kafkovo Já zároveň obecnější platnosti, stává se Já Kohokoliv (Jedermann), jakýmsi všelidským Já. Zde však musíme opět ostře rozlišovat mezi Nad-Já romantiků, které

výrazněji než u Fichta, kde ještě obráží svůj “faustovský” původ, promlouvá v aforismech a fragmentech Novalisových - a tímto Kafkovým Já, viděným clonou “Er”. Jeho přesné vymezení by si vyžádalo delší studie, která zde není na místě. Chtěli bychom jen upozornit na některé fenomény, které při takovém vymezení bude nutno vzít v úvahu. Především Kafkův jazyk - skoro bychom řekli: mystérium Kafkova jazyka, jeho mluvy, která vyrůstá z podobných zdrojů jako například mysteriózní jazyk Hölderlinův. (Pojem “pražská němčina” zde nevystihuje zhola nic.) I Kafkův jazyk jako jazyk Hölderlinův - který je ovšem svou vnější formou zcela odlišný, i když neméně přesný, úzkostlivě a pokorně přesný - “odpovídá” (ve významu ent-sprechen), slouží

absolutnímu Jazyku, který bychom s Heideggerem mohli nazvat “domem bytí”. (Srv. Kafkovy časté symboly domu, na jehož prahu se prodlévá.) Příznačné kafkovské prodlévání na prahu domu je metaforickým opisem toho, co filozofická reflexe nazývá vědomím diference jsoucna a bytí. Z tohoto vědomí se rodí i Kafkův jazyk, na této hraniční čáře se rozvinula také divergence Kafkova Já a On. Čisté Já je příliš poplatné idealismu, metafyzice a nakonec nutně ústí do sebezbožnění a “smrti Boha”. Kafka by řekl: klade základy světa lži, který

nelze vyvrátit jejím protikladem, nýbrž jen celým světem pravdy. Tato myšlenka, přestože je lehce poznamenaná moderním manicheismem, naprosto přesně vyjadřuje Kafkovo bdělé vědomí ontologické

diference překonávající veškeré “zapomnění bytí”. Kafkovo On “odpovídá” tomuto “světu pravdy”, přesněji: vyrostlo z Já, které zpokornělo, zeslužebnělo nasloucháním jazyku bytí. V tomto smyslu je obecné lidské, dává

základ budoucímu, osvobozenému Já.

Vedle chronologického řazení bylo by možno roztřídit Kafkovy aforismy do tematických skupin, např. na skupinu ontologickou (aforismy o existenci ve světě a jejím vztahu k bytí), skupinu eschatologickou (aforismy o smyslu a cíli života v kontextu společnosti a dějin; zajímavé, že Kafka si v dějinách všímá jen otázky jejich vzniku a jejich konce, v tom je ryze “biblický”), skupinu etickou (aforismy o dobru a zlu, o pravdě a lži), skupinu exegetickou (poznámky k cizím textům) atd. Proti takovému třídění mluví za prvé to, že u Kafky všechna témata se prostupují a tvoří vyšší skupinu, jejíž organismus nejlépe vyvstane především v básníkově vlastním výběru, a druhotně pak v řazení chronologickém, pokud je to možné. Za druhé lze v tematickém řazení

spatřovat vlastně už náznak interpretace, cíl, který v této knize nechceme sledovat. Náš výběr aforismů není sice úplný, přesto však dává jistou ucelenou představu Kafkova myšlení, představu, která po mnoha stránkách klíčovým způsobem vysvětluje básníkovo dílo. Obě krajní křídla “kafkologie”, ideologická “pravice” (Brod) i faktografická neopozitivistická “levice” (Wagenbach), která se v lecčems podivuhodně doplňují, zůstala právě interpretací těchto textů mnoho dlužna. (Jakousi ukázkou ideologické

interpretace je už Brodův titulek na básníkovým výběrem aforismů.) V umocněné podobě vyvstává pak tato interpretační nemohoucnost zejména tam, kde se ideologismus zasnubuje s neopozitivismem, nebo lépe: všude tam, kde se tonoucí, epigonský ideologismus chytá “tužkových čar” kvapně posbíraných faktů. - ( Ediční poznámka - Rio Preisner )

Přeložil Vladimír Kafka

<<< zpět