Tichá dohoda

Elia Kazan

(1967)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Román

Kniha vyšla v roce 1967 v USA a sklidila velký ohlas jak u čtenářů, tak u literárních kritiků. O dva roky později natočil sám Kazan podle tohoto románu stejnojmenný film. Román o citové a morální krizi amerického intelektuála se odehrává v 60. letech 20. století v Los Angeles a New Yorku. Hrdinou je muž středních let, úspěšný zaměstnanec reklamní agentury a dopisovatel prestižních časopisů, který se vášnivě zamiluje do nekonvenční dívky. Milostný vztah v něm vyvolá touhu po oproštění od rozumové konvence, která ho spojuje se stárnoucí manželkou, od kompromisů a přetvářky v zaměstnání i ve společnosti, kam je svým majetkem a postavením automaticky zařazen. Individuální osud hrdiny je tak prostředkem k zamyšlení a kritice nedostatků americké společnosti 60. let 20. století.

Elia

Kazan

Tichá

dohoda

ODEON

Přeložil Radoslav Nenadál

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means without prior written permission of the American publisher. For information, address Scarborough House Publishers, 901 B Taylor Street, P. O. Box 459, Chelsea, Michigan 48 118.

© 1967 by Elia Kazan

ISBN 80-207-0276-8

Toto dílo je fikce.

Postavy v knize jsou smyšlené;

jakákoli podobnost se skutečnými osobami je zcela náhodná a neúmyslná.

Dívce z Makrikoy

1

Ta moje bouračka mi pořád nejde do hlavy.

K událostem onoho dne, kdy se mi ta havárie stala, jsem se vracel znovu a znovu a díval jsem se na ně s odstupem let. Probíral jsem v duchu události několika měsíců před krachem, které mi všechno měly vysvětlit. Ale pořád tu zůstává jakási záhada.

Hádankou není, proč by se takový úspěšný člověk jako já měl pokusit zabít. Byly tu jisté důvody, proč bych to byl mohl udělat. Prý jsem sice měl, nač jsem si vzpomněl, ale důvody tu existovaly. Záhada je, jak se to přihodilo.

Nevěřím na duchy. Dnes už jsem úplně jiný člověk a žiju naprosto jiným životem, ale přesto, když se ještě dnes zeptám sám sebe, co se vlastně přesně stalo, napadne mi hned nato otázka, která ruka a čí to tak zčistajasna zasáhla a strhla volant mého dvousedadlového triumphu, a přestože se všechny moje síly i vůle vzpíraly, úporně řídila vůz jedním směrem, až mě to přimáčklo z boku na kamión jedoucí plnou rychlostí. Bylo to všechno dílem několika vteřin, ale na tohle se zřetelně pamatuju.

Úspěch by měl člověku poskytnout jistou ochranu proti všelijakým broukům a tlaku podvědomí, nebo co to vůbec bylo. Aspoň tohle by měl přece člověk mít právo od úspěchu očekávat. Anebo od peněz. Jenže mně ani úspěch, ani peníze v tomhle ohledu nebyly nic platné. Zjistil jsem, že jsem bezmocný – a říkám to ještě jednou – proti síle té neznámé „ruky“, či co to bylo, co mi vyrvalo vládu nad mým triumphem TR 4 a neodvratně ho nutilo do toho jednoho směru, až se vůz konečně napasoval do kamiónu.

Z událostí, které neštěstí předcházely, nelze vyčíst žádné příčiny. Je pravda, že před jedenácti měsíci jsem tehdy nechal jedno děvče, ke kterému jsem se dost silně připoutal. Ale dal jsem se pak za tu dobu slušně dohromady; všechny manželské páry v Beverly Hills a Bradshaw Park na nás oba, to je na mě a na mou ženu Florence, hleděly se závistí. Prý zlatý pár! Tu přezdívku nám dali právě někdy během těch jedenácti měsíců mezi tím, co jsem se rozešel s Gwen, a mezi dnem, kdy se stalo to neštěstí. Mimochodem, většina chlapů, co znám, se už před podobným bolestným rozhodnutím někdy v životě octla – taky to provedli, za čas se z toho oklepali, trošku jim sice zbyl pocit, jako by je někdo o něco okradl, ale určitě jim bylo daleko líp.

A já věděl, že se musím Gwen vzdát. Bylo mi jasné, že ten okamžik právě nadešel, okamžik, kdy člověk může ještě svobodně a ve vší slušnosti odejít, aniž to některému z partnerů trvale ublíží; a těsně před tou chvílí, kdy už je někdo zraněn. Uvědomoval jsem si až příliš dobře, že podnikám cosi velice nebezpečného. Vždyť jsem si tenkrát vlastně pořád opakoval: Hele, hochu, koukej se poroučet, než bude pozdě!

Položil jsem si základní otázky. Když totiž člověk žije s ženou jedenadvacet let jako já s Florence, má to jistou hodnotu. A upřímně řečeno, rozvody jsou drahý špás. Vždyť já jsem vlastně to druhé děvče ani pořádně neznal, nebo abych pravdu řekl, znal jsem ji moc dobře jenom z jedné stránky: znal jsem na jejím těle i ten nejmenší sval a dolíček.

Jenomže, uvažoval jsem, je toho kruci až moc, co bych ztratil. Měl jsem totiž pevné postavení, dost peněz a slušně zajištěný život. Patřil mi nádherný dům ve čtvrti Bradshaw Park v Los Angeles a měl jsem tam (vím, bude to znít asi dost absurdně) parádní trávník, jaký jste nenašli široko daleko, a taky báječné kytky a stromy, které jsem sám zasadil, a skutečně senzační sbírku desek, mezi nimi i několik vzácných osmasedmdesátek; dva cenné originály Picassových kreseb; superlednici na tři sta litrů; a k tomu tři vozy; s continentalem jezdila Florence, v karman ghie moje dcera Ellen a já měl triumph TR 4, co jsem pak rozmlátil. Tohle všecko a k tomu ještě bazén. Bylo toho dost, čeho by se člověk musel vzdát, třebas to dělal pro holku dobrou v posteli, nebo dokonce senzační. Když jsem se tak na to všecko podíval a taky na rodinu, tak mě napadalo, hergot, člověče, do čeho to lezeš? Každý bude určitě vědět, co mám na mysli, zvlášť Evropani, protože ti jsou přes obecné zdání daleko míň romantičtí než my a skutečně rozumějí majetku.

S tím děvčetem, s tou Gwen, mě to popadlo tak, že jsem dělal jako šílenec. Nejdřív jsem se s ní stýkal dvakrát, možná třikrát týdně, aniž to bylo sebemíň na újmu úctě, kterou jsem požíval. Přesně tak jsem to chtěl. Například cestou do kanceláře jsem se zastavil v tom motelu a objednal pokoj. A pak někdy dopoledne během práce jsem Gwen zatelefonoval. Taky pracovala (nikdo ovšem bezpečně nevěděl, co tam vlastně dělá) u Williamse a MacElroye, kde já byl ve vedení. Řekl jsem jí místo a číslo, řekněme pokoj 535. Pak jsme si oba vymysleli nějakou záminku, abychom tak na dvě na tři hodiny mohli vypadnout. Jelikož já jsem patřil k těm, co šéfujou, měl jsem to daleko volnější než ona. I když to bylo jenom na hodinku mezi obědem, stálo nám to za to. Já dorazil do pokoje vždycky první, dveře jsem založil složenou cedulí s nápisem „Nerušit“ tak, aby zůstaly zavřeny, ale aby nezapadly, stáhl jsem záclony, svlékl jsem se, zhasil světla, lehl si a čekal na ni. Když přišla, zamkla dveře, bez jediného slova se svlékla, a – no, snad není třeba říkat, co přišlo potom, leda že se toho při tom moc nenakonverzovalo. Ta setkání v temnu, jež vypadala jako setkání dvou cizinců, nás vzrušovala. Pěstovali jsme je.

Pak však do mě vjelo cosi, nad čím jsem ztratil jakoukoli vládu. Chlapi budou vědět, o čem hovořím; mám na mysli ty zoufalé příhody, které se stávají ve třiačtyřiceti, což byl můj věk, nebo v pětačtyřiceti nebo sedma i osmačtyřiceti. Než jsem si totiž vůbec uvědomil, co se děje, už jsem tancoval jinak a na jinou písničku. Už jsem Gwen nevídal jenom párkrát za týden v motelovém pokoji. Začal jsem být naprosto neopatrný a mazlil jsem se s ní v koutech po hospodách, kde nás lidi museli rozhodně vidět, anebo jsem si s ní zajel k moři na pláž. Samozřejmě že se to muselo donést Florence. Chtěl jsem snad podvědomě, aby se jí to skutečně doneslo? Na tuhle otázku nedovedu odpovědět.

Nebylo nebezpečné, že se tak často stýkám s nějakým děvčetem. Nakonec jsem stejně vždycky nějaké měl. Ještě než jsem poznal Gwen, vlastně právě když jsem se s ní seznámil, měl jsem pořád takový malý vybraný kočičí arzenál. Nebezpečí bylo v tom – určitě jste něco podobného slyšeli –, že jsem se do Gwen začínal zamilovávat. A já se před několika lety po jisté epizodě rozhodl, že něco takového už nikdy nepodstoupím. Naučil jsem se – anebo jsem se to aspoň domníval –, jak je důležitá důsledná lhostejnost. Jenže přes to všecko, bylo to tady a šlo to na mě znovu.

Začínal jsem být Gwen přímo posedlý, pořád jsem přemýšlel, kde asi je, když nebyla se mnou, a nikdy jsem se neodvažoval nechat ji delší dobu samotnou. Lidské povaze se samota protiví, a představa volné a neukojené Gwendolyn Huntové, jak s někým prolézá kdovíjaké pajzly losangeleské džungle – mírně řečeno – mi dělala starosti.

Objevilo se ještě jedno zlé znamení. Souviselo s mou prací. Ztratil jsem o ni zájem. Než jsem si to stačil uvědomit, moje profesionální postavení a tím celý můj bankovní účet, a proto i veškerý můj klid, byly ohroženy.

A další nebezpečné znamení. Brzy jsem se dostal tak daleko, že jsem to nemohl dělat s žádnou jinou dívkou než s Gwen. Nebylo to jen proto, že si mě hleděla a do poslední kapky mě vypotřebovávala. Neměl jsem prostě chuť se rozptylovat. Věděl jsem, že je zle. Nikdy jsem předtím nebyl nikomu věrný. Zjistil jsem totiž, že je to nejbezpečnější. Ale teď!

Dokonce jsem zjistil, že pomalu rozpouštím svůj harém. Všechny ty malé hodné holčičky jsem zval jednu po druhé na oběd nebo na drink a oznamoval jsem jim, že se s nimi už nebudu stýkat. Některé reagovaly tak, že mi to rozhodně nijak zvlášť nelichotilo. První se mi rozbrečela. V pořádku, čekal jsem to. Ale druhá téměř ihned začala očima lovit (byli jsme u Romea) mezi všemi muži, co tam ten den u oběda popíjeli. To nezapracovalo nic víc než pud sebezáchovy, aspoň myslím; nepočkala už ani na kafe. Jedna si zase hned začala půjčovat peníze, které ani zdaleka nemínila splatit.

Vem to čert, zbavil jsem se jich. Jedno mě však udivovalo: že jsem to všecko nepodnikal na sebemenší nátlak Gwen. Dělal jsem to, protože jsem prostě chtěl. Protože možná prvně v životě jsem byl věrný jedné osobě, jí – a samozřejmě Florence.

Musel jsem to pravidelně dělat taky se svou ženou, s Florence, tak jednou dvakrát za týden. Ne, spíš jen jednou. Samozřejmě nejdřív vůbec netušila, že se se mnou něco stalo. Totiž ta někdejší vášeň, kterou jsem k ní kdysi cítil, ta už dávno zhasla. Dělat to s ní, na to už ve mně prostě žádná žhavost nezbyla. Ale ksakru přece jednou za týden, to není zas tak zlé, když člověk uváží, že jsme spolu byli už jednadvacet let a že jsme se brali hrozně mladí, zvlášť já. Mimoto jí právě bylo třiačtyřicet, skoro na měsíc přesně jako mně, u chlapa je to věk akorát, ale jí se už zadek pořádně scvrkal a vůbec byla samý záhyb, všude taková ta zvadlá měkkota, však to znáte. Dělalo jí to chudince starosti. Jednou jsem ji přistihl, jak si v zrcadle přes rameno prohlíží nohy. Věděla, co se s ní děje. Změnila například módu v plavkách. Začala nosit plavky s malinkými sukýnkami a mračila se, když k našemu bazénu přišla děvčata v miniaturních bikinách. Začínala si vymýšlet důvody, jak jim zabránit, aby sem chodily, samozřejmě že ne pro to, co nosily na sobě, ale prý si počínají příliš hlučně a odhazují po trávníku špačky anebo zas že prý je to tak pěkné, mít klid a pocit soukromí, když si chce člověk zaplavat. Jenže já věděl, v čem to vězí. Měly dokonalé nohy. A když jsem ji tenkrát přistihl, jak se dívá do toho zrcadla, bylo mi jí líto. Co jsem ale mohl dělat – mohl jsem snad donutit přírodu, aby byla fér a aby byl život spravedlivý? Žili jsme spolu v manželství jednadvacet dlouhých vleklých let, a zázraky se nedějí.

A tak jsem se trošku přestal ovládat, a pak už víc než trošku. Až do té chvíle jsem byl vždycky hrdý na to, že záležitosti svého života držím pevně v rukou já a že tomu není opačně. Měli jsme s Florence, aniž jsme to spolu zvlášť prodebatovávali, jakousi úmluvu, která se rozuměla samo sebou, jakousi tichou dohodu, že pokud si z ní před našimi přáteli nebudu dělat blázny anebo ji veřejně ponižovat, pak nebude nic vidět. A dost možná, že skutečně nic nevěděla. Nikdy jsem si tím nebyl jist. Ať už to bylo jak chtělo, tahle tichá dohoda byla součástí našeho manželství a naší domácnosti stejně tak jako kamna a pojištění, naše hi-fi gramorádio a naše účty v bance, trávník a všechny naše akcie.

Měl jsem skutečně problém. Miloval jsem Florence. To ovšem prakticky neříká nic, to vím; teď má přece každý někde někoho rád. Chtěl bych tím říct, že ten svazek mezi námi byl velmi těsný. Seznámili jsme se ještě za studií a od té doby byla v mém životě cosi jako dobrá víla. Když mě poznala, byl jsem strašný poděs, zahrabaný ve svém doupěti, s nohama staženýma pod sebe, ležel jsem a číhal, připraven vyskočit a rafnout, zuby vyceněné a připravené jenjen kousnout, oči zuřivě vytřeštěné. Ona první se ke mně odvážila sklonit. Dala mi něhu a zbavila mě zábran, takže jsem z té osamělé nory vylezl. Trvalo to dlouho a několikrát jsem po té její něžné patricijské ručce skutečně chňapl – víckrát než několikrát. Ale ona vytrvala a nakonec se jí to podařilo. A pak se pustila do další práce, narovnat mě z té schoulené anebo spíš přihrblé pozice, v jaké jsem předtím žil celý život.

Florence ve mně spatřovala cosi, co ve mně neviděl nikdo jiný. Už jenom jak se na mne dívala – dobře se pamatuju na to svědectví, jež hovořilo z jejích očí v můj prospěch, bylo to tenkrát poprvé, co nechala oči doširoka otevřené, abych se do nich mohl podívat až na dno, a tehdy jsem je uviděl poprvé bez závoje, něžné a vlahé v té anglické broskvově růžové tváři. Pamatuju si o ní z té doby i jiné podrobnosti: její vlasy, a jak je měla učesané, ne nějak pracně upravené, ne nadělané od kadeřníka; bez náročného účesu, prostě jen hladce vykartáčované. Ty první dny se na mne dívala a nemusela říkat „Věř mi –“ anebo „Říkám ti pravdu –“, jak to lidi musí většinou povídat. Stačilo prostě, aby se na mne podívala, a já věděl, že přece jen za něco stojím, ať už si ostatní lidi o mně myslí, co chtějí, a že mě miluje, ať už já ji miluju nebo ne, a že mi patří navěky, ať už já ji chci nebo nechci; bylo zbytečné se na cokoli ptát.

Od samého začátku se dobrovolně svázala s mým osudem. Dokázala mě přesvědčit, že se z té své schoulené či přihrbené pozice narovnám a že něco v životě dokážu. Povedlo se jí, co se nepodařilo nikomu jinému, totiž že jsem uvěřil, že mám nějakou cenu. Její víra mě přetvořila. Ona byla moje dobré kouzlo, talisman mého úspěchu.

Takovému člověku něco dlužíte.

Bez takového člověka se taky bojíte žít. Za ta léta jsem už od ní utekl a zmizel kolikrát, ano, mockrát, ale nikdy ne příliš daleko, a vždycky se zpátečním lístkem v kapse.

A teď jsem si musel vybrat. Ptal jsem se sám sebe, co skutečně cítím. Snažil jsem se rozebrat svoje nitro, bez pomoci psychoanalytika. Zjistil jsem, že je svým nešťastným způsobem miluju obě. Myslím, že tohle by mi nedovolil objevit žádný psychoanalytik, že? Nikdy jsem nechápal, proč by jeden chlap nemohl, anebo dokonce neměl milovat zároveň dvě nebo tři ženy. Myslím ale skutečně milovat, z celého srdce. Nakonec co je lepší, broskev, nebo hruška?

Jenomže na takové úvahy bylo moc pozdě. Kdysi jsem to vyzkoušel na Florence. Její reakce byla biologická. Prý sice tvrdím, že jsem Řek, ale rozhodně musím mít v žilách tureckou krev, protože v jistých oblastech mi to prostě nemyslí jako člověku ze Západu. Když jsem jí na to namítl, že uvažuju přesně tak jako většina mých známých chlapců ze Západu, ale že oni to prostě nepřiznají, vypadala, jako by se pouze snažila být trpělivá.

Jednoho dne mi Gwen dala ultimátum. Vyjeli jsme si spolu k moři na pláž. Byla to už naše dohoda, že podél pláže na bulváru Sepulda jsme jezdili s odkrytou střechou, takže nás oba bylo dokonale vidět; seděla těsně vedle mne a já si říkal čert to všecko vem! Ale v té části Sepuldy, kde jsou Beverly Hills, jsem střechu zase nastavil nahoru, a od toho okamžiku seděla na své straně těsně u dvířek a vždycky si nasazovala černé brýle, a když jsme projížděli kolem jistých bloků a kolem jistých domů, tak se svezla dolů a zmizela.

Tak tedy toho dne jsme se vraceli od pobřeží, slunce pražilo zakouřeným městským vzduchem a ona seděla těsně vedle mne a slámově žluté vlasy jí vlály ve vánku naplněném jedovatými výpary – panebože, jak já jsem ty její vlasy měl šíleně rád, byly tak nádherné, jako hedvábí. Jelikož jsem Řek, je světlovlasost můj fetiš. Mně dala příroda černé vlasy, spíš trochu matně lesklé, kdysi hrozně husté, ale pak již trochu řídnoucí, kdysi velmi temné, pak už prošedivělé. Dnes již jsou úplně šedivé a opouštějí mě.

No dobrá, když jsem tedy zastavil a chystal se nasadit střechu, nechtěla. Za žádnou cenu. Odmítala přesednout si na svou stranu; nechtěla si ani lehnout na sedadlo, když přišel čas, přestože byla sobota a všichni lidi byli venku. Dokonce odmítla nasadit si černé brýle. Prostě řekla, že už má celé té dohodnuté komedie po krk a že se schovávat nebude, že takhle už to vedem dost dlouho a že se tedy budu muset rozhodnout.

A tak jsem se ocitl ve dvojím ohni. Nebylo to pro mě nic nového. S tím pojmem „obě“ jsem míval vždycky potíže, jak brzy vysvětlím. Táhl jsem to pořád dál a říkal jsem si, že přece můžu kdykoli udělat konec a že je to všecko záležitost biologické přitažlivosti. Ale nebylo to pouze to, dokonce ne v prvé řadě to. Bylo v tom něco jiného, a abych to mohl vylíčit, musím se vrátit do doby jedenáct měsíců před tou mou havárkou a ještě o jeden rok zpátky, až ke dni, kdy jsem poprvé spatřil Gwendolyn Huntovou.

Stalo se to v jedné konferenční místnosti u Williamse a MacElroye, a když jsem ji spatřil, tak se mi nejdřív nelíbila.

Shodou okolností to bylo zrovna v den, kdy jsem triumfoval.

S jedním naším větším zákazníkem, s firmou Cigarety Zefyr, to šlo strašně z kopce. S celou značkou to bylo na draka. Bylo jasné, že je nutné vzít veřejnost útokem. Jenomže nikdo nevěděl, jak na to. Pro nás, pro reklamní agenturu Williams a MacElroy, byla ta schůze kritická. To nikdo nemusel nikomu vysvětlovat. Jestliže zefyráci nedostanou potřebnou pomoc od nás, seženou si ji jinde.

Z tohohle zákazníka jsme měli tak tučný zisk, že mě pan Finnegan zprostil všech ostatních závazků a nařídil mi věnovat se výhradně firmě Zefyr. Jeho instrukce byly prosté: zachraňte nám zákazníka.

Lidi, na ten spolek, na ty zefyráky, byl při schůzi pohled pro bohy, že by se jeden rozbrečel. A na naše chlapy, kteří se vší mocí snažili zářit optimismem, byl pohled ještě zoufalejší. To dopoledne měli prostě všichni scvaklý zadky. Když se všecko blížilo k šťastnému závěru, šlo to asi následujícím způsobem.

Hovoří Eddie Anderson – já, Nepostradatelný Eddie. Cituji: „Podívejte se, ukážu vám, jak to zabere! Podej mi ten blok, Benny, jo? Tak podívejte se.“ Začal jsem črtat. „Ukážeme například tohohle pěknýho staršího pána, růžové tváře, šedivé vlasy, ale ne zas moc šedivé, chápete, jo, v pozadí vnoučátka, anebo to taky můžou být jeho děti, to nikdo přesně neuhádne, a doprostředka dáme tuhle parádní ženskou, nic bližšího o ní nebude nikdo vědět, rozumíte. Je to snubní prstýnek od něho, co má na ruce? Už taky není úplně nejmladší – asi takhle. Ne, poprsí trochu vyzrálejší, asi mladá čtyřicátnice, a dělá na něho oči, chápete, ve vší uctivosti, ale rozumíte, povolnosti v sexu se dnes meze nekladou. Bude to dělat dojem, jako že on je na tom pořád ještě tak, jak bychom na tom chtěli být všichni. A slogan? To je hrozně jednoduchá záležitost: ‚Celý svůj dlouhý život kuřte čistou cigaretu Zefyr.‘ A graficky zvlášť vypíchneme slovo ‚čistou‘, samo to slovo musí vypadat čistě. Copak není právě tohle to, čeho se všichni dnes obávají? Dokonce i v Anglii! Myslí na to každý. Všimněte si, já dokonce ani toho hrozného velkého slova neužívám. Říkám jen Zefyr, čistá cigareta. Musí jim to dojít. A z toho hlediska se na celou věc ještě nikdo nikdy nedokázal podívat. Anebo tohle, posuďte sami: ukážeme jim takový ten typ doktora, rozhodně neřekneme, že to je doktor, chápete, my nikdy na nic nechceme lepit žádné nálepky, ale má na sobě takový ten bílý plášť, a na něho, na tenhle typ, se kouká dáma, zřejmě zachtívavá, ale jemná, rozumíte? A teď! Text: Tak co byste mysleli? Nikdo? ‚Lidé, k nimž máte úctu, kouří čistou cigaretu, cigaretu Zefyr.‘ Všimněte si, vůbec se nezmíníme o žádném doktorovi a o ničem. Ale rozhodně to je naprosto jasná narážka na to, čeho se každý bojí, nemyslíte? A slovo ‚čistou‘ zase vysázíme zvláštními typy, takhle, jako by plulo, jako by se vznášelo na západním větru. ‚Čistou‘. A když budeme zefyrky inzerovat v televizi, pak do toho můžem vrazit zvuk vánku, co povívá vrbovím, a k tomu záběr jako když čerstvého povětří – stromy, venkov, čisté bílé mraky. Jednoduché jako facka. Přesně jako každá bezvadná myšlenka, jako kdyby tady už dávno byla. Jenom to chtělo, aby se pro ni někdo shýbl a zvedl ji. Mohl to být každý z vás. Náhodou jsem to byl já.“

Teda všichni v sále zvadli. Vzalo jim to řeč, všem těm velectěnejm zefyrákům! Nikdo nepochyboval, jaká budoucnost teď jejich cigarety čeká. Čistá cigareta! Nebylo zapotřebí to dávat schvalovat! Seděli tam jako vlaštovky na drátě a usmívali se na mě, taky čistě, chci říct upřímně, protože akcie v kapsách jako by je znovu začly hřát. Všichni mi věnovali své vzácné, převzácné úsměvy.

Všichni, až na to jedno děvče v koutě, to, co se mi od pohledu nelíbilo. Tehdy jsem nevěděl, kdo to je. Taky se na mě usmívala, ale v jejím úsměvu nebyla žádná sympatie. Ve skutečnosti jsem měl pocit, jako by mi nějaký úplně neznámý člověk chrstl do obličeje kbelík studené vody.

Jenom jsem na ni civěl. A když jsem si zrovna pomyslel: Kruci hergot, kdo todleto je?, sklopila oči.

Vešel číšník a přinášel pití. Načasoval jsem to dokonale a oslava se rozběhla. Objevil se další číšník a nesl tác labužnických jednohubek, které měli přítomní zakusovat k pití. Pánové, měli jste vidět, jak se na to vrhli, a nejen proto, že každý náš klient má v jádru sklony k tomu nacpat se, když je to zadarmiko, ale hlavně proto, že napětí povolilo. Odhazovali všechny pytle se zátěží přes palubu a obrovský balón optimismu stoupal vzhůru. A tak jsem všechny pakoval přes ulici do La Rue na oběd. A tehdy jsem si všiml Gwen podruhé.

Vybral jsem jídlo sám, a bylo dobré. Nakonec přece pan Finnegan říkal: „Zachraňte nám zákazníka za každou cenu“ – a pan Finnegan je šéf. Ti chlapi u stolu dělali jako u ohně a nasávali, jako by druhý den měla začít prohibice. Nakonec povstal sám ředitel společnosti a v naprostém tichu, jež vždycky doprovázelo všechna jeho slova, jsme měli čest slyšet: „Jak to prosím vás děláte, Eddie? Dostanete sex do všeho.“ Promptně jsem se usmál. Pokračoval: „Vy jste Řek, ne?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Já věděl, že v tom něco je,“ pokýval hlavou s obdivem. Přítomní se vesměs smáli, což celému proslovu nasadilo korunu. Všichni se pak v nastalém zmatku předháněli, aby dali najevo svůj souhlas a vypucovali si u šéfa taky trochu tu „čistou kliku“.

A právě tehdy jsem si té dívky začal poprvé skutečně všímat. Nejenže naprosto ignorovala hlavní objekt tohoto shromáždění, tedy mne, nejenže na všechny strany ukazovala ten svůj nedomrlý kyselý úsměv, pokud vůbec co ukazovala, ale zašla nakonec až příliš daleko. Klidně se na celou oslavu vykašlala, jen tak něco prohodila s lidmi u sousedního stolu, bylo jasné, že nemluví ani o zefyrkách, ani o slově „čistý“, ani o mně, a pak, aniž slůvkem někomu něco vysvětlovala nebo se nějak někomu omlouvala, zvedla se a odešla.

Na další pracovní poradě, kde se jednalo o problému firmy Zefyr, seděla opět a ve stejném koutě, s hlavou skloněnou, a když jsem hovořil, dělala si poznámky anebo si jen tak čmárala, přesně jako předtím. Když jsem skončil a všichni kolem vyjadřovali svůj souhlas, zvedla na okamžik hlavu a podívala se na mě s tím svým úsměvem. „Kdo to ksakru je?“ zeptal jsem se nějakého chlapa, který seděl vedle mne, a posunkem jsem naznačil, o koho jde. Bylo mi jedno, jestli mě dotyčná slyší. „Ta je z kanceláře pana Finnegana,“ zašeptal.

V následujících týdnech jsme plnou parou rozjížděli novou zefyráckou kampaň a všichni jsme měli spoustu příležitostí se s Gwen Huntovou seznámit. Vždycky se účastnila všech konferencí, ale opravdu se s ní seznámit se nikomu nepodařilo. Naše zvědavost tím samozřejmě jenom vzrostla. Jeden druhého se ptal, co je vlastně zač. Nikdo nevěděl. Objevovala se dokonce i na schůzích posudkové komise. (Posudková komise byla naše nejvyšší právní instance, náš nejvyšší orgán, a já jsem byl jejím členem.) Avšak pan Finnegan, který těmto schůzím předsedal (a on předsedal jenom těmto schůzím), ji nikdy nepředstavil a nikdy neozřejmil její poslání. Měl prý se před někým vyjádřit, že „Ta ženská má v sobě zabudovaný detektor na blbost!“. Ale to bylo taky všechno. Určitě byl rád, že je kolem ní v podniku jakési tajemství.

Pan Finnegan vlastně už několikrát předtím zaměstnával mezi svým osobním personálem podobný typ. Jedna z jeho teoretických zásad totiž zněla, že je důležité mít v podniku jednu velice, velice negativní osobu, člověka, který říká v kterékoli dané situaci vždycky to nejhorší. Byla to součást jeho taktické filozofie a chtěl tak čelit negativním jevům dřív, než člověka samy praští do hlavy. Domníval se, že je lepší, když se do podnikové akce naveze vlastní zaměstnanec, než když to udělá veřejnost. Pak totiž máte ještě možnost s tím něco udělat.

Ať už to bylo jak chtělo, slečna Huntová (s tím jménem se chlapi stejně dost vyblbli) se objevovala stále víckrát na dalších a dalších schůzích, seděla si v koutku, nikdy nic nekomentovala, ale z jednání jí neušlo ani slovíčko. A za chvíli se rozšířil ten poprask kolem ní po všech kancelářích. Vždycky si buďto čmárala, anebo si dělala poznámky, nikdo nevěděl přesně o čem, a lidi se pokoušeli zjistit, co to vlastně v tom svém zápisníku má, a když se jim to nepodařilo, tak si pečlivě všímali, kdy začíná tužkou čmárat po papíru, jako kdyby jim aspoň to mohlo napovědět, co má vlastně za poslání. Netrvalo dlouho a došli k závěru. Brzy o ní vědělo všechno osazenstvo kanceláří, že je to fízl pana Finnegana. Ať se objevila v kterékoli místnosti, tak si lidi připadali, jako by odtud vedlo fízlácké odposlouchávací zařízení přímo k trůnu velikého šéfa.

Myslím, že mi šla na nervy víc než všem ostatním, protože tehdy jsem žil z nadšení, anebo abych to řekl úplně otevřeně, když mi někdo tleskal. Musel jsem to prostě mít. A když mi to okolí nedalo, zvadl jsem. Na tohle mě taky prvně dostala Florence. Pochlebenství? Řekněme tomu spíš víra. Ale Gwen? Vždycky když byl někdo jiný nadšen, tvářila se pohrdavě. Říkám si kruci, co je to za ženskou, aby na mě koukala skrz prsty, no ne, a to mě začínalo rozpalovat. Ve své branži jsem byl jeden z nejúspěšnějších chlapů na světě. Přestože je v mém povolání hodně humbuku, zůstává otázkou, jestli by se bez nás kšefty vůbec hýbaly, a to nemluvím o té mase všeho ostatního, co musí být v téhle zemi v neustálém pohybu, aby se udržela cifra hrubého národního důchodu na té výši, na jaké má být.

A to sakra musím říct, že jsem se ve své branži vyznal. Dovedl jsem vstoupit do místnosti, kde bylo nacpáno plno rozhádaných mužských, anebo do nějaké té skleněné kisny, co se jim říká podnikové financministérium, jakési hadí klece, kde se všichni svíjejí a koušou se a vyštípávají si kousíčky kůže, a já jenom vešel a všichni ti hadi hned lehli a stočili se pěkně do klubíčka a na ten svůj pletenec složili špičaté hlavičky, a bylo po kraválu. Do háje, v tom našem podniku se z toho musela stát úplná pověra. Lidi říkali: na ně stačí, když uvidí vcházet toho malýho hajzlíka Eddieho Andersona, víc nic.

Jenže na slečnu Huntovou ten Nepostradatelný Eddie ani za mák nezapůsobil. Začala mi lízt krkem. Jednoho dne seděla celou dobu na schůzi, za níž jsem všecko uvedl z chaosu v harmonii, a když jsem se zvedl (vždycky jsem předstíral, že mám nějakou další naléhavou povinnost; táta mě totiž naučil, že úspěšní muži mají vždycky naspěch) a odcházel jsem, přičemž se na mne všichni uznale usmívali, tak mi taky ráčila věnovat jeden úsměv, ale žádný obdiv v něm nebyl. Pak mě však rozzuřilo, když jsem si náhle uvědomil, že jsem z nějakého zvráceného důvodu začal ten její kyselý úsměv pokládat za součást svého svědomí. Skutečně mi na její reakci záleželo. Začínal jsem se na ni obracet již automaticky, abych zjistil, co si myslí. A pokaždé, když jsem to udělal – chrrrst! přesně jako na těch obrázcích v comics, už mě zchladil kbelík studené vody.

Ten den jsem šel za ní, viděl jsem, že jde chodbou a loudá se, snad proto, že všichni ostatní spěchají; jako by kráčela podle své vlastní hudby a pohybovala se mezi ostatními, jako by je vůbec neviděla, jako mladá lvice, nadřazené stvoření, které se nikoho neprosí o porozumění, ani o soucit, ani o přátelství, o nic z toho všeho, co každý jiný lidský živočich musí mít, aby přežil ze dne na den.

Přistoupil jsem k ní, popadl ji za paži a prudce ji otočil k sobě. Skoro ji to ani nepřekvapilo; naopak, chovala se, jako by už dávno čekala, že ji oslovím.

„Co se hergot v jednom kuse uculujete?“ zeptal jsem se.

„Já že se v jednom kuse usmívám?“ Odmlčela se. „Kdy?“ Hlas zněl překvapivě měkce.

„Na schůzích. Vždycky tam sedíte jako – no zrovna jako teďka – a usmíváte se. Co to má znamenat?“

„Asi se něčím bavím. Rozčiluje vás to?“

„Rozčiluje, aspoň když jde o mě. Jako byste se mi chechtala!“

„Hm, tak si toho nevšímejte. Já už prostě mám takový kukuč, od přírody.“

A odešla. Ale na rukou mi zůstal pocit dotyku její paže, nesmírně pružný a pevný. A ve zraku představa jejího krku a ramen, všechno s nádechem citrónové barvy. A ve vzduchu se chvěla vůně, příslib toho, co mělo přijít. A když se to skutečně dostavilo a já za čas odhalil, jaká je, zjistil jsem, že je stvořená přesně tak, jak jsem si představoval, celá z bílého masa. Její tělo bylo všude, a zvlášť mezi stehny, pokryto kůží hebkou jako indické hedvábí. Nebylo místečka na jejím těle, jež by nebylo dokonalé a jemné a nádherné.

Od toho dne mi už nezmizela z mysli. Zjistil jsem, že kvůli ní se na schůzích před klienty vytahuju, a skutečně jsem se někdy předváděl tak, že jsem měl daleko lepší výsledky než jindy, a někdy zas tak, že jsem až riskoval ztrátu zákazníků. Vždycky jsem si však byl vědom, že mým posledním soudcem je ta dokonale se ovládající dívka s tím pohrdlivým úsměvem, jež sedí v rohu a dělá si poznámky, anebo to aspoň předstírá.

Jednou jsem se jí zeptal: „Pro koho si děláte ty poznámky?“

Usmála se: „Píšu knihu, aby z tohohle všeho nepřišlo ani zrníčko nazmar. Budete chtít taky výtisk?“

Jednoho dne, když odešla do omývárny, podařilo se mi do jejího bločku letmo nahlédnout. Byla tam nakreslená moje ruka – aspoň myslím, že to byla moje ruka – byla to kresba dost rozmazaná, jen ten palec byl jasný, a byl vykreslen do všech detailů. A vedle kresby mého palce namalovala penis, jen visel, ale byl to kus! Hm, ty holky mají hergot fantazii, stejně jako chlapi.

Obrovským otazníkem v podniku bylo, proč se tu ta ženská vůbec trpí, proč už ji dávno nevyhodili, když se ke všemu, co se tu dělá, staví s tak neskrývaným cynismem. Já jsem si jí teď všímal poměrně dost pozorně a začínalo mi svítat, co v ní pan Finnegan vidí. Podceňoval jsem Gwen, stejně jako všichni ostatní.

Nejdřív jsem nemohl dojít k žádnému závěru, jestli je hrozně inteligentní anebo úplně blbá anebo jestli vůbec na tom nějak záleží. Bylo jasné, že žádné oficiální vzdělání nemá. To bylo vidět až moc nápadně, protože ta naše bouda byla nacpaná holkami z Vassarovy univerzity anebo z univerzity A. Radcliffové. U těchhle děvčat člověk nikdy nevěděl, co si vlastně samy nakonec o všem myslí, a to jste do nich mohli vrazit i několik pořádných cloumáků whisky. Nemůžu říct, měly sice plnou pusu názorů, jenže čí názory to byly?

Jak jsem časem zjistil, Gwen nemluvila o ničem, co nebylo součástí jejího vlastního osobního poznání. Neoháněla se žádnými rozumy Maxe Lernera anebo toho chytráka Podhoretze anebo Alfreda Kazina nebo výroky z časopisu Time. Hovořila z vlastní zkušenosti a podle toho, jaký si sama udělala závěr. O všem, co říkala, něco skutečně věděla. Buďto s někým takovým žila, pracovala, bojovala a trpěla, anebo jinak by o něm neřekla ani slovo. Buďto jí to přešlo až do krve, anebo se tím k smrti nudila, buďto ji to samu praštilo, anebo si to do sebe násilím nechala nacpat – ale jinak by o tom tématu neřekla ani slovo. Mluvila svou vlastní pravdu a to bylo všecko.

Bylo jasné, že se vláčela až po bradu ve stoce. A přesto měla dny, kdy zářila rosou nevinnosti. A když jsme se konečně spolu dali dohromady, byla neodolatelná.

Začalo to na jednom podnikovém večírku. O podnikových večírcích se už napsalo hodně žvástů. Tenhle byl stejně pitomý jako všechny ostatní. Strávili jsme spolu s Gwen několik hodin jen tak v jednom koutě kanceláře pana Finnegana, seděli jsme a pili a tlachali. Napadlo mě, že snad Gwen chce, aby ji viděl se mnou pít. Jestli tomu skutečně tak bylo, pak ale zapomněla, že pan Finnegan je příliš veliký kliďas, aby dal znát nějakou reakci anebo aby vůbec dal najevo, že mu na tom nějak záleží. Když odešel domů, sebrali se i všichni přítomní. Za nějakou dobu jsme s Gwen zůstali sami. Přišel vrátný, a že už zavírá. Podíval jsem se na Gwen a ona řekla: „Co kdybychom si dali ještě jednu?“ A tak jsem tomu chlapovi řekl, ať si nedělá starosti, že mám svůj klíč, a až půjdu, že to zvenčí pořádně zamknu na dva západy, a on ať si to teďka taky zavře na dva západy a zmizí. A dal jsem mu pětku.

Zjistil jsem, že jsem úplně zapomněl, co to znamená vyhladovělé děvčátko. Mluvím o děvčeti, které mělo skutečný zájem na tom, aby mě dostalo, a kterou jsem já chtěl taky klofnout. Myslím, že tou dobou už jsem připustil, aby i moje nevěry sklouzly do rutiny. Byla to rutina ctihodné manželky a stejně tak ctihodného harému děvčat, jež byly milenkami pouze jménem, a žádná z nich si vlastně možnosti této situace ani plně neuvědomovala. Nedá se říct, že by Gwen byla pohotovější, agresivnější nebo otevřenější. Měla prostě úžasnou chuť to všecko smíchat dohromady. Udělala něco báječného. Vzala tomu právě všechnu tu rutinu. Člověk věděl, že to dostane, ale nevěděl kdy a jak. A nikdy člověka nenapadlo, že už toho nebude víc.

Po tom jste ji chtěli stejně tolik jako před tím. A ona se při tom jenom celá chvěla, jako by jí to už přicházelo, uvnitř jako by se v ní všechno svíralo a zase rozvíralo s vlnami orgastických křečí. No a za chvíli jsem si myslel, že jsem si všechno odbyl. Jenže za několik minut, a to v třiačtyřiceti letech, jsem na ní byl zase, a s tvrdým, a chtěl jsem ji ještě víc než předtím.

Už dávno jsem zapomněl, že je to možné. Bylo mi jedno, co se stalo. Leželi jsme jen tak bez šatů a druhý den měl být Štědrý večer, a mně se zdálo, že je všude chaos, a dokonce jsem ani neuvažoval o tom, jak se vymluvím Florence. (Řekl jsem jí pak, že jsem v opilosti usnul v kanceláři na pohovce a probudil se, až když svítalo. Florence se tomu smála a dala mi pusu.)

A když jsem si myslel, že jsem už měl skutečně všechno, byli jsme najednou v jiné kanceláři a v jiné pozici a znesvěcovali jsme všechna ta posvátná místa veledůstojných funkcionářů, jako například afgánský divan toho teplouše vedoucího výtvarného oddělení anebo odpočívadlo v okenním výklenku pokladníkovy kanceláře, kam bylo vidět ze všech mrakodrapů jako na náměstí, pokud tou dobou vůbec byl ještě někdo vzhůru, aby se podíval, anebo na kožené pohovce samého pana Finnegana, právě pod oficiální fotografií jeho ženy a tří dcerušek.

Gwen měla všechno. Nebyla to jenom její schopnost sexuální souhry, jemná rovnováha její křehkosti a vášnivosti, její citrónová svěží pokožka, vonící, ale ne přeparfémovaný porost klína, něžné plátky jejích rtů, její oči, z nichž sršela záře, jež chvíli žadonily a chvíli na mne hleděly s vděčností, ale zároveň to byl onen vše prostupující pocit, že na tohle všechno čekala, právě na tohle se mnou. Nevím, co všechno to bylo – vůně, chuť, citlivost, napětí, žádost, stravující lačnost, subtilní hravost, jemnost, křehkost dotyku, zoufale odevzdaná vlna zvuků a výrazů ve tváři, to všechno v takové nahotě, že to až signalizovalo blížící se nebezpečí – ale tohle všechno měla.

Když jsem ji za svítání odvezl k jejímu bytu, chtěl jsem ještě a zeptal jsem se, jestli bych mohl nahoru. Prý ne, raději že mám jít domů. Ihned jsem na to řekl, že tam nahoře asi někoho má, ne? Ano, má. „Ale jestli si budeš přát,“ pokračovala, „pak ho pošlu pryč a už se s ním jakživa nesetkám.“

Řekl jsem jí: „Přesně to si přeju.“ Věděl jsem, že tímhle překračuju hranici. Znovu se mě zeptala: „Skutečně chceš, abych ho poslala pryč?“

A já jí odpověděl: „Ano.“

Dlouho se na mě dívala, jako by si sama sobě kladla nějakou otázku, která se týkala mne. Pak vystoupila z auta a odešla.

Volal jsem ji druhý den a ještě o svátcích a pak zase další den, v neděli, ale z centrály znělo stále stejně: „Není doma.“ Začalo mi vrtat hlavou, kde asi je. Nějak podvědomě jsem na to myslel celé svátky. Měli jsme ve skutečnosti báječné vánoce, myslím Florence, moje dcera Ellen a já. Rozdali jsme spoustu krásných dárků a taky jsme jich spoustu dostali.

V pondělí ráno jsem šel za Gwen hned, jak jsem vkročil do podniku. Pokusil jsem se s ní mluvit, jenže kolem a v sousedních místnostech bylo plno lidí, kteří nás mohli slyšet. A když jsem se jí pokoušel dotknout, řekla jenom: „Ne!“ Odpoledne jsem od ní dostal obálku. Byl v ní klíč.

Šel jsem k ní hned z práce. Pondělní večery měla Florence vyhrazeny pro občanská práva. Nikdy mě na ty schůzky nenutila. Dělal jsem si z ní legraci, že chce raději chodit sama, aby se mohla očima pást na těch krásných mladých černoších. Smávala se tomu, trochu nervózně, protože to byla pravda. Ne že by se někdy něčeho dopustila. Ale kolikrát se jí o nich zdálo. Florence neměla nikdy žádné zábrany a všechny svoje sny mi vždycky vyprávěla (samozřejmě že je nejdřív probrala se svým psychiatrem dr. Leibmanem). Když mi její sny nijak zvlášť nelichotily anebo když podle nich mělo dojít k nějakému nedorozumění, tak vždy znovu naléhala, abych si šel s dr. Leibmanem taky promluvit.

Tohle měly Florence s Gwen společné. Mluvily o snech, jako by šlo o skutečný život. Obě například říkaly: „Včera se mi o tobě zdálo a ty ses ke mně choval nehezky.“ A pak se na mě tak vyčítavě podívaly, jako by čekaly, že jim snad o svém špatném chování podám nějaké vysvětlení.

V tom jediném se podobaly. Florence měla tou dobou jeden pevný životní cíl, totiž abych přijal její teorii (ve skutečnosti to byla teorie dr. Leibmana) omezených možností. Tvrdila, že dospělost spočívá v přijetí jistých limitovaných cílů v životě; že třeba člověk jako chlapec sní o tom, jak se z něho stane někdo veliký, a pak když se té představy pořád drží, dospěje k bodu, kdy se ta představa stane naprosto nerealistickou, což nutně vede k trpkému zklamání a poklesu sebevědomí, pak k výčitkám a znechucení sebou samým a tudíž i k nenávisti vůči sobě samému, až konečně k některé z forem sebevraždy. Florence mi říkávala: „Tak už je ti doufám jasné, že z tebe nebude žádný Tolstoj, ano? Takže Tolstoj z tebe nebude! No a co?“

To jsem nemohl přijmout. Pořád jsem věřil, že se ještě jednoho dne vzchopím a vezmu všechno za úplně jiný konec, odkryju v sobě pramen nového talentu a ohromím svět. Florence říkávala: „Dobře, ten pocit bys dokonce i měl mít. Ovšem neměl bys na něm budovat všechna bezpečná fakta svého života, co říkáš?“

„Co tím myslíš?“ ptal jsem se jí a měl jsem na ni při tom děsnou zlost.

„Chci tím říct,“ vysvětlovala, „že jako žena a tvoje manželka jsem strašně ráda, že máš svoje zaměstnání u Williamse a MacElroye a jsi v něm natolik dobrý, že si můžeme dovolit příjemný domov a nějakou tu pomoc s údržbou a že já si můžu dovolit kupovat ty nejlepší knížky, a když hostuje nějaké broadwayské divadlo v Biltmoru, že můžu sedět na těch nejlepších místech, a že Ellen může studovat na Radcliffové a že může u svého budoucího manžela svobodně a bez zábran uvažovat o jiných kvalitách než o tom, jestli bude mít nebo nebude mít slušné bankovní konto.“

Gwen byla jiná. Začal jsem mluvit o reklamním kšeftu a zároveň o svých problémech a ona říkala: „Vždyť je to jenom proto, aby se zaplatily účty, ne?“ A tím to pro ni končilo. A pak jsme se rozhovořili o mém životě, o mých vítězstvích a porážkách, o nadějích, které jsem si dělal, o nadějích, jichž jsem se, jak jsem s překvapením shledal, už dávno vzdal. Některé věci existují jenom proto, že se o nich mluví. Přestal jsem hovořit o svých snech, v jejichž uskutečnění jsem kdysi doufal, protože všechny se zdály v kontextu života, jaký jsem žil, naprosto absurdní. Přitahovala mě například jistá zásada z Tolstého, ta jeho touha po prostotě, a poutal mě ten jeho čin, jak si uřízl hůl, sebral se a na všechno se vykašlal. Myslel jsem na to mnohokrát. Vlastně ani nevím, jestli se to skutečně stalo. Ale co na tom? Pro mě byla ta jeho filozofie prostoty reálná. Samozřejmě mi bylo jasné, že v tak složité a zmechanizované společnosti, jako je naše, je takový způsob života nemyslitelný. Gwen však neměla v hlavě žádné zavřené dveře a žádné zapovězené pokoje. Jí se dalo říct cokoli, třeba to bylo sebepošetilejší. Zřejmě si vůbec neuvědomila, že já už jsem svůj závod uběhl.

A tak jsem hovořil o snech, ve které jsem kdysi doufal, a po létech zase poprvé s pocitem, že se přede mnou kniha mého života ještě nezavřela.

Tou dobou jsem na konferencích s našimi klienty a na pracovních schůzích o propagačních návrzích začínal u toho děvčete pozorovat jiný rys. Člověk se musel podívat rychle, ale skutečně jsem odhalil, že v tom proslulém kyselém úsměvu je přimíšen ještě další prvek. Tak tam například seděla a já se úplně překonával, skutečně mi to myslelo líp než komu jinému, kdekdo mi na všecko letěl, a dokonce i lidi, co ze sebe ještě před chvílí chtěli navzájem dřít kůži, měli najednou úžasnou radost, že jsou na stejné straně. Když jsem dokázal tohle, tak jsem zjistil, že se otáčím na ni a hledám u ní pochvalný obdiv (toho zvyku jsem se prostě nedovedl zbavit). Samozřejmě že mě sledovala, ale ihned svěsila hlavu a dělala, že si cosi čmárá. Když jsem se podíval dost rychle, podařilo se mi zachytit cosi, co nikdo jiný nespatřil: záblesk jakési úzkosti nebo strachu, anebo prostě účasti. A to kvůli mně! Nedovedl jsem tomu dát žádné jméno ani to popsat. Nikdo jiný to nepozoroval. Všichni ostatní viděli jen, že si čmárá, místo aby mě odměnila potleskem, který jsem si zasluhoval, a že tam v tu chvíli sedí a ani v nejmenším nebere na vědomí projevy oprávněného nepřátelství, které jí všichni přítomní okázale projevují.

Jednoho dne však dal kdosi kdesi znamení a honicí psi byli odvázáni. Gwen byla označena za objekt k zničení. V kanceláři se proti ní rozpoutala nevídaná kampaň pohrdání, společenského izolování a urážek. Pokud šlo o některé taktiky, nebylo to skoro o nic lepší než na obecné škole. Chci říct, že to zacházelo tak daleko, že jí nalili do příruční taštičky vodu, a jednou dokonce moč. Na jejím stole zůstávaly ležet ty nejsprostší poznámky doprovázené nejurážlivějšími kresbami, někdy pornografického rázu, a Gwen v nich hrála hlavní ženskou roli. Když se blížila, tak se před ní skupinky lidí náhle rozcházely a dámská umývárna se kvapem vyprazdňovala. Její karikatury, výplod našeho výtvarného oddělení, byly všude. Když hráli v kanceláři šipky, tak jim za terč posloužila její fotografie. Ta smečka chtěla krev Finneganova ženského fízla.

Jenže vykoledovali si bitvu. Gwen se nikdy v životě nenaučila ustupovat. Boj ji ve skutečnosti rozjařoval. A protože se ji pokoušeli zastrašit, rozhodla se náhle otevřeně vyjadřovat, co si o všem myslí. Začínala chodit ještě častěji do schůzí a vcházela do místností s okázalou bezstarostností, jež byla dokonale vypočítána, aby její odpůrce doháněla k zuřivosti. Protože ji označili za „šlampru“, vracela jim to s dvojnásobnou vervou. Dávala si stále méně a méně záležet, aby chodila slušně oblečená. Pokud byla v místnosti, nemohl se brzy žádný chlap soustředit na práci, protože ho to nutilo dívat se jí na odkryté stehno pod šaty.

Pak vytáhla do boje proti hlavnímu mučiteli. Jednou jsem ji přistihl, jak s tím chlapem flirtuje. Bylo mi jasné, že má něco za lubem, a panebože, za chvilku kolem ní pobíhal jako rozdrážděný pes, když za zdí cítí fenu a nemůže na ni. Potom mu myslím něco málo dala, věnovala mu trochu pozornosti a poskytla mu společnost, a on za ní běžel jako zpitomělý, aby dostal víc. Vyšla si s ním ven, pak znova, a brzy docílila, že chlap zaujal úplně opačné stanovisko než předtím. Teď ji on sám kryl, vysvětloval její chování a ospravedlňoval ji. Dosáhla toho, že věřil, že se dostává stále blíž a blíž k svému vytouženému cíli. Konečně nadešel, jak mi Gwen později vyprávěla, onen večer, ve který on doufal jako v skutečně ten ‚velký večer‘. Chlap ji vzal k Romeovi, což je klasické místo pro večeři před tím. Zdálo se mu, že všechno jde jako po másle, až najednou navázala jakousi náhodnou známost s mladíkem u vedlejšího stolu, nebylo to víc, než že si vyměnili několik slov. Ale jednu chvíli mezi gorgonzolou a zabaglione se omluvila, a že prý si musí jít trochu poopravit obličej. Už se nevrátila. Mladík od vedlejšího stolu zmizel také.

A tehdy to začlo. Těžká děla morálky se vyvalila do palebných postavení. Propukla svatá válka. Podnikové sesterstvo zahájilo pomlouvačnou kampaň, v níž se Gwen přisuzovalo, že se vyspala s kdekým v podniku. Na stole pana Finnegana se objevil dopis, plamenně bojující za ohroženou morálku agentury. Byla to vzpoura.

Gwen mi pak řekla, že s ní nakonec přece jen měl pan Finnegan pohovor. Výsledek se dal u Gwen snadno předvídat. Druhého dne se hodně hlasitě na jedné schůzi upšoukla, a když se na ni všichni ohlédli, s úsměvem se k činu přiznávala a dělala, že rukou rozhání puch. Na nějaké důležité schvalovací schůzi položila viceprezidentovi společnosti ruku do klína – viceprezidentem jsem tehdy ještě nebyl já, ale někdo jiný – a udělala to právě v okamžiku, kdy se nakláněla dopředu a brala si slovo. (Teď už nezůstávala nečinná; přestala mlčet.) Ten chudák z toho byl celý tumpachový.

Pro svůj boj s prudérií si vynalézala nové metody. Ostentativně hleděla přesně do míst, kde se zapínají pánské kalhoty. Dělá to sice většina děvčat – neciví ovšem tak nápadně, ale jsou zvědavá – a snaží se to co nejlíp krýt. Gwen však vyrazila do boje s předstíraným přehnaným zájmem. Začala si veřejně pohrávat se svými prsy, tak jako si někdy chlapi přehazují koule v poklopci. Jako by ji to nutilo pobuřovat spravedlivé kdekoli a jakkoli mohla. Takovým způsobem vedla vypovězenou válku.

A dokonce ji taky začínala vyhrávat. Nemohli docílit, aby odešla, ani aby volala o pomoc. Po několika týdnech už bylo vidět, jak se osazenstvo kanceláře pomalu vzdává. Gwen je dokázala zahnat na ústup. A jestli měla odejít, pak chtěla odejít, až se bude chtít jí, a z vlastních pohnutek.

Takový den samozřejmě přišel. Já jsem celý ten poprask neviděl, ale dověděl jsem se o něm se všemi podrobnostmi. A tak když se příhoda donesla k panu Finneganovi, a doletěla k němu samozřejmě rychlostí blesku, nemohl udělat nic jiného než ji vyhodit. Gwen určitě věděla, že tohle musí přijít, a tak dala tím nejklidnějším hlasem přímo před zákazníkem průchod všemu, co si myslí. Vyslovila se k zákazníkovu mínění o výrobku, řekla, co si myslí o reklamě vůbec, co soudí o chlapech zaměstnaných u Williamse a MacElroye a co si tu zároveň myslí o ženských, což bylo daleko horší, a pak co si myslí o celé civilizaci, která mohla zplodit a dovolit si tak velkolepý podvod a být na něm dokonce závislá. A to vše proslovila naprosto zřetelně, tím nejmírnějším hlasem a s nesmírně kultivovanou, až přehnanou brynmawreskou výslovností, kterou někde pochytila a s níž mě několikrát pobavila. Přitom se celou tu dobu usmívala a kouřila a dokonce komusi, kdo se sám chystal kouřit, připalovala sirkou.

Nebyl jsem to dopoledne v kanceláři, měl jsem nějaké jednání se zefyráky a vrátil jsem se teprve po obědě. Tou dobou už si všecko sbalila a byla pryč. Volal jsem jí do bytu, ale buď nebyla doma, anebo telefon nebrala. Tak jsem zůstal v kanceláři a všichni na mě civěli. Samozřejmě se rozneslo, že se stýkáme. Jsem přesvědčen, že někteří lidé napůl čekali, že odejdu s ní. Anebo že hned vyrazím za ní a najdu ji. Ale když se pár lidí snažilo zapříst se mnou o té epizodě debatu, choval jsem se přesně tak, jak by to byla udělala ona; nedal jsem na sobě znát ani ň.

Sice mi to působí jisté rozpaky, ale musím se přiznat, že tu byl ještě jeden důvod, proč jsem předstíral takový nezúčastněný klid. Myslel jsem si, že je třeba tahle krize seslaná přímo od pánaboha. Měl jsem stále a stále silnější pocit, že se mi ta naše záležitost začíná vymykat z rukou

Zavolal jsem do činžáku v Shelbournu, kde bydlela, a mluvil jsem s dívkou v centrále, se kterou jsem se už znal. Gwen prý dala výpověď, totiž zaplatila účet; a na otázku, kde je, mi dívka odpověděla, že prý se Gwen chystala do New Yorku; a kde že je právě v tu chvíli, tak to prý že si asi zrovna vyzvedává letenku. Na půlnoční letadlo, oznamovala mi. Prý poslouchala, když si Gwen místo rezervovala.

Tehdy se ve mně ozval ten hlas: Jen ji nech, ať si jede. Později seženeš její newyorské číslo a seřveš ji a tím to zhasne, řekneš, žes volal a pořád volal a ona že nebrala telefon, a to že je teda moc parádní styl rozloučení.

Měl jsem ten večer schůzku s Florence a s našimi přáteli Bennettovými v Brown Derby a pak jsme měli jít do Biltmoru na Camelota v původním broadwayském obsazení. Tohle mi pro Gwen nahraje dokonalou omluvu, myslel jsem si. Byl jsem s Florence a s Bennettovými a prostě jsem se od nich nemohl trhnout. Neměl jsem dokonce ani možnost dostat se k telefonu. Druhý den dopoledne bude v New Yorku. Zbytek dokoná čas a vzdálenost.

Musím přiznat, že se mi doneslo, co se o ní říká v podniku. Gwen prý to dělala ještě s několika chlapy, a jeden byl přímo z kanceláře, byl to nějaký Otto, specialista na plakátové písmo. Vím, že to nebyla pravda. Ale pochyby v oblasti sexu člověka užírají nejvíc. Ve dne jsem se sice s Gwen vídal často, ale večer to nešlo, jen v pondělí, to mívala Florence na programu ta svoje občanská práva. Co blbnu, říkal jsem si, komu to strkám svůj život do rukou?

Když jsem vešel do restaurace, věděl jsem, že ten večer je rozhodující a že celá krize se stočí k jedné jediné prosté záležitosti: k telefonnímu rozhovoru a k otázce, jestli se k němu odhodlám nebo ne. A ten večer by býval byl se vším konec, nebýt Bennettových.

Doháněli mě k šílenství.

Dale Bennett byl scenárista a tou dobou patřil mezi mé nejlepší přátele. Je to vysoký štíhlý šedivý muž a vypadá jako guvernér v některé provincii britské karibské kolonie, který pobýval příliš dlouho na slunci a dal se na rum. Kdysi získal Oskara, a ať bylo jak bylo, vždycky mu někdo nakonec dal nějakou práci, přestože ty jeho výplody byly už deset let staromódní dokonce i pro Hollywood. On je však skálopevně přesvědčen, že jsou ty jeho výtvory něco velikého, a nadává všem kritikům a producentům, kteří se podle něho dali nachytat „novou vlnou“, nezaostřenou fotografií, efekty s negativním snímkem a ostrým sestřihem. Tihle chlapi, tvrdí Bennett, vynášejí formu nad obsah. Přičemž on samozřejmě představuje „obsah“. Bennett vždycky hovořil o „své tvorbě“ a o své „organizaci prózy“. Avšak potěšení, jaké mu působila jeho umělecká činnost, nebylo nic proti radosti, jakou prožíval, když dělal kšefty. Ty byly hlavním zdrojem jeho vzrušení. Tvůrčí spisovatelský proces, který následoval, to už bylo jen trapné fiasko.

A tak se hovor v Derby toho večera samozřejmě taky stočil na kšefty. Pravda, začalo to dlouhou debatou o tom, které víno objednat, a tak pomalu až k vyprávění, jaké výhodné obchody se Bennettovům podařilo udělat, no představte si, přes tucet beden, a to v kraji kolem Loiry ve Francii za poslední dovolené. Bennett pořád rozkládal, kolik peněz ušetřil, když si sice nevzal právě ty nejlepší ročníky, ale jak sám dobře věděl, ročníky stejně dobré. Pak zakormidloval hovor k svému oblíbenému tématu: ke svým dočasným pasívům a aktivům. A odtud až k nějakým výnosům důchodkového úřadu, který rozhodl zvlášť v jeho prospěch, načež hladce přešel (mně se začaly klížit oči) na nějaké právníky, daňové specialisty, které si vzal – ano, je to sice drahý špás, ale vyplatí se to, a co vyberou na honorářích, to člověku mnohonásobně ušetří – a tak dále, přecházel postupně na nemovitosti a pokračoval až k pojištění, které si na radu svých právníků měl opatřit u Lloydů v Londýně (já už začínal všecko vidět dvakrát) a které mu mělo zajistit všecky ty nemovitosti, v něž se jeho aktiva a pasíva za léta podle plánu promění. „Columbia by mohla zkrachovat, víte, to je docela možné.“

Bennett se blaženě zachechtal a mlel a mlel pořád dál, nad hovězím rôti a nad špenátovým salátem se sekanou šunkou. Teď prý už má na celý život zaopatření, liboval si (účtu jsem se však o něco později chopil já, a to jsem prosím zaopatření na život neměl); prý si už tak zajistil i svou uměleckou svobodu; od té chvíle může psát výhradně, co on chce – totiž jenom až dokončí ty dva filmy, co mu ještě zbývají podle smlouvy s Paramountem, a pak je tu ještě ten film pro MGM, z kterého se snažil vyvléct, ale to už je jedno, může to být ještě docela fajn a legrace, protože se už zase pořádají obědy u pověřence MGM, jako dřív za éry starého Meyera, a to byly nejlepší obědy ve městě.

Pak se pustil do mě a že nevím, jak si zařídit život z té finanční stránky. A Florence ho ještě podporovala a vykládala mu o kdejakých svých akciích a o kdejakých našich obligacích, ptala se ho, jestli jsme uložili peníze na správném místě, jako by to byl sám Billy Rose nebo bůhvíkdo. Ten kluk Bennett skutečně trh znal a taky nepředstíral žádnou falešnou skromnost. Zároveň ovšem výborně věděl, jak má vypadat velká scéna, a počínal si tedy jako herec, jenž má začít hrát a ví, že průtahy jenom získá. Odkašlal si a objednal pro všechny čtyři speciální dezert, pot au crème. Pak si znovu odkašlal a ujistil se, jestli ho všichni pozorně poslouchají („Ty někoho čekáš, Eddie?“

„Ne, proč?“

„Že se pořád díváš ke dveřím.“

„Promiň“). A s tím se ponořil do rozkladu o tom, jak jsou všechny naše investice nesmyslně pochybné.

V tom okamžiku jako by mě popadlo šílenství nebo jako bych oslepl, prostě jsem se přestal ovládat. Viděl jsem všechny lidi v restauraci, jako by byli nazí. Nazí jako v parních lázních. V prvé řadě Bennett s tím svým vpadlým hrudníčkem a vyhřezlým břichem, s tou podivnou nádobou, která začínala jako nějaký dokonalý biologický div hned pod hrudním košem a majestátně se vydouvala jako panděro kašírovaného totemového afrického boha v nějakém tarzanovském filmu, jako břicho bílého boha zaostalých negrů z filmového plátna. I tu jeho ženu jsem tak najednou uviděl, seděla tam s tou svou obrovitou hrudí jako holub bublák, bez prsů, s ubohými uvadlými bradavkami. Měli spolu jedno dítě, museli jí tenkrát dělat císařský řez, a já viděl celou tu jizvu, jak se jí tam chvěje jako trubice neónové reklamy, od pupku až k tomu jejímu masívnímu Venušinu pahorku a té amazónské džungli porostu na něm. I moje žena tam seděla, chudinka, nahá, s těmi svými problémy vadnoucího masa. A taky tu byl číšník, ta nepodařená karikatura, nějaký zparchantělý utečenec, který nám vždycky vyprávěl, co se povídá u vedlejšího stolu, a pak zase určitě dál vykládal jim, o čem se debatuje u nás. A tak jsem náhle viděl celou restauraci, všechny lidi v ní, nechráněné jediným kouskem oděvu, a všichni tam seděli v té své nažrané majestátnosti. S výjimkou té Lolitky, toho zajíčka, co seděl u stolu naproti nám. Děvenka byla taky nahá, ale u ní to vypadalo hezky. (Bennett mlel pořád dál, ale kam až se zatím zatoulaly moje myšlenky!) Seděla tam s jedním mladým scenáristou, který se držel u společnosti Warner Brothers, aspoň se o tom povídalo, jen proto, že hrál dobře tenis. Jack Warner si to s ním v neděli vždycky rád rozdával. Nikdo by mu ve skutečnosti scénář nesvěřil, ale přesto musel každý den vykonat dlouhou jízdu do Burbanku a aspoň předstírat. A aby nezcvokatěl, tak denně odpoledne šoustal. Tenhle zajíček, co ho měl s sebou, kristepane, ten byl prima. Seděla tam celá nahá a člověk na ní mohl vidět, jak byla po těle zválená, kde na ní zapracoval rukama a kde ji vzal pořádně do parády. Pozoroval jsem ten pár, seděli tu se stehny přitisknutými k sobě a čekali, až už bude po jídle, aby na to hned zase mohli hupnout, a při tom jsem si pořád myslel: Gwen je hezčí, tahle může jít do háje, Gwen je hezčí, Gwen je hezčí! Po celou tu dobu jsem jakoby v dálce slyšel Bennetta, který zatím dokonale disponoval vším mým majetkem, aspoň si to myslel, a taky se dokonale staral o majetek Florence, protože zatím najal téhož obchodního zástupce a téhož investičního poradce, které měl on sám; jsou to sice dva různí lidé a taky dostávají dva různé platy, jenže ono se to vrátí, říkal (vzdálenost mezi námi se zatím zvětšovala, takže jsem ho již sotva slyšel): „rozhodně se to vyplatí, protože když ti dva budou hrát s námi, pak ty, Eddie, se můžeš skutečně bezstarostně věnovat své tvůrčí práci.“

Celou tu dobu jsem se díval na toho zajíčka a myslil jsem při tom na Gwen, a v tu chvíli se mi postavil a za okamžik jsem Bennetta už neposlouchal vůbec. Teď se na svého přítele zadívala, přesně tak, jak se na mne vždycky podívala Gwen, když to chtěla. Nemluvila, ale jako bych ji byl slyšel, stejně jako ji asi slyšel ten tenista. „Pojďme odtud,“ říkala. „Pojď, jdem.“ Rozuměl jí a zavolal vrchního, aby zaplatil. A v tu chvíli jsem se najednou zvedl. Neporoučel jsem si „Vstaň?“, prostě jsem se zvedl. A když už jsem vstal, řekl jsem: „Promiňte, prosím,“ a to jsem adresoval všemu tomu nahatému pitomému osazenstvu Derby a odcházel jsem.

Florence mi později řekla, že tehdy poprvé jí kmitla hlavou představa hrozící katastrofy, tehdy poprvé jsem prý působil dojmem, že se neovládám.

V pohybu mí poněkud vadil můj daný stav, ale dobelhal jsem se k telefonnímu boxu a vytočil číslo. Když jsem slyšel, jak na druhém konci u Gwen zvoní telefon, věděl jsem, že jsem překročil hranici.

2

Teď abych snad řekl něco o těch svých „dvou“.

Měl jsem tou dobou dvě zaměstnání. Na živobytí jsem si vydělával u Williamse a MacElroye. Druhé zaměstnání mě udržovalo při životě.

Psal jsem totiž pro časopisy. Říkal jsem tomu „výtvory spravedlnosti“. Nijak je teď nechci zavrhovat; některé se strefovaly přímo do černého a byly doslova smrtonosné. Po všech těch reklamních povidlech jsem musel nějak dát průchod svým opravdovým citům.

Pro svou odpovědnost vůči spravedlnosti byl mým ideálem po celou dobu vysokoškolského studia Lincoln Steffens. Po dobu dospělosti mě to nutilo stále hledat podvody, sociální nebo obecně lidské, odkrývat je a pomáhat je ničit. Uveřejňoval jsem ty své „výtvory spravedlnosti“ v časopisech jako Harpeťs, The Atlantic a jednou v Partisan Review. Ale nejvíc jsem pracoval pro bohaté podniky, čímž jsem si stále udržoval běžný účet. Jelikož jsem čas od času sám zabředl do dluhů (v Kalifornii člověka potkají ty nejpřekvapivější výdaje), tak jsem se taky zadlužil u nich. Byli slušní a k mému běžnému účtu mi poskytovali ještě další nadlepšení, jako cestovní diety a finanční příspěvek na dokumentátory.

Ty drobnosti pro časopisy mi dodávaly sebevědomí. Zvykl jsem si přijímat fakt, že musím jako všechno ostatní lidstvo lhát, užívat malé bílé lži, nenápadné úskočné lži, lži rádoby šetřící city jiných lidí, lži, jimiž se vyhýbáme zbytečným konfliktům, lži, které byly pouhým fantazírováním a součástí mého vnitřního uměleckého života – ať to bylo, co chtělo, vždycky mi dalo hodně práce, když jsem měl povědět nijak nepřikrášlenou pravdu. Ale pokaždé jsem si říkal, že mám sám pro sebe jeden svět, v kterém nelžu, a to bylo v těch výplodech, co jsem psal pro časopisy.

Ta moje vnitřní tichá dohoda o těch mých „dvou“ byla moc výhodná. Z platu u Williamse a MacElroye jsem platil všechny běžné poplatky: za dům, hypotéku, údržbu, služku, trávník, zahradníka, pojištění, garáže, elektřinu, plyn, telefon, opravy spotřebičů a domácího zařízení a měsíční splátky na náš důchod, manželčiny šaty a toho jejího zatraceného psychiatra dr. Leibmana, šaty pro svou dceru Ellen a školné na univerzitě A. Radcliffové včetně posluhy a nějakou tu drobnou psychoanalytickou konzultaci, ke které dcerku občas svou výmluvností donutila Florence („Jen si zajdi pohovořit s dr. Leibmanem, uvidíš, jaký je to v prvé řadě báječný člověk“). A konečně všechny ty nejprostší nezbytnosti, jako jídlo a pití. Prostě všecko.

Znamenalo to pro mě, že jsem si mohl pořádně vybírat, jaké články budu psát a jak je napíšu. Ty výtvory se ani nemusely vyplácet, přestože se mi vyplácely, a musím říct, že taky poměrně slušně. A ono to bylo skutečně příjemné, mít vždycky po ruce otevřený osobní účet. Ale jelikož Williams a MacElroy platili za všecko včetně dovolené, všecko ostatní, co jsem dělal, šlo na povznesení mé duše. Až by vás to překvapilo, kolik lidí se takhle živí. Někde jsem četl, že básník Wallace Stevens pracoval (anebo pracuje? je vůbec ještě naživu?) jako šéf ve vedení pojišťovny v Hartfordu v Connecticutu.

Já jsem byl takříkajíc dva lidé. Vlastně ani ne jenom dva. Byl jsem nejstarším synem muže jménem Seraphim Topouzoglou, který se narodil v Anatolii a jehož do této země přivedl jeho starší bratr Stavros Topouzoglou, první z našeho rodu, který přeplul Atlantik. Stavros se vylodil na Ellis Islandu roku 1899 a první, co udělal, bylo, že si změnil jméno na Joe Arness. O několik let později, když sem pozval mého tatínka, svého mladšího bratra Seraphima, přesvědčil ho, aby taky přijal jméno Arness. Hoši nemuseli být ani žádní géniové, aby si uvědomili, že se jménem Seraphim nemůže člověk mít v žádném obchodě zvláštní úspěch – aspoň ne v Americe. Tak se tatínek přejmenoval na Sama – pro zákazníky, kteří tohoto rtuťovitého a úslužného mladého Řeka poctívali pravidelnou přízní, byl Sammy – Sam Amess, orientální běhouny a koberce.

Člověku, který se vzdal jména svého rodu, vždycky jako by někde u žaludku zůstala jakási špetka pocitu, že zradil. A tak když se Samu Arnessovi narodil první potomek, syn, snažil se spáchané provinění napravit aspoň tím, že chlapci dal při křtu jméno Evangelos. To jsem já. Na univerzitě mi psali do kartotéčních lístků jméno Evangelos Arness. Ve škole je rychle zkrátili na Eddie. (A mně se ulevilo!) Když jsem se oženil, tak na oddacím listě bylo jméno Edward Arness. Když jsem po válce začal pracovat v reklamě – a musel jsem sebou pořádně hodit, protože jsem měl co dohánět –, všichni lidé z reklamní agentury měli pocit, že na tom jménu je něco docela nepatrně podezřelého, a zvlášť pro zákazníky z kruhů západní protestantské elity, k nimž jsem svým posláním zřejmě stále více směřoval. A tak se Arness změnil na Andersona. (Na ten nápad přišel pan Finnegan. Byl jsem jeho oblíbenec, a tak osobně vyřešil hladce můj problém se jménem. Lichotilo mi to.) Když došlo na mé psaní pro časopisy, vrátil jsem se k Arnessovi, ale do toho Evangelose se mi přece jen nějak nechtělo a Eddie mi zas připadal moc obyčejný. Tehdy dostala Florence nápad: Evans. Mým literárním pseudonymem se stal Evans Arness. Závěr: v jednom zaměstnání jsem byl Eddie Anderson, v druhém Evans Arness. Moje žena mi říkala „Eve“, maminka „Ečku“ a otec mě oslovoval „Evangeli“, pokud mi neříkal „Shakespeare“.

Je to snad nějaký div, že drama mého života má cosi společného s otázkou, kterou tvář nasadit ráno? Ale to vůbec nic není, protože než jsem poznal Gwen, všechny ty podoby mé osobnosti fungovaly báječně, a já pálil ze svých nejtěžších kalibrů na všechno možné a skoro pokaždé jsem se trefil do černého.

Takový byl tedy ten můj vybudovaný svět, který jsem vystavoval nebezpečí, když jsem šel tehdy večer v Brown Derby k telefonu a volal Gwen.

Oznámil jsem jí, že k ní jdu. Neřekla ani ano, ani ne. To, co se u Gwen zdá jako chladnost, je – vlastně ona je to skutečně chladnost. Ale pak jsem se vracel k našemu stolu, a tehdy mě napadlo, copak většina těch lidí tady nepředstírá víc vřelosti, než cítí? A nepředstírají snad, že si jsou daleko jistější tím, co chtějí, než tomu je ve skutečnosti? Když Gwen kolísá na dvě strany, uvažoval jsem, anebo když skutečně neví, co cítí, jak to mezi lidmi často bývá, tak prostě neříká nic. V problému lidských vztahů to sice žádné řešení nepřináší, ale je to rozhodně lepší než ta sirupová břečka, kterou se my ostatní při každém setkání navzájem poléváme.

Když jsem se tedy vrátil k našemu stolu, předvedl jsem svou nejlepší ukázku útěku z prolomené bitevní fronty. Řekl jsem, že je v podniku nějaká krizová situace, sehrál tam obrovské přeupřímné divadýlko, předstíral jsem, že mě to zdrblo a jak mě to trápí a že jsem v záležitosti Williamse a MacElroye úplný mučedník. Pak jsem jim po stole šoupl tři lístky a řekl: „Běžte napřed, přijdu za vámi do Biltmoru, jen co všechno dám trochu do pořádku (do pořádku! do jakého pořádku?). Účet podepiš za mě, Florence. Sbohem.“

Bylo mi fuk, jestli mi někdo věří nebo ne. Dale Bennett, hubu plnou pot au crème chocolat, se tvářil poněkud podezíravě a naštvaně. Florence mi později řekla, že ho to nasáklo plným právem, když se vezme v úvahu, že jsem ho tak nutil (Já ho nutil! Kdy já ho vůbec k něčemu nutil?), aby nám poradil s těmi našimi investicemi, a zrovna když už se k tomu jednou uvolil a už jen a jen se rozpovídat, já se odporoučím, jako bych sem zaskočil jen na ten den z úplně jiné planety a hned že zas musím zpátky.

Ale unikl jsem. V tu chvíli mi nezáleželo na ničem jiném. A už jsem byl odtamtud, a pryč a už jsem uháněl. Sklopil jsem zase střechu (musel jsem ji předtím nasadit, aby si Florence nepocuchala účes). Panebože, to byla pohova, jet si úplně sám v otevřeném autu a nechat si cuchat vlasy chladivým kysličníkem uhelnatým. Byl jsem u Gwen v rekordním čase deseti minut.

Kupodivu mě přijala vřele a srdečně. Obyčejně mám cukání dělat to s ní hned, jakmile se sejdeme, myslím asi proto, abych se znovu ujistil, že je všechno mezi námi oběma v naprostém pořádku. Ale byla nesmírně roztomilá, a tak jsme tam prostě jen seděli a povídali si. Řekla mi, že už se rozhodla. Když jsem protestoval, mluvila se mnou skutečně jako mentsch. Prohlásila: „Eddie, ty máš svůj život už jistým způsobem zařízený. Jestli tuhle hranici dnes večer překročíš, roztřískáš všechno tak že to už jakživ neslepíš dohromady. A ty na to nejseš typ. Tak toho nechme být, co říkáš? Bylo to fajn, ty ses líbil mně a já jsem se líbila tobě.“

Šla na to, jak se říká, z tvrdého mužského stanoviska. Jinými slovy řekla mi přesně totéž, co jsem si sám říkal ještě před několika hodinami.

Jenže z nějakého důvodu jsem měl chuť sehrát tak trochu scénu a začal jsem žvanit blbosti a hrát si na okradeného. Asi jsem se přetvařoval tolik a tak dlouho, že už jsem vůbec nevěděl, co vlastně cítím. Tak například: chtěl jsem skutečně, ale skutečně, aby neodletěla? Říkal jsem to sice těmi nejpřesvědčivějšími slovy, pravda, ale budu ji za měsíc postrádat? Anebo dokonce za týden? Anebo jsem prostě mluvil tak, jak jsem si představoval, že by se měl v podobné situaci zachovat čestný chlap, přesně takový, za jakého jsem chtěl být považován a za jakého jsem se chtěl i sám považovat? To jsem však už opravdu nebyl s to posoudit.

Náhle se podívala na svůj malý cestovní budíček a řekla: „No ne!“ a vyskočila. Měla letět půlnočním, a nezačala ještě balit. Ležel jsem na její posteli a pozoroval ji. A najednou jako bych se začal sypat. Měl jsem pocit, že se mi život hroutí před očima. Ležel jsem tam a klidně jsem nechával svůj citový život mizet v nenávratnu. Jako bych ani nemohl vůbec nic jiného dělat než se dívat, jak se mi ztrácí před očima.

Viděla, v jakém jsem stavu, a vlezla si na postel a začala mě laskat a říkala mi při tom, jak mě miluje, ale že je čas to skončit. „Ode dneška za půl roku mi poděkuješ,“ ujišťovala mě a pak: „Eddie, Eddie, nedělej to, Eddie, ne!“

Za chvíli jsem byl v ní a říkal jsem jí, co si skutečně myslím, prvně po tolika měsících, kdy jsem si dával pozor, abych neprozradil, co skutečně cítím. Nikdy jsem předtím Gwen neřekl, že ji miluju; toho slova jsem prostě neužil, protože jsem se domníval, že by mě tak určitým způsobem měla v hrsti, a to jsem si nechtěl připustit nikdy s nikým (ale proč vlastně v hrsti?). Anebo že by to oslabilo mé postavení (jaké postavení?). Při tom všem, co jsme se spolu v posteli navyváděli, jsem nikdy toho velkého slova neužil. Ona taky ne, to jsem si uvědomoval; oba jsme byli zřejmě rozhodnuti nechat si jeden poslední koutek, v němž jsme si nijak s druhým nezadali. Ale tu chvíli jsem jí to řekl. A znovu a znovu. A taky jsem jí říkal: „Ty jsi na celém světě to jediné, na čem mi skutečně záleží, copak to nevíš?“

A pak jsem ji náhle, tak jak jsem na ní a v ní ležel, uhodil vší silou do obličeje, celou otevřenou dlaní, ne ze zlosti, ale aby skutečně uvěřila tomu, co jí říkám; anebo snad jsem o tom přesvědčoval sám sebe?

Když jsem ji uhodil, něco jako by se v ní zlomilo, něco jako by se v ní vzdávalo a ona se ke mně vší silou přitiskla. Taky plakala a poprvé od té doby, co jsem ji poznal, odhodila poslední zbytek rezervovanosti. Já jsem od Středozemního moře, pravda, ale sám jsem se vytrénoval, abych nepodléhal citovým výstřelkům. Plakat jsem jednou provždy přestal, když jsem byl ještě malý kluk. Tu noc jsem ale plakal a dal jsem jí strašlivě do těla. Po tomhle ovšem úplně pustila z hlavy budíček a půlnoční letadlo.

Leželi jsme tam tiše, jeden vedle druhého. Ona si přemýšlela o svém a já taky o svém. Dobře se pamatuju, na co jsem myslel, ale ještě teď, když si na to mám vzpomenout, mi to působí rozpaky. Tehdy jsem byl ale kus šíleně pitomého snoba. Protože když jsme tam leželi jeden druhému v náručí, já si při tom myslel: Jak jen můžeš za touhle holkou tak blbnout? Jak můžeš kvůli téhle osobě tak riskovat? Byl jsem přesvědčen, že jsem vysoko nad ní. A tak sotva za několik minut po všem tom říjení jsem se divil, že jsem po ní vůbec kdy mohl tak šílet. Protože v hloubi duše jsem myslím skutečně souhlasil s tím, co se o ní povídalo v kanceláři, Byla pro mne už ‚dotejkaná‘. To se tak pěkně říká v řeckých maloměšťáckých kruzích. Ano, když si na to teď vzpomenu, tak mi to působí jisté rozpaky. Vždyť já jsem se nakonec taky předtím dost navyváděl.

Domníval jsem se, že jsem intelektuálně vysoko nad ní, a opravdu se mi zdálo, že jsem pro ni příliš dobrý! To děvče přece nemělo žádné vzdělání a nedovedlo dokonce některá slova ani pořádně vyslovit. I po stránce názorové jsem se pokládal za lepší zboží, protože já jsem byl odedávna idealista a liberál, ne samozřejmě nejlevější, ale pořád ještě velice pokrokový, a měl jsem po filozofické stránce jistý vyhraněný postoj, miloval jsem lidstvo a byl jsem hluboký optimista, zatímco Gwen byla úplná nula; skutečně, pokládal jsem ji za tvora v jádru defenzivního a živel chronicky rozkladný (o sobě jsem se domníval, že buduju, o ní, že bourá), za člověka, jenž nikdy neodkládá podezíravost – Gwen vším pohrdala a byla prostě proti všemu, zásadně proti všemu. Celkem vzato jsem v ní viděl netvora převlečeného za nádhernou čtyřiapadesátikilovou mladou ženskou.

A mé vyvádělo z míry, že ještě před několika minutami jsem skutečně upřímně cítil, že bez toho děvčete nechci žít. Jak jsem mohl takovouhle osobu tolik potřebovat? Co se to se mnou dělo?

Za několik hodin jsem byl už zase doma v bezpečí a všecko šlo zase obvyklým podvojným chodem, ležel jsem pohodlně na své straně v posteli, Florence na druhé, a poslouchal jsem, jak mě hubuje, že jsem nedorazil do divadla. Omluvil jsem se jí, jen abych ji umlčel a mohl spát. Milování a všechno to výjimečné citové vzrušení mě vyčerpalo. Ale Florence ne a ne přestat a pořád cosi brebentila o Camelotu a o umění Alana J. Lernera a srovnávala je s uměním T. H. Whitea, který napsal knižní předlohu, a tu Florence četla a zřejmé jí dávala přednost. Chudinka, myslel jsem si, chudinka, a usínal jsem. Naposledy jsem pak slyšel, jak mi říká: „Eve, spíš?“, jenže na to jsem neodpověděl, protože v té chvíli už jsem spal.

Když jsem druhého dne ráno jel do práce, musel jsem si sám ze sebe dělat legraci kvůli tomu svému výletu do světa citových výlevů. Říkal jsem si, tak tím jsem teda dosáhl jedině tohohle: Gwen je teď oficiálně moje milenka. Budu jí muset taky nějak zorganizovat život. Ale pokud jde o budoucnost, kdo ví? A taky: dej si pozor!

Byla moje milenka. Nevěřil jsem, že by mě mohla přimět k něčemu, co by znamenalo víc, přestože jsem toho napovídal až dost a užíval taková slova jako „vždycky“ a „navěky“, slova, kterým jsem se od své dospělosti pečlivě vyhýbal, a to dokonce ve styku s Florence. Každému děvčeti, s kterým jsem se seznámil, jsem vždycky zdůrazňoval, že všechno v životě je dočasné. Vždycky jsem si nechával otevřená zadní vrátka, abych mohl provést únik, kdyby se situace doma nebo jinde příliš nepříjemně zkomplikovala. Abych to vyjádřil naprosto přesně, schovával jsem si vždycky v zapečetěné obálce zamknuté v zásuvce psacího stolu pět set dolarů, abych měl stále po ruce nějaké prostředky, kdybych najednou chtěl zmizet. Svoboda byla pro mě úplný fetiš.

Teď šlo v podstatě o to, abych s Gwen udělal nějakou praktickou dohodu a podnikl nějaká opatření, jimiž bych ji uspokojil a zároveň nemusel přistupovat na nějaký kompromis, pokud šlo o mou vlastní konečnou svobodu. Musel jsem se nějak vyrovnat s faktem, který jsem jí řekl: „Jsi teď moje žena a já bez tebe nechci žít.“ Do háje, pravda je taková, že v tom okamžitém rozrušení jsem toho napovídal ještě daleko víc. To ti teda ale šíleně ujelo, říkal jsem si, když jsem se svým triumphem zahýbal na podnikové parkoviště. Vždyť tys jí dokonce řekl: „Chci, aby ses jednou stala mou manželkou“ – což nechceš! Nemáš to ani zdaleka v úmyslu.

A to jsem tedy neměl, ani ve snu by mě to nebylo napadlo! Protože, panebože, měl jsem přece rád Florence. Opravdu jsem ji miloval a ta naše tichá dohoda fungovala velice dobře. Mimoto tu bylo prostě příliš mnoho v sázce po stránce finanční. Budu si muset jednoduše dávat o moc víc pozor, když se někdy takhle rozparádím. Jednou by mi dokonce mohl někdo uvěřit. Pro tohle je právě cit tak nebezpečná záležitost. Myslel jsem si, že jsem to všechno už dávno překonal!

Setkal jsem se s Gwen u oběda. Byla celá zvážnělá a chovala se velice důstojně. Taková tichá, roztomilá a vyrovnaná, že mi to až bralo dech. Na chvíli se ve mně dokonce probudila ostražitost. Pak jsme se ale rozhovořili a ona mi říkala věci, po kterých můj sluch určitě hladověl.

Řekla mi, že mě opravdu miluje. Pohrdá však tím, co dělám. Mým zaměstnáním. Prý je to opovrženíhodná práce. Rozhodně nemůže stát jen tak se založenýma rukama a nečinně se dívat, jak se k takové práci propůjčuju. Má mě příliš ráda, aby jen sledovala, že se chovám stejně jako všichni ostatní lidé u Williamse a MacElroye. Protože já prý ve skutečnosti vůbec nejsem jako oni. Přece nesmím promarnit svůj život jen tím, že budu lhát o nějakých cizích výrobcích. A pracovat pro chlapy, kterými pohrdám. Copak jimi snad nepohrdám?

„Ano,“ odpověděl jsem. A fakt je, že v tom okamžiku tomu přesně tak bylo. Dovolil jsem si skutečně cítit tu nenávist a pohrdání, jíž jsem se dusil už léta.

A jak Gwen mluvila, probouzela se ve mně moje mrtvá hrdost. Kam se předtím poděla? Bylo přece tak příjemné ji cítit. A to dokázala ona, svými slovy. Podíval jsem se na ni, překvapen, a ucítil jsem obdiv, a dokonce vděčnost.

Tehdy jsem jí pověděl o svém druhém životě: které to jsou časopisy, jaké články a co všechno pro mne znamenají. Musí se prý přiznat, ty časopisy ona zrovna nečte. Velice podivně se na mě podívala, a prý se diví, že se mi před ní podařilo po celý náš tak blízký vztah skrývat něco, co pro mne tolik znamená, jak tomu zřejmě je v případě mé práce. (Vysvětlil jsem jí, že to je právě ta nesmírně významná oblast mého života, kde žiju naprosto čestně.) Jak to, divila se, že o tom neměla ani tušení? Řekl jsem jí, že ty své práce pro časopisy píšu pod jiným pseudonymem, a to jméno Eddie Anderson, pod kterým mě zná, že už je samozřejmě taky jeden pseudonym. Pověděl jsem jí, jak to vlastně je se jmény Evans Arness a Evangelos Topouzoglou, a všechno ostatní. Neposlouchala mě však. Dívala se na mě a zase měla ve tváři ten údiv, že jsem před ní mohl dokonale utajit celý jeden další život a k tomu ještě několik jmen nádavkem.

Tvářil jsem se, jako by mi to všecko působilo jisté potěšení. Vysvětloval jsem jí, že anatolští Řekové, stejně jako všechny ostatní menšiny s dlouhými dějinami, mají sklon k tajnůstkářství. V mém případě že to bylo dáno základním zákonem, jejž stanovil sám veliký bůh byznys: nikdy neodkrývej víc, než je nezbytně nutno, abys mohl provést obchod, který ti leží na dosah ruky. Zachovávej při všem kamennou tvář jako při kartách!

Řekl jsem jí, že jsem právě přijal nabídku od jednoho časopisu, u kterého jsem měl otevřený účet, abych napsal další článek o nové osobnosti, jež se začíná objevovat na celonárodní scéně. Předmět mého zájmu se jmenuje Chet Collier a ode mě se očekává, že ho oddělám, a pokud možno, aniž si to uvědomí. To byla moje specialita. S dotyčným objektem jsem se vždycky spřátelil, získal jsem jeho důvěru a přiměl jsem ho, aby se přede mnou odhalil. A pak jsem začal psát svoje. Po pár týdnech nato našel takový člověk k svému dokonalému překvapení v tisku útok na svou osobu. A nemohl proti tomu dělat ani to nejmenší; každý citát byl totiž naprosto přesný; sám si je všechny redigoval. Na to jsem dbal!

S tím úkolem v záležitosti Cheta Colliera mi přišly dvoje veliké desky s materiálem, který předem vyhledali a připravili již sami pracovníci redakce. Jelikož jsem si však vždycky vyhrazoval, že si svůj objekt ohledám sám, byla v rozpočtu také položka na pomocného dokumentátora a cestovní diety pro dva. Na tom cestování jsem vždycky trval. Byla to také součást mé smlouvy s Williamsem a MacElroyem. Vždycky jsem v životě míval chvíle, kdy jsem si říkal, mám-li vydržet v Los Angeles, vůbec celou svou osobní situaci, pak že se musím občas utrhnout, změnit zeměpisnou polohu a dát si oddech. Tak jsem získal dostatečnou záminku, abych zvedl kotvy a vytáhl z toho svého prostředí paty. Florence si to nikdy nechtěla dát vymluvit, a že pojede se mnou, zvlášť když šlo o výlet do New Yorku (nákupy, divadlo, kultura). Takže často bylo zapotřebí vynaložit hodně obezřetnosti a tajného úsilí a zařídit věci tak, abych mohl jet sám. Teď jsem musel například všechno sfouknout nesmírně šikovně, nevzbudit u Florence nejmenší podezření a přitom získat možnost zabarikádovat se v nějakém newyorském hotelu se svou dokumentátorkou slečnou Gwendolyn Huntovou.

Řekl jsem Florence, že budu bydlet přímo u pana Colliera, má dům v Connecticutu blízko Westonu, a protože to je supermužský typ, hodně času že s ním strávím při pití a drsném chlapském povídání. Ženská že by při tom jenom překážela. Florence mým úvahám docela věřila. Pak jsem ji musel oklamat ještě jinak. Samozřejmě předpokládala, že poletím letadlem. Chtěl jsem jet vlakem a získat tak tři noci s Gwen ve vlastním kupé rychlíku Super Chief and the Broadway Limited. Musel jsem tedy lístky předem zajistit sám a sekretářce (s kterou Florence denně mluvila) dát za úkol rezervovat letenky a peníze za ně si vyzvednout později.

Všechno to vyšlo. Měli jsme pro sebe s Gwen dva dny toho nejkrásnějšího, ničím nerušeného soukromí, vše pod rozvážným patronátem příjemného starého černošského stewarda, kterému jsem na začátku našeho výletu – radši než na konci dal dvacet dolarů. Staral se, aby nám ani chvilku nic nechybělo, abychom si nemuseli sami nic dělat a abychom se nemuseli vůbec ani hnout. Mohli jsme se tak věnovat po ty dny a noci vzájemným průzkumům, zvláště pak poznávání svých návyků při spaní, protože až dosud jsme spolu nikdy nestrávili celou noc. Vlastně jsme za celý ten výlet vytáhli rolety jen dvakrát, a pokaždé byla tma. Byla to jedna jediná noc trvající šedesát hodin.

Pamatuju se, když jsme rolety vytáhli poprvé. Vlak se zrovna zastavil a my se probudili, vpleteni do sebe, s báječným pocitem, a po krátkém hovoru jsme se rozhodli riskovat, že třeba to kouzlo porušíme. Tak jsme rolety vytáhli a byli jsme někde v Coloradu. Zamračení dědové, traťoví zaměstnanci, procházeli podél vlaku a kontrolovali osy a dohlíželi při nakládání pstruha potočního ze Skalistých hor, právě těch ryb, které, jak se pak ukázalo, jsme měli druhý den k snídani. Když jsme rolety vytáhli podruhé, vyjížděli jsme právě z Erie v Pensylvánii.

V New Yorku jsme se nastěhovali do Algonquinu. Na pana Evanse Arnesse tu čekalo celé apartmá, neboť ten pán tu měl jistý úkol spojený s literární tvorbou a o charakteru tohoto úkolu nikdo nic nevěděl. Neměl o tom tušení dokonce ani sluha ve výtahu, který znal absolutně všechno. Avšak číšníci, kteří obsluhovali po pokojích, mu hlásili, že pan Arness pracuje skutečně velice pilně a že jeho sekretářka, která má malý jednolůžkový pokojík hned vedle, strávila noc u něho. To se samozřejmě rozneslo. Ne však daleko, protože to nebylo nic mimořádného, vlastně se to už u pana Arnesse stávalo dříve a s jinými sekretářkami. Bylo přirozené, že tak významná osobnost jako pan Arness vyžaduje dokonalé služby se vším všudy.

Prvních pár dní jsme se v Algonquinu jenom prokousávali zprávou. Republikáni zřejmě pročesávali celý kraj a hledali nadějné mladé typy, do kterých by skutečné mohli vložit své naděje. Chet Collier byl nadějí Slonů ze západního Connecticutu. Dvakrát jsem si důkladně přečetl všechny jeho veřejné projevy, podruhé s tužkou v ruce, abych si mohl na okraj poznamenat citáty. Nemohl jsem uvěřit, že si někdo může od takového mozku něco slibovat. Ale koneckonců byl tady již Goldwater. Tak jsem pomalu začal věřit, že co čtu, skutečně někdo řekl. Pak se mě zmocnil pocit, že s tímhle bych se mohl docela vyřádit. Redaktoři z časopisu rozhodně moc dobře věděli, co dělají, když si mě vybrali. Ne že by mi někdy byli naznačili nějaký postoj nebo postup, ne, to ani nemusili. Věděli, že moje reakce vůči panu Collierovi bude reakce jestřába vůči malému holátku.

Když jsme vyjeli, tak jsem Gwen o Chetu Collierovi pověděl. Studovali jsme spolu. Já byl jen takový průměrný blbeček, ale Chet, to byl uznávaný atlet a dokonce se v něčem dostal do týmu Nové Anglie a byl vybrán – dobře se na ten červnový den pamatuju – za člena Čestného studentského spolku a byl také členem učené společnosti DKE, a Delta Kappa Epsilon, to už byla na univerzitě nějaká společnost. Já jsem zatím ve spolku Zeta Psí – ještě než vynalezli automatické myčky – umýval nádobí. Šaty mi smrděly špínou ze dřezů plné čtyři roky. A tak z těchhle důvodů i z řady dalších jsem byl stále ještě plný nezkrocené pomstychtivosti.

Když jsem Cheta uviděl, na první pohled mi bylo jasné, že se nezměnil. Neměl o sobě ty nejmenší pochyby. Vůči ostatním lidem se choval s laskavou blahovůlí muže, který svou vlastní nadřazenost nebere rozhodně v potaz. Neměl se čeho bát, nikdy nezakusil, že by ho byl někdo provokoval nějakou drzostí, a proto se vždycky ke každému choval s účastí. Po stránce fyzické byl v bezvadné kondici a neustále vypadal, jako by právě přišel z tenisového kurtu. Pil dost přes míru, ale myslím, že na to nikdy nedoplatil jedinou kocovinou. Dovedl připravit nejlepší martini, jaké jsem v životě ochutnal, vlastně spíš jaké jsem sotva cítil na jazyku. Jezdil v anglickém dvousedadlovém voze (stejně jako já), měl radši anglické vozy a zdůrazňoval to ve všech svých projevech. Navíc říkal, že důvodem, proč jsou lepší, je fakt, že jsou prostě lépe vyrobeny; a že jsou lépe vyrobeny, to je zas proto, že Angličani si pořád udržují v kvalitní výrobě tradici; a příčinou toho že zas je fakt, že v Anglii nejsou odbory tak silné (což ovšem vůbec není pravda!) a že je tam neovládají gangsteři jako u nás (nesmysl). Angličani mají navíc, říkal, hluboce zakořeněnou a nepřerušovanou tradici náboženskou. Jak tohle souvisí s lepšími automobily, to nevím. Chet sám hrál každou neděli dopoledne golf.

O Americe tvrdil, že je to zkažené dítě světa. Mluvil o tom, že si musíme utahovat opasky. Přitom sám vážil přes devadesát, když musím přiznat, že většina té váhy byla nad pasem. Hodně mluvil o poslední světové válce a říkal, že to byla zas jednou doba, kdy jeho země měla jednotící celonárodní duchovní ideu. O svých vzpomínkách na válku nikdy nepřestal hovořit a jednotlivé body svých proslovů ilustroval malými symbolickými scénkami ze svých bojových zkušeností. Říkal, že život je v podstatě barbarský, člověk že je v zásadě tvor kořistnický, tudíž samozřejmě nemilosrdný, že moderní společnost to všechno zamaskovala, ale nijak to nezměnila. Tvrdil, že člověk by měl v určitých pravidelných intervalech riskovat život (a myslel to doslova), a to jen proto, aby se mohl opět dostat do nejužšího styku se vším tak, jak to vypadá ve skutečnosti. Měl ryšavé, nepatrně řídnoucí vlasy, a ryšavé vousy; ty prořídlé nebyly. Když jsme hovořili, přehazoval si s oblibou poklopec z jedné strany na druhou, třebaže Gwen stála přímo za mnou a dívala se těma svýma malýma pronikavýma očima, kterým nic neuniklo, a tou svou ostrou tužtičkou si zaznamenávala všecko, včetně tohohle.

Museli jste ho vidět, abyste mu uvěřili. Prosycoval všechny ty romantické žvásty tím nejimpozantnějším předstíráním dobrosrdečného citu a trpělivostí, jakou choval vůči slepotě nás všech ostatních.

Jeho oblíbeným terčem byl pochopitelně liberální intelektuál. Tu nálepku mi taky ihned přišil. Dovedu si představit, jak byl zklamaný, že nejsem žid, protože se mě na to ptal hned na začátku a pak po několika hodinách znovu, jelikož to zřejmě zase zapomněl. Soustředil jsem k tomuto bodu jeho pozornost a zeptal jsem se ho, jestli je to pro něho tak důležité. On na to vybuchl nehorázným smíchem a řekl Gwen, že jsem ale mazaný, no ne? Proč jsem se ho přímo nezeptal, jestli je antisemita? Pak se začal bavit s Gwen, jako bych tam vůbec nebyl. Ptal se jí, co prý proboha dělá s takovým votravou. Najednou přešel do útoku a vší mocí se ji snažil okouzlit. Samozřejmě že jí to muselo bezprostředně lichotit a také to našlo patřičnou odezvu. Ale jestli si myslel, že je s to ji vzrušit, tak moc brzy zjistil, že je vedle. Byla stejně tak chladná, jako on byl útočný a vemlouvavý. Když s ní chvíli hovořil a mě přitom naprosto ignoroval, začalo mi to jít krkem. Byl natolik chytrý, že si toho brzy všiml, takže se dokonce občas úplně obrátil a mluvil jenom na ni, jako kdybych tam ani nestál. Musím říct, že se ten mezek bavil.

Tímhle interview jsem se pokoušel pouze zjistit, jak daleko budu s to přimět ho popustit uzdu politické a morální fantazii. Měl jsem už zručnost v tom, jak získat přesný živý otisk svého objektu: vždycky jsem takový objekt nejdřív hladil proti srsti, až jsem jej tím rozdráždil, a pak jsem strkal nos přesně tam, kam jsem neměl. Lidé, s nimiž děláte interview, si tak šíleně přejí, abyste o nich napsali něco příznivého, že vám za malou chvíli povědí téměř všecko, co od nich chcete. Stačí, když jim nejdřív ukážete trochu přátelskou tvář, pak jim položíte ty nejimpertinentnější otázky, jaké si můžete vymyslet, načež je pozorujete, jak uhýbají a kolísají a hledají způsob, jak by s vámi mohli souhlasit a zavděčit se vám. Jsou to strašní žabaři! A za chvíli vám žerou z ruky a jen doufají, že nebudete myslet, že jsou nějak zvlášť špatní a že se nějak zvlášť liší od ostatního světa.

Ale Chet Collier takový nebyl. Hrozně rád se lišil – až s křečovitým úsilím. Dokonce, i když já jsem předstíral, že s ním v něčem souhlasím, ihned si co nejrychleji našel bod, v němž se se mnou rozcházel! Když tohle trvalo asi půl hodiny, Gwen se ho náhle a naprosto neočekávaně zeptala: „Pane Colliere, vám vůbec nezáleží na tom, co si o vás myslíme?“

„Vůbec ne,“ rozesmál se bez jakýchkoli zábran. Samozřejmě že jsem se pokoušel v tom smíchu najít spodní tón nervozity, ale nenašel jsem jej tam. Pamatuji se, že se Gwen také smála, a on s ní mluvil zas, jako by mě nebral na vědomí: „Věděl jsem, co můžu čekat, když jsem souhlasil, že ho přijmu. Nechci, aby na mě psal ódy – to by mě stálo spoustu hlasů.“ A následovaly další, nijak zvlášť veselé žvásty. Konečně Gwen nabídl: „Pojďte trochu na sluníčko a podíváme se, jak se daří zvířatům.“ Vzal ji za loket a odváděl ven. Šel jsem za nimi.

Asi touhle dobou jsem zjistil, že se mi v hlavě začínají rodit vůči tomuhle tvoru úplně opačné pocity. Ještě jsem se nenuceně nezasmál, přestože jsem si to pořád tolik přál. Co nejrychleji jsem tenhle pocit – byla to závist? nebo dokonce obdiv? – potlačil. To přece nejde, tomuhle člověku se nemůžu v žádném směru obdivovat.

Procházeli jsme se po jeho pozemcích. Nedaleko předních vrat, blízko místa, kde jsme se otáčeli s vozem, stál zaparkovaný traktor Ford Farmall. Nerostl tam žádný pěstovaný trávník, jenom obyčejná polní tráva. A bláto. Collier měl na nohou vysoké boty, já svoje městské střevíce. Gwen měla italky, s těmi nejtenčími podrážkami. Poslal někoho do domu pro galoše a sám jí do nich pomohl. Byly obrovské a Gwen v nich vypadala velice roztomile. Mně tuhle zdvořilou pozornost nenabídl.

Stromy nad námi byly nesmírně staré. Dojmem starobylosti působil i dům a hospodářská stavení. Uvnitř bylo dost chladno, udržoval to tak úmyslně po způsobu nějakého anglického velkostatkáře – na mne tam bylo skutečně až moc zima. Přemýšlel jsem, jestli mi v jižní Kalifornii nezchoulostivěla krev. Slunce přišlo rozhodně vhod. Všechna domácí zvířata skotačila venku. Gwen poznamenala, že Collier má osm koček a šest psů nejrůznějších ras, od nejušlechtilejších až po obyčejné voříšky. Všude se to jimi jen hemžilo, všichni se tu mezi sebou pletli, buď něco žrali, nebo se spolu – což bylo přirozené – ňafali a kočkovali, lezli po sobě, pářili se a krmili mladé. Byla tu i štěňata a koťata. Působilo to jako výjev z Breughela. Zvířata si tu počínala jako doma, stejně jako lidi.

Collier nás vedl zadem kolem domu k nějakým klecím, kde choval divoká zvířata. Měl tam lasičku, kterou právě nedávno chytil živou do pasti. Dívali jsme se, jak zvíře přenáší do většího kotce. Choval tam i rysa s poraněnou nohou, kterého zachránil z pasti sousedního farmáře, mladého jaguára, kterého mu poslal nějaký přítel z Caracasu, a obrovitého vypelichaného jestřába, který vypadal, že už skutečně není nejmladší (Collier potvrdil, že je hodně starý), a zdálo se mi, že je v zajetí docela spokojený (Collier mrkl na Gwen a říkal jí, že asi mluvím z vlastní zkušenosti).

Zase jsem se přistihl, musím přiznat, že mu závidím. Vždycky jsem si přál mít kolem sebe hodně zvířat, ale Florence hájila názor, a zcela správně, že bychom si tím svazovali život. „Podívej,“ říkávala, „představ si, že bychom si třeba chtěli najednou udělat výlet! Co bychom s nimi dělali?“ Co s nimi dělal Collier, když jezdil na ty svoje cesty? Asi tu prostě zůstávali jen tak a požírali se navzájem. Už jsem se ho chtěl zeptat, když jsem si všiml, že si sundal vlněnou bundu (slunce se schovalo za mraky a najednou se ochladilo) a přehodil ji Gwen přes ramena. Děvkař jeden, ten to s tou mou holčičkou bral hopem.

Touhle dobou jsem byl schopen ho zabít. Ale to byl teprv začátek.

Přešel na témata, o nichž věděl, že mě doženou k zuřivosti. A pak že o něm napíšu úplně zabijácké odrovnávačky.

Začal nejdřív se židy. Jak prý zjistil, většina amerických židů se za to stydí. Co si o tom myslím?

Řekl jsem, že nesouhlasím.

Za nejhezčí ze svého kmene pokládají prý židé ty dívky, které se nejvíc podobají křesťankám. Co že si myslím o tom?

„Nesmysl,“ odsekl jsem. To už však vedl interview on se mnou.

Židé prý se vždycky žení s dívkami, které vypadají nejméně židovsky, a dávají přednost typům s nosy ohrnutými nahoru, a když prý takové nosy jejich dívky nemají, tak je tátové honí, aby si je honem koukaly dát spravit, a když už si nechají dělat tohle, tak aby to vzaly při jednom a taky si daly udělat elektrolýzu nad hořením rtem a zbavily se tak kníru. Co prý si myslím o tom?

Čistý předsudek, odpověděl jsem.

On prý schvaluje černé muslimy. Co já?

Ne, já ne, odpověděl jsem.

Nedovede prý pochopit, jak ta masa černochů dokáže být tak trpělivá. On být černochem, tak už k vraždě sáhl dávno, co já?

Já ne, odpověděl jsem.

U bělochů prý mohou dosáhnout vážnosti jedině pěstí, musí o ni skutečně doslova bojovat, a bude-li to nutné, i se zbraní v ruce. Souhlasím s tím?

Rozhodně ne, odpověděl jsem.

Říkal, že nevěří na všecko to plácání o nenásilných akcích, protože historie se hýbe vpřed jediné tehdy, když teče krev – jen se podívejte na naše dějiny – nesouhlasím aspoň s tímhle?

Ujistil jsem ho, že rozhodně ne. Určitě se báječně bavil, hajzl.

No a myslím si, že všechno to zpívání duchovních písní, ti kazatelští politikové a všechna ta předlouhá procesí, že to je k něčemu dobré?

Řekl jsem, že rozhodně asi ano.

Rozesmál se na celé kolo a dal se slyšet, že si dokonale zasloužím všecko, co v životě podle těchto zásad schytám, a že se mě zeptá ještě na jedno: chci skutečně a upřímně, aby měli černoši v téhle zemi plnou rovnoprávnost? Ať jen důkladně zpytuju svědomí a řeknu mu, jestli si to opravdu přeju.

Řekl jsem, že mu nerozumím. Samozřejmě jsem mu rozuměl.

Otočil se na Gwen: „Pojďte, něco vám ukážu,“ a odváděl ji pryč. Získal jsem tím možnost trochu se sebrat a pobídnout sám sebe k trpělivosti; však se mu dostanu na kobylku, později, u psacího stroje.

Ukázal nám svoje dvě závodní auta, jedno bylo porsche spyder a druhé starý maserati, obě ve skvělém stavu. To už mluvil jenom s Gwen.

„Jak to, že mluvíte jen s mou asistentkou a ne se mnou?“ zeptal jsem se.

„Vás přece závodní auta nezajímají, ne?“

Ne, nezajímají, řekl jsem, ale ji taky ne.

„To je pravda,“ přitakal, „zato ji zajímám já.“

Všichni jsme se rozesmáli. Čemu jsem se ale kruci smál já?

Za malou chvíli vytáhl karabáč a začal předvádět, jak s ním dovede pracovat, a mrskal jím do starého kanystru, až poskakoval. (Určitě věděl, že si ho kvůli tomuhle kousku s karabáčem pořádně vypůjčím.) A pak se vytasil s pistolí, a prý jestli si nechci trochu zastřílet. Řekl jsem mu, že ne, jsem proti pistolím.

Otočil se na Gwen: „Ale, ale, náš přítel je proti pistolím.“ Dělal všechno možné, aby mě rozdráždil.

Tak jsem ho prostě vypnul, jako rádio. Začal jsem v duchu psát ten článek. To mě uklidňovalo. Ten hajzl je obyčejný podvodník a já ho z té jeho jeskyně vyvleču ven, až ho denní světlo plácne přímo do ksichtu. Že může takhle žít, to má jediný důvod: táta mu odkázal balík. Za tím vším romantickým kohoutěním se skrývá duše zazobaného střihače kupónů. V životě si nikdy nevydělal ani cent. Přes všechen ten farmářský život, s kterým se tu před námi předváděl, to byl obyčejný měšťácký trubec, ve své kategorii stejně špatný jako ti ocadillacovaní hurákomouši z Hollywoodu v té své.

Vzpamatoval jsem se. Oba se na mě s Gwen dívali. Když si všiml, že zase dávám pozor, řekl Gwen: „Slečno Gwen, nemyslíte si snad, že měli na ten interview se mnou poslat aspoň nezaujatého a objektivního člověka?“

Gwen mu řekla, že jsem objektivní. Proč mě to překvapilo, že se mě zastala? Stáli tam spolu, těsně vedle sebe. Viděl jsem, jak se na něho dívá, a uvědomil jsem si, že se jí líbí.

Myslím, že to byla jeho otevřenost. A cosi, co v něm překypovalo mužností, a že z celého postoje zářila nebojácnost. Na muže se obracel, jako by je vyzýval k boji, a k ženám zase tak, jako by byly jeho přirozená kořist. Jednu chvíli připustil, že jde po ženských, a řekl: „Poznamenejte si pro něho, slečno Gwen: netají, že je smilník; je to chlap, který žije v zkorumpovaných předměstských čtvrtích, nechodí do práce a celé dny tráví jenom pitím, četbou a tím, že sousedům chodí za ženskejma. Promiňte, zapomněl jsem na politiku,“ mrkl na mne, „a já si nic nenalhávám. A podívejte, dám vám ještě jeden typ,“ pokračoval, „poznamenejte si to pro něho, slečno Gwen, můj oblíbený autor je Kipling. Jak to?“ obrátil se na mne. „Z ušlechtilejších důvodů, než jaké byste vy byl schopen si vymyslit, hm? Poslechněte si, já vám z něho něco přečtu.“

A krucihergot, skutečně ten chlap začal. Vytáhl odněkud knihu Kiplingových veršů a nechal nás cucat to jeho dokonale suché martini ještě dlouho po setmění. Rozsvítil jenom jedno světlo, abychom nemohli dělat nic jiného než poslouchat, a rytmicky nám předčítal ty veršíky staromódním monotónním stylem; mělo to jistý půvab, ale kdopak to ještě dneska čte – a takhle? Předčítal nám dokonce i „Boty“.

Pak kdosi přinesl čaj a ořechový dort, o kterém on tvrdil, že ho sám upekl na počest mé návštěvy, prý jen aby pro mne měl nějaké překvapení a abych o něm vůbec mohl, pokud mi ten dort bude chutnat, říct aspoň něco slušného. „To jenom tak pro útěchu mysli,“ podotkl, „vedle těch ostatních žvástů, takový přátelský pozdrav z domova.“

Polykal jsem dort a neříkal ani slovo. Přemýšlel jsem. Používá snad v celém tomhle interview slova v obráceném smyslu, snaží se ze sebe dělat přede mnou takového excentrika, jako jsem ho já měl za zpátečníka?

Všichni jsme dost pili. Začal mluvit o chaosu, což bylo jeho oblíbené téma. Úplně se to z něho valilo, a jak prý je důležité rozpoznat v životě prvek chaotična a jak je důležité vzít ho co nejdříve na vědomí a být připraven na to, co se má stát, připraven na nenávist a konflikty a zmatky a nečekat žádný šťastný konec a žádné vítězství spravedlivých. Prohlašoval, že všichni kazíme své děti, protože je příliš chráníme. On prý by je měl k tomu, aby se už hodně brzy dovedly rvát, protože jedině tak se aspoň včas připraví na to, co je čeká. Pak si zchladil žáhu na našich školách. Zvláště na těch moderních soukromých s tím jejich zdůrazňováním charakterové přizpůsobivosti. To již byl opilý, v místnosti byla dost velká tma, a on bouřil: „Každý, kdo se přizpůsobí stylu, jakým žije tato země teď, je idiot, a člověk, který se snaží trénovat své děti, aby se přizpůsobovaly všemu tady kolem, tak ten by udělal nejlíp, kdyby jim podřezal krky.“ Hlas mu stoupal a klesal, jako by zpíval nějakou písničku. Přestal se ovládat. Vstal a přesedl si na pohovku ke Gwen, přičemž mou přítomnost už takřka nebral na vědomí. Věřím, že by býval byl s to tam na ni vlézt, i kdybych já byl u toho, a docela možná, že by se byl o to i pokusil, jenomže si nebyl jist, co si myslí Gwen. Fakt byl, že si neodsedla (věděl jsem, že by mu to nedovolila), ale dívala se na něho tím svým chladným pohledem a jako by si ho měřila z důvodů, které mi nebyly jasné.

A v tomto okamžiku jsem ji vybídl: „Gwen, půjdem,“ a on zahulákal: „Zůstanete tady přes noc. Vždyť jsme se do toho teprve pustili.“

Měl jsem všeho už dost. „Pojď, Gwen,“ řekl jsem a sbíral její svršky.

Nějak jsme se tamodtud dostali. Nemohl jsem se dočkat, až ho strhám. Myslel jsem, že si oba s Gwen na jeho mrtvole zgustneme.

Ale jí se přesto líbil. Nemyslím po stránce sexu, i když fakt je, že ženy směšují všechny city dohromady – sex, intelektuální úsudek a všecko – a dělají z toho jeden velký guláš. Ať už byly jednotlivé složky jeho povahy jakékoli, jí se líbil. Bylo to snad proto, že to na ni tak dobře hrál?

Ptala se mě, co se mi na něm přesně nezamlouvá.

„Všecko,“ odpověděl jsem. „Má předsudky, je bigotní a po stránce politické a sociální a filozofické je reakcionář, arogantní supersamec, i s tím jeho odporným zvířectvem, co se mu tam všude páří, a s tím jeho falickým symbolismem na každém kroku – karabáče, pistole, závodní auta – i s tou jeho pokryteckou okázalostí pana velkostatkáře. A k tomu ten Kipling! Přesně tam patří – do indickýho regimentu s nadutým britským oficírem!“

Řval jsem na ni, ale dívala se na mě jen s chladným zaujetím. Pak řekla: „Ano, chápu, co máš na mysli. Myslím, že máš pravdu. Ale mně se líbí.“

Řekl jsem jí, že rozhodně jenom proto, že to na ni tak výborně zahrál, a ona na to ano, bylo to docela příjemné a skutečně jí to prý dělalo dobře. Jen taktak, že jsem nevybuchl! Řekl jsem jí, že ten chlap je vobyčejnej smradlavej kanec, copak to hergot necejtila? To už jsme byli zpátky v Algonquinu – a já byl tak rozdrážděný, že jsem se jí zmocnil v zlosti. Když bylo po tom, řekla mi: „Tak že tedy děkuju, pane Colliere.“ Bylo to sice jenom v žertu, ale na mě to nijak legračně nepůsobilo.

Druhý den jsme odjížděli do Kalifornie, tentokrát jsme letěli letadlem.

Měl jsem na ni šílenou zlost a ani jsem přesně nevěděl proč. Začínal jsem sám v sobě pochybovat o něčem, co jsem si dřív nikdy k pochybování ani nepřipouštěl: o svém zásadním úsudku, o svém zásadním stanovisku, o svém vkusu a o svém životním postoji.

Řekl jsem, že Collier je jedna velká kupa předsudků (zrovna jsem začínal psát ten článek), a Gwen na to, že předsudky mám já, že jsem si ten článek vlastně sestavil předem, tomu člověku že jsem vlastně vůbec nedal žádnou příležitost a šel jsem k němu dělat interview a měl přitom už každý soud dávno hotový. Soudil jsem ho dopředu, což vlastně znamená předsudek, ne? říkala. A já jsem vybuchl.

Jednou odpoledne jsem se rozpovídal o tom, jak se Collier s tím svým sexem inzeruje, jak se pořád předvádí s tím svým výrobním prostředkem a jak haraší s těmi svými cojones (cojones (šp.) — varlata) (zrovna jsme si to odbyli u Gwen v bytě a všechno vypadalo, že na to vlítnem ještě jednou), když vtom se Gwen začala chechtat a ten můj samčí sloup najednou zvadl.

„Čemu se kruci směješ?“ zeptal jsem se.

„Nemysli si, vždyť ty neděláš nic jinýho.“

„Pendrek dělám.“

Upozornila mě na ten vodopád slov, kterým já často komentuju naše milování. No a co na tom, pokračovala, je to docela přirozený a jistým způsobem to do sebe i cosi má, chlapi to hodně tak dělají, řeknou tu a tam něco během věci a v jistém smyslu za to chtějí pak sklidit určitou poklonu, to je přece přirozený, říkala. U mě, pokračovala, to dokonce prý jde tak daleko, že to hraničí s vytahováním.

Zeptal jsem se jí, v tu chvíli už pořádně nakrknutý, kdy jsem se krucihiml já vytahoval.

„No podívej,“ řekla, „například se vždycky ptáš: ‚Už budeš zase, milánku?‘ Jak tomu chceš jinak říkat, copak to není vytahování? Nechceš tím jenom upozorňovat na to, jak ty sám jseš dobrej? A ten blahosklonně dětskej hlásek, jakým na mě žvatláš. ‚Už budeš zase, kočičko?‘“ napodobovala mě.

Tohle mě úplně vyvedlo z míry. Mrcha, nemohl jsem to s ní dělat celý týden. Něco takového si přece ženská nemá dovolovat. Chlapovo já, to je strašně křehká věc a musí se povzbuzovat, ne ubíjet. Gwen už toho měla za sebou přece taky dost, aby to věděla, myslel jsem si, takže to určitě dělá schválně. Tak je to. Rozhodně se do mě naváží z určitého důvodu.

Jednoho dne jsem jí předčítal pasáže z toho, co jsem sám napsal, a ona předstírala, že ji to nudí, jednou vstala a šla k oknu, podruhé si šla pro nějaké fidlátko z manikýry a začala si čistit nehty. Tak jsem toho nakonec nechal. Když jsem jí to vyčítal, prohlásila, že ji Chet Collier nezajímá a že ji momentálně zajímám jenom já. Zeptal jsem se jí, co že je sakra na mně tak špatnýho. Řekla mi, že celý můj životní styl. A já zase na to, teď už ochoten vraždit, co že je tak špatného na mém životním stylu?

Prý bych aspoň jednou v životě měl žít tak, jak o tom řečním. „Dělej proboha jenom to, v co věříš,“ říkala. „Například,“ pokračovala, „mě už šíleně unavuje to tvoje věčné hudrování na měšťáky. Já dokonce ani vůbec nevím, co to je, ta buržoazie, o které pořád povídáš, a myslím si, že to stejně u tebe bude jenom taková kocovina z tvých levičáckých dob anebo co. Kdo může žít měšťáčtější život než ty, máš pojištění, koktajly o sedmé, večeři v sedm třicet, a máš důstojnou manželku, která miluje občanská práva, a máš přesně takový postřih na hlavě è la pracovité lepší úřednické vrstvy, jako mají tví přátelé, a nosíš přesně takové šaty jako oni, a vůbec máš všecky ty zatracený krámy, co k tomu patří, – a trávník, na ten přeci nemůžu zapomenout, tvůj trávník – a to chodíš a cintáš a nadáváš na měšťáky. Kecáš o komunistech, který si jezdějí v cadillacích – a nejseš ty zrovna taky jeden? Víš, kdybys držel hubu a medil si, tak tě snesu. Víš, ty jseš vlastně součást toho velikýho obecnýho podfuku. Proč předstírat, že jseš lepší? Sedíš si tady a pobíráš prachy dvakrát měsíčně, a je toho pořádnej balík a to ještě z kšeftu, kterej nemá žádnej jinej smysl než prodávat lidem věci, který vůbec nepotřebujou, a ty to sám děláš a lžeš bůhvíco, a přitom to víš, a potom si myslíš, jenom když si předplatíš pár těch časopisů jako Nation, že tím všecko spravíš. V jednom kuse nadáváš na strnulou tradici – a co to vlastně je, tahle konzervativní tradice? To jseš přece ty! Podívej se, proč vlastně nejseš vobyčejnej trubec jako každej jinej a proč si v tom nemedíš, vždyť by se ti tak žilo daleko snadněji. To ti radím.“

„A co ještě?“ popichoval jsem ji, připraven vraždit. „Co dál?“

„Všecko,“ řekla, „všichni jsme pokrytci, ale ty jseš zajištěnej pokrytec, tak proč by ses nechoval roztomile ke svejm kolegáčkům pokrytcům? Nejsou o nic horší než ty, jsou jenom jiný. Kupujou si kravaty ve stejných kšeftech, míchají si stejný drinky, jednou za rok si vymění auto za moderní jako ty, a všichni mají někde malou zahrádku a tu si potají vobdělávají, jako ty mě. A lžou ji, že si ji snad jednou vezmou, a nemyslejí to vůbec vážně, ani o chlup vážněji, nežs to myslel ty, kdyžs mi povídal tu noc všechny ty kecy. Jenom hrajou komedii, a ty taky hraješ.“

Vybuchl jsem. „Jestli se ti to nelíbí, tak co tady kruci hledáš?“

„Protože já nejsem jiná a o nic lepší,“ řekla. „Jak bych taky mohla být? Já jsem na vás, na těch pokrytcích, závislá celým svým živobytím. A ty, aspoň ty osobně –“

„– jsem lepší než ostatní?“

„To jsem zrovna říct nechtěla. Ne lepší, jenom že ty mě máš o trochu víc rád. Jako by ses o něco bál nebo co, takže ke mně lneš o trošku víc.“

Naklonila se a dotkla se mé tváře. „A jsi takový, abych řekla, milý…“

Odstrčil jsem ji: „To je fuk. Dořekni, cos nakousla.“

„Ne,“ odmítla, „teď máš na mě vztek. Nechci, abys na mě měl vztek. Nejseš zase tak špatnej, přestože mě celou dobu podvádíš. Ty se totiž vůbec nijak nelišíš ode všech nás ostatních, a proto nemůžu snést všechny ty tvoje žvásty o tom, že jseš nade všecky tak nadřazenej.“

„Myslím, že se sakra nad nikým nevyvyšuju…“

„Tak mi řekni, co je kruci špatnýho na tom, že je Collier takový zdravý a tak živočišný. Jenom se koukni sám sobě na břicho. Hele, já o tom neřeknu ani ň, ale když se někdy tak nahejbáš nade mnou a opíráš se přitom o lokty a kolena, tak to na tobě všechno visí, zvrásnělá kůže a rance tuku a hroudy masa, a já nepřestanu a neřeknu ti, že mě to fyzicky odpuzuje. Protože jsi takový, jako bývají chlapi v městech a kancelářích. Co je na tom Collierově zdraví špatnýho? Já se na něho ráda podívám, a abych ti pravdu řekla, docela se mi líbilo, když na mě sáh.“

„Kdy to udělal?“ zeptal jsem se rychle. Nezpozoroval jsem to.

„Pokaždé, když ses nedíval.“

„Pročs ho nechala?“

„Protože jsem chtěla vědět, jaký to je. A taky mě políbil.“

„Kdy?“

„Kdyžs odešel do koupelny, tak ke mně přišel a políbil mě.“

„A tys mu to dovolila?“

„Jo.“

„Pročs mi to neřekla?“

„Protože jsem nechtěla! Je to snad moje povinnost? Věděla jsem, že bys chtěl vypadat skutečně jako mužskej a že bys mě chtěl chránit a bůhvíco, a on by ti pravděpodobně musel vymlátit mozek z palice. Mimoto mi všecko bylo jaksi…“ Jako by váhala.

„Tak co?“

„Ne, já ti řeknu pravdu, bylo to docela fajn.“

„Strkal ti taky jazyk do pusy?“

„Ne, ví, jak na co může jít.“

„Jak na co může jít?“

„Ty dobře víš, co myslím. Prostě přitiskl mi svoje rty na moje. Choval se strašně jemně, jazyka se mi dotkl jenom zlehka špičkou svého.“

„A o čem to vlastně mluvíš‘ jak na co jít?“

To děvče se někdy vyjadřovalo, jako by ty výrazy bralo rovnou z ulice.

„Však ty víš dobře, o čem mluvím,“ řekla, „dovolit si to pravý v pravou chvíli.“

„A co to znamená?“

„Ty víš, co to znamená. Znamená to, že oťukával, zkusil a couvl, a ví, jakým tempem to brát a co si kdy může dovolit, a nehupne na to z jedný vody na plot, ty pokrytče. Tím chci říct, že pro to má cit a nebere to hrhr hopem, ale dovede odhadnout partnera, s kým má tu čest a jak to snese provoz, ty pokrytče pedantská, a nevyrajcuje se o deset let dřív, než vyrajcuje mě, a to se mu zrovna podařilo, vopravdu mě rozdělal, a pořádně, ty pokrytče jeden, však ty víš, co znamená ‚jak na to jít‘, tak co se tváříš tak povýšeně, a nechtěj, abych se o tom rozpovídala, leda si chceš koledovat o nějakou tu urážku. Protože já k tomu moc daleko nemám, ty lháři. Jednu povídačku užs mi vyprávěl tu noc, co jsem balila, abych chytla to půlnoční letadlo, a pak ještě jednu, jinou; ale o tom, cos mi tu noc nažvanil, nepadlo už pak ani slovo! Ani bé! Ticho po pěšině. Dobrá. Já to taky spolknu. Protože nikoho lepšího momentálně nemám. Jenom žádný vyslejchání. Kdo si kruci myslíš, že jsem? Tvoje manželka? Já jsem ti žádný právo, abys mě kritizoval, nedala. Chtěl si to se mnou prostě rozdat, tak co. Aspoň mi kolem pusy nemazal ty prolhaný povidla jako ‚miluju tě‘ a tak. A vůbec, když chceš vědět pravdu, tak by mi rozhodně nebylo proti mysli, kdybych ho mohla vyzkoušet. Já k tobě žádný závazky nemám. Kde to žijem, v minulým století? Proč bych to nemohla udělat? Když to povedeš takhle dál, tak se to klidně může stát!“

Odešel jsem.

Musel jsem buď odejít, nebo ji zabít.

Nedovedl jsem si vysvětlit, co to do ní najednou vjelo. Začalo to přece úplně jako běžný rozhovor. Myslím, že to bylo totéž jako se mnou, hromadila se v ní trpkost a hněv, a přesto předstírala, že je všecko v pořádku, až najednou prásk!

Ten večer jsme seděli s Florence u televize a dívali se na komentář Columbia Broadcasting Station k nejdůležitějším událostem. Do toho přišla najednou služka Irena, že mě chce někdo z kanceláře k telefonu.

Vstal jsem a šel k aparátu. Pak jsem se náhle zastavil. Uvědomil jsem si, že je to Gwen. Na chvíli jsem se posadil. Irena čekala, a tak jsem jí řekl, aby zatím vyřídila, že hned přijdu. Pak jsem zašel k baru a nalil si dewars, jen abych získal čas. Říkal jsem si: Počkej. Rozmysli si to. Ženská, která nad tebou ohrnuje nos a takhle tebou pohrdá, kdo to potřebuje. Vypil jsem půl sklenky.

Napadla mě ještě jedna myšlenka, a ta nebyla moc důstojná, ale musím přiznat, že mi hlavou probleskla. Příplatek, který můj časopis věnoval v rozpočtu na dokumentátorku, mi přestali vyplácet už před týdnem, a má-li se jí platit od tohoto týdne ještě dál, pak to bude muset jít z mé kapsy. Tušil jsem, kdybych jí to řekl a přestal jí platit, tak to tady zabalí a odjede zpátky do New Yorku. Jinými slovy… jinými slovy…

Jinými slovy, co tohle s tím vším má co společného? Dopil jsem. Jistým způsobem jsem ji nenáviděl. A jistým způsobem jsem po ní zase úplně šílel. Nikdy jsem po nikom tolik netoužil. A nikdy jsem zároveň nikým tolik neopovrhoval. A ještě nikdy, uvažoval jsem, mě nikdo takhle nevyvedl z míry. To její pohrdání si přece rozhodně nemůžu dát líbit. Šel jsem k telefonu.

Hlas Gwen zněl tiše a zjihle. Panebože!

Řekla mi, že jí je to líto. Hlas jí zněl, jako by předtím něco pila. Neříkal jsem na to ani slovo, za trest.

Ptala se: „Eddie… Eddie… jsi tam?“

„Jsem,“ odpověděl jsem.

„Mám jen tebe, Eddie.“

Zčistajasna.

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Protože nikdo jiný mě nemůže vystát, chlapečku.“ Pak dodávala: „Já chápu, v jakém smyslu tys se mnou nechtěl mít nic společného.“

Neříkal jsem nic.

„Víš, tak mi napadlo, že by to bylo moc fajn, kdybych se mohla rozdělit na dvě polovičky chápeš, částečně jako bych byla tvoje asistentka, jako tvoje sekretářka, jenom bych ti psala, co bys mi řekl, a sháněla bych ti a připravovala materiál, k čemu bys potřeboval. Bez poznámek, bez diskusí, bez úsudků. Přesně jako bych pracovala pro někoho úplně cizího. A vedle toho bychom měli tu dobu, co bychom byli spolu. Myslíš, že by něco takového šlo, Eddie?“

Neříkal jsem nic.

„Eddie, jseš tam? Nemám nic než tebe, Eddie.“

„To pochybuju.“

„Podívej, ty hlouposti, co jsem povídala, zapomeneš na ně, viď? Vím, že teď nemůžeš nic říkat, protože jsi doma. A já už toho plácání po telefonu taky nechám. Můžu přijít, jaks říkal, zítra, Eddie?“

„Ano,“ odpověděl jsem. A zavěsil.

Takhle jsem ji ještě nikdy mluvit neslyšel. Neměl jsem tušení, že tohleto v ní je.

Když jsem se vrátil do pokoje, Florence zvedla oči a podívala se na mě. „Byla bych velice ráda, kdyby tě večer z kanceláře nevyrušovali,“ poznamenala.

3

Říká se, že život nelze rozškatulkovat podle šablony. Avšak ta dohoda, kterou navrhla Gwen, se načas osvědčovala.

Pak si Florence začala čehosi všímat.

Jednou večer jsme čekali na bridž po večeři Soloffovy. Zrovna jsme dojídali. Gramofon hrál poslední desku, co jsme si je pouštěli vždycky ke každému jídlu. Florence si při jablkovém závinu pořád odkašlávala, takže jsem věděl, že mi něco chce říct. Vůbec jsem však nebyl nedočkavý to slyšet. Byl jsem odpoledne s Gwen na pláži a potřeboval jsem si zdřímnout, aspoň na deset minut, než se pustíme do hry. Hraju bridž strašně, když jsem v nejlepší kondici; jsem příliš roztěkaný. Florence je zase hrozně dobrá. Proto jsem taky občas hrával. Měla tak příležitost se ukázat.

Ale ten večer, než Soloffovi přijeli, jako by mi pořád něco chtěla říct. Nad mátovým drambui to konečně ze sebe dostala.

„Zlato,“ řekla, „začínáš si mluvit sám pro sebe.“

„Já jsem si vždycky mluvil sám pro sebe.“

„Ano, myslím, že to děláme všichni. Jenom se mi zdá, že si neuvědomuješ, jak daleko to došlo.“

„Prosím tě, Florence, nech mě klidně žít, jo?“ Dost se mi ulevilo, že měla na srdci jenom tohle.

„Víš, že ti pořád cuká kolem rtů?“

Trávil jsem teď dny v zuřivých debatách sám se sebou, ale nevěděl jsem, že je to tak nápadné. „Ellen si toho všimla taky,“ dodávala. „Doufám, že se v kanceláři nepřihodilo nic neobvyklého?“

„Ne, nepřihodilo.“

„No, ale rozhodně na tebe něco sedlo. Dr. Massey ti neříkal nic?“

„O čem?“ Massey byl náš zubní lékař.

„Zašla jsem k němu dneska na kontrolu a říkal mi, že ti ústech zjistil další stopy po tom, jak skřípeš zuby. Copak se o tom nezmínil, kdyžs u něho byl naposled?“

„Možná. Teď když mi to připomínáš.“

„Říkal, že je to dnes docela běžné. Doba, která ztratila jakoukoli víru a vůbec všecko. Jenže já si myslela, že náš život je až kupodivu prostý všeho napětí, že –“

„To je, to je,“ přerušil jsem ji spěšně.

„Evansi,“ řekla tím svým klidným hlasem, „já jsem ještě nedokončila větu.“

„Já stejně vím, cos chtěla říct.“ Když jsem ji takovouhle poznámkou odbyl, vždycky ji to rozzuřilo.

„Copak nechápeš, jaká je to neslušnost, hochu?“ řekla s nesmírnou trpělivostí.

„Myslím, že právě přijíždějí Soloffovi,“ poznamenal jsem.

„Evansi, je za deset minut půl deváté a Soloffovi nepřijedou dřív než o půl, takže se ti hned tak lehce nepodaří se z toho vykroutit.“

Deset minut je dlouhá doba, uvažoval jsem. „Florence, nedala by sis ještě jednu –“

„Pořád mě přerušuješ uprostřed věty,“ skočila mi sama doprostřed věty. „Když jsme spolu sami, tak mi to je jedno, ale když máme hosty a zvlášť když jsou to takoví lidé jako Soloffovi, ti si všimnou všeho, a jsou strašně udrbaní…“

„Proč je sem tedy ksakru zvem, když jsou šíleně udrbaní?“

„Protože hrajou senzačně bridž, a udělals to zase.“

„Co?“

„Skočils mi doprostředka věty. A děláš to celou noc.“

„Chceš snad říct, že ti ze spánku skáču do –“

„Skřípeš zuby a mluvíš si sám pro sebe. Dr. Leibman říkal, že to je něco, jako bys sám se sebou bojoval občanskou válku. Tuhle v noci jsi ze spaní povídal. ‚Nenávidím ji!‘ To snad ne mě, nebo ano, Evansi?“

„Samozřejmě že ne.“

„No ale koho tedy nenávidíš?“

„Jak já to mám vědět?“

„Kdo jiný by to měl vědět než ty?“

„Sám pánbůh spánku!“

„Včera v noci jsi ležel několik hodin jenom tak a civěls do stropu a pořáds pohyboval rty. Cos to dělal?“

„Přemýšlel jsem. Je na tom něco špatného?“

„Rozhodně ne, ale čestné slovo, někdy skutečně až moc jasně slyším, jak skřípeš zuby,“ smála se. „A jednous dokonce tloukl pěstí. To už jsem úplně vyskočila z postele.“ Zřejmě ji to nesmírně pobavilo.

„Florence, nedělám to schválně.“

„Ale proč prosím tě teď najednou tak skřípeš zuby, tlačí tě můra a celý den si sám pro sebe povídáš?“

„Florence, k čemu tímhle vším kormidluješ?“

„Však ty víš, k čemu. Moc bych si přála, abys tam zašel, Evansi. Eve!“

„Já dr. Leibmana nesnáším.“

„Tak aspoň na nějakou dobu to zkus. Dr. Leibman by ti mohl pomoct, Eve.“

„Jdi se prosím tě s celým dr. Leibmanem vycpat.“

„Na to nemám ani pomyšlení, Eve! Podívej se, hochu, skutečně! Do háje, Soloffovi už jsou tady.“ Tentokrát to byla pravda.

Florence šla k zrcadlu, aby se ještě v rychlosti naposledy upravila. „O jedno tě ale prosím, snaž se trošku dnes večer ty svoje rty ovládat. Soloffovi by si ještě mohli myslet, že mi dáváš nějaké znamení.“ Zasmála se. Měla smích malého děvčátka, roztomilý. „Podívej se, jestli už si musíš při bridži pro sebe povídat, na to máš právo, ale předpokládám…“

„To kruci máš pravdu, na to mám sakra právo. A navíc je to ještě jediný způsob, jak můžu přestát večer s tou nafouklou Zemlbábou.“ Tak jsem totiž překřtil paní Soloffovou, mohutnou, nakynutou ženskou.

Florence se rozesmála. „Pššš!“ okřikovala mě. „Zvoní. Jenom to prosím tě na sobě nedávej tolik znát. A někdy mi, ty netvore, musíš říct, co se děje. A koho nenávidíš. Musím ovšem přiznat, že to vidím radši, než kdybys někoho miloval. Aspoň tedy pokud se to netýká mě. Víš to jistě, že předmětem té tvé nenávisti nejsem já?“

„Určitě.“

„Tak pojď,“ řekla a ukázala mi prstem na jedno místo na tváři. Políbil jsem ji, kam mi ukazovala. Vtom vcházeli Soloffovi a přistihli nás při polibku.

„Á, rušíme,“ řekla Zemlbába. Pan Soloff nikdy nemluvil, leda když sám vynášel. Byl zaměstnán jako advokát pro soudní spory u jedné velké filmové společnosti a byl to nesmírně obezřetný člověk. Zemlbába však stačila obstarat všechen hovor sama.

„Ano,“ smála se Florence, „rozhodně rušíte.“ Pak je oba jaksi letmo políbila a všichni jsme se posadili k těm pěti nekonečným rubberům.

Soloffovi vyhráli první hru. Ztratili jsme asi osm set bodů. Já jsem hrál mizerně, ještě hůř než jindy. Ale docela jsem se ovládal a nepohyboval jsem rty. Na chvíli jsme přestali a dali si oddych. Zemlbába se šla vymočit a pan Soloff si rychle odbyl nějaký telefonní hovor. Florence měla příležitost mi pošeptat: „Podívej, zlato, jestli hodláš hrát tak mizerně, tak to si snad skutečně radši povídej.“

Licitovala čtyři piky, z ruky, v druhém rubberu. Já skočil na šest. Florence by byla už šla na velký slam, ale vzhledem k obecné nedůvěře v můj bridž nedorazila. Podle všech pravidel by byla mohla. Já jsem rozhodně tu sílu měl. „Děkuju ti, Evansi,“ řekla, když jsem položil karty na stůl. Udělal jsem ten rituál, že jsem přešel za ni a podíval se jí do karet: „Moc fajn,“ řekl jsem, což mě zbavilo další odpovědnosti za tu hru. Pak jsem běžel nahoru a vytočil Gwenino číslo. Nebyla doma. Anebo nebrala telefon. Vrátil jsem se dolů a šel k baru.

Kde ta mrcha je? ptal jsem se sám sebe. Pak jsem se okřikl: Zase si pro sebe povídáš? Potom jsem si řekl: To mi může bejt fuk – dneska si budu sám se sebou povídat celou noc. Snad bych se zadusil, kdybych si nepovídal. Všechno ostatní, co řeknu někomu jinému, patří přísně do závorek.

(„Když pauzíruju, můžu udělat někomu něco k pití? Ne?“)

Hm, teda já si dám. Radši si udělej jednoduchou Eddie. Hele! To bodne. Proč se kruci Massey zmiňoval Florence o tom, jak skřípu zuby? Kde je jeho profesionální diskrétnost? Kdekdo teďka skřípe zuby.

(„Velkej slam! Výborně, Florence. A jeje, jeje, to je mi líto. Pane Soloff, jistě, naprosto správně, vylicitoval jste šest a děláte jeden nad. Výborně“)

A ta tvoje matička taky! Ale ty to víš, Evansi, Eddie, Evangelosi nebo jak se jmenuješ, je to pravda, co řekla. Přestáváš se ovládat. Jako dnes odpoledne! Do háje, to jsem já nespískal; s tím nápadem přece přišla Gwen. Ta holka všecko řídí sama. Ale dělat to na pláži a akorát uprostřed odpoledne! Co to na mě sedlo? Jako bych měl nějaké nutkání porušovat zákony! Anebo přímo chci, aby mě chytili? Viceprezident firmy Williams a MacElroy odsouzen pro pobuřování veřejné mravnosti. To by se panu Finneganovi líbilo! No ale špatný to stejně nebylo. Lidi byli nejblíž takových patnáct metrů od nás. Přinejmenším. Vina byla ovšem na ní. Zadky nám přikryla ručníkem. Jenomže běž to povídat soudci. Vážený pane předsedo, prdelky jsme měli dokonale přikryté froté ručníkama, prvotřídní kvalita; naše firma pečuje o jejich výrobce. Proč si pořád představuju, že mě zatknou? A budou soudit? A mimoto, lidi byli nejblíž takových dvacet metrů od nás a leželi na zádech, ksichty měli proti slunci a oči zavřené. A určitě si při tom mysleli, co by za to nedali, kdyby zase byli mladí. Ne že já bych byl nějaký mrcíček. To jenom díky jí se cítím tak mladý. Ona je takový divoký kůzle a já se pak vedle ní cejtím taky tak.

(„Jé, promiňte. Já licituju… já licituju… Říkám jeden bez trumfů.“)

Měl bych na tři, ale jestli řeknu tři, pak to budu muset hrát. Takhle možná bude Florence licitovat jiný závazek a bude mi za mou podporu vděčná, že si ani nevšimne, že jdu zase nahoru. A ona mi povídá dej pozor, ať se nám tam nedostane písek. Víc neřekla ani slovo. Už jenom vzdychala, panebože, a nad námi slunce a kolem moře a jí obličej zářil a vlasy jí vlály ve větru…

Jak by mě za to mohl někdo kárat, jak by mi to vůbec někdo mohl vyčítat, když jí ty hedvábné vlasy tak nádherně vlály a nosík měla nepatrně zarudlý od slunce a v očích jí divoce žhnulo, protože porušovala zákon, a jako by se pode mnou celá do posledního svalu rozplývala.

(„No, já to beru, Florence. Myslel jsem si, že se ti to taky bude líbit“)

Ty moje hlavičko bláhová, Florence, člověk by řekl, že touhle dobou si už asi bude myslet, že já budu při bridži věčně pauzírovat.

(„Tak vidíš, Florence, já ti říkal, že tě nechávám v docela dobré situaci. A můžu někomu něco přinést, až půjdu zpátky z čuracího koutku? Něco k pití, paní Soloffová? Ne? Dobrá“)

Jednoho krásnýho dne s tou Zemlbábou vyběhnu, a to bude, hošánku, konec všech těchhle vyvedenejch partiček. Jenže za dveřma čeká vždycky nějaký nový milovník karet. Zajímavé je, že od toho dne, co mě tak sjela, ji chci čím dál tím víc. Prostudoval už vůbec někdo vztah mezi nenávistí a sexem? Byl bych rád, kdyby se toho někdo chopil a dal mi pak vědět, jak to dopadne. Teď už by udělala nejlíp, kdyby byla doma. Říkala, abych zavolal později. Nikdo to nebere. Já bych ji…! Kde je?

V biografu, určitě, aspoň doufám. S tím si starosti nedělej. Radši koukej jít zpátky dolů. To já hrozně rád, když nad sebou úplně ztratí vládu, když je proti tomu bezmocná a když to v ní všechno jenom hraje, a ta její malá pevná prdelka se jí nadzvedává a klesá, a nakonec ty záchvěvy a ta vůně. Už jsem si myslel, že nepřestane. To vám teda řeknu, je to úplně svatý! O tom se nedá diskutovat… A jak při tom sténání vyjekla, úplná píseň lásky, přímo uprostřed pláže. Co? Přece to nikdo nemohl slyšet! V hukotu příboje a vůbec! Ale skutečně, co se to snažím udělat, dát se zavřít? A jako by omdlela, omdlela snad potom? Ležela tam, jako by ztratila vědomí. Mhm, určitě se skoro přestala ovládat. Jako tuhle na tom večírku. Šílenství!

(„Dobřes to uhrála, Florence! Nebyla to snad mazaná hra, paní Soloffová?“)

Tak jenom to řekni, ty feničko! Ale opravdu, Eddie, měl bys být hodně opatrný! Za pět minut přijď za mnou nahoru do koupelny! Kristepane! A to byl tvůj nápad. A pak ještě k tomu přímo na podlaze na dlážkách. A dole Florence řečňuje o morálním znovuvyzbrojení. Úplně jsem zapomněl, jestli je pro, nebo proti. Myslím, že se ti někde něco vymklo z vlády. Pak se div, že skřípeš zuby.

(„Hm, já vím, že jsem ti pořádně pomáhal, ale jak to říká paní Soloffová, skutečně jsi hrála pr-vo-tříd-ně!“)

Madam Zemlbába a ta její pr-vo-třídní pr-del – to by asi byl pohled pro bohy! Kruci, teď jsem na řadě. Řeknu dražím, ať už mám cokoli. A kdy už přestane s těmi blbostmi o těch předsudcích?

(„Ojejeje! Je špatně rozdáno – všichni mi prosím vás promiňte! Karty se mi začínají myslím nějak lepit“)

Ať si třeba lžu všude jinde, ale když píšu něco vážného, pro seriózní časopis, tak to teda ne. Eddie lže, ale Evans ne. Jmenuj mi jednoho jediného člověka, který udělal víc pro odhalení podvodů ve veřejném životě. No já klidně jmenovat můžu. Ale ne moc. Anebo aby to dělal aspoň stejně dobře. Píšu exkluzivní literární odrovnávačky.

(„Já dražím. Promiň, Florence“)

A já nejsem jako ty lidi tady. Ne? Tak proč s nima v jednom kuse hraješ karty? V jednom kuse ne, dvakrát za měsíc. Copak si můžu pomoct, když Florence…? Ať jde celá Florence do prdele! Nikam do prdele Florence neposílej, protože ji odděláváš sám.

(„Promiň. Nepomůžu ti, Florence. Tak licitovat!“)

Matičko moje, teď to budu muset odehrát. A že skřípu zuby. Že mi to cuká ve rtech a v noci že mě tlačí můra. Vždyť já se bojím večer jít spát. Ta kurvička se mi ale fakt dostala za košili. Asi jí zatrhnu ten plat. Kdo že kecá? Já té děvce platím z vlastní kapsy – a proč a zač? Aby mě urážela? Takže já akorát jednoho krásnýho dne přestanu solit a vono jí to dojde. Když tě tlačí bota, tak ji zahoď.

(„Promiňte, paní Soloffová. Neuvědomil jsem si, že mi vidíte do karet“)

Ostatně Gwen není vůbec nic. Čeho v životě dosáhla? Ničeho. Proto taky musí stírat všecko, čeho dosáhne někdo jiný. To je přece náramně lehký, ohrnovat nos. Náš věk je věk kritiků! Eunuchové v harému. Děkuju, Brendane Behane. To byl chlap! Co by ten dělal, být na tvém místě? Nakašlal by na obě. Hm, jenomže já si s každou užiju to nejlepší. Možná ale že „užiju“ není to pravé slovo. Dělám tanec na provaze, superartista Mancini. Ano, dejte mi člověka, který by dovedl něco pořádně udělat, totiž přesně řečeno který by si věděl rady! Radši bych byl prvotřídním dělníkem než šéfredaktorem New York Review of Books. Ta mrcha. Jenom by mě zajímalo, kde dnes večer je. Já po ní šílím. Úplně jsem vedle. Přestal jsem se ovládat. Jo, jo. Jen si to užij, jak dlouho ti to pude, a pak se jednoho krásnýho dne vodporoučej. Však von ji život naučí, na koho si může dovolovat. Tak já jsem měšťáckej trubec, jo? Hm, a ty jseš tak akorát na píchání, ty sestřičko Kate. Bude ta skutečná slečna Gwendolyna Huntová tak laskava a odpoví na následující otázku? Co jiného dovedete mimo to, že – abych se přesně vyjádřil – jenom stíráte lidi? Já vám na to sám odpovím. Píchat.

(„Ojojoj! Promiňte, paní Soloffová Samozřejmě počkám, až budete příště provádět hru, než položím karty. Děkuju vám“)

A ta tvoje matička taky. Čubka! Nemá ani za mák vzdělání. Prvotřídní číslo, pozice 69. Doktorát z Kopulační akademie, a nato aspirantura s diplomem, kterej si kapku po kapce vydřela v Mužským ejakulačním semináři. Rozhoďnožka! Kdy si dá pokoj s tím kritizováním?

(„Promiňte, paní Soloffová, je mi líto. Ale nedávám Florence rty žádná tajná znamení. To mám jenom takové škubání od nervů. Copak jste si nevšimla, jak to se mnou cvičí a jak lítám do koupelny? Je mi to sice strašně líto, ale vykládáte si to všecko úplně špatně. Ne, není to nic vážného, ale… nemusíte se omlouvat. Děkuju vám.“)

Ježíšikriste! Kvůli tomuhle to ale zase od Florence schytám!

A tak hra pokračovala. Konečně asi ve čtvrt na dvanáct, kdy jsem zase pauzíroval, jsem stihl Gwen po telefonu, a připadala mi docela v pořádku, věrná a tak vůbec. Samozřejmě, takové jsou, právě když mají k věrnosti daleko. Ale zdálo se mi, že je z jejího hlasu skutečně slyšet láska. A vyprávěla mi, kde byla (na nějakém filmu nové vlny) a s kým (s nějakým teplým kadeřníkem, který jí vždycky vykládá všechny možné drby o filmových hvězdách). A všecko to znělo věrohodně, přestože možná až trochu moc upřímně. Člověk prostě nikdy neví. Tak jsem jí říkal, aby druhý den přišla; že pro ni mám nějakou práci. A ona že dobrá, přijde, dobrou noc, zlato. Miluju tě. Řekl jsem jí, že ji taky miluju.

Obehráli jsme Soloffovy asi o dvacet dolarů. Než Florence zhasila světlo, prohlásila, že jsme skutečně docela slušný tým a že bych mohl být opravdu docela dobrý, jenom kdybych se dovedl soustředit. Prý jsem byl celý večer zase v myšlenkách bůhvíkde, ale až na tu jednu malou příhodu jsem pusu už ovládal daleko líp.

Vyčerpána radostným vzrušením z onoho zápasu Florence usnula. Já jsem však ležel a nespal a myslel jsem na svého přítele Pata Hendersona. Pat, z kterého si každý v kanceláři dělal legraci, se nemohl odhodlat k rozchodu se svou manželkou. Jeho děvče pracovalo ve výtvarném oddělení a všichni jí radili, ať Pata pustí z hlavy a nechá ho být. Pak byl jednou Pat v New Yorku, měl tam jednání s nějakým naším velkým zákazníkem a v pokoji hotelu Commodore se posadil a napsal oběma po dopise. Jenže dopisy v obálkách zaměnil. A to byl pro Pata zásah Prozřetelnosti.

Myslel jsem na něho, když jsem usínal.

Byl jsem si vědom ještě jedné věci: že jsem totiž člověk, který má v rukou stavidla hráze, jež zadržuje potopu. A byla toho obrovská hromada, čím jsem proti stoupajícím vodám mohl rychle zasáhnout – prkna, staré dveře, jídelní stoly a další nábytek, některé kusy až podivně známé, a k tomu všechny trosky, jež s sebou přinesla povodeň – vyvrácené stromy, nafouklá propletená těla domácích zvířat a lidí, některé jsem myslím poznával, ale musel jsem jít dál jakoby nic (nemohl jsem jim pomoci; mně samému běželo o krk) a celé domy v jednom chumlu, mezi nimi také ten, v kterém jsem bydlíval jako malý kluk – a celá ta navršená hromada se vratce kymácela a zdvíhala a klesala pod dmoucím se náporem vod, kterým už nemohla dále vzdorovat. Viděl jsem, jak tu a tam již vody pronikají, a vzchopil jsem se a utíkal otvor zacpat a jen taktak se mi podařilo odvrátit hrozící zkázu, když o kousek dál jsem viděl další trhlinu, ke které jsem musel ihned běžet, šeptaje v trysku nejrůznější falešné dobré zvěsti („Přestaň si pro sebe povídat!“) a do té trhliny jsem v zoufalství nevrazil nástroj chlapečka z Bruselu, ale celé svoje tělo, a opět se mi podařilo katastrofu zadržet, ale jen o několik okamžiků, protože horem dolem se valily obrovské proudy vod a mně už nezbývalo nic, čím bych všechny trhliny ucpal, a nevěděl jsem, kam dřív skočit („Neskřípej zuby!“): všechno se to propadalo hloub a hloub a hloub a já tam stál zbitý, v slzách, kolem dokola jen lomoz katastrofy, a věděl jsem, že je v sázce něco daleko důležitějšího než můj život, přestože jsem v tom snu nedovedl přesně říct, co to vlastně je; a teprve když se hráz zřítila, bylo mi jasné, že se s ní zhroutilo i všechno ostatní, všechna moje naděje, a mně už se jen podařilo utlumit zvuk, který by byl dal průchod mé hanbě, zvuk, který by byla Florence určitě slyšela.

Byl jsem vzhůru. Chtělo se mi Florence vzbudit a všechno jí říct. Protože jsem už sám v sobě celou tu situaci nemohl udržet. Byl jsem v sobě lapen jako v pasti. Musel jsem vstát z postele, prošel jsem se a posadil se do křesla. Už jsem jí předtím vlastně položil ruku na rameno a chtěl jsem s ní zatřást. Pohled na její tvář v neposkvrněném růžovém oparu spánku, tak oddanou a klidnou, ve mně probudil cosi, čemu jsem dovedl dát i jméno: byl to hnus nad sebou samým a nad tím, co se ve mně stalo a co dělám. Celý ten svůj zbabělý život jsem žil v příšerně dvojtvářnosti a nikdy jsem se nedovedl oddat ničemu celým srdcem, vlastně ani Florence, a ve skutečnosti ani nikomu jinému. Znovu jsem už chtěl Florence probudit. Musel jsem se násilím přimět, abych zůstal v křesle. Cítil jsem v sobě cosi, nad čím jsem téměř neměl vládu, cosi, co se snažilo rozbít celou tu tichou dohodu, na jejímž základě jsem žil svůj život. A tu si nenechám zničit, panebože, tu si přece zničit nenechám! Celé tělo mi pokrývaly krůpěje potu, ale ještě jsem na to připraven nebyl. Jenže ten impuls mě pořád držel, jako pes za hrdlo, a já dýchal prudce, jako bych byl běžel celou míli.

Musel jsem opět upadnout do jakéhosi spánku, přestože se nepamatuji, že bych byl překročil jakoukoli hranici vědomí. Zdálo se mi, že slyším hlasy z ulic, v nichž vře revoluce. Tu chvíli jako bych byl najednou v úkrytu, v nějakém hotelovém pokoji, jehož dveře jsem zabarikádoval vším, co se dalo použít, včetně některých trosek z potopy – a v tom pokoji jsem samoten čekal, až se stane cosi strašného, něco, čemu nelze nijak zabránit. Věděl jsem, že palácová stráž byla zavražděna, protože změť hlasů postupovala ulicí blíž a blíž a teď už byla téměř u mne. Opět jsem si uvědomoval, že v sázce není vůbec nic triviálního, jako třeba nějaká holka; týkalo se to čehosi v celé mé existenci, čehosi společného s nadějemi, které jsem si kdysi dělal, nebo s mou vlastní ctí, hodnotou, kterou stále něco ohrožuje – ano, byla to čest – anebo umírající sebeúcta, což je slovo, kterého člověk dnes nikdy neužívá, protože je to pojem vzhledem k dnešnímu našemu životnímu stylu naprosto irelevantní. Pak jsem v onom ryku zkázy, jenž vyrážel vzhůru jako prapory na hořících ulicích, zaslechl jeden hlas, jenž doléhal k mému sluchu zřetelněji. Přestože jsem v něm rozpoznával hlas svého hlavního soka, byl to hlas ze všech hlasů nejpřátelštější. Promlouval tiše s žalostným varováním a oznamoval mi zprávu, jíž jsem se hrozil: že stěny mého příbytku už nemohou udržet ty návaly vody a že musí puknout a tomu, co přijde, nemohu uniknout. Viděl jsem, že příboj dosahuje již ke mně. Voda proudila dovnitř pode dveřmi a začínala zaplavovat pokoj, byl jsem celý promočený, bylo mi zima a celý jsem se chvěl, a Florence mnou třásla a pokoušela se mě probudit: „Co tady děláš, ty blázínku, pojď zpátky do postele, chlapečku. Víš, Eve, já bych si tolik přála, kdybys za ním aspoň párkrát zašel: skutečně by ti pomohl, ale teď to nechme být, teď pojď honem zpátky do postele, jsi celý mokrý!“ A vedla mě zpět a já jsem pak už spal zbytek noci beze snů.

Když jsem se druhého dne ráno probudil, byla už Florence z domu. Snídal jsem sám. Přečetl jsem si sportovní stránku. Jel jsem do kanceláře. Poštou nepřišlo nic. Byl jsem ve svém obvyklém dobrém rozmaru, plný výbojného elánu. Kolem poledne jsem byl opět doma. Dávali jsme s Gwen dohromady cosi jako definitivní znění článku o Collierovi. Začínal jsem se na Gwen zlobit. Podezíral jsem ji, že mě nenápadně ovlivňuje, abych na něho byl mírnější, než jsem měl chuť. Aniž jsem zvedl oči od stránky, kterou jsem znovu pročítal, zeptal jsem se jí naprosto věcným tónem, jestli se jí ten článek líbí. Což nebyl příliš přátelský postup, protože jsem věděl, že ji nutím říct něco, co mi nebude po chuti.

Odpověděla mi stejně neosobně a chladně: „Ne, vůbec s ničím v tom článku nesouhlasím.“ Chvíli jsme pracovali mlčky. Oba jsme se sami vycvičili nedávat najevo reakce. Ale tváře mi jen hořely. A když se na mne podívala, viděl jsem, že je vyděšená. Šla ke dveřím, zavřela je, vrátila se ke mně a políbila mě se slovy: „Ale přesto tě opravdu miluju.“

Co se stalo potom, nechápu, jedině vím, že se tomu rozhodně nedalo říkat láska; spíš to bylo cosi právě opačného. Ale ať to bylo, co bylo, prostě jsem se jí zmocnil přímo tam ve své pracovně. Pokládám to za šílenství, protože všichni byli v domě – Ellen, dvě služky a televizní opravář, který nám spravoval anténu – všichni, až na Florence. Jenže i kdyby bývala byla doma, nebylo by se stalo nic jiného. A uprostřed toho všeho mě napadlo: snažím se snad, aby to na mě prasklo, chci, aby se na to přišlo? Jako ten můj přítel Pat, co napsal ten pravý dopis, jenže vložil ho do nepravé obálky? Ale po celou tu dobu jsem neřekl jediné slovo a nevydal jsem hlásek. Slepě jsem ji svíral, jako by ten náš fyzický poměr byl na světě tím jediným, čím jsem si jist.

Stalo se, že mi Gwen vzadu nehty vyryla otisky prstů, ne na ramena, protože za ty mě brala spíš do hrstí, ale dole kolem kyčli, víc dozadu, a tam mi zaryla nehty a svírala mě jako v kleštích. Když jsme byli hotovi, zůstaly tam nepatrně krvácející stopy.

Oba jsme byli zpocení. Gwen se rychle vzpamatovala a pustila se znovu do psaní. Ale já byl tím vším příliš rozrušen. Popadl jsem koupací plášť, vyšel z pracovny, prošel celým domem až k bazénu a padl do něj. Chvíli jsem se v něm bahnil a v teplé vodě jsem začínal pociťovat uvolnění. Pak jsem se vyškrábal na okraj bazénu a tam usnul, s obličejem přesně na tom místě, kam jsem přistál.

Tam mě taky Florence našla. Přišla k bazénu, zpozorovala mě a spatřila – anebo snad nespatřila – stopy, které jsem měl na zadku. Skoro mě ve spánku ani nevyrušila, vrátila se do domu, šla po schodech nahoru a našla tam Gwen, jak sedí u psacího stroje a pilníkem si brousí nehty. Gwen si chvíli ani neuvědomovala, že Florence stojí ve dveřích a že ji pozoruje, jak si zkouší opilované nehty na paži. Nebyla spokojena a znovu se dala do pilování, a teprve pak, jak mi později řekla, si uvědomila Florencinu přítomnost. Vyměnily si pár společenských zdvořilostí a Florence pak odcházela dolů halou do svého pokoje.

Když jsem se probudil a šel si do domu na svůj gibson, byla již Gwen pryč. Florence se mě zeptala velice nenuceným tónem, jestli bych jí nestrpěl trochu předpojatosti. Řekla mi, že jí Gwen připadá jako děvka a že by velice ráda, kdyby svou práci pro mne dělala v kanceláři. Zahrál jsem to na ni se stejnou nenuceností a řekl ano, jistě. Pak se mě zeptala: „Potom už ale u tebe nebude pracovat, ne?“ Řekl jsem jí: „Pracuje u mě jenom na tom článku o Chetu Collierovi.“ A přemýšlel jsem, kolik toho asi Florence ví a co si myslí. Protože jestli viděla ty škrábance vzadu pod pasem a dala si je dohromady s tím průkazným používáním pilníku, pak by byla měla strhnout pořádný kravál.

Nic jsem raději neriskoval. Řekl jsem jí, a to docela vážně, že Gwen není žádná zvláštní odborná spolupracovnice a že jsem rád, že s ní tenhle víkend už skončím. A jestli ji ještě k tomu Florence dvakrát ráda nevidí v domě, postarám se, aby se tu už nikdy neukázala. Zdálo se, že to Florence uspokojilo. Jelikož už běží jenom o pár dní, prý to ve skutečnosti nijak nevadí.

Poprosil jsem Florence, jestli by mi neudělala jeden svůj výborný gibson, a počítal jsem, jestli mi ho udělá, že to bude naprosto spolehlivě dobré znamení. Udělala mi úplnou pohádku. Zase mi to prošlo.

Bylo jasné, že moje dny s Gwen jsou sečteny. Ale chtěl jsem každou minutu z toho, co nám ještě zbývalo. Počínal jsem si tedy s krajní opatrností. Když jsme přijeli na pláž, bral jsem ji o hodně dál, nejdřív na ten pruh pískové pláže severně od Malibu a potom až do Zumy a konečně ještě dál až k pobřeží Ventura.

Nebezpečí, které jsme společně riskovali, a zvlášť vědomí, že našim společným dnům bude brzo konec, to vše nás velice sblížilo, a dokonce jako bychom se do sebe ještě víc zamilovávali. Na konci jednoho dlouhého, dokonalého odpoledne, kdy moře vypadalo jako nádherné jezero, a ne jako ten nevlídný špinavý Pacifik, a bylo jasné a čisté, ne plné chaluh a odpadků, a my tam stáli po pás v klidné vodě a jen jsme se tak drželi za ruce, podívala se na mě Gwen s nesmírnou láskou a pak řekla: „Eddie, co s námi bude?“ Voda kolem nás šplouchala, pohupovala se a omývala nás a čeřila se, jako by nám chtěla připomenout, že nic nezůstává strnulé a nic lidského netrvá věčně a že naše životy nejsou ničím, a že dokonce ani to moře tu kdysi ve své historii nebývalo, a jednou, až přijde čas, tu opět nebude. A já jí tehdy řekl: „Gwen, já tě potřebuju.“ Podívala se na mě neskonale sladce a řekla: „Já vím, že potřebuješ.“ Usmála se na mě a já na ni a oba jsme věděli, že já jsem na její otázku zůstal dlužen odpověď.

Člověk si nikdy neváží nesmrtelných okamžiků právě v tom čase, kdy se odehrávají. Ale my tehdy ano; aniž jsme si to uvědomovali. Pak jsme fotografovali, později se ukázalo, že to měly být dokumentární snímky. Tehdy nám to připadalo jako obyčejné bláznění. Měl jsem s sebou svůj nikon a postavil jsem ho na balvan, zaostřil jej na ni, nastavil spoušť a pak jsem rychle utíkal a postavil se do obrázku s ní. Na těch prvních snímcích nic tak zvláštního není, vypadají, jako kdyby na nich byli dva přátelé, ani známka toho, co mezi námi ve skutečnosti bylo. Ale ke konci filmu jsme udělali přesně to, co by myslím udělali všichni bláhové šťastní milenci. Chtěli jsme se zvěčnit, tak jak jsme. Nevím, jestli jsem první řekl něco já nebo ona; nejspíš jsme nemuseli nic říkat ani jeden ani druhý. Bylo to naprosto spontánní, prostě jsme si svlékli plavky a postavili se k fotografování nazí. Já jsem pokaždé běžel k aparátu, přesvědčit se, zda je dobře zaostřeno a jestli je dobře nařízena expozice, a pak jsem běžel zpátky a postavil se vedle ní. Tak jsme oslavovali sami sebe, ten okamžik v čase, pocit té chvíle. Asi jako když nějaký národ vydává pamětní známku na oslavu nějaké význačné dějinné události. A pak jsme udělali pár jen tak z legrace – aspoň jsme si mysleli, že jsou legrační – jak já vyvaluju oči na ty její melounky a tak vůbec. Byla na ty svoje prsy tehdy nesmírně pyšná. Myslím, že dnes už si na nich tolik nezakládá. Ženské prsy, to je něco dočasného, jako květiny; mění se. Nepamatuju se na nikoho – a u Gwen to bylo stejně jenom tou dobou –, kdo by býval byl tak pyšný na své prsy. Všechny mé ostatní známé měly vždycky dojem, že něco není úplně v pořádku. Jednou jim byly ty jejich prsy příliš pokleslé, jindy moc vyboulené, někdy dělaly příliš obrovskou hruď nebo se zas klinkaly jako kyvadlo, nebo byly vypoulené jako citróny, nebo nesouměrné, jako by šilhaly, nebo zas měly bradavky moc rozpláclé anebo zase jako třešně, prostě vždycky něco vadilo. Lidské já je věčně nespokojené!

Ale to odpoledne jsme spolu byli na vrcholu své slávy, jako dva živočichové, kteří se spojili v živočišném spiklenectví proti lidstvu. Po onom dni to už mezi námi nikdy nebylo lepší.

Nebylo to pro nás zrovna snadné, když jsme měli dát filmy vyvolat a dát si udělat snímky. Nakonec je dala Gwen udělat u jedné členky „sesterstva“, jak říkala. Myslím, že to bylo sesterstvo děvčat, která provádějí veselou živnost. Tahle členka byla profesionální fotografka. To se lehce poznalo, protože pohlednice vyšly nádherně. Gwen mi nechtěla prozradit, jak se dívka jmenuje. Ale byla rozhodně velice dobrá. Ptal jsem se Gwen, co si to děvče o mně myslelo, a ona mi odpověděla: „Jo, připadals jí docela fajn. O mně říkala, že vypadám báječně.“ Všechny dívky tehdy Gwen záviděly postavu. Dodávala její chůzi právě tu pružnost. Gwen nepotřebovala žádného psychiatra, aby v ní vybudoval pocit sebevědomí. Stačilo zrcadlo.

Ale to všecko je vedlejší, prostě tahle členka veselého sesterstva pro každého svázala roztomilé malé album, protože, jak prý ta dívka řekla Gwen, volba pravého okamžiku je také umění. Já jsem si svůj svazeček schoval do zásuvky, do té, co jsem měl na zámek a kde jsem měl schováno těch pět set dolarů pro případ, že bych chtěl zmizet. Myslím, že asi každý bude mít nějakou takovou zásuvku, kterou může zamknout. Každý, s výjimkou Florence. Bylo to proti jejím zásadám cti, mít v manželství nějaká tajemství, a tak zásuvku, která by se dala zamykat, vůbec nepotřebovala. Vím to, protože jsem si toho dobře všiml.

Já jsem takovou zásuvku mít musel. Rád se vracím a zkoumám svou minulost. Nic mě tak nedovede fascinovat jako běh mého vlastního života. Dodnes mám obrázek prvního děvčete, kterému jsem dal pusu, první reklamní slogan, který jsem napsal, a řeč, kterou jsem pronesl, když jsem maturoval na Albert „Zooboo“ Leonard Junior High School, řeč, která se jmenovala „Kolumbus, první Američan“. Mám úplné tuny fotografií, milostných dopisů, psaníček s výzvami na schůzku, tajné a plné lascívností – všechny možné neslušné upomínky, které by určitě Florence uváděly v rozpaky anebo jí způsobily dokonce šok. To všechno jsem zamykal. Protože v samé podstatě naší tiché dohody byla diskrétnost. Neurážet ničí city a nenarušovat domov. To především!

Až do téhle záležitosti jsem všechno zvládal docela dobře. Všechen ten svůj rebelantský život jsem si schovával bezpečně zamknutý v zásuvce. A měl jsem také ještě psychickou obdobu této zásuvky, jakési oddělení ve svých citech, které jsem byl s to zamknout v ten okamžik, kdy jsem vstoupil do domu. Nad tím oddělením byla nálepka s motem: „V lhostejnosti spása?“ To je to pravé tajemství, aspoň tak jsem to tehdy viděl, důsledná lhostejnost! První známka toho, že se ocitám na šikmé ploše, byla okolnost, že jsem rozpustil svůj harém. Znamenalo to, že jsem vůči Gwen nebyl lhostejný. To mě mělo varovat. Další známkou bylo, když jsem jednou přišel domů, že jsem odstranil ze zásuvky všechno, co se nějak netýkalo Gwen. Samozřejmě jsem to všechno prostě nezahodil, svázal jsem to do jednoho velkého balíku, zapečetil, zalepil a ještě přelepil páskou a znovu zapečetil v místech, kde se překřižovaly provazy. A pak jsem to všechno uložil do veliké kovové skříně zabudované ve zdi kanceláře pana Finnegana, kde jsem měl další soukromé dopisy, jež jsem nechtěl přechovávat v domě.

Takže toho dne, kdy jsem zapomněl zásuvku zamknout, toho dne, kdy ji naše služka Irena otevřela, nenašla nic než několik vzkazů od Gwen a tu nádherně provedenou a krásně svázanou kolekci plážového umění, která prozrazovala všechno.

Toho rána jsem se probudil a v hlavě jsem měl mlhavo a pusto. (Když se mi tohle stávalo ještě za studií, to se na mne vždycky táta podíval a říkával: „Hej, Shakespeare! Probuď se!“ Pak se začal smát a hledal kolem sebe nějakého svědka svého trápení, a když někoho našel, ukázal na mne prstem a říkával: „Bez-na-děj-nej případ!“) Od okamžiku, kdy jsem se toho rána probudil, nevěděl jsem, kým mám ten den být, kam mám jít anebo o co se mám snažit anebo proč co předstírat. Vstal jsem, a nikdo ještě nebyl vzhůru, tak jsem se jen tak loudal, udělal si kávu – byla hořká – prošel se za domem, napadlo mě, že bych mohl posekat trávu, pak mi zas přišlo, že ji sekat nebudu, měl jsem pocit, jako bych na cosi čekal a nevěděl na co, otevřel jsem losangeleské Timesy, zavřel je a pak se prostě vzdal. Posadil jsem se v našem parádním pokoji, což byla nesmírně tmavá místnost, velice nákladně zařízená, seděl jsem tam jen v šortkách a ve svém nejstarším koupacím plášti a asi hodinu jsem jen tak civěl před sebe. Všechno mi připadalo jakési mdlé a neskutečné, nemělo to ten pravý říz, nemělo to tam, jak říkají židé, jako by nic nestálo za to, abych se zvedal a vůbec se kvůli tomu hýbal. Nakonec, abych si aspoň trochu spravil chuť, šel jsem se podívat nahoru na ty dokumentární fotografie. Při pohledu na ně se mi udělalo trochu líp. Tak mě napadlo, že bych si měl dát sprchu a pak se na ně jít podívat znovu. Pečlivě jsem obrázky uložil do zásuvky, ale nezamkl jsem je, protože jsem se na ně chtěl jít za několik minut podívat ještě jednou. Pak jsem si vlezl do sprchovacího koutu a asi deset minut jsem si na sebe pouštěl horkou vodu a jen jsem tak stál se skloněnou hlavou pod sprchou. Proč mi je při pohledu na ty fotografie vždycky líp, uvažoval jsem. Možná že jedině tohle je pro mne ta pravá skutečnost. Možná že nejsem tím, po čem jsem kdysi tolik toužíval, a tak třeba aspoň v tomhletom smyslu existuju. A to je důkaz. Vystoupil jsem ze sprchy a zpíval jsem si, a to mě samozřejmě uslyšela Ellen, protože za mnou přišla. Vypadala svěží a hezká, taková plná očekávání, přestože v tom okamžiku zrovna nic nečekala, prostě očekávání bylo součástí onoho období, jejího života, a tak jsem se rozhodl, že s ní posnídám. Což jsem taky udělal. Pak jsme se procházeli po pěšinkách mezi květinami vzadu za domem. Když jsme přišli k bazénu, vypadal tak lákavě, jako by z něho člověk vodu mohl přímo pít, a tak jsem si svlékl šortky, ona si nechala jen podprsenku a kalhotky a skočili jsme do vody. Byl to báječný pocit. A než jsem si to vůbec stačil uvědomit, byl jsem na cestě ke Gwen, což jsem činíval vždycky, když jsem jezdil do práce, jen proto, abych začal den z toho pravého konce. Potom jsem se rozhodl odvézt svůj obličej k lazebníkovi Jerrymu a nechat se od něho ničit jeho péčí a polévat se všemi jeho vodičkami. A když jsem tam seděl u Jerryho v tom velikém křesle a ucítil jsem na tváři dotyk prvního nahřátého ručníku, rozpomněl jsem se, panebože, vždyť jsem zapomněl zamknout zásuvku.

Služka Irena musela určitě prodělat velký morální boj. Byla to hodná stará paní, lapená ke svému štěstí v lůně habešské baptistické církve. Měli jsme s Irenou dohodnuto, že ji vždycky v neděli dopoledne do toho jejich kostelíčka někdo dopraví, bylo to kus cesty na Central Avenue, a pak že ji zase odveze zpátky, neboť jinak by byla v neděli odmítla pracovat. Měla vysoká morální měřítka. Avšak tohle byl nejtěžší případ dilematu mezi dvěma morálkami, a šlo tu o dilema mezi ctí (byla to přece vyloženě naprosto soukromá zásuvka, přestože nebyla právě v tom okamžiku zamknutá, a Irena neměla sebemenší právo ji otevírat) a mezi věrností vlastnímu pohlaví, jejímž prvořadým důsledkem byla zásada: držet manžely pěkně na uzdě po vyhrazené cestě. Irena nad tím musela určitě hodně váhat. Teprve později jsem se dověděl, co ji přimělo, že fotografie dala Florence. Ale prostě jí je dala. Nakonec dospěla k přesvědčení, že nemůže nic správnějšího udělat. Celý svůj život jsem vlastně měl spoustu trápení s lidmi, kteří konali právě to jedině správné.

Jenže Irena neznala Florence. A věřte, že Florence tu ženskou měla ráda. Irena pracovala dobře a byla naprosto poctivá, a o služku bylo tehdy, jako i dosud, těžko zavadit. Irena si počínala správně, byla na její straně, z věrnosti domu a z bojovného zaujetí vůči manželům, kteří zahýbají (jako jí to v jednom kuse dělal ten její). To všechno však nic neplatilo, Florence ji ještě to dopoledne vyhodila. Řekla jí, ať si sbalí věci a už ať je pryč, a ještě tu hodinu ji z domu poslala taxíkem. Florence nechtěla v domě služku, která strká prsty, kam nemá.

Když Irena odjela, zůstala tam Florence s těmi snímky sama. Myslím, že si je musela moc dlouho a moc pečlivě prohlížet. V poledne jsem se pod nějakou vymyšlenou záminkou přihnal domů. Florence mi přišla naproti ke dveřím a oznámila mi, že musela Irena z domu a proč. Pak se na mě podívala. Bylo mi jasné, že z tohohle se nevykroutím.

Nějakou dobu byla Florence někde pryč po domě. Nesháněl jsem ji, aby přišla dolů, protože jsem si za živého boha nemohl vymyslet, co jí řeknu. O tom, co bylo na fotografiích, nemohlo být nejmenších pochyb. Přece ten výraz v Gweniných i v mých očích nemohl nechávat nikoho na omylu. Znáte ten dokonale ostražitý pohled, jaký se objeví v očích kocourovi, když to dělá jiné kočce. Chci říct, že některé fotografie nebyly zrovna tak nevinně hravé. A Florence musela přemýšlet, prostě musela. Na jedné fotografii mě za něj Gwen držela. Proč jsem proboha jenom tenhle obrázek dělal? To mi asi ze samé lásky muselo na chvíli přeskočit v hlavě.

Slyšel jsem, že Florencino auto odjíždí pryč. Dr. Leibman, je to v suchu, přemítal jsem. Bylo mi z toho trochu nanic a trochu jsem měl strach.

Pak nadešlo odpoledne plné jak se říká trýznivého hodnocení sebe sama. Já jsem trávil celé hodiny vším tím duchovním sebezpytováním; Florence si však počínala daleko praktičtěji. Po dr. Leibmanovi ani nevzdechla. To nechala na později. Zajela přímo za svým právníkem Arthurem Houghtonem. (Arthur byl ve skutečnosti náš advokát. Ale když došlo ke krizi, stal se advokátem jejím. Sázel na koně, který vyhrává.) Měli spolu „předběžnou debatu“. Arthur jí podal informace o nějakých zajímavých precedentech rozvodového řízení, které jí měly pomoci nabýt sebejistoty. Ve světle tohoto rozhovoru, pro Florence nesmírně uklidňujícího, bylo jasně vidět, že má všechny trumfy a může mi sakra pořádně zatopit a že tou dobou, kdy by se rozhodla se mnou skoncovat, veškeré hmotné vlastnictví, jež by mi zbylo, by byly právě ty fotografie Gwen a mne, a to ještě proto, že ona je nechce. Florencin otec je penzionovaný rektor jedné vysoké školy v Nové Anglii (právě na té jsem studoval) a starší člen obrovské právní firmy se starou americkou tradicí, ke které patřil také Arthur Houghton. Později mi Florence v návalu dobré nálady a naprosté důvěry řekla, že jí vždycky členové té právní firmy, honosící se starými protestantskými tradicemi, byli protivní, protože si byli podobní jako vejce vejci a naopak se tak málo podobali mně. Ovšem za současných okolností náhle shledala, že se jí ten jejich vzhled dokonce líbí. Rozhodně aspoň poznala, že se jí tu dostane ochrany. A to jí dodávalo sebejistoty. A zároveň to vysvětlovalo i tu udivující změnu, jakou jsem v jejím postoji zjistil, když jsem ji uviděl příště.

Do kanceláře jsem se to odpoledne už nevrátil. Ani jsem nezatelefonoval Gwen, abych jí novinu sdělil. Seděl jsem prostě u bazénu a říkal si, že možná právě nadešel okamžik, na který jsem čekal ty měsíce. Samozřejmě! Žádný Ital, žádný Španěl, a rozhodně žádný Francouz by se nevzdal svého domova, životních úspor a své ženy jen tak kvůli nějaké kurvičce. A žádný Řek, ať už starověký nebo moderní, by se pro takovou maličkost, byť byla sebelákavější, nepřipravoval o pohodlí. Řek by prostě přijal fakt, že se člověk v životě musí vzdát mnoha věcí, jen aby si udržel to hlavní. Pak jsem usnul.

Docela pěkně jsem si u bazénu vyspával a neměl jsem ani žádné sny, když tu jsem si začal uvědomovat, že nade mnou stojí Florence. Úmyslně jsem zůstal, jako bych ještě napůl spal, protože jsem nebyl připraven podívat se jí tváří v tvář. Držela však v ruce sklenku s pitím, což bylo vždycky dobré znamení, a byl to můj oblíbený gibson, suchý a pořádně silný. Postavila ho na stoleček vedle lehátka. A řekla měkce: „Večeře bude za půl hodiny, hochu. Myslím, že ta nová služka bude vařit báječně!“ Pak odešla.

Co se to proboha děje? Byl bych čekal, že bude mít v ruce spíš baseballovou pálku než gibsona. Byla by tohle s to udělat Gwen? Nikdy. Tak jsem zašel do domu a udělal si ještě jeden báseň, dvojitý. Pak jsem si myslel, jelikož tohle bude možná moje poslední večeře v tomhle domě, tak že se na to pořádně vystrojím. Šel jsem nahoru do ložnice. Tam jsem viděl, jak události pokročily.

V nohách postele jsme měli velikou pohovku. Florence na ní ustlala. Když jsem vcházel, šla zrovna ven, a já jsem řekl tónem jakéhosi dětského protestu: „Na tomhle mám já spát?“ Odpověděla mi: „Jistěže ne, miláčku. Tam budu spát já.“

Ať už se stalo mezi ní a Arthurem Houghtonem a pak za její poslední návštěvy u dr. Leibmana cokoli, výsledek byl povzbudivý. Z jídla se toho večera dokonce stala jakási slavnost.

S novou kuchařkou jsme udělali štěstí. Florence byla natolik nápaditá, že jí řekla, aby uvařila svoje vlastní oblíbená jídla. Tahle kuchařka, opět jedna rozložitá černošská matróna, skončila právě dvacet let služby v nějaké židovské rodině. A ten večer připravila sauerbraten, bramborové placičky, červené zelí a jablkovou omáčku. Panebože! K tomu jsme pili burgundské, které Florence sama vybrala, a já jsem ho otevřel a pozorně naléval. Zapálili jsme svíčky. Gramofon hrál Strausse.

Ellen večeřela s námi, a musela poznat, že došlo ke krizi. Myslím však, že ten vyděšený výraz způsobilo poznání, jak se krize zastírá hrou. Florence měla skutečně úroveň. Zvládala to prostě s takovou dokonalostí, jako by předpokládala, že život má svoje vrcholy i svoje propasti, a právě těm propastným situacím že se musí, člověk postavit, a ne se jim poddávat. Rozhodla se učinit náš život po dobu toho bolestivého období co nejpříjemnější.

Nebyl jsem s to uhodnout, co si myslí anebo co cítí Ellen. Její chlapec přišel právě, když jsme byli uprostřed dezertu, a jakmile ho Elllen uviděla, zřejmě se jí hodně ulevilo. Přišla ke mně, políbila mě na dobrou noc a pak se na mě podivně podívala, jako by něco chtěla říct, jenže bohužel v tu chvíli nemohla. Vyběhla pak ven, ale Florence už nepolíbila. Vzhledem k náladě večera jsem se to snažil zamaskovat. „Myslím, že bude mít s tím chlapcem nějaké trápení,“ poznamenal jsem. Ale Florence si toho zřejmě nevšimla. Měla oči jen pro naše těžkosti.

Jestliže příroda a společnost vydala kdy ženu naprosto nezáludně shovívavou, neobmyslnou a neschopnou jakékoli psychologické falše – ženu stiženou trápením, ano, ale přes všechny trampoty přímou a opravdovou – pak tou ženou byla Florence. Konečný úsudek můžete o někom podat, teprv když poznáte, jak se chová v tísnivé situaci, zvlášť když mu bylo ublíženo. Ten večer, kdy jí ta veliká rána, již utrpěla dopoledne, ještě stále krvácela a kdy jí žaludek dosud svíraly bolestivé křeče, ukázala Florence svou skutečnou úroveň.

Seděli jsme v salóně a pili mátové drambui. Zapálila mi doutník, štíhlý a dlouhý, a vyfukovala nevdechovaný kouř ze své cigarety ke stropu. Chvíli bylo ticho. A pak se najednou rozhodla vzít mě za ruku a usmála se na mě s tím nejprostším výrazem přátelství. Náhle mě k ní zalila vlna lásky. Zdálo se, že její první reakce je pochopit mou bolest. A poskytnout mi čas, abych se sebral. Řekla jenom: „Proč už si, miláčku, nejdeš lehnout? Měl by ses pořádně vyspat. Musíš být unavený. A dnes se ti bude myslím spát o moc líp. Dnes v noci už nejspíš nebudeš skřípat zuby, ani si nebudeš povídat sám pro sebe, protože teď už nemáš co skrývat, že? Tak běž. Zítra si možná spolu promluvíme, anebo až za pár dní. Tak běž.“

A já jsem se rozhodl udělat přesně, oč mě požádala. Byl jsem jí strašlivě vděčen za to její porozumění a za tu její velkorysost. Když jsem šel po schodech nahoru, myslel jsem si: ještě jsi nezavolal Gwen, od rána jsi s ní nemluvil, a když budeš s tím hovorem čekat až do zítřka, no však ji znáš, děvku, třeba už tam nebude. Nepotřebuje nic jiného než maličkou pauzu a všechny ty ponižující nehoráznosti a urážky té naší dohody jí snad konečně dojdou. A příštím letadlem už poletí na východ.

K čertu se vším, myslel jsem si. Tady je v sázce můj život. Nedám se dohnat k žádné nepředloženosti. Půjdu si tak, jak budu chtít a kdy budu chtít, a každý ať si dělá taky, co chce. A především se vykoupu. Před večeří jsem se osprchoval a teď si dám pořádnou a hodně horkou koupel.

Nasypal jsem si do vany spoustu koupelové soli. Florence mi nachystala čisté pyžamo. Skutečně jsem si dal na čas. Když jsem konečně vyšel z koupelny, seděla Florence na chaise longue, kouřila cigaretu, ale kouř nevdechovala a dívala se v ložnici na televizní komentář k nejdůležitějším událostem. Když jsem vešel, stiskla dálkové ovládání a program vypnula. Zůstali jsme sami. Úplně.

Pak se rozhovořila. Pořád tak mírně. „Řeknu ti to otevřeně, hochu, když jsem tě prvně uviděla, moje bezprostřední reakce byla prostě ti jednu pořádnou vrazit. Byla bych bývala s to tě zabít. Ale člověku vždycky pomůže, když si dá na čas a promluví s několika lidmi, kterým důvěřuje…“ Pak se rozpovídala o tom, co říkal Arthur Houghton a co říkal dr. Leibman. Něco jsem si z toho poslechl. Jenže pak jsem přestal poslouchat, protože jsem pozoroval, že se mnou jedná jako s chorým člověkem, velice ohleduplně, asi tak, jak se zachází s někým, komu se to v hlavě potočilo anebo komu to začíná vysazovat a s kým si musíte dát na každém kroku pozor. Měla pravdu! Skutečně jsem se choval jako nenormální člověk. Když jsem ji opět začal vnímat, zrovna říkala: „A tak jsem uvažovala: Bolí to, bolí to jako ďas, ale problém má Evans, ne já. A tehdy mi bylo všecko najednou o tolik jasnější – jak sis povídal sám pro sebe a jak jsi skřípal těmi svými ubohými starými zuby, chudinko moje! A bylo mi tě líto, protože ty teď zřejmě už vůbec nejsi odpovědný za to, co děláš, skutečně ne. Věděla jsem už, koho jsi to nenáviděl, když jsi ze spánku říkal ‚Já ji nenávidím!‘. Je to ona, že? Nechci tě nijak zpovídat,“ (jednala se mnou s přesladkou ohleduplností), „já vím, jak nesnášíš, když tě někdo vyslýchá, ale prosím tě, odpověz mi na tu jednu jedinou otázku, a já už se tě celý večer nezeptám na nic jiného.“

Odpověděl jsem: „Ano, to jsem měl na mysli ji, když jsem říkal ‚Nenávidím tě‘.“

„Aha,“ řekla Florence, „takže teď aspoň vím něco o tom, co se v tobě odehrává. Tady máš skleničku na noc, hochu, zrovna u postele. Vím, jak je to asi těžké, být v posteli se svou starou ženou a přitom s největší pravděpodobností toužit po jiné. Často mi to napadlo, když jsem tě pozorovala, jak si tam ležíš na zádech,“ (to už jsem byl v posteli), „hledíš do stropu a pohybuješ rty. Pamatuješ se na tu noc, kdy ses vzrušil? Věděla jsem, že já jsem nebyla příčinou. No podívej… myslím, že dnes večer by tě nikdo neměl vyslýchat ani mučit. Nejspíš ani zítra a možná ještě nějakou dobu ne. Já to nejlíp vím, v jakém obrovském stresu jsi žil. Ale pak nakonec, hochu, ne teď, ale později, se budeš muset přece jen rozhodnout. Protože ono je to vlastně velice jednoduché, tak jednoduché, jako že já jsem já a ona je ona. Vím, jaké je to asi těžké rozhodování, ale obávám se, že do určité doby takové rozhodnutí budeš muset udělat. To víš, koneckonců, já si budu muset nějak zařídit život, a když ne s tebou, tak s… prostě nějaký jiný život.“

Zhluboka zatáhla z cigarety, podívala se šikmo vzhůru do stropu, vyfoukla kouř, který nevdechla, a pokračovala: „Vidíš, miláčku, když se to všechno na mě sesypalo poprvé, ty fotografie a všechno, co z nich šlo vyčíst,“ (přitom na mně urovnávala přikrývku), „tak jsem měla hroznou, hroznou zlost. Leží se ti dobře? Ano? Dobrá! Ale teď už zlost nemám.“

Odcházela a pak hovořila z koupelny. „Už zlost nemám, protože tys to všechno musel nést úplně sám a nikdo ti při tom nijak nepomáhal a s nikým sis o tom nemohl promluvit. Dnes dopoledne jsem byla u dr. Leibmana a on mě právě na tohle zvlášť upozorňoval. Víš, není vlastně proti tobě. Je ve skutečnosti na tvé straně. Teď teprve zřetelně vidím, co dr. Leibman pozoroval už před mnoha a mnoha měsíci. ‚Dívejte se na něho jako na chorého člověka,‘ radil mi. Vím, že to slovo má v sobě dost nedobrých významů, ale já žádný takový význam nemám na mysli. Chápej to slovo v ušlechtilém smyslu, jako by vyjadřovalo skutečnou účast tvých přátel. Vždyť ono je to vlastně docela roztomilé slovo – je tak trochu chorý – vidíš, jak to taky může znít?“

Vyhlédla zpoza dveří koupelny. Svlékla se a s úsměvem pravila: „Chci ti pomoct.“ Pak stáhla hlavu dovnitř. Usmívala se tím nejprostším, nejvřelejším a nejupřímnějším úsměvem. Nechápal jsem, jak se může někdo takhle zachovat. Myslím po tom, co viděla právě to dopoledne ty fotografie.

Pokračovala z koupelny: „Jednou z nejškodlivějších a nejklamnějších představ, jakou lidé mohou mít, je představa, že jsou s to milovat z celého srdce současně jenom jednoho člověka.“ Vystrčila hlavu opět zpoza dveří koupelny, teď už byla nahá. Hlavní světlo v koupelně bylo zhasnuto; svítila jenom malá lampička a v jeho tlumeném růžovém světle Florence vypadala – prostě právě tak, jak si přála vypadat. A pokračovala: „Lidé vychovaní v našich západních křesťanských tradicích hlásají víru, že člověk může opravdu a ze srdce milovat skutečně naráz jenom jednoho člověka. Je možné, že tvoje tradice, tradice poněkud pohanštější, je právě ta upřímnější, ne? A že lidé v naší společnosti,“ (to všechno z koupelny, do toho hrčel kohoutek, pak ho zastavila), „něco na jedné straně hlásají, ale ve skutečnosti žijí úplně jinak?“ Opět na chvíli vystrčila hlavu z koupelny, pak ještě o něco víc, a když tam stála a čekala na odpověď, uvědomil jsem si, jak dlouho jsem ji už neviděl nahou a že jsem se tomu vlastně vyhýbal a nechtěl ji nahou spatřit, snad z nějaké neuvědomělé věrnosti Gwen. Důvěrně se na mě usmála a opět zmizela. Prsy – na které jsem se už dost dlouho nepodíval – měla větší než Gwen. A pokračovala opět z koupelny: „Například já teď s tebou nemohu. A myslím si, že přes vaše tradice a přes rozličné zázemí nemůžeš být ani ty se mnou. Vím, ty ses snažil, ale už dlouho to nebylo to pravé, že? Totiž já jsem jasně cítila, že jsi někde jinde. Ty jsi příliš čestný, miláčku, a něco tak důležitého nedovedeš zamaskovat.“

Pak se vrátila, oblečena v noční košili, která se mi, jak věděla, vždycky líbila, žádné ty krajčičky a žádné ty sladké rajcovací nesmysly, žádné ozdobné lemování nebo nabírání, žádné šňůrečky ve stylu „jen-si-za-ně-zatáhni“ a žádné pentličky, jenom samotná žena v obalu z nádherného lehkého materiálu, ne příliš dlouhém, ne příliš těsném, a ta žena kráčela ke mně. „Musím ti říct jedno,“ začala, „a to, že oba, jak Arthur Houghton, tak dr. Leibman, mi se vší důrazností radili, jeden z právního hlediska a druhý z hlediska lékařského a psychologického, že s tebou rozhodně nemám spát v jedné místnosti, a nejlíp ovšem že by bylo, kdybych nespala ani v témž domě. Nesmysl, povídám jim, vždyť je to člověk. A pořád je to ještě můj manžel. Řekla jsem jim: ‚To už je jedno, tak nebo tak,‘ a skutečně jsem to mínila vážně. Ale promiň mi,“ (zastavila se u pohovky), „jestli dnes prostě k tobě nemůžu blíž.“

Lehla si na pohovku, kam si ustlala, a já jsem zůstal natažen na zádech v naší posteli a neříkal jsem ani slovo. Pak jsem uslyšel, že pláče. Ne hlasitě, protože Florence zachovává vkus ve všem. Ale muselo to být, přihlásila se bolest.

„Florence,“ zavolal jsem na ni.

„To nic, chlapče,“ řekla, „to jen že jsem právě přemýšlela, co dělat, a napadlo mě: dobrá, já tedy počkám, až se rozhodne, ať si vybere, a to už je jedno, jak dlouho to bude trvat. Ale pak jsem uvažovala, že jsem přece taky jen člověk, a za nějakou chvíli budu potřebovat taky nějaké lidské teplo. Přes všechnu vulgárnost vidím z těch fotografií, že máš k té děvce blízký vztah – promiň, Evansi, tak jsem to ani nechtěla říct, jenom tolik, že budu čekat, jak dlouho jen budu moct. Budu se snažit ze všech sil. Opravdu, to ti slibuju. Mimochodem, jak se takovéhle fotografie dávají vyvolávat a kde se z nich dávají dělat obrázky?“

„Ona má temnou komoru,“ lhal jsem. Nemohl jsem jí říct pravdu, protože Florence by si dělala hlavu, že ty věci viděli ještě další lidé.

„Kdo že ji má?“

„Gwen.“

Následovalo ticho a za chvilku jsem slyšel, jak přidušeně pláče. Pomyslel jsem si, jak je za takových okolností těžké důsledně dodržovat zásady slušného jednání a jak je to od ní nádherné, že se snaží podle těch zásad nyní žít. Chvíli plakala, sama tam na té pohovce, a v tom zvuku bylo tolik touhy, tolik hladu.

Asi se to muselo stát. Neměla v úmyslu žádné svádění, to vím určitě. Ale ta její ženská žádost a ta zatracená úporná snaha chovat se korektně, přesně tak, jak si to představovala podle svých zásad důsledně slušného jednání a ve jménu civilizace a vznešených západoamerických protestantských tradic to všechno na mě skutečně silně zapůsobilo. Pochybuju, že by byl některý chlap, který má kousek srdce v těle, býval s to tam zůstat ležet a té žádosti, tak silné a tak čisté, nevyhovět. S těmi řinoucími se slzami jako by se řítila poslední naděje jejího života.

Když jsme byli uprostřed, řekla: „Evansi, Evansi, co teď s námi bude?“ Odpověděl jsem jí: „Všecko s námi bude v pořádku, děvenko.“ A myslel jsem to vážně.

Později se mě zeptala: „Evansi, co ode mě chceš?“ Odpověděl jsem: „Tebe, holčičko. Chci tebe.“

Po celou tu dobu jsem cítil opravdovou vášeň a vzrušení. Někdo by měl prostudovat vztah mezi sexem a soucitem. Takhle blízcí jsme si nebyli už léta. A když jsem potom uvažoval, jaký jsem to neřád (hned nato jsem totiž začal přemýšlet, co asi dělá Gwen; celý den jsem jí nezavolal), Florence se probrala ze spánku, neboť mezitím usnula, a jak jsme tam leželi jako vždycky předtím, ona nohu přes moji nohu a hlavu mně na rameni, rozhovořila se a z hlasu jí zaznívala láska: „Víš, Evansi, já věřím, že nakonec přijdeš k rozumu. Máme toho prostě příliš mnoho společného, než abychom se toho vzdali. To přece musíš sám vidět. Tohle všechno už se dávno stalo miliónům manželských párů před námi.“ Políbila mě na skráň a usmála se. „Lidé už si dokonce vypracovali i postup, jak se v takové situaci zachovat. To právě ta civilizace, chlapče, tyhle vyzkoušené a správné formy. Existuje také jedna osvědčená pro tuhle naši situaci. Já ti budu dál manželkou; vím, teď bude muset být jistá přestávka, ale věřím, že bude jen dočasná. Mně stačí, když se podívám na ty fotografie; přece vidím, že je to dokonalá děvka, hochu, promiň. Vím taky, že jednou jakoby v náhlém světle blesku uvidíš i ty, co vidí každý druhý, jenom když se na ni podívá. Chci říct, ona není na tvé úrovni, Evansi, chudinko moje malá, je to skutečně tak pošetilé, myslím to všechno, ale když tě tím neprovedu, tak čím jiným bych tě už v životě měla provést? Jenom se prosím tě snaž a dej mi brzy vědět, ano? Brzy! Tak platí? Řekněme, že máme spolu takovou tichou dohodu, platí? Nikdy jsem si nemyslela, že bych mohla, ale – jenom, Evansi… Evansi… co opravdu chceš, choď si za ní, jestli to skutečně… Hm, já vůbec nevím, co to povídám. Chci říct, nechoď za ní. Neměj ji rád. Měj rád mě.“

Řekl jsem jí, že už za ní chodit nechci, že je to všecko pryč, že už je to všecko úplně pryč.

Zvedla hlavu z mého ramene, podívala se mi do obličeje a řekla: „Nemusíš to říkat,“ A usmála se na mě. „Ale dělá mi to dobře, když to slyším, a doufám, že je to pravda. Ale bylo to dneska hezké? Že, Eve? Jako kdysi!“

„No,“ přisvědčil jsem, „jako kdysi!“

Políbila mě a přitom se šibalsky usmála, jako kdyby teď ona někomu přebírala chlapa. Pak usnula, šťastná, jakou jsem ji už dlouho neviděl, usmívala se ze spánku jako nevěsta.

4

Florence usnula zdravým spánkem, ale já jsem zůstal ležet, jako když mě praští palicí do hlavy. Byl jsem na vrcholku jakéhosi psychického slalomu a začínal jsem sjíždět dolů, ale nemohl jsem ani v nejmenším předvídat, jakou rychlostí a s jakou neodvratností bude sjezd probíhat. To jsem ještě nevěděl, že nikde nejsou zabodnuty tyčky a že vzdálenosti jsou jen velice krátké – že tedy nejsou vytyčeny hranice mezi tím, čemu se říká normální chování, a tím, co dostává nálepku mentální choroby. Dosud jsem věřil, že obě takové nálepky jsou zbytečné. Existují pouze lidské bytosti v různých měnících se podmínkách a vše je pouze pokračováním toho, co tu existovalo, nepovšimnuto, již celou dobu předtím.

Tu noc s Florence jsem prvně zkusil to pravé dilema mezi „oběma“. Nemluvím teď o tom, jak si to člověk zařídí, o technice, jak si člověk drží jednu ženskou pěkně v suchu a dočasně to zatím táhne ještě s další. Když jsem tam tak ležel a poslouchal Florencino pravidelné oddychování, překvapovalo mě, že oba akty, jeden ráno s Gwen na cestě do práce, a jeden s Florence, a to prosím brzy za sebou, mi připadaly naprosto přirozené a naprosto rovnocenné. To mě šokovalo. Ne fakt, že jsem v jednom a témž dni měl poměr s dvěma ženami – to jsem dělával často, a výčitky jsem nepociťoval žádné. Ale ten poměr s dvěma různými ženami hned po sobě vyplýval z opravdové lásky, a já jsem přitom celou svou výchovou a celou svou tradicí nebyl připraven věřit, že je něco takového možné.

Nemohl jsem vydržet tam tak ležet, když měla Florence hlavu položenou mně na rameni a nohu přehozenu přes mé stehno. Začal jsem se co nejjemněji soukat z jejího objetí. Tu chvíli jsem ještě neměl chuť pouštět se s Florence do debaty, a tak jsem si počínal velice opatrně, abych ji nevzbudil. Když jsem se vyprošťoval, několikrát cosi nesrozumitelného zamumlala. Pak však opět pevně usnula a já už byl venku na chodbě.

Chtěl jsem zajít dolů a uvařit si trochu kávy, ale zaslechl jsem Bartóka. To znamenalo, že je dole Ellen s tím svým chlapcem Rogerem a že mají zhasnuto. Dolů jsem tedy nemohl. Jak daleko spolu asi zašli? Bartók dospíval k jednomu z těch svých nedomrlých hudebních vrcholů. Napadalo mě, jestli oni už taky spějí k vyvrcholení. Ne. Ještě před několika týdny mě Florence ujišťovala, že je Ellen nedotčená.

To je jedno, něco ale dělali. Slyšel jsem jejich hlasy. Seděl jsem na schodech. Nechtěl jsem se vracet do ložnice a dolů jsem nemohl, tak jsem tam jen tak zůstal sedět.

Na chlapovi je nejčestnější ten jeho instrument, uvažoval jsem. Myslím, že u té ženské veverky to bude totéž, jenže to nevím ani zdaleka tak bezpečně. O bimbáskovi toho vím mnohem víc. Je na něm jedno báječné, čím je tak dokonale morální, totiž že nikdy žádnou morálku nepředstírá.

Napadlo mě, že by ten náš klacek nikdy nepoužil například slova „měl bych“. A už nikdy by neřekl „snad by se mělo“. Teď hned; a jaký cenný náboj dává v sázku! Ten Pták Ohnivák ví jenom jedno: „Chci!“ Anebo ještě přesněji: „Teď právě chci!“ Ty žvásty jako „navěky věků“ a podobně pro něho neexistují. A na ty hlouposti lidé dopláceli daleko častěji než na který jiný sentimentální cit. Anebo v jejich důsledku ničili své bližní, muže ženy. Většina zla se koná ve jménu dobra.

CHCI!

Když o tomhle úsloví „Chci!“ uvažuju, tak se mi zdá, že vyjadřuje přesně tu lidskost, kterou jsem ztratil. Já už jsem prostě přestal vědět, co dál chci. Nebyl jsem s to se rozhodnout; pořád jsem se utápěl v tom nerozhodnutém pojmu „obě“. Nedělal jsem v tom vůbec nic, právě proto, že jsem to tak chtěl. To prosté, nezáludné, lidské a bezprostředně dětské „Chci!“ – kam se mi podělo?

Dávno se ztratilo. Seděl jsem tam nahoře na těch schodech a uvažoval: dávno zmizelo. Ztratil jsem ten pravý přístup k věci. Ten dar jsem zabil. Nevěděl jsem už, co chci dál. Cítil jsem, že musím udělat to a to, že se ode mne očekává takové a takové jednání, že je to moje povinnost, chovat se takhle, že mě morálka zavazuje dovést tohle až ke zdárnému konci a že se ode mne očekává, abych plnil – vždycky – co po mně chtějí ostatní lidé. Vlastně jsem ani nevěděl, jestli Gwen ještě chci. Nešel jsem za ní, i když jsem si myslel, že bych měl. Ani jsem vlastně neočekával, že půjdu, přestože možná bude pozdě, jestli vůbec půjdu, a doufal jsem taky, že pozdě bude, a zas jsem si toužebně přál, aby ještě pozdě nebylo, a tak dokola.

Na všem byla nejhorší celá sada imperativů, kterým jsem si dovolil podlehnout. Byly to „imperativy vhodnosti“. Zase ne to, co jsem chtěl, ale to, co bylo v jisté době a v té které situaci užitečné. „Imperativ vhodnosti.“ Ta slova jsou vepsána na náhrobku naší generace. Naše generace přece dělala vždycky to, co bylo vhodné.

Zvlášť já.

Ale to prosté, syrové a oproštěné základní „Chci?“ Co se stalo s ním? Je dávno pryč!

Těch „bych“. Ty člověka zabíjejí!

Ale abych se vrátil k tomu pinďourovi: ten Lomcováček Jednovokej nezná „bychy“. Ani „mělbychy“. Ani všechny trable, které z nich plynou. Když má k poctě zbraň, tak má očko navrch hlavy; zmerčí hned to, co chce, namíří a ihned zaútočí. V duchu velkého Tedáčka Roosevelta zmobilizuje všechny síly, aby se postavily za něho a bere pahorek ztečí. A tělo ihned zaregistruje tu čistou žádost Vohniváka Nalejváka, postaví se za něj a útočí s ním, vším, čím vládne.

Ještě jedné věci si u toho našeho Šroubováka vážím. Nemůžete mu dost dobře poručit, aby se postavil a něco předstíral. Když nechce, můžete s ním lomcovat, nadávat mu, nehne sebou. Vážený El Conquistador si bude jenom ležet a tvářit se zasmušile. Když je na půl žerdi, to je pro jeho majitele pohana. Jako by říkal: Hochu, lžeš. A pak, později, když se tahle neblahá příhoda už stane historií, tak vážený pán Úd Pátý se posadí, rozhlédne se kolem, a pak se postaví pěkně jako tulipánek a jako mazaný komediant řekne: „Mnó, a pane šediteli, cák se pšihodilo?“

Ne že by toho ten náš Utahovák chtěl moc. Rozhodně však potřebuje aspoň něco. Na jedné straně pro něho neexistují ty nesmysly „nikdo jiný než ty“, a taky na ně nikdy nikomu neletí. Jeho názor na věc by se dal vyjádřit takto (cituji): Ty kurevníku neurotická, proč musíš předstírat, že je nějaká žádost dokonalá, úplná a že musí trvat navěky? Anebo že musí být největší. Tyhle pitomosti „navěky“ a „největší“ a „nikdo jiný než ty“ si za staletí vymyslely holky, aby si pojistily léta stárnutí. Děvčatům se to nemůže zazlívat. Vadnou rychle. Ale proč předstíráš ty? Konec citátu.

Říká se, že tvrdej nemá svědomí. Ale dívejme se na to jako na fakt. Je to ta čestná část nás všech, nás mužů. A nejdemokratičtější. Nedělá rozdíly mezi bohatým a chudým a nemá rasové předsudky. Naši bratři v jižních státech prohlašují, že všude vybudují hráz rasových rozdílů. Ale náš Velkej Pérák nikdy na takovou hráz nedal, jsou na to milióny svědků.

Vstavač Jednovokej má jako všechno čisté sklon k naivitě. A všude, kde najdete něco čistého a naivního, najdete taky hned někoho, kdo se snaží to zkazit. Takže ten náš Bourák Bezhlavej je často nevědomým nástrojem (a obětí) zkažené mysli a nálady té osoby, ke které je právě připoután. Muži se snaží využít lepší části své bytosti tolika rozličnými způsoby, k jakým by ani sahat neměli. Dostat na lopatky holky, dostat na lopatky chlapy, honit vodu, pouštět hrůzu, soupeřit, vynahrazovat si porážky na jiných kolbištích, mstít se, sbírat skalpy, a jedno z nejhorších, uspokojovat zahálčivou zvědavost. Pánbůh ví, že je na stovky všelijakých perverzí. Já například znám jednu vysoce morální a velice slavnou osobnost z veřejného života, a ten dotyčný to manželce nemůže udělat jinak, než když ona spí. Prostřednictvím toho našeho Přítelíčka si přece dovedeme odreagovat tolik chorob! Ale nakonec ho Žaludáčka Lesklýho zkorumpovat přece jenom nemůžeme. Zase přijde k sobě, uvidí, co chce, a půjde přirozeně po tom. Co by mohlo být nakonec nevinnějšího?

Tu noc byl ten můj Rytíř bez Bázně a Hany čestnější, galantnější a lidštější, než jsem byl připraven být já sám. Zželelo se mu Florence a na její čistou a naléhavou žádost zareagoval. A zatímco já měl v hlavě úplnou změť konfliktů a zábran, Pták Ohnivák si našel svoje hnízdo, nepředstíral, že v něm chce zůstat navěky, ale vstoupil, zasel dary své milosti a šel si odpočinout. Láska a laskavost je to nejkrásnější spojení.

Dole se hudba zatím změnila. Domyslel jsem si, že ten Ellenin intelektuálek šel asi domů. Jak vytáhne paty ze stavení, je Ellen zase taková jako obvykle. Znovu vyrukuje s mými džezovými klasiky a znovu se objeví ve své pravé podobě.

Šel jsem po špičkách dolů. Chtěl jsem vědět bezpečně, jestli už Roger odešel. Neměl jsem zrovna v tu chvíli chuť, aby se mnou někdo jednal s povýšeneckou shovívaností a neuznával mě. Díval jsem se zezadu z jídelny temnou špižírnou do jasně osvětlené kuchyně. Viděl jsem tam Ellen, tančila, sama, hop, hop na jednu stranu, a pak hop, hop na druhou. Mohl jsem na to vzít jed, že nemá společnost, protože v puse měla nacpaný obrovský kus čokoládového dortu. A jak si lebedila! S tím rejem ani s tím čokoládovým dortem by se byla rozhodně nechtěla předvádět před Rogerem.

Pozoroval jsem ji z temného pokoje a ona jako by si náhle uvědomila, že nablízku někdo je. Zastavila se a jen zírala, neviděla mě, ale zkoprněla a větřila tiše jako laň. Tehdy zrovna docházelo k brentwoodským znásilněním, dvanáct za tři měsíce, a pachatel pořád ještě běhal po svobodě. Celé okolí těmi znásilňovacími žertíky žilo. Ellen vypadala vyděšeně. Dala se směrem ke mně. Najednou zaječela. Ani jsem se nepohnul, perverzník hnusná stará. Pak zjistila, že jsem to já, a vrhla se mi do náručí s výkřikem „Jé tatí,“ a v tu ránu jsem byl ohozený čokoládovou polevou. Viděl jsem, že pláče a že nejspíš už plakala předtím, když si tam tak vytáčela a jedla ten čokoládový dort. „Co ti udělal? Já ho zabiju, prevíta.“

„Kdo?“ zeptala se Ellen.

„Ten tvůj chytrouš,“ řekl jsem.

Vyprskla smíchy. Zeptal jsem se, čemu se směje, a odpověď zněla: „Tomu, jak šíleně ho nenávidíš.“

„To se nedá říct, že ho nenávidím,“ odporoval jsem. „Ano, mám vůči němu jistou averzi.“

„Prosím tě, tati, netvař se tak šlechetně. Mně by se to ani nelíbilo, kdybys nežárlil.“

Pak jsem si všiml, že Ellen něco pila. Šel jsem ochutnat, byla to vodka, na čemž sice nic není, jenže ona byla parádně v náladě, už v tak povznesené náladě, že plácala čokoládový dort s vodkou dohromady. Ti mladí mají ale kachní žaludky.

Náhle prohlásila: „Panebože, já už to dál nesnesu. Já ti to povím.“

„Jestli se to týká Rogera,“ přerušil jsem ji, „tak mi to neříkej.“

Znovu se rozesmála, tentokrát jsem jasně poznal vodku – osmnáct let tomu děvčeti bylo – a prý: „Rogera se to netýká. Tebe.“ Pak dodala: „Tati, že na mě nebudeš naštvaný. Já to nesnáším, když jsi na mě naštvaný.“

Řekl jsem jí: „Heleď, děvenko, proč by mezi námi mělo být něco, co mi nemůžeš říct?“

„Jen počkej, až uslyšíš, co to je.“ Vyhoupla se na kuchyňský stůl, položila se na bok, a poprvé jsem si všiml, že má boky výš než hruď. „Slib mi, že se na mě nenaštveš.“

„Nenaštvu,“ sliboval jsem, „skutečně nenaštvu.“

„Bajo, naštveš,“ nevěřila a začala mi to povídat. A mě to skutečně rozzlobilo.

Služka Irena prý za ní přišla s těmi fotografiemi Gwen a mě a Ellen jí samozřejmě řekla, ať to hned dá zpátky, kde to našla. Ale o chvíli později ji cosi popadlo a řekla jí: „Ukaž to mamince.“ A Irena ji poslechla.

„Pročs zrovna tohle kruci musela udělat?“

„Vím, že to byla chyba,“ litovala. „Ale tys s tou dívkou vypadal tak šíleně šťastně. A víš, tati, s mámou vypadáš vždycky hrozně ztrápeně. I když se na sebe usmíváte. Od prvního okamžiku, kdy jsem začala mít myšlenky taky na něco jiného než na hračky a na bonbóny a tak, od toho prvního dne, kdy jsem o vás obou začala uvažovat jako o dvou na sobě nezávislých lidech, mi pořád nešlo do hlavy, proč vlastně jste spolu.“

„Jsou pro to jisté důvody,“ ujišťoval jsem ji.

„Existuje jenom jeden důvod,“ řekla. „Já. Celý život tě vídám s mámou, ale nikdy jsem neviděla, že by ses byl na ni podíval jako na tamtu. Bral jsi mámu kolem pasu a tak vůbec, zvlášť když jsi viděl, že se dívám. A vím taky, že se v noci držíte za ruce. Ale já teď mluvím o tom, jak to vypadá ve skutečnosti, jaké je to na těch fotografiích. Nejdřív to bylo jako palicí do hlavy, to přiznávám, protože někde jsou ty fotky dost sprostý. Ale když jsem se na ně podívala znovu, viděla jsem, jak – hm, víš, ona je hezká, skutečně je. A napadlo mě, tohohle on se jednoho krásnýho dne vzdá, kvůli mně. Nechtěla jsem udělat nic, čím bych mámě ublížila, přitom jak tě mám ráda. Ale já už toho mám dost, tati. Jak jsem dnes večer řekla Rogerovi: Je tohle právě to nádherné, co nám básníci líčí jako natolik pomíjivé, že bychom z toho neměli ztratit ani špetičku? Chudák Roger, my se spolu dnes štěkali jako staří manželé a já mu řekla, že mi to všecko může vlízt na záda, koukej, Rogere, seber se a běž pryč, prostě běž pryč. Máme už všechny manželské nevýhody, ale výhody žádné. Tak jsem se ti na něho nakrkla, že jsem mu toho jeho Bartóka vyhodila oknem. Ještě tam bude, ledaže je on tak kách, že ho nejspíš sebral, než odejel.“

Zvědavost mi nedala: „Už jste se měli s Rogerem rádi? Myslím tak opravdu, víš jak?“

„Ne.“

„Hm, abych ti řekl, jsem vlastně rád.“

„Ale to ne mou zásluhou. Jeho, on nechce.“

„Abys rozuměla, jsem rád, že jsi ještě…“

„Ale tati, s tímhle se zase svěřuju mámě. Já už jsem byla s několika kluky. Vždyť přece studuju na Radcliffce, ha, ha. Tati, ty sis skutečně tohle myslel?“

„Roger to ví?“

„Roger! Ten je můj kluk nastálo, tomu jsem to říct nemohla. – Ale mně už je osmnáct, tati, a někdy – a taky se to píše v literatuře – někdy to se mnou pořádně mává. Copak to nevíš? No ale tu minutu, co za Rogerem zapadly dveře, tak jsem si tam dala starej dixieland na tvých osmasedmdesátkách. Jsem na ně opatrná, neboj. Poslouchala jsem je a říkala si, tak takovýhle byl kdysi můj táta. Takže co, chápeš, tati? Já ty osmasedmdesátky šíleně miluju. Roger je nesnáší. Ten má jenom Milese Davise. Ostatní je pro něho černej póvl.“

„Co tím myslí?“

„Jak se běloši rádi koukají na černocha – víš, jako na primitiva a něco jako na zvíře. Jenže to mě rozčililo. Řekla jsem mu, a ty mi snad chceš namluvit, že ty nejseš blbej bílej póvl? Ty šašku! Už ať jseš vocad! A skutečně jsem se po něm hnala. Ty po mně vůbec nejdeš a vůbec mě nemiluješ. Jenomže místo nemiluješ jsem řekla něco jiného. Tak k čemu to všecko je? Seber se, povídám mu, a zmiz! Dej mi ještě hlt vodky, tati, jo? Prosím tě, tati, už je pozdě, a když se ještě malinko napiju, tak po tom šíleně báječně usnu. Díky. Jenom samý blbý pošťuchovačky, a venku zatím čeká svět. A přesně takový pocit jsem měla ten den s Irenou; najednou ti jí povídám: ‚Ukaž jí to. Ať je z toho pořádnej rambajs.‘ Šíleně jsem Irenu vyděsila. Máma ji potom samozřejmě musela vyhodit. Ale já jí budu posílat prachy, dokud si nesežene nové místo.

Pak jsem pozorovala vás dva u večeře. Neviděla jsem, že by se mezi vámi něco stalo. Byli jste přesně takoví jako jindy. Ani jediná známka života. Ale myslela jsem si, táta takovej není; ten v sobě má ještě život, jako ty osmasedmdesátky, možná že je ho jenom troška, ale přece jenom tam je. Proto taky než jsem odcházela, šla jsem k tobě a dala ti pusu. Pak zrovna vprostřed ‚Lesních jahod‘ mě napadla taková úděsná myšlenka. Vzpomněla jsem si na ty fotografie a myslela jsem si, ti dva by spolu mohli mít děti.“

Ellen jsme adoptovali. Vzali jsme si ji s Florence, když už bylo jasné, že vlastní děti mít nebudeme. Prošli jsme obvyklými zkouškami u nejlepšího doktora, vyšetřovací rourky, výtěry, odebírání vzorků, spermiogram a všechno ostatní, co k tomu patří. A doktor, že prý to sice vypadá dost zle, no, ale snažte se, člověk nikdy neví. Tak jsme se snažili, ale nic se nestalo. Myslím, že vada je u Florence – totiž vím to. Kdysi jsem do toho dostal jednu televizní herečku a pak manželku svého nejlepšího přítele. Obě si daly udělat potrat. Florence jsem to ale neřekl. Prodělal jsem všechny testovací zmatky s ní.

„Ses na mě naštval, tati?“ Pořád jsem totiž mlčel.

Neodpověděl jsem. Podíval jsem se na Ellen. Adoptované dítě si najednou začne, jako by bylo vaše vlastní. Jednou vás chytí za prst a už vám drží celou ruku, a vy se zamilujete. Zapomenete, že není vaše. Je s vámi amen! A od toho okamžiku rozhoduje o všem jedno jediné, to, co je dobré pro dítě. Zapomenete na Evropu, na Asii a na Afriku; léto budete trávit tam, kde bude mít to děcko kamarády. A panebože, já měl Ellen opravdu rád, už co malé děťátko, pak jako holčičku a co dospívající dívku. Ale počínajíc tak sedmnáctým rokem najednou začala vypadat, jako by nebyla naše, jako by to byla cizinka, která se do našeho domu dostala nějakým omylem. A strašné bylo, že to dost vadilo. My jsme jí sice připadali stejní, jako táta s mámou, ale ona se mi zdála jiná. Když jsem se na ni tehdy v noci podíval, vypadala starší, a skoro se to až zdráhám říct, jaksi hrubší, než jsem ji znal předtím.

„Podívej, jedno ti ale fakt chci říct, tati: kvůli mně to už víckrát nedělej. Já nechci být ten důvod, proč vy dva byste měli zůstávat spolu.“

Ticho.

Pokračovala: „Protože když pomyslíš, jaký je kolem celý svět, a uvážíš všechny možnosti, všecko, co by mohlo být, tati, není to hanba?“

Neřekl jsem ani slovo. Spustila se se stolu a vzala mě kolem krku.

„Proč s tím děvčetem neodejdeš? Vždyť s ní jsi šťastný.“

„Ellen,“ řekl jsem jí, „myslím, že nikdo nemůže dost dobře vědět, co je pro někoho druhého nejlepší. A pak skutečně, ty vlastně o mamince a o mně nevíš ani ň, ani ň, povídám.“

Umývala sklenku, aby nezůstala žádná stopa.

„Ellen,“ řekl jsem jí, „já se na tebe nezlobím.“

Políbila mě na tvář: „Fajn, tatí.“ Ale znělo to hrozně smutně.

Nechala mě v kuchyni samotného. Vzal jsem si kousek čokoládového dortu. Sladké mě vždycky uklidňuje.

Procházel jsem bez cíle místnostmi, až jsem nakonec šel k telefonu a vytočil Gwenino číslo.

„Nazdar,“ ozval jsem se.

„Eddie, stalo se ti něco?“

„Ne. Vzbudil jsem tě?“

„Děláš si legraci? Kolik je hodin?“

„Asi čtyři.“

„Stalo se něco?“

„Ano, ale teď nemůžu mluvit.“

„Něco s Florence?“

„Ano, mám s tím hrozný problém.“

„Hmm.“

„Několik dní se s tebou nebudu moct setkat. Zítra ti zavolám a všecko ti povím. Ano?“

„Fajn.“

„Teď už to budu muset položit.“

Nemluvila,

„Ale zítra si s tebou chci skutečně promluvit. Je to pro mě problém.“

Neozývala se. Dal jsem jí sbohem a zavěsil.

Při takovém hovoru bylo vždycky nebezpečí, že Florence zvedne aparát nahoře.

Když jsem Gwen telefonoval druhý den dopoledne z kanceláře, řekla mi dívka v centrále, že odletěla do New Yorku.

Odpoledne mi do kanceláře došel telegram: „Teď už nemáš žádný problém.“ Místo podání New York. Bez podpisu.

Nemohl jsem se přimět, abych se soustředil na cigarety Zefyr. Šel jsem nahoru do své kanceláře a sekretářka Sylvie mi oznámila, že volala moje paní a že prý doma budu mít vzkaz. To znělo neblaze. Ale ať už to znamenalo, co chtělo, tu chvíli jsem neměl chuť vůbec nic podnikat. Chtělo se mi pouze tam zůstat sedět. Udělal jsem si z gumové pásky prak, narovnal jsem několik kancelářských sponek a začal jsem střílet. Střílel jsem na zefyrácké plakáty; hodně sponek jsem vystřílel na své vlastní fotografie s různými významnými osobnostmi, a měl jsem spoustu dokonalých zásahů. Florence a Ellen jsem ušetřil. Na fotografie pana Finnegana podepsané přímo jím jsem střílel sponkami nejtěžšího kalibru. Pak jsem se otočil a jal se oknem střílet na lidstvo jako takové. Teprve když si Sylvie odkašlala, uvědomil jsem si, že se dívá.

„Co je, Sylvie?“

„Totiž… směla bych vám navrhnout, abyste si udělal na zbytek odpoledne volno?“

„Proč?“

„Totiž… vaše paní…“

„Co říkala?“

„Nic zvláštního, ale –“

„Podívejte se, Sylvie, nebudeme si spolu hrát na schovávanou. Vy dobře víte, že říkala dost zvláštních věcí, jenže vy mi to nepovíte, že jo?“

„Tak to není, pane Andersone, jenom…“

„Sežeňte mi paní k telefonu.“

„To nemohu –“

„Víte, kde je, tak mi ji sežeňte k telefonu, Sylvie.“

„Teď hned s ní mluvit nemůžete, pane Andersone. Je ve svém voze, právě někam jede.“

„Jinými slovy, víte, kde je.“

„Pane Andersone, třeba si myslíte, že se mi hrozně líbí, v jaké situaci jsem teď mezi vámi a vaší paní, ale to se velice mýlíte –“

„Naopak, myslím, že vám to zrovna vyhovuje, a asi se mnoho nemýlím, a zařídím se podle vaší rady a půjdu si domů přečíst její vzkaz.“

Ve vzkazu nebylo víc než: „Jela jsem na pár dní do Springs. Budu u Bennettů.“ – Žádné „pusu“.

Nová služka nevěděla nic, ledaže prý madam říkala, že bude několik dní pryč, ale že prý jí bude každý den ráno telefonovat, co mi má připravit k večeři. Ten večer to zrovna mělo být mé oblíbené jídlo: kořeněný piroh s kečupem.

Jednou za uherský měsíc se stane v jižní Kalifornii zázrak. To když se tak některý den udělá drsné a deštivé, skutečně normální počasí. Člověku to připomene Východ, a pokud jde o nejrůznější pocity, tak si zase užije všecko možné – nostalgii, smutek, chtělo by se mu pustit do práce, a zase by měl chuť ujet z města – je to aspoň něco! Tento zázrak se přihodil právě onoho dne. Vál vlhký studený vítr a ten mi připomínal Novou Anglii. Dokonce navál do bazénu listí. Ani jsem si neuvědomil, že stromy už opadávají.

To špatné počasí ve mně vzbudilo také pocit něčeho nízkého, což znamená lidského. Není přece úplně lidské anebo přirozené, když máme pořád optimistickou náladu anebo když stále předstíráme, že jsme naladěni přátelsky anebo že kdekoho máme v jednom kuse rádi a že dokonce vycházíme se všemi svými bližními. Je myslím pouze přirozené, když jsme taky nevlídní a nízcí a oškliví a zaujatí jen svými vlastními problémy Nejnepřirozenější zvuk, jaký na světě znám, je hlas telefonistky v centrále hotelu Beverly Hiils. Je vždycky dokonale vlídný.

Když jsem konečně dostal k telefonu Olgu Bennettovou, zněl její hlas až nadmíru radostně. V pozadí byl slyšet šum společenského veselí. Děvčata, šťastná bez svých manželů, si dávala do nosu.

„Co piješ?“ zeptal jsem se Florence, když přišla k telefonu.

„Krvavou Marii,“ odpověděla.

„Vyrobenou přímo z krve manželů, co?“

„Evansi, všechny tu cítíme hodně blahovůle a lásky vůči všemu lidstvu. Dokonce i vůči manželům.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Zůstaň u toho chvíli, Evansi, ano? Vezmu si to z jiného aparátu.“ Slyšel jsem hovor stranou, nějaké dohadování, pak se vrátila k telefonu Olga a říkala mi: „Evansi… Florence bude hned u aparátu,“ a pak „měl byste na ni být hodný, slyšíte?“ Z čehož bylo patrno, že jí Florence celý příběh vypověděla. V tom okamžiku zvedla Florence druhý aparát a Olga řekla tím svým skutečně rozšafným hlasem: „Tak já mizím! Pac a pusu oběma, pá!“ a zavěsila.

Než mohla Florence něco říct, zeptal jsem se: „Co říkal Leibman?“ Já věděl, kdo je ten zločinec.

„Hm, však víš,“ odpověděla Florence, „ten nikdy nic neřekne. Jen seděl, koukal na mě a usmíval se, což bylo báječné, protože všechno se náhle začalo objevovat v nových souvztažnostech. Ale pak se mě na jedno skutečně zeptal: ‚Co máte přesně na mysli?‘ a dnes už vím, že když on se vyjadřuje takhle elipticky, tak mě nutí přemýšlet. Já jsem dlouho mlčela, až on konečně řekl tohle jedině: že ještě řešení neznáme, ale že můžeme mít značné pochyby o tom, jestli to naše sblížení poslední noci je skutečně opravdové. Chápeš to, Evansi?“

„A pak ti navrhl, abys jela do Springs.“

„Ne, to byl můj nápad. Olga mě přece už tak dlouho zve, to víš, a když jsem se ráno probudila, měla jsem šílenou zlost, ne na tebe, na sebe. Dr. Leibman sice nic neřekl, ale znám ho už moc dobře a můžu bezpečně říct, že se na mě zlobil a možná ho to i trochu znechutilo, možná!“

„Hm, to je u něho dost zlé!“

„Evansi, jestli máme ještě nějakou šanci, tak je teď na tobě, abys šel k dr. Leibmanovi. Jinak si myslím, že celkem moc velkou šanci nemáme.“

Neodpovídal jsem.

„Evansi?“

„Slyším.“

„To není jeho nápad, věř tomu. On žádné nové pacienty nepotřebuje, a ani to běžně nedělá, že by bral manželku i s manželem. To je můj nápad. Evansi?“

„Slyším.“

„Nijak na tom netrvám, protože mám zájem, abys tam nakonec šel, až budeš chtít sám. Jedno ti ale řeknu, totiž že tím, co se mezi námi stalo minulou noc, se vůbec nic ve skutečnosti nezměnilo. Je načase, abychom si ten náš vzájemný vztah znovu a opravdu od základů promysleli. Myslím, že bychom spolu mohli mít docela hezký život, ale jak říkal dr. Leibman, já si nikdy nesmím myslet, že se bez tebe neobejdu. Protože to ani tak není. Mohu se obejít. A než dopustit, aby došlo ještě jednou k takovému ponížení, to říkal dr. Leibman, že bychom raději –“

„Zřejmě toho namluvil až dost.“

„Evansi, sarkasmus teď není skutečně namístě, a navíc, ta tvoje zaujatost –“

„Podívej, Florence. Já si myslel, že bych tak na chvilku odejel, asi na týden, do New Yorku, za tátou a za mámou, a navštívil bych ještě Colliera a…“

Tehdy jsem to uslyšel poprvé. Neměl jsem vůbec v plánu něco takového říkat.

„To je myslím moc dobrý nápad,“ souhlasila Florence. „Dostal by ses tak pryč od nás od obou a…“

„No tak vidíš,“ přizvukoval jsem.

Jenom podle mého vzoru nevychovávejte své syny.

„A budeš mít možnost…“

„Přemýšlet,“ doplnil jsem ji.

„Přesně tak, Evansi, já jsem si toho už hodně promyslela. Cestou sem jsem mohla mít skoro nehodu. Byla jsem myšlenkami bůhvíkde, a najednou jsem se ocitla na úplně špatné straně silnice č. 94. Ten náraz jsem zrovna v tu chvíli potřebovala. Vzpomněla jsem si na slova dr. Leibmana. ‚Nikdy si nesmíte říkat, že bez něho nemůžete žít.‘“

Dr. Leibman byl nepomíjivá realita mého života.

Jel jsem myslím do New Yorku také proto, že on nějak urazil mou ješitnost. Když jsem pak najednou doma osaměl, připadal mi ten odjezd dost těžký. Ellen odešla s Rogerem na bergmanovský festival do Domu výtvarného umění a já jsem měl všechen piroh s kečupem pro sebe. Pak jsem se usadil v obývacím pokoji a pil. Telefonicky jsem si rezervoval místo v letadle na jedenáct hodin, ale ještě jsem si to rozmýšlel, pil jsem a přemítal. Florence tam měla svou fotografii, ve stříbrném rámu, a oči na ní vypadaly zvlášť krásné – veliké, zářivé, čisté a vlídné, plné bolesti a trápení, jež nechtěla vnucovat ostatnímu světu. Díval jsem se na fotografii a prohlížel si Florence, ten její řecký nos, jenž působil dojmem soudcovské přísnosti (nikdy jsem jí myslím neodpustil, že bratr jejího pradědečka byl u Nejvyššího soudu). Pak jsem se zahleděl na její čelo – vysoké, čisté, bez kadeří, vlasy sčesané dozadu. Florence v sobě nikdy neměla sklony k flirtování. A myslím, že se s takovou důvěrou obracela na dr. Leibmana proto, že se nemohla obrátit ke mně.

Vzpomněl jsem si, co všecko pro mne udělala, jak mi dodávala sílu, když jsem začínal, na její věrnost a trpělivost, kterou tak blahovolně rozdávala jen kvůli mně, i na všecko to strašné, čím jsem jí ublížil, a jak mě tím vším provázela, vším, a dvacet let. Zasluhuje si čestné jednání, myslel jsem si, zasluhuje si vědět, jak si právě teď stojí a co může čekat. Jinými slovy, zasluhuje si manžela.

Pak mě napadla myšlenka, která mě překvapila. Dr. Leibman má naprosto pravdu, když jí říká, že se beze mne obejde, protože se možná beze mne bude muset obejít. Zvedl jsem se a fotografii jsem políbil, asi tak jako se líbá ikona. Fotografie se na mne usmívala, jako by říkala: „K čemu to je?“ a já jsem jí odpověděl podnapilým hlasem: „Jen tak, proto.“ Pak jsem přísahal, že budu jednat jako její přítel a že jí dám to, co by jí přítel měl dát – pravdu. Jestli já už se nemohu zachránit, jestli já už jsem zašel příliš daleko, pak aspoň ona by mohla zachránit sebe. Zabalil jsem si zavazadlo, zavolal taxíka a jen taktak stihl letadlo, které startovalo v jedenáct hodin.

Když jsem nastoupil do letadla, začínal jsem už tvrdnout. Po jedné sklence mi stewardka odmítla přinést další. To se mi ještě nikdy nestalo. Cestou to s letadlem příšerně házelo. V nejhorších okamžicích letu, když se letadlo zmítalo jako malá sportovní lodička na volné vodě někde za Montauk Point, jsem si myslel, že se to s námi úplně rozsype, a bylo by mi to bývalo naprosto jedno.

Druhý den dopoledne jsem opět úřadoval z Algonquinu. Oznámil jsem redaktorům z časopisu, že ten článek zdárně pokračuje, ale že budu muset ještě jednou navštívit Cheta Colliera. Řekli mi dobrá, dobrá, což znamenalo, že zaplatí letenku. To bylo pro mne právě důležité. Po tomhle jsem už celý den nedělal nic jiného, než chodil nazdařbůh městem a hledal ji. Odejel jsem z domu a nevzal si s sebou vůbec nic na čtení, a tak jsem si koupil knihu o zvycích sexuálního života u primitivních společenství, myslím jen tak, jestli bych si tím něco nevysvětlil. Objevil jsem, že když někdo dosáhne u Papuánců čtyřiceti pěti let, může se po sexuální stránce chovat, jak se mu zlíbí, bez jakéhokoli omezení. Nejspíš si asi uvědomují, že už moc dlouho skály lámat nebude, a prominou mu všechny možné aberace, protože chlap, který žil už tak dlouho, si zaslouží toleranci. Posílen těmito vědomostmi, pokračoval jsem ve svém průzkumu tentokrát v Greenwich Village a v místech, kde se nejraději objevovala, a tak kolem půlnoci jsem ji zahlédl oknem jedné kavárničky, která se jmenuje Figaro, viděl jsem, že tam sedí s nějakou partou, ale zřejmě k nim nepatřila.

Konečně mě zahlédla. Několik okamžiků zůstala sedět, nedávala vůbec nic najevo a mým směrem se už nepodívala. Pak jsem viděl, že se omlouvá, a z gestikulace jsem zjistil, že si stěžuje na únavu. Poodešel jsem ulicí kus dolů, až jsem byl z dohledu, a tam se za okamžik ke mně přidala.

Její první slova byla: „Chyběls mí.“ To jsem ovšem viděl od prvního okamžiku, co jsem ji spatřil.

Prozatím prý žije v hotelu Chelsea, začala mi vysvětlovat, ale hledá si něco stálého. Pak se odmlčela. Nemluvili jsme.

Neměli jsme chuť mluvit o ničem.

Stáli jsme na chodníku té potemnělé zastrčené ulice a jeden na druhého jsme se nepodívali. Jel kolem nás taxík. Naložil jsem ji do něho, nastoupil a řidiči jsem řekl: „Hotel Chelsea.“ Gwen jako by vůbec nereagovala. Cestou jsme nemluvili, neobjali jsme se, jen tak jsme seděli vedle sebe jako dva zatracenci.

Pokoj měla neobyčejně malý. Prudce jsme padli jeden druhému do náruče. Odhodili jsme jakoukoli zdráhavost. Uvědomovali jsme si naprosto jistě, že nemáme čas, a později už ani energii myslet, ani jedinkrát za celou tu dlouhou noc.

Když konečně usnula, držel jsem v rukou její tělo po celé délce, od hlavy až ke stehnům. Usínal jsem, ale vždy jako bych naráz procitl, abych se znovu ujistil, že tam pořád se mnou ještě je.

Když jsem se probudil, byla už vzhůru a oblečená a oznamovala mi, že se rozhodla mě opustit. Nic mi nevysvětlovala a já jsem na ní žádné vysvětlení nežádal.

Jasně hledala způsob, jak se odtrhnout – ne pokud šlo o místo nebo aby rozchod jenom proklamovala, ale fakticky – chtěla to všecko v sobě rozbít, aby tomu byl navěky konec.

Ptal jsem se jí – pololhostejně – proč bychom spolu nemohli pokračovat, jako to bylo doposud.

Řekla mi: „Kdybych byla nějaká jo votrlá holka, mohla bych to tak táhnout dál. Jenže já už nemám tu sílu.“

To již jsem bojoval o týdny, o hodiny. Byl bych jí řekl cokoli, jen abych s ní mohl být ještě jeden týden. Za další měsíc bych byl upsal duši.

Řekl jsem jí, že jedu navštívit Colliera, udělat s ním závěrečné interview, upřesnit si nějaké body, a požádal jsem ji, jestli by nejela se mnou.

Prý ne.

Přesvědčoval jsem ji, že by měla aspoň dokončit, co začala.

Prý je to bezúčelné.

Vím, že se na toho člověka nedíváme stejně, vysvětloval jsem jí, ale konfrontace názorů, jejího a mého, že je pro mne velice podnětná; a skutečně jsem až dosud hodně přemýšlel o všem, co řekla na adresu Colliera i mne, a musel jsem si přiznat, že ve mně vyvolala jisté dosti vážné pochybnosti; ve skutečnosti (s šílenou úporností jsem si vymýšlel) jsem nechtěl Colliera navštívit ani tak proto, že bych toužil ještě zjistit něco o něm, ale spíš že bych se chtěl dovědět něco o sobě.

Tak jsem tedy Collierovi zavolal. Pořád tvrdil, že prý mě pro nával práce nemůže přijmout, a zdál se být svolný, až teprve když jsem utrousil, že Gwen pojede se mnou.

„Tak vidíš,“ domlouval jsem jí, „když nepojedeš, tak mě nepřijme.“

Mlčela, z čehož jsem vyrozuměl, že souhlasí.

Byl jsem pevně rozhodnut, že tohle setkání s Collierem nesmí být opakováním předchozích střetnutí, při nichž on vedl stále svou a mně se nepodařilo vůbec říct, co skutečně cítím. Byl jsem rozhodnut chovat se k němu se vší slušností a jednat čestně a otevřeně – doufal jsem, že to na Gwen zapůsobí.

Jakmile jsme k němu dojeli, nabídl jsem mu, že si může přečíst celý můj koncept. Myslel jsem, že to bude chápat jako známku čestného jednání. Collier se mě zeptal, jestli bych byl ochoten něco změnit, kdyby měl nějaké námitky.

Ujistil jsem ho, že samozřejmě ne.

„Tak proč bych to měl číst?“ zasmál se.

Zbytek odpoledne pak mluvil jenom s Gwen. Zřejmě na ni hodně vzpomínal. Ale zdálo se mi, že v tom musí být ještě něco jiného. Asi něco z jeho pomstychtivosti. Jelikož já jsem se ho chystal zničit v tisku, on chtěl zkusit přebrat mi děvče.

Gwen, chladná jako obvykle, nedávajíc najevo ani to nejmenší, seděla klidně v křesle mezi námi, jako by se vůbec nic nedálo. Kouřila a pila a zdálo se, že je úplně ponořena do nějakých myšlenek. Něco se odehrávalo, ale nedovedl jsem říct co. Jestli zpozorovala, že tou dobou Collier už mluví jedině s ní, pak nedávala ani v nejmenším znát, že si to uvědomuje.

Nedal jsem se vyvést z míry, přestože mě ten chlap ignoroval. Položil jsem mu několik otázek, jež se týkaly některých faktů v mém článku. Je to prý naprosto správné. Pak jsem se ho zeptal na některé svoje vlastní soudy. Řekl, že je to všechno pouze vypočítáno na vkus veřejnosti, takže na tom vůbec nesejde.

Zeptal jsem se ho, co tím míní.

Vysvětlil mi, že mluvím výhradně k lidem, kteří se mnou souhlasí – říkal jim dogmatikové. Prý ani nechci měnit něčí názory a ve skutečnosti, ani vyvolávat žádnou diskusi. Prostě jenom prý udávám tón, a když se jim chce volat hurá, udávám tón na hurá, a když se jim chce pískat, udávám tón na pískání, počítám prý u čtenářů jenom s předpojatostí a s předem danými názory. Řekl mi, že jsem ztratil schopnost myslet, dokonce vidět věci jasně a že jsem měl v hlavě všechno definitivně promyšleno už dávno, než jsem ho přišel poprvé navštívit. Dokonce i ten průzkum, který mi poskytla redakce časopisu, byl pečlivě připraven, aby se hodil do rámce určitého předem daného stanoviska.

„Byl bych rád, kdybyste mi přečetl jedinou větu, která vašeho pana šéfredaktora překvapí,“ ucedil.

Zvedl jsem se. „Půjdeme, Gwen.“

Nepohnula se. Nato řekla: „Myslím, že tady ještě zůstanu.“ Otočila se pak na toho chlapa s otázkou: „Smím?“

„Budu jen rád,“ odpověděl.

„Gwen,“ naléhal jsem znovu, „jdeme.“

„Snad jste slyšel, co říkala,“ připomenul mi Collier, „zůstává tady.“

„Přišla se mnou a se mnou taky odejde,“ odpověděl jsem mu. „Gwen!“

Collier vyprskl smíchy. „Poslechněte, vy hlavičko chytrá,“ řekl mi, „už jste v životě někdy slyšel o občanských právech jednotlivce, víte, o těch, co o nich v jednom kuse píšete? Zeptejte se přece dámy, co chce!“

Gwen se zvedla a šla ke mně.

„Jdi, Eddie,“ posílala mě. „Já tady zůstanu.“

Otočil jsem se jako na obrtlíku a šel ke dveřím, popadl klobouk a kabát a oblékal se až venku.

Když jsem byl na dvoře a asi v půli cesty k pronajatému vozu, přestal jsem se ovládat. Upustil jsem kabát i klobouk na zem, dal se zpátky k domu, namířil si to přímo ke Collierovi a šel po něm.

Collier nemohl věřit svým očím. A pak vzdychl, byl to hluboký vzdech úlevy – ještě dnes se naň dobře pamatuju – jako by tím vzdechem dával průchod své vděčnosti, jako díkůvzdání. A pak se jal na mně pracovat.

Mám jen sto šedesát osm centimetrů, ale za studií jsem trochu boxoval. Myslím, že kdybych s ním býval byl v ringu a měli jsme na rukou rukavice půlkilovky, tak bych ho byl schopen jedno dvě kola odrážet. Jenže ten chlap sloužil kdysi u přepadového oddílu, byl ranger. Nabral mě tak, že jsem ani nevěděl, že takový způsob vůbec existuje. Všechno se odehrálo v takové rychlosti, že to nedovedu ani vylíčit. Trochu to připomínalo automobilovou havárii, kdy se události počítají na desetiny sekundy. S uměním markýze z Queensberry to nemělo vůbec nic společného, zato v jistém smyslu to připomínalo porážku a čtvrcení hovězího dobytka. Pusu jsem měl najednou plnou krve, přestože mě do ní neuhodil. Z očí mi nadělal sekanou a roztřískal mi nos. Kdyby se byla do toho nevložila Gwen, mohlo to být ještě daleko horší. Ale ona se po něm skutečně vrhla, kousala ho, škrábala a nadávala mu vodopádem nadávek sebraných z té nejšpinavější stoky, prostě co jí přišlo na jazyk, to po něm plivla; kopala ho do rozkroku, rozrývala mu obličej nehty a šla mu i po očích, až ho nakonec donutila, aby mě nechal být, a pak řekla: „Neopovažujte se na něho ještě vztáhnout ruku, vy sviňáku špinavěj; ať se ho už ani nedotknete, nebo sem na vás přijdu s revolverem a voddělám vás.“ Slova, kterým se člověku nechce věřit, dokud je neuslyší na vlastní uši.

Gwen mě odvlekla k vozu. Měl jsem oči plné krve a neviděl jsem. Jenom jsem si uvědomoval, že vedle nás jde Collier, napůl se omlouvá a napůl vysvětluje už podesáté, že jsem si sám začal. Jen taktak jsem zůstával při vědomí, krev mi crčela z úst a z očních koutků. Pak se nade mnou skláněla Gwen, pečlivě mě balila do svého pláště, prosila mě, abych si lehl – na zadním sedadle – a zůstal klidně ležet.

Zavezla mě do hotelu Chelsea, zavolala doktora, který mi dal nějakou injekci, a uložila mě do postele spát. Když jsem se probudil, byla Gwen v posteli se mnou a držela mě v náručí. Byla to ta nejprostší a nejčistší láska, jakou mi kdy dala poznat. Znovu jsem usnul.

Když jsem se pak probudil, byla už noc a já měl hlad. Šel jsem do koupelny a podíval jsem se do zrcadla na svou tvář. Vypadalo to dost zle, ale přece ne zas tak špatně, jak jsem si to představoval. Objednala večeři z nějaké mexické restaurace blízko Chelsea, velkou paellu a dvě láhve dobře chlazeného chilského vína. Bylo to úplně pekelné jídlo, ale nevedla se při něm žádná konverzace.

Když jsme dojedli, zůstali jsme sedět na svých místech a poslouchali, jak vítr honí papíry a smetí po parkovišti za hotelem. Nebylo už kam jít.

Zazvonil telefon. Zvedla sluchátko a řekla: „Nejsem teď doma.“

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se. Neodpověděla. Věděl jsem, kdo to byl.

Tady jsem se vším skončil. Je konec.

Druhý den dopoledne jsem byl v letadle na zpáteční cestě do Los Angeles.

Naposledy mi řekla tato slova: „Víš, Eddie, jedno je myslím pravda, totiž že se už nemůžeš dostat z toho všeho, v čem teď lítáš; zašels příliš daleko.“

Neodpověděl jsem.

Dodala: „Buď teď můj kamarád, Eddie. Řekni mi, jestli mám pravdu. Moje chyba to nebyla.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Zašel jsem příliš daleko.“

Políbila mě na tváře, které mi žhnuly jako výheň. A tím to skončilo.

Z letiště jsem jel přímo do podniku k Williamsovi a MacElroyovi a vysvětlil jsem, proč mám tak pošramocený obličej: v New Yorku mě přepadli. Všichni pokyvovali nad New Yorkem hlavou. Tam už by se žít nedalo, říkali. To bylo ještě před událostmi ve Wattsu, to to ještě v Los Angeles šlo.

Vyřídil jsem nakupenou poštu. Firma Zefyr se ocitla v krizi. Vyřešil jsem ji. Byli mi vděční.

Zatelefonoval jsem Florence a varoval ji, aby se nelekla, jak vypadám, ale že mě přepadli. Přivítala mě, dala mi napít vína, dala mi večeři, nakrmila mě tím, co mám nejraději, a nachystala do gramofonu moje nejoblíbenější skladby: Schubertův kvartet C-dur a Franckův klavírní kvintet. Hudba hrála a já usnul v dokonalém klidu. Až to udivovalo, jak ten můj roztřískaný obličej všechno srovnal.

Probudil jsem se uprostřed noci a udělal jsem jedno rozhodnutí: ať už mě celý život hnalo od děvčete k děvčeti cokoli, teď to pevně ovládnu. Protivilo se mi být vydán něčemu na milost a nemilost. Jestli to byl sex, o čemž jsem pochyboval, pak ten zas tolik nepotřebuju. Přísahal jsem si, že ho v sobě ubiju. Rozhodl jsem se, že budu dobrým manželem.

Nejdřív ovšem budu muset přesvědčit Florence, že to míním vážně. Ihned mi bylo jasné, že nejdřív tomu uvěří, když si vezmu k srdci její návrh a několikrát si zajdu promluvit s dr. Leibmanem. A taky jsem to udělal.

Tuhle zkoušku jsem podstoupit musel, protože on byl schopen mě doporučit mé manželce. Podle jeho úsudku jsem byl teď naprosto upřímně rozhodnut chopit se této příležitosti a stát se dobrým manželem a čestným chlapem.

Co však nevěděl – a mně to trvalo jedenáct měsíců, než jsem na to přišel –, že už jsem totiž skutečně „zašel příliš daleko“, že už toho bylo, jak říkají Turkové, „příliš mnoho napsáno“.

Ale snažil jsem se ze všech sil.

Celých jedenáct měsíců, až do té nehody. Po celých těch jedenáct měsíců jsem se skutečně snažil.

5

Tehdy nadešla doba pevnosti.

Vybudovali jsme ji s Florence společně. Anebo přesněji řečeno ona ji zčásti vystavěla předtím, a mne jen přizvala dovnitř a spolu jsme ji dokončili. Žili jsme v ní jedenáct měsíců, a Florence se skutečně podařilo, že jsem pevnost přijal, a dokonce si ji oblíbil. Svým způsobem byla ta pevnost dokonalá.

Začala s ní tu noc, kdy jsem se vrátil domů. Nářez od někdejšího rangera Cheta Colliera byla dokonalá profesionální práce; změnila mou tvář. Ne že bych nevypadal hezky, vypadal jsem prostě jinak. Zvlášť oči se mi změnily. Oční otvory byly menší, jako má nějaký živočich, který se dívá z hluboké jeskyně. A měly prosebný výraz.

Florence to vše dobře vycítila a taky se podle toho chovala. Poskytla mi všechno pohodlí, a já jsem poprvé v životě ocenil, že mám domov. Bylo mi čtyřicet čtyři a dalo se čekat, že bych si tou dobou už měl něčeho podobného vážit. O domově svých rodičů jsem uvažoval jako o místě, odkud chce člověk utéct. A stejně jsem uvažoval asi tak po roce o místech, kde jsme spolu žili s Florence. Nemohl jsem se dočkat, až každé ráno vypadnu.

Ale teď Florence skutečně docílila, že jsem si oblíbil životní styl, o kterém jsem byl přesvědčen, že pro mě nikdy nebude přijatelný. „Já si to všechno ani nezasloužím,“ říkával jsem. „Tady vůbec nejde o to, jestli si co zasloužíš nebo ne,“ odmítala mě. „Unikli jsme jenom o vlásek, miláčku, a mně je o tolik lehčeji, že ses zase bezpečně vrátil zpátky. Už jsme tě skoro ztratily.“

O několik dní později, když jsem se zase pomalu dostával do své obvyklé formy, začala o svém ideálu naší pevnosti.

„Je to pravda,“ řekla, „začli jsme s cílem stát se něčím úplně jiným. Mysleli jsme si, že práce u té reklamní firmy bude jen prostředkem k dosažení něčeho většího. Ukázalo se ovšem, že právě tahle práce je ta pravá. A není snad?“

Neříkal jsem nic.

„Takže jsme zklamaní, je to tak? Jsme. Připusťme to. Víš, pamatuju se na ten den, kdy tě po čtyřech letech zvolili nejlepším básníkem v ročníku; po čtyřech letech, kdy jsem jenom já věděla, že vůbec žiješ. Pamatuju se, jak ses tenkrát ve Woolsey Hall postavil před celý ten zpotvořený profesorský sbor a před studenty a četl jsi svou báseň. Neslyšela jsem jediné slovo, protože víš, na co jsem se já dívala, panebože, na tvůj obličej. Tehdy se zdálo, že je pro tebe všechno možné. A teď to vypadá jako nějaký groteskní vtip. Využít všeho toho talentu a všech těch studií – a jak tys pracoval! –, využít toho všeho jenom k tomu, aby šly cigarety na odbyt! Vím, přivádím tě do rozpaků už jenom, že to tu vůbec povídám, ale teď, v téhle chvíli, jednou jedinkrát chci říct všecko.“

Asi jsem vypadal, jako bych čekal nějakou ránu, protože Florence se rozesmála, políbila mě a řekla: „Miláčku, podívej, tak zlé to zase nebude. Nejdřív bych se tě chtěla zeptat na jedno. Nechodí to právě tak v životě? Ne snad, Eve? Řekni!“

„Myslím, že chodí.“

„Nikomu se jeho sen nesplní, hošíčku: komu se to kdy podařilo?“

„Nikomu, aspoň myslím.“

„Mně to nevadí, když nejsi každý den hned se vším spokojen. Pokud si to ovšem potom nechceš vymstít na mně. Nedělej toho strašáka ve hře ze mě.“

„To jsem neměl v úmyslu.“

„Ne, ale někdy zapomínáš, kdo jsem, hošíčku. Já jsem to děvče, co věřilo, že jsi někdo, a věřilo tomu, i když ty sám sis myslel, že jsi nula. Pamatuješ se, jak jsi na univerzitě vždycky přecházel od budovy Zeta k poště a nikdy ani nezvedl hlavu, ze strachu, aby ti snad někdo neřekl nazdar? Já jsem to děvče, co tě naučilo držet hlavu zpříma a dívat se lidem do očí; pamatuješ se na mě? Já jsem ti říkala, že to nevadí, jak nosíš kravatu, ani to, že jsi vlastně cizinec, což sis nakonec myslel ty sám. To všechno mi nevadilo, ani ty uhry, říkala jsem ti, ty se přece ztratí, a taky se ztratily, ne snad? A především tvůj otec s tím jeho názorem na to, co děláš nebo neděláš, to mi taky nevadilo, podívej se, jestli už chceš mít na někoho zlost, tak můžeš mít trošíčku zlost na něho. Jen se prosím tě nepokoušej ze mě dělat nějakou hollywoodskou paničku. Kdyby to nebylo kvůli tobě, tak bych tady nebyla. Já jsem nechtěla žít v tomhle domě ve stylu španělského renesančního ranče. Nepotřebuju tři vozy. Dokonce nepoužívám ani bazén. Jsem tady, protože jsi tady, hochu, ty.

Chceš se odtud odstěhovat?“ zeptala se. „Pojď, prodáme to. Přestěhujeme se. Postrádáš dny, kdy jsi měl důvod bojovat? Pořád ještě existuje jeden veliký důvod, jenže pro občanská práva nemáš ty chuť nic udělat. Už jsem tě o to žádala mnohokrát. Ale ty ne. Tak ne! To je tvoje věc.“

Uklidnila se – trvalo to okamžik – a pak řekla: „Ale protože jsme tady, a vypadá to, že takhle zůstaneme už do konce života ne snad? – je to tak, viď? a proto ti řeknu jedno, já jsem ráda, že pro Williamse a MacElroye jsi Nepostradatelný Eddie. Vyplácí se to natolik, že si občas můžeš dovolit napsat takový článek o Chetu Collierovi. Podívej se, Eve, určitě se budeš cítit v mnoha ohledech líp, až ti ten článek o Collierovi vyjde a všichni ti začnou skládat poklony. Spousta lidí to má daleko horší.“

„To vím.“

„Jenomže na to pořád zapomínáš.“

„Zapomínám, ano, zapomínám.“

„Nejdřív přiznejme určitou porážku. Pak budeme muset přestat čekat, že svět by mohl vyřešit naše problémy za nás. Měli bychom začít hledat uvnitř sebe sama. Stáhneme se a obeženeme se zdí, neproniknutelnou zdí, pevností, a ta pevnost bude mít stěny tak silné, že všechno, co se nám v našem prostředí hnusí, zůstane venku. A uvnitř, tam kde běh věcí můžeme ovládat, tam si život zařídíme co nejvíc tak, jaký bychom ho chtěli mít. To bude naše pevnost. Jsem ochotná žít zbytek svého života v těchhle stěnách, hochu, protože tě miluju. Skutečně miluju. Počkej. Chtěla bych ti něco ukázat.“

Florence kdysi četla knihu od nějakého chlapíka jménem Hesse. To vyprávění se jmenuje Siddhárta a odehrává se v Indii. Je to příběh jednoho mladého, hezkého a úspěšného muže, který v životě hledá nějaké stálé hodnoty. Líčí se tam také jeho hledání harmonie s vesmírem. A hledání klidu a míru. V průběhu děje se ukáže, že tenhle mladík má údobí, v němž ho plně ovládne rozkladná stránka jeho charakteru a ta druhá spíš ustoupí do pozadí. Proto si asi Florence myslela, že by nebylo na škodu, kdybychom si knihu přečetli spolu. Za čas a po mnoha vnitřních útrapách a těžkostech Siddhárta zpustlou část své osobnosti ovládne. Přesto však unikl jen o vlas. Zapletl se s krásnou kurtizánou, která ho skoro mohla zničit. Avšak zachrání se. Nakonec zůstává v chudobě sám, zato ale získá schopnost přijímat všechny vnější okolnosti světa, byť byly sebetvrdší a sebenepříznivější, s vyrovnaností a dokonce s jistým pocitem lásky.

Filozofie autora této knihy, onoho pana Hessa, spočívala zřejmě v negaci subjektu, jak se tomu říká dnes. A když jsme knihu s Florence četli, zdálo se nám, jako by se tu sahalo po nějakém jiném „já“, ne po „já“ agresivním nebo soupeřivém nebo zištném, ale po „já“ prostém, nebojácném a smířeném. A „já“ osobnosti, která dospěje do tohoto stadia vývoje, žije pak v harmonii s vesmírem a dokonce i se svým vlastním okolím. Nemá už nutkání někoho porazit anebo někoho získat. A proto je taková osobnost vnitřně uvolněná, smířená a vůbec šťastná. Tahle filozofie vylučuje všechno vnějškové a hmotařské a prvotní hodnotu přikládá věcem vnitřním a duchovním. Určitě jsem té filozofii tehdy úplně dobře nerozuměl, a dodnes nerozumím. Ale daleko líp jsem chápal, jak to Florence myslí s námi oběma.

Zjistil jsem, že Florence chodí vedle svých návštěv u dr. Leibmana – jezdila k němu třikrát týdně – na hodiny jógy k nějakému swamimu, který žil „v ústraní“ někde na pobřeží poblíž Santa Barbary. Nechci si z toho dělat legraci, protože těch jedenáct měsíců, kdy jsme žili oba ovlivněni tím člověkem a jeho myšlením a knihou Siddhárta, byly ty nejklidnější dny našeho společného života.

Florence začínala ve zdech naší pevnosti vytvářet svět „skutečných“ hodnot, vnitřních hodnot, které přetrvávají. Tvrdila, že proti tomu, co je venku mimo naši pevnost a co je zkažené a hnusné, nemůžeme dělat vůbec nic. Žijeme v určitém místě a v určité době, a pokud jde o náš denní chléb, jsme závislí na jistém mechanismu, k němuž máme přesně vymezené povinnosti.

Tvrdila ale, že musíme kolem svého domu postavit jakousi duševní ohradu, a ta ohrada bude začínat na čáře ulice. A skutečně jsme také na té čáře, kde končil vnější svět a začínal náš vnitřní, vysázeli hradbu z překrásného zimostrázu a rododendronů. Za tím živým zimostrázovým plotem bylo naše království. Tam jsme se měli vzdát svých starých „já“ a vytvořit si nová, s novými dimenzemi a vybudovat si je úplně nově a z nové látky. Uvnitř jsme se měli odloučit ode všech věcí těla a od světské zištnosti. Florence říkala, že všichni velikáni usilovali přesně o totéž. Ježíš, Buddha, Tolstoj, Thoreau – všichni ti velicí učitelé pracovali, aby se osvobodili od běžného životního standardu svých bližních, od zásad soutěživosti a ode všeho hrozného, co v sobě mají kořistníci různých společností. Ať už byli v tom pozemském světě zapleteni do sebehanebnějších záležitostí, vybudovali si svůj vlastní vnitřní život, jímž nemohlo nic otřást.

Do toho všeho jsem se tedy pustil s Florence, a bylo to poprvé, kdy jsme na něčem pracovali společně.

Jelikož jsem se už nestýkal s Gwen, měl jsem najednou spoustu času. Skončil jsem každý svůj pracovní den co nejdřív a spěchal domů. Tam jsem se převlékl do něčeho lehkého a měkkého. Nejdřív jsem si bral staré kalhoty a sportovní košili. Později jsem zašel ještě dál a oblékal si krátký lehký župan. Brzy jsem dospěl tak daleko, že jsem nesnášel jakýkoli oděv, který mě nějak omezoval. Změnil jsem dokonce i šaty do zaměstnání. Přestal jsem nosit pásky a kravaty, bral jsem si volné kalhoty, měkká saka a košile s rozhalenkou.

Pak mi Florence jednou řekla: „Nikdy nedělej nic z úzkosti nebo ze strachu. Jakýkoli strach a jakákoli úzkost jsou uvnitř pevnosti neodůvodněné. Dělej pouze to, co máš rád. Shledej všechno na světě, na čem ti záleží, a věnuj tomu svůj čas a tak zároveň svůj život. A žij co největší část každého svého dne v harmonii s tím nejniternějším ‚já‘.“ Ptala se mě na všechno, co jsem vždycky toužíval vykonat a co jsem neudělal. Říkala mi, že teď je právě čas, abych se do toho pustil, a vůbec nezáleží na tom, co to bude.

Tak jsem ze všeho nejvíc na světě toužil (a připadalo mi to dost podivné) pěstovat rajská jablíčka. Nikdy jsem však neměl čas pěstovat si je sám. Několikrát jsem si je sice zasadil, ale pak mě vždy odvedly nějaké nutné povinnosti a rajčata napadli červi a na plodech se objevily malé černé skvrny s dírami uprostřed a jablíčka shnila na zemi. Teď však jsem neměl na starosti nic důležitějšího, a docílil jsem dobrých výsledků. Zryl jsem a nakypřil kus země vzadu za domem na druhé straně bazénu, kam svítilo téměř stále slunce. A zasadil jsem deset keříků obyčejných rajčat a čtyři keříčky soudečkovitých a mezi nimi jsem nechal hodně volného prostoru. Zem jsem pohnojil kostní moučkou a sušeným kravským hnojem. Koupil jsem svazek bambusových tyček a postavil jsem z nich podpěry, na kterých by keříčky mohly růst. Pročetl jsem si literaturu o rajčatové sněti, časné i pozdní, a koupil doporučené prášky moučku Sevin a prášek se sedmiprocentním obsahem mědi a rozprašovač s dlouhým násadcem, kterým bych mohl ty hubiče snětí na rostlinky rozprašovat. Koupil jsem si také hodně dlouhou hadici, abych rajčata mohl dvakrát denně zalévat, protože, jak se v knize pravilo, ještě nikdy nikdo sazenice rajčat nezabil tím, že je utopil ve vodě. Ze všeho jsem měl nesmírnou radost. Nemám nic tak rád jako vůni rajčatového listu.

Pak jsem se rozhodl nachystat si sbírku knih, které jsem chtěl ve zbytku svého života přečíst. Bylo to nesmírně zábavné, dělat si takový seznam, připravoval jsem ho s úzkostlivou péčí a o každé knize jsem dlouho uvažoval. Když jsem si seznam pořizoval, uvědomil jsem si, že už je moc pozdě a že existuje poměrně hodně knih, které jsem se chystal přečíst, ale že se k nim už asi nikdy nedostanu; a kdybych se byl nerozhodl právě tou dobou, pak že bych si nejspíš velkou většinu knih ze seznamu vůbec nikdy nepřečetl. Objevil jsem, že si budu moci poměrně dost oněch titulů zajistit, jestliže si koupím celou edici Moderní knihovny. Tak jsem si je tedy objednal a sám si na ně vyrobil poličky. Nato jsem si koupil tituly, které Moderní knihovna neobsahovala. Samozřejmě nebyl žádný spěch, ale chtěl jsem mít všechny knihy po ruce, abych byl připraven začít.

Zjistil jsem, že potřebuju nějaký kout, kde bych mohl být úplně sám. Rozhodl jsem se, že si postavím takovou malou světničku, jakousi miniaturní pevnůstku v naší velké pevnosti; byla v zahradě nad převlékárnou, jenže okna nevedla směrem k bazénu, ale na druhou stranu, k tomu plácku, kde mi rostla moje rajčata. Tam jsem taky shromáždil celou Moderní knihovnu a ostatní knihy (ze všech jsem sundal přebaly) a přinesl jsem ještě několik poliček na běžné časopisy a zřídil přihrádky na starší čísla. Dal jsem si tam pohovku a velké křeslo, abych měl pohodlí v jakékoli myslitelné pozici, a k tomu ještě několik zvlášť jasných lampiček, protože zrak už mi nesloužil tak dobře jako kdysi.

Dal jsem si sem taky stereogramofon. Florence se bohužel nedostávalo jednoho, nedokázala totiž poslouchat hudbu. Tvrdila sice, že se jí hudba velice líbí, ale jakmile se ozvalo nějaké kvarteto nebo opera, ihned se rozpovídala. Konverzace jí připadala daleko důležitější než Beethoven. Já dovedl ležet a poslouchat třeba celé hodiny a při hudbě jsem snil a nechal jsem myšlenky toulat bůhvíkde. Koupil jsem si kompletní nahrávku pozdních Beethovenových kvartet. Když jsem byl ještě na univerzitě, měl jsem je na osmasedmdesátkách, ale od té doby jsem je nikdy neposlouchal. Nikdy jsem neměl čas! Teď ano, a jak jsem se do nich zaposlouchal, vzpomněl jsem si na časy studií a na domov a na tátu a na mámu, jak to bývalo kdysi, a na strýčka Joea; ve skutečnosti se jmenoval Stavros a právě on přivedl naši rodinu do této země; taky na bratra Michaela a na všecko, co jsme spolu zažili už tak dávno, ještě na střední škole, všecko, na co už jsem vlastně zapomněl. Tak jsem trávil celá dlouhá odpoledne. A tehdy poprvé mi připadal můj život bohatý.

Každý den jsem si dělal záznamy do deníku, vlastně bych tomu mohl říkat jakýsi duchovní deník. Ihned jsem si všiml, že se mi zlepšil rukopis! Aniž jsem se o to nějak zvlášť snažil, najednou jsem psal všech šestadvacet písmen stejnoměrněji a krásněji. Poprvé jsem se těšil ze samého aktu psaní slov. Zapisoval jsem si, o čem jsem každý den přemýšlel a co jsem prožil. Je až obdivuhodné, kolik se mi toho denně přihodilo, čeho bych si byl dřív vůbec ani nevšiml, a jak jsem všemu tomu náhle přikládal důležitost. Když jsem se pustil do přemýšlení, uvažoval jsem, proč jsem se vlastně stal tím, čím jsem. Začínal jsem mít pocit, že teď si konečně se svým životem dělám, co sám chci.

Mnohdy jsem ve své světničce usnul. A když jsem usnul, tak se mi šíleně často zdávalo o Gwen. Svoje sny jsem se totiž ještě ovládat nenaučil.

A ještě jedno jsem nebyl s to ovládat. Nemohl jsem fyzicky milovat Florence. Nevím proč, prostě jsem nemohl. Možná že to patřilo k onomu životnímu období. Anebo za tím vězela nějaká fyzická záležitost. Ne, ono je mi to vlastně dost jasné. Mělo to psychologický podklad, ale nevěděl jsem si rady. Ať dělala Florence, co dělala, erekce se mi s ní nedostavovala. Tak trochu ano, na půl žerdi, ale to není nanic. Florence byla v tom ohledu fantastická. Promluvili jsme si o tom úplně otevřeně. Prý si s tím nemám dělat starosti. Dr. Leibman jí říkal, že asi přeřazuju duševní rychlosti, a ona prý to úplně chápe a nechce ode mne nic, co bych nedělal z celého srdce. A dodávala, že před sebou mám dlouhou cestu, ale cestu pořád otevřenou, po které se k ní můžu vrátit. A až ten čas přijde, ona bude na svém místě a bude mě čekat.

Po všech ostatních stránkách jsme si byli tak blízcí jako snad nikdy předtím. Dokonce jsem s ní chodil na nákupy a ona se mnou. Jestliže jsem dřív něco nesnášel, pak to byly právě nákupy. Posílal jsem si sekretářku Sylvii a ta mi kupovala i košile a ponožky a spodní prádlo. Pokud jde o obleky, našel jsem si krejčího, který mi vždycky šil podle sady měr a podle fotografií dvoje šaty, a ty obleky byly vždycky stejné: jeden tmavomodrý na večer a druhý hnědý do práce.

Teď mi však šaty kupovala Florence. Oba jsme zjistili, že nejlíp nevypadám ani v modrém, ani v hnědém, ale v šedivém; a kravatu že k tomu mohu mít o chlup barevnější; šaty tedy šedivé, také šedivé semišové střevíce a měkké šedivé košile. To Florence umožňovalo oblékat se barevněji, ale tak, aby její šaty ladily s mými šedivými odstíny. V jejím oděvu a v doplňcích bylo vždycky trochu šedivé.

Začal jsem se zajímat o umění dámského oblékání. Poprvé jsem si skutečně všiml, co mají ženy na sobě, zatímco dřív mě zajímalo pouze, kde jsou ty nejdůležitější zipy. Chodil jsem s Florence kupovat všechny její šaty a – jak říkala – brzy jsem věděl, v čem vypadá dobře, které stránky zdůrazňuje a které potlačuje anebo dokonce zakrývá. Mého úsudku o šatech si začala skutečně cenit. Bylo to docela zábavné. Opravdu jsem o tom byl přesvědčen.

Za nějaký čas se o nás mezi našimi přáteli začalo mluvit jako o „zlatém páru“. Ne proto, že jsme každý den strávili pět minut pod horským sluncem a skutečně jsme zlatou barvu měli. Lidé se domnívali, že naše manželství je ideální. Manželky mě předhazovaly svým mužům jako příklad dokonalého manžela. A když muži dělali z uražené ješitnosti všelijaké poznámky o mé nevázané minulosti a tak dále, ty ženy (panebože!) mě braly v ochranu. Říkaly, že to v jisté době pro mne bylo zřejmě naprosto nutné a navíc že to asi s největší pravděpodobností nehorázně přehánějí, ze závisti, tak jak tomu v podobných případech bývá vždycky. Dodávaly však: „Ale jen se na něho podívej, jaký je teď!“

Samozřejmě nás neustále někdo někam zval na večeři. Vcházeli jsme do domu, Florence první, otočila se ke mně zády a já jí pomáhal z kabátu a podal ho služce. Pak jsme šli do salónu anebo na lavičku do zahrady. Vždycky jsem řekl hostiteli anebo číšníkovi, který roznášel pití, že oba chceme – pokaždé to bylo totéž, ale nikdy jsem se neopomněl Florence znovu zeptat – koktajl Manhattan. Všichni věděli, že při večeři sedíme nejraději vedle sebe. Takže vždycky jsme slyšeli: „Teď vás budeme muset oba na pár hodin rozloučit, vydržíte to?“ A my jsme se pokaždé štětili a ohrazovali se, ale nakonec jsme seděli aspoň naproti sobě. Florence sledovala, co jím, a já pozoroval, co jí ona. Oba jsme se snažili omezovat příjem kalorií. Nosil jsem s sebou pro oba malou stříbrnou krabičku s tabletami sukarylu. Denně jsem měl povolen jeden doutník. Schovávala mi ho ve své malé příruční taštičce, abych si ho v kapse nepomačkal, a po jídle mi ho pak podala.

Vždycky jsme se omlouvali a odcházeli domů o něco dřív než ostatní hosté, z čehož se obecně usuzovalo, že už nevydržíme být od sebe fyzicky odděleni ani minutu. Pomohl jsem Florence do lincolnu continentalu, a již jsme odjížděli, zanechávajíce za sebou dav nespokojených manželek.

Jestliže nás doma nespojoval pohlavní styk, zastaly to jiné věci. Dopřávali jsme si vždycky jednu poslední skleničku ‚na noc‘ a tu jsme pili společně. Když nebylo ještě moc pozdě, tak jsme si oba rádi v klidu zahráli solitaire a při tom popíjeli skotskou se sodou. Pak jsme pomalu odcházeli po schodech nahoru, ona do své oblékárny a já do své. Tam jsme se dlouho a zvolna svlékali, každý ponořen do svých vlastních myšlenek.

A za nějaký čas jsme se setkávali v ložnici, tváří v tvář vyvíjející se skutečnosti našeho vztahu. Florence si koupila nové noční košile, daleko parádnější, než nosila dřív, a docela vzrušující, a také několik skutečně prostých, protože věděla, že ty mám rád. Ale neúčinkovaly ani jedny, ani druhé. A tou dobou jsme už nečekali nic. Nepociťoval jsem ani nutnost, ani možnost to nějak vysvětlovat. Místo toho jsme četli; totiž já jsem četl a ona poslouchala. Dlouho jsme četli Siddhártu, a bylo až podivuhodné, o kolik víc jsme z toho měli podruhé. Ale skutečný důvod, proč jsme se s knihou nechtěli tak dlouho rozloučit – bez ohledu na fakt, že bylo nutno prokousávat se k jejímu smyslu stránku po stránce a odstavec po odstavci – byl fakt, že Florence při ní brzy usínala. Já jsem pak dlouho zůstával ležet a přemýšlel o tom, co se děje. Co se to dělo?

Někdy jsem v těch okamžicích také skutečně myslel na Gwen. Snažil jsem se však na ni nevzpomínat. Postupně se mi podařilo to v sobě udupat. Nemělo to smysl.

Přestože mě s Florence nepojilo žádné fyzické pouto, musel jsem přiznat, že tehdy poprvé jsme měli možnost být přáteli. Skutečně jsem Florence miloval. Byla mým opravdovým přítelem. Vlastně tehdy poprvé jsem poznal tu Florence, která se tak dokonale lišila od dívky, s níž jsem se oženil, stejně tak jako já jsem se vůbec nepodobal tomu chlapci, se kterým se tajně scházela v podkroví tatínkova domu. Teď tu aspoň bylo přátelství.

Byl to určitý život.

Jelikož nás lidé tak často zvali, museli jsme jim jejich laskavost oplácet, a brzy jsme večer co večer v týdnu buď večeřeli někde mimo dům, anebo měli sami hosty – každý večer s výjimkou jednoho. Jeden den v týdnu jsme drželi půst. Myslím, že to byl vliv Východu. Já jsem si to trochu ulehčoval, držel jsem půst od lehkého, poměrně časného obědu v pondělí a přestával jsem někdy před pozdějším obědem v úterý, vydržel jsem to přesně dvacet čtyři hodiny. Florence vynechávala tři jídla. Až to překvapuje, jak jsem se na ten den, kdy nebudu jíst, těšil. Pokládal jsem to svým způsobem za jakési vítězství.

Každá drobnost sloužila k tomu, aby nás ještě víc sblížila. Například každý den jsem jí v pravidelných dobách telefonoval. Poprvé za deset minut půl dvanácté, právě než odcházela k dr. Leibmanovi. Pak znovu někdy okolo čtvrté, když se vrátila z nákupů anebo z hodiny jógy nebo kde předtím byla. Ona mi pak na oplátku volala hned, když jsem poobědval, aby se přesvědčila, jestli jsem dodržel dietu. Kluci si ze mne v kanceláři dělali legraci, že prý mě kontroluje.

Brzy byl každý detail jejího i mého života synchronizován. Dokonce i pokud šlo o naši charitativní činnost. Rozhodli jsme se, že obětujeme každý týden jedno odpoledne dobrovolné práci v nemocnici. Já jsem si ve středu po obědě udělal u Williamse a MacElroye volno (byl to týž den, kdy jsem si dělával odpoledne volno pro Gwen! Co jsem se s ní přestal stýkat, měl jsem tolik času!). Jeli jsme pak do Ústavu duševně chorých vojenských vysloužilců blízko Sawtellu, cestou k mořské pláži (a to zase vyvolávalo vzpomínky!). Tam jsme se věnovali chovancům a pomáhali jim, jak jsme dovedli nejlíp, předčítali jsme jim anebo jsme pouze naslouchali nesouvislým útržkům jejich vzrušeného vyprávění. Někdy ti ubožáci, to musím říct, mluvili docela rozumně. Přes všechny své šedivé komplety a přes svůj blahobytný zevnějšek jsem měl často pocit, že mezi hořejškem a spodkem naší společnosti není tak veliká propast. V hloubi duše jsem myslím jasně viděl, že jsem něčemu velice podobnému unikl jenom o vlas. Florence si to uvědomovala také. A tak by se vlastně dalo říct, že jsme těmi svými návštěvami platili jenom jakési výkupné.

Dohodli jsme se, že si společně předplatíme některé časopisy. Nejdřív Nation, v kterém jsme oba velice rádi četli kritiky Harolda Clurmana. Byly psány tak, že si je člověk mohl s chutí přečíst, i když třeba rozebírané hry neviděl, což byl pochopitelně náš případ. Ale zjistili jsme, že v zásadě s každým hodnocením pana Clurmana souhlasíme. Pak to byl Esquire, v kterém trhal Dwight Macdonald všechny ty okázalé filmové škváry s gustem na cucky. Dělali jsme si seznam, abychom nepromeškali nic, co on doporučil. A konečně New Republic, do které psal možná ten nejskvělejší ze všech, Robert Brustein. Víc než Clurmana, Macdonalda a Brusteina člověk znát nepotřeboval. Psali nejen jako citliví kritikové, ale byli také vtipní a zábavní. Skutečně jsme často do postele přímo letěli, abychom jeden druhému mohli jejich kritiky předčítat.

Napsali jsme si o různé katalogy. Objednávali jsme si společně dlouhohrající desky a knihy a nejrůznější ohromné drobnosti do domácnosti z katalogu Hammachera Schlemmera a šaty do přírody a rybářské náčiní od Abercrombieho & Fitche. Když to všechno přišlo, bývala legrace. Vždycky jsme čekali jeden na druhého, až přijdeme domů, abychom tu švandu při rozbalování balíků mohli prožívat spolu. Chystali jsme si překvapení k narozeninám a k vánocům. Florence mi k narozeninám koupila kompletní výbavu k táboření od Abercrombieho & Fitche, v níž byla každá sebemenší drobnost, dokonce přenosný záchod. Ihned jsme si naplánovali výlet do Yosemitu, ale mezitím jsem vztyčil vzadu za domem hned za rajčaty stan a rozložil tam všechno vybavení. Někdy jsem přicházel domů na oběd jen tak na skok, a to jsem jídal sám ve stanu. Často jsem tam jenom ležel a přemýšlel.

Zjistili jsme k svému dokonalému překvapení, že už si oba dlouho přejeme naučit se líp mluvit a číst francouzský. Tak jsme tedy dvakrát týdně začínali využívat hodinku u oběda pro společné lekce francouzštiny; učitel docházel do domu, a tak nám to bylo ještě milejší. Florence podávala oběd, něco lehkého, třeba ryby po mlynářsku, a všichni jsme při jídle mocně brebentili francouzský, což je rozhodně ten nejlepší způsob výuky.

Zjistili jsme, že oba čteme velice pomalu a že tím ztrácíme spoustu času. A tak jsme každý týden chodili na hodinový kurs rychločtení. Já jsem tím počet stránek přečtených za hodinu zdvojnásobil a Florence jej skoro ztrojnásobila. Bylo to obdivuhodné, co všechno jsme byli s to zvládnout.

Po stránce fyzické jsem byl snad v nejlepší kondici v životě, až na tu jednu jedinou záležitost: co do tvrdosti, to si břicho stěžovat nemohlo, ale zato moje pérko ano. Mělo to v podstatě psychologické příčiny a oba jsme byli přesvědčeni, že je to jenom přechodné. Stačilo se na mě podívat, fyzicky jsem byl první třída. Na Beverly Hills jsem byl v širém okolí všude, kam jsme chodili na večeře, znám jako člověk, co vypadá každým rokem mladší. Florence za to sklízela hodně chvály, zvlášť u žen. Fakt ovšem byl, že jsem každý den ráno dělal deset minut cvičení Královského kanadského letectva. Víc člověk skutečně nepotřebuje. Rozdával jsem dokonce jako malý dárek brožurky svým přátelům. Pochybuju však, že měl některý v sobě tolik disciplinovanosti, aby cvičení prováděl každý den.

Využili jsme té příležitosti a poprvé v životě jsme si zorganizovali finance společně. Já jsem měl svůj majetek vždycky oddělený a jaksi v tajnosti a Florence o něm nic nevěděla, a ona si zas hospodařila se svým a také odděleně a já jsem o něm taky nic nevěděl. Nikdy jsem neměl tušení, kolik má peněz. Avšak teď, díky té nové harmonii a faktu, že materiální statky v našich očích pozbyly oné strašlivé důležitosti, byli jsme jeden k druhému, pokud se týče peněz a majetku a pojistek i ročních důchodů a všeho ostatního, naprosto otevření. Dokonce jsme se jednou společně sešli se svými právními poradci a poprvé jsme dokázali mluvit úplně neskrývaně o tom, kolik peněz má ona a kolik mám já. Když jsme pečlivě přehlédli celou svou finanční situaci, tak jsem hodně svých položek přepsal z daňových důvodů na ni (později jsem toho litoval). Dost mi totiž ležela na srdci má neschopnost dát jí fyzickou lásku, a proto jsem jí chtěl dát všechno ostatní. Jednu chvíli jsem jí už chtěl věnovat všechny své finanční zdroje a všechen majetek, ale dostalo se mi vysvětlení, že by to z hlediska daní nebylo právě moudré.

Florencin kapitál pro mne byl příjemným překvapením (sice ještě nebyla mrtvá, ale myslím, že „kapitál“ je to nejpříhodnější slovo, kterého bych měl užít) a začínalo se mi jevit, že když dáme všechen svůj majetek na jednu hromadu, budeme v podstatě na celý zbytek života zabezpečeni.

Oběma se nám dokonce zdálo, že máme dost, abychom si mohli dovolit nějaký menší přepych. Tak jsme si koupili jeden a půl akru nějakého pozemku, ne v Palm Springs, kde je koupě půdy zákonem omezena, a proto je velice drahá, ale v Indiu, jen o půl hodiny cesty dál. Chystali jsme se, že tam budeme utíkat před zimními dešti a smogem Los Angeles a že si tam dopřejeme trochu toho tepla, které skutečně člověku pronikne až do kostí. Všechno jsme si navrhli sami, sedávali jsme po večerech nad plány, někdy pod horským sluncem. Rozhodli jsme se, že to bude jenom maličké, pro dva. A vybudujeme si to tak bytelně, že nám to vydrží až do konce života. Rozhodli jsme se vytvořit si tam všemi nejmodernějšími a nejnákladnějšími prostředky ostrov odloučený ode všeho světa, útočiště, kterého bychom mohli využívat jak v létě, tak v zimě. A abychom měli přese všecko, co by se ve světě mohlo dít, my dva zajištěno bezpečné místo.

Florence byla posedlá strachem z atomové bomby. Nedala si to vymluvit. Indio jí připadalo daleko bezpečnější než Los Angeles. Ale takové bezpečí, jak by si byla přála, stejně neskýtalo, protože poblíž stálo několik továren – vyráběly se tu součásti do letadel a byly tu montážní dílny – a vyrůstaly tu ještě větší závody, což mohly případně být docela přirozené cíle. Ve skutečnosti právě ten den, kdy jsme podepsali koupi toho jedenapůlakrového pozemku, spatřili jsme několik delt zdejší výroby, jež nám letěly přímo nad hlavami asi ve výšce dvou tisíc metrů. To ji příšerně vyděsilo. Takže nejdřív ze všeho jsme přepracovali plány a rozhodli se pod domem vybudovat sklep a později v něm Florence sama vybílila stěny ze škvárových cihel vápnem. Dali jsme sem zaplombované nádoby s vodou a nějaké kvalitní konzervy. Florence počítala, že bychom v tom malinkém sklepě mohli docela dobře vydržet takové tři týdny. Umístili jsme tam samozřejmě také přenosný klozet.

Celkem vzato bylo to pro nás pro oba jedno z nejšťastnějších údobí v životě. Florence často říkávala, že pro ni to bylo období vůbec nejlepší. Proto na ni také působily následující události tak otřesně.

Dělali jsme všechno společně. Šli jsme nejdřív na prohlídku s mýma očima a já dostal brýle s půlobroučkami. Pak si dala přezkoušet zrak ona a potřebovala výměnu skel. Oba jsme u sebe brýle nosili neradi; nesnášeli jsme, že nám nadouvají kapsy u šatů. Tak jsme si tedy opatřili brýle do prvního patra a do přízemí a do vozu a jedny do našeho sídla v Indiu. Zašli jsme si taky na celkovou zdravotní prohlídku a rozhodli jsme se, že ji budeme opakovat pravidelně. Pozoroval jsem, že můj spleen vzrostl, jenomže zatím jsem si s tím nemusel dělat hlavu. Znamenalo to, že si jen budu muset trochu hlídat složení stravy. Takže když jsme šli k nějakým přátelům na večeři, Florence ráno zavolala hostitelce a šetrně jí vysvětlila, co smím a nesmím jist. Zdravotní prohlídka Florence dokázala, že bude žít navěky. Zdálo se mi ale, že hladina její energie už nesahá tak vysoko jako dřív. Brzy se unavila. Ten člověk však jí na to řekl, to že prý nic, už jí prostě není dvacet let. Oba nás prohlížel týž doktor. Ve svém úsudku jistě nepochyboval, že náš skvělý, odpočatý fyzický stav má co dělat s naším ideálním manželstvím.

Já jsem opravdu dosáhl takového uvolnění, že jsem usínal v kdekterém biografu a ihned po večeři, a dokonce i po večeři, na kterou jsme byli pozváni k přátelům. Dvakrát jsem usnul přímo u stolu. Na Florence začínal taky již chodit hodně brzy a dosti snadno spánek. Mezi našimi přáteli, s kterými jsme se zvali na večeře, se o tom dokonce dělaly vtipy: to prý je ten věčně ospalý zlatý pár – prý jsou oba ospalí z přílišného milování.

Zbavil jsem se nejen fyzického napětí, ale dosáhl jsem i psychického uvolnění. Přestal jsem se hádat, a to ne pouze s Florence, ale s každým a o čemkoli. Dokonce i v kanceláři jsem nasadil pózu rozvážného brahmína, jehož vnitřní zrak je neustále upřen kamsi daleko do budoucnosti a k němuž světské problémy vůbec nedosahují. Bylo mi teď skutečně jedno, který ze dvou naprosto protichůdných návrhů na reklamu si zákazník vybere. Přestalo mi to ležet na srdci. I když stále ještě přetrvávalo přesvědčení, že moje přítomnost na konferenci se zákazníkem zaručuje hladký průběh, začaly se již také ozývat hlasy nespokojenosti. Jednou si mě dokonce zavolal do své pracovny pan Finnegan a říkal mi, že nový vedoucí propagace cigaret Zefyr si stěžoval, že prý jsem nedávno na dvou konferencích tloukl špačky, a vezme-li se v úvahu reklamní smlouva Williamse a MacElroye se Zefyrem, v níž jde o pět a půl miliónů dolarů, tak prý společnost Zefyr má přinejmenším právo od odpovědného představitele reklamní agentury, aby zůstal vzhůru.

Tak jsem se snažil. Ale myslel jsem si, že sub specie věčného řádu světa na tom vůbec nesejde. Jednu součást sebe jsem zaživa pohřbil a ona se tam někde hluboko uvnitř vzpírala a kopala a bila kolem sebe. Byl jsem však rozhodnut nad tím démonem zvítězit. Už jsem nikdy nechtěl ztratit vládu sám nad sebou, ani na minutu.

Do toho všeho však přec jen zaznívalo několik hořkých tónů. Vlastně tři, když počítám tu největší nepříjemnost, svou impotenci, protože tak se to nakonec začalo jevit. Po několika měsících jsme oba s Florence museli vzít prostě na vědomí, že jsem se stal, ať už to způsobily jakékoli důvody – věk, špatný oběh krevní, nedostatečné gonády a bůhvíco ještě – předčasně impotentní. Bylo kvůli tomu daleko míň rozruchu, než by si kdo představoval. Která žena by si nepřála raději impotentního muže, než aby jí chodil za jinou?

Pak tady byla ta příhoda s letadlem. Stalo se to takhle.

Každé dopoledne přesně za deset minut jedenáct jsem vždycky zamkl dveře své kanceláře, rozprostřel na podlahu noviny a lehl jsem si, abych mohl udělat svých deset vzporů, a pak Jsem se otočil a udělal dvacet kliků. A toho dopoledne, když mi hlava klouzala nahoru dolů, upoutal můj zrak tenhle inzerát. Pravilo se v něm: „LEŤTE – $5“ Přestal jsem cviky, dočetl celý inzerát, a pak místo abych šel na schůzi o plánování podnikových penzí, vyjel jsem si do letecké kanceláře a vyklopil pět dolarů. Ve válce jsem létal u přepravních jednotek American Transport Service, ale po několika letech, kdy jsem se téměř roztřískal, jsem se zařekl, že nikdy létat nebudu, leda jako pasažér na pravidelných leteckých linkách. Ale za těch pět dolarů jako by se mi to všecko vrátilo, všechno to rozjaření, jež se člověka zmocňuje, když může letět sám ve vzduchu. Začal jsem si to letadlo pronajímat třeba třikrát i čtyřikrát týdně. Pak jsem jednoho dne udělal jednu jedinou věc, o které jsem po celé ono období našeho života v pevnosti Florence neřekl. Složil jsem základní splátku za letadlo Cessna 172. A jakmile jsem měl chvíli volna, vyrazil jsem si s ním nahoru. Když se tak na to teď dívám, připadá mi, že jsem si tím něco udržoval pro sebe naživu. Protože tam nahoře ve vlastním letadle jsem si hovořil sám se sebou a říkal jsem si věci, jaké bych se dole na zemi neodvážil vyslovit a dokonce o nich ani přemýšlet. Ano, tam nahoře ve vzduchu na mne chodily okamžiky šílenství. Pamatuju se, že jsem jednou takhle hovořil s Gwen, nadával jsem jí, říkal jsem jí, že dobře vím, co dělá s Chetem Collierem (věděl jsem jistě, že je tou dobou u něho, bylo příliš dobře vidět, jak ji přitahuje). Líčil jsem si, co spolu dělají, řval jsem nadávky na její adresu do celého nebe. Pak jsem se otočil domů, a když jsem přistával, už jsem se zase dokonale ovládal. To letadlo jsem měl hrozně rád.

Za poslední hořký tón v naší harmonii mohla Florence. Objevil jsem karty. Když Florence náš nový režim důkladně prozkoumala, došla k názoru, že bych měl jeden večer týdně strávit bez ní a ona beze mne. Pořád chodila každé pondělí na ty svoje schůze spolku pro občanská práva. Ale i po tom, co jsem se na jednom večírku seznámil s Jamesem Baldwinem a zjistil jsem, že to je až překvapivě přátelský člověk, nemohl jsem v sobě objevit, aspoň ne nějak skutečně upřímně, zájem o těžkosti někoho druhého. Vím, že je to hnusné, ale je to pravda. Takže v pondělí, když Florence a ještě některé jiné manželky našich přátel chodily schůzovat do spolku pro občanská práva, hráli jsme my chlapi poker. A dokonce s požehnáním svých manželek, protože všechny ztráty jsme nesli my a všechny výhry šly na Národní sdružení pro povznesení koloniálních národů.

Hrál jsem poker šíleně. Dobrý hráč hraje jednu hru ze tří. Možná. Já jsem musel hrát každou. Takže jsem prohrával dost peněz a Florence to začínalo dělat starosti. Dokonce pak navrhla, že bych místo pokeru mohl chodit na kurs vaření pro labužníky, kterého se zúčastňovali někteří manželé. Ale tady jsem si postavil hlavu a neustoupil. Florence se nakonec musela utěšit faktem, že sice hodně prohrávám, ale že se moje ztráty proměňují ve výhry jiných a jejich prostřednictvím jsou používány na dobrou věc. Ptala se tedy našeho právního zástupce Arthura Houghtona, jestli lze moje ztráty odepsat.

Tak míjely měsíce. Jeden týden jsme objevili nádherný nový restaurant pro chvíle, kdy jsme chtěli večer strávit venku. Další týden jsme šli třeba navštívit mého krejčího, protože Florence se rozhodla, že v nějaké trochu jemnější látce budu vypadat daleko spíš jako onen typ člověka, jakým jsem se snažil stát. Oba jsme začali s hodinami tenisu, dávala nám je jedna báječná dívka, bývalá šampiónka, doporučili nám ji Bennettovi. Florence se s ní cítila daleko volněji než s nějakým chlapem. A dopřáli jsme si skutečně jeden veliký přepych, koupili jsme si celé devítisvazkové oxfordské vydání map světa.

Postupně jsem téměř úplně přestal užívat slova „já“. Říkal jsem „šli jsme tam“, „nám se líbí tohle“, „díváme se na to tak a tak“ anebo „my nosíme šedivou barvu“. To moje staré „já“, jež vyvolávalo všechny ty nesnáze, rychle mizelo. Začínalo splývat s Florence, stejně tak jako za čas, jak jsme doufali, splyne ještě s něčím větším než Florence – s vesmírem. Po stránce hmotné jsem od života čekal čím dál tím méně. Začal jsem si uprostřed vlasů česat pěšinku a po stranách si nechal růst delší kotlety, protože podle Florence jsem prý tak vypadal daleko oduševněleji. Podařilo se mi uzavřít diskrétní koupi několika tisků a litografií od mistrů moderního umění a dokonce jsem koupil některé originály od mladých umělců, o kterých dosud nikdo nic nevěděl, ale kteří podle názoru Florence (zapsala si také kurs moderního malířství na kalifornské univerzitě) jednoho dne budou něco znamenat. Ospravedlňovala tyto nákupy jako výborné investice. Zpestřovaly aspoň škálu veškerých našich investic do různých cenností. Koneckonců kdo ví, co a jak bude v budoucnosti?

V den výročí naší svatby jsem Florence vzal k nejlepšímu zlatníkovi v Beverly Hills, k tomu chlapíkovi, co má obchod přímo přes ulici naproti budově Kalifornské banky. Když jsme se před jedenadvaceti lety brali, odmítl jsem nosit snubní prstýnek. Jelikož jsme tehdy měli omezené zdroje příjmů, mohli jsme si dovolit jenom úzký stříbrný prstýnek pro Florence. Teď – dravci na tom už byli líp, a vzhledem k tomu, co jsme oba cítili, koupil jsem oběma v den výročí stejné těžké zlaté kroužky. Když jsme vycházeli z obchodu, měli jsme je už na rukou. Florence říkala, že to je poprvé za těch jedenadvacet let, kdy se cítí skutečně vdaná.

Míjely měsíce, bylo jich jedenáct. Tak spořádaně a tak vyrovnaně jsem nežil nikdy, za celý svůj život. A když jsem o tom přemýšlel, myslel jsem, že jsem šťasten.

A pak, když jsem jednou dopoledne jel ve svém triumphu TR 4 do práce, a pokud se pamatuju, byl jsem naprosto vyrovnaný a dokonale klidný tu najednou bůhví z jakého podnětu jsem… anebo to byla ruka odněkud z neznáma, co otočila volantem mého malého černého vozu a napasovala ho do obrovského kamiónu, který přijížděl plnou rychlostí v protisměru?

A to byla ta moje havárie. Změnila můj život.

6

První, kdo za mnou přišel do špitálu na návštěvu, nebyla Florence. V okamžiku havárie jela právě po dálnici Kalifornie 1 na sever směrem k Santa Barbaře. Dopoledne měla hodinu u swamiho. Potkal ji jeden anglický romanopisec, zlatovlasý krasaveček pod obojí, právě když vyjížděla na odbočku, a novinu jí oznámil. Florence se sice ihned otočila nazpátek, ale než se dostala k Cedrům libanonským, bylo už hodně po poledni. Mezitím jsem si odbyl chlapa od pojišťovny.

Vlezl za mnou na úrazové oddělení a vyptával se mě, dřív než se mi v hlavě mohlo vůbec udělat jasno. Řekl jsem mu tu prostou pravdu, že zasáhla nějaká ruka odkudsi z vesmíru a obrátila můj malý triumph a napasovala ho zboku do rozjetého kamiónu. Pokusil se mým sdělením otřást. Znovu a znovu jsem ho však ujišťoval, že přesně tak se to stalo, až nakonec odešel. Později jsem se dověděl, že obcházel mé známé a pokoušel se zjistit, jestli jsem byl vždycky takový „excentrik a podivín“. A tady myslím byl počátek všeho toho, co se rozneslo – co se povídalo po celém našem sousedství –, že totiž došlo k nějakému úrazu na mozku. Já jsem mimochodem nikomu tuhle pověst nikdy nevyvracel. Pravda ovšem byla, že od oné nehody jsem to už nikdy nebyl ten někdejší já.

„Vím,“ řekl jsem Florence, „taková ruka odněkud z neznáma se snese tak ještě v nějakém klukovském horroru. Ale ať se v tu ránu propadnu,“ zadušoval jsem se, „já jsem tím volantem do toho kamiónu neotočil. Neměl jsem přece vůbec žádný důvod se zabíjet.“

Sestra mi zrovna dávala do žíly další pořádnou porci. Pamatuju se, že jsem si myslel: Tohle na mě vůbec nezabírá. Proč do mě nenacpou nějakej silnější prevít? Víc nevím, protože ta dávka toho „nic“ zapůsobila a vyřídila mě skoro na celý den.

Druhý den jsem se dopustil úskoku, jakého pacienti používají rádi. Vzbudil jsem se, slyšel jsem, jak doktor mluví v nohách postele s Florence, ale neotevřel jsem oči. Právě jí sděloval, že sice mám šest přeražených žeber, pořádně pošramocený krk a všechny možné pohmožděniny a tržné rány, ale že to není nic vážného. A s největší pravděpodobností ani ten můj slavný otřes mozku. Není pochyb, že došlo k nějakému nitrolebnímu krvácení. Ale pokud on může říct, nemohlo být nijak zvlášť silné a rozsáhlé, a proto pravděpodobně nebude ani nebezpečné. Tehdy Florence ztlumila hlas a zeptala se ho, jestli byl nějak zasažen mozek. Odpověděl, že k tomu by se raději nechtěl ještě vyjadřovat.

Celý další týden jsem prospal anebo jsem aspoň předstíral, že spím. Pak mě poslali ambulancí domů. A tady jsem se vylodil na pevninu šťastného života rekonvalescenta.

Rekonvalescence!

Většinou jsem ji trávil na lehátku u bazénu. Pořád mi ještě pomáhali drogami, takže jsem necítil žádnou bolest. Počasí bylo nádherné a já jsem s rozkoší užíval každého okamžiku. Nepozoroval jsem, jak svět jde kolem, ale díval jsem se, jak přichází za mnou na návštěvu. Moje návštěvy chodily zadem kolem domu, což bylo asi padesát metrů od bazénu a na svahu.

Přicházeli ke mně dolů po trávníku, strávili se mnou přísně vymezenou návštěvu, ve vší úctě se odporoučeli a šli. Nasazovali si masku jakési bodré veselosti; pak se obraceli a odcházeli vzhůru do svahu s Florence. Podle jejich chůze a podle toho, jak dlouho se otáčeli, jsem viděl, že mají značné obavy. Vypadal jsem skutečně podstatně hůř, než jsem se cítil. Zůstal mi obnažený jen malý kousek temene a jinak jsem měl hlavu jako kuklu z obvazů. „Teď jsem taky swami,“ řekl jsem Florence. Podařilo se jí jakžtakž se zasmát.

Všechno se mi to docela líbilo. Vždycky jsem rád dostával dárky, a sešlo se mi jich hodně, některé od lidí, o nichž jsem si myslel, že jsem jim lhostejný, a dokonce i od lidí, které jsem pokládal přímo za své nepřátele. Přiložené listy byly docela zajímavé. Vždycky jsem k nim Florence podával vlastní rozklad. Vyčítala mi, že jsem cynik. A ten výběr dárků! Můj bratr Michael mi poslal ovoce, do Kalifornie! Ano, můj bratříček si vždycky potrpěl na originalitu. Maminka s tatínkem mi poslali dopis; totiž poslala jej maminka a tatínek se dole roztřesenou rukou podepsal. Rukopis měl už opravdu hodně kostrbatý. Měl jsem dost času k mudrování a tehdy jsem zjistil, že jedním z velmi spolehlivých způsobů, jak někomu předpovědět budoucnost, je rozbor jeho rukopisu. Můžete – i s velmi malou odbornou erudicí – určit, co přijde. Nepodívali jste se někdy náhodou na nějaký starý dopis od přítele, psaný těsně před tím, než dostal srdeční záchvat, a neptali jste se s údivem sami sebe: „Jak mi mohlo uniknout, že už to na něho přichází?“ Pamatuju se, že jsem se podíval na ta načmáraná tátova písmenka a zmocnilo se mě tušení, které se později do písmene vyplnilo.

Přišel za mnou Mike Weiner, zástupce literárního časopisu, pro který jsem psal. Reakce na článek o Chetu Collierovi byla prý „fantastická“ a časopis že mi nabídne úplně „pohádkovej kšeft“ a prý to schovávají speciálně pro mě, takže, hochu, honem, honem, už ať jste v pořádku, říkal Mike Weiner.

Pan Finnegan přijel ve svém rollsu. Podstrčil mi lahvičku mého oblíbeného rumu. Prý žádné starosti, chce to čas, a taky všechno ostatní, co k tomu patří. Pak odcházel pomalu a vážně vzhůru do stráně a hovořil s Florence.

Moje návštěvy si jasně myslely, že jsem utrpěl nějaký úraz na mozku. Dívaly se na mne se zvláštní přepjatou vlídností. Když člověk utrpí v životě porážku, pak si jeho lidští kolegové – dravci mohou dovolit být laskaví. Vždyť přece už je po zápase. Oni přežili, a tudíž zvítězili. Proto si dopřejí opájet se dobrotou. Tenhle náhlý zájem a jejich velkorysost mě překvapovaly, protože jsem předtím měl dojem, že mě nikdo nijak zvlášť rád nemá. Ale teď to mléko lidské laskavosti po mně teklo proudem.

Proto jsem začal větřit. Bezmocný pacient má paranoidní sklony, a já své hosty pozoroval, jak přicházejí a odcházejí, všichni ve svých podivných převlecích za starostlivé duše, se slavnostními maskami zájmu a křesťanského soucitu. Tak vypadali, když přicházeli od domu po svahu dolů, a pak přede mnou hýřili veselím, načež se otočili a odcházeli s Florence vzhůru do stráně, se skloněnými hlavami a krokem truchlících pozůstalých. To už se skutečně nemůžou dočkat, až mě úplně odepíšou ze života? uvažoval jsem. Když jsem pak slyšel to solidní měšťácké klapnutí dvířek od jejich vozů z vyšší cenové skupiny, věděl jsem, že jakmile opustí naši příjezdovou cestu, budou se o mně bavit jednodušeji. A bylo mi jasné, že začnou o poruše mozku.

Když jsem seděl ve svém lehátku a hleděl do hluboce modré vody v našem bazénu, vracela se mi znovu a znovu na mysl jedna vzpomínka.

Jel jsem kdysi na dovolenou do Nassau. Nejsem nijak žhavý do sportovního potápěčství. Ale tehdy jsem ležel na hladině křišťálové vody a průzory kukly jsem pozoroval ryby dole v hlubinách. Za tím sklem člověk vidí všechno jako na dlani, tak prosté a nepopiratelné – není v tom nic romantického, ani žádné křesťanství, nic. Byla to ta hejna ryb – říká se jim myslím mořani, beraní hlavy – s malými oblými tupými zuby přizpůsobenými k pastvě. Pohybovaly se po dně pomalu jako stádo ovcí, s hlavami u dna a žraly. Připomínaly mi ta obrovská pasoucí se stáda, jaká jsem viděl ve filmech o Africe. A stejně tak jako v Africe číhali na obvodu těch velkých stád antilop, pakoní a zeber lvi, tak na obvodu těchto rybích hejn pluli soltíni. Nikdy jsem však neviděl žádného soltína útočit. Slyšel jsem, že za jediný den soltíni snědí čtyřikrát, pětkrát nebo dokonce dvacetkrát tolik ryb, kolik činí jejich vlastní váha. Ale ani za dlouhou dobu jsem neviděl, že by nějakou zabili. Jednoho dne jsem zjistil proč. Odehrávalo se to příliš rychle. Ležel jsem ten den nahoře na hladině a brýlemi jsem pozoroval to hejno pasoucích se ryb. Jedna měla nějaké potíže, jen se tak trochu kymácela, asi vadná ploutev, skoro to ani nebylo vidět. Jenže tam dole si toho všiml každý. Ne že by se byly ryby otáčely a dívaly se. To nedělají. Dělaly zato cosi, co nikdy nemůžu zapomenout. Hejno se velice nenápadně, ale naprosto zřetelně od svého bližního, v tomto případě od ryby, která trpěla tou nepatrnou kymácivostí, odsunulo. Myslím, že žádná z těch všech ryb tím nehodlala nějak zvlášť své sestře ublížit. Ale všechny přitom až moc dobře věděly, co se stane. Pokud jste to neviděli, nelze to vylíčit, nelze prostě popsat ten pohyb, který soltín udělá. Ve vteřině chňapl potácivou rybu do tlamy jako kukuřičný klas. Pak tlamou zatřásl, škubl a chramst – pokojně žeroucí ryba byla vejpůl a další soltín se zmocnil svého dílu. Celé hejno zatím zůstávalo jen o malý kousek opodál a krmilo se s hlavami při dnu. Jediná se neotočila a nepodívala se ani po očku. Všechno jako by se nechumelilo, kšeft jede dál.

Můj šéf pan Finnegan mě přišel navštívit podruhé. Přivedl s sebou chlapa, kterého dali po mé havárii na moje místo. Vypadáte dobře, Eddie, daleko líp než minule, tvrdili. Když jsem však hovořil s jedním, všiml jsem si, jak mě zatím ten druhý pátravě pozoruje. A naopak. To zkoumali moje vyhlídky do budoucnosti. Museli přece rozvážit, jaký tah mají udělat. Toho dne už jsem si naprosto nebyl jist, jestli si pan Finnegan skutečně přeje mé rychlé uzdravení. Nakonec byl taky jen člověk a k tomu obchodník. Když někdo přestane být součástí tak velké a tak dobře fungující organizace, jako je firma Williams a MacElroy, a když přitom všechno běží i bez něho dokonale, musí se samozřejmě vynořit otázka, proč mu platit plat. Nemohlo mě nenapadnout, jestli pan Finnegan nepřemýšlí právě o tomhle.

Díval se na mne jako odhadce. Když se jeden okamžik skláněl u okraje bazénu nad hortenziemi, hodil mi do klína horký oblázek a jen jakoby mimochodem poznamenal, že si můj asistent vede na mém místě docela dobře; mohl jsem se domnívat, že to byla náhoda? A když mi ten chlap pak sám povídá, vůbec zpátky nepospíchejte, Eddie, dejte tomu čas, mýlil jsem se snad, když jsem začínal mít podezření? Projevovaly se moje paranoidní sklony, anebo jsem to všecko prostě začínal vidět jasněji?

Nejpodivnější na tom všem bylo, že jsem nevěděl, jestli o to místo vůbec ještě stojím. A tak mě napadlo, že si aspoň udělám legraci. Místo abych zachovával zdrženlivé a opatrné mlčení, dokud nebudu přesně vědět, jestli zpátky chci nebo nechci, vyžbleptl jsem otevřeně: „Podívejte, hoši, nedělejte si hlavu. Já se už zpátky nevrátím.“ To je samozřejmě zaskočilo nepřipravené. Chvíli zůstali, jako když je opaří. Asi minutu jenom němě zírali a neříkali nic. Opravdu je tak strašně omráčilo, že jim čtu myšlenky? Pan Finnegan se podíval na mého asistenta káravým pohledem, jímž jako by mu zazlíval myšlenky, které má on sám.

Pak jsem viděl, že panu Finneganovi jako by naráz něco přelétlo přes nos – myšlenka, že jestli já se nevrátím, tak že by docela dobře mohl mít na krku tohohle zelenáče, a na dosti klíčovém místě. A mému asistentovi taky jako by cosi přelétlo přes nos: stačím skutečně na Eddieho místo? Chci to místo, chci vůbec tu odpovědnost? Není mi bezpečněji tam, kde jsem?

Hleděli vyjeveně jeden na druhého a neříkali ani slovo. Nevěděli taky, co říct, protože s tím, co si skutečně myslí, vyrukovat nemohli. Ticho trvalo až nebezpečně dlouho. (Seděl jsem a bavil jsem se.) Nakonec je prolomila Florence. Z jejího hlasu zazníval ten uvážlivý rozumný tón, který se ozýval vždy, když stála tváří v tvář nějakým nepříjemným životním příhodám, a zasmála se takovým tichým, přesně dózovaným smíchem, z kterého bylo slyšet, že nic nemůže být tak zlé, a taky skutečně není, pokud v životě máte peníze. Poznamenala: „Eddie, za tohle tě teď nechceme ani v nejmenším činit odpovědným. To on jen tak žertuje, hoši.“ Nevrle jsem zahuhlal cosi o tom, že si ani v nejmenším nedělám legraci. Tahle nová hra mě tak začala bavit, že jsem se jí jen tak snadno nemínil už vzdát. Ale oni se všichni s pocitem úlevy rozesmáli, a když kráčeli do stráně směrem k domu, maskovali chechtotem své pravé myšlenky.

Když rolls zmizel z příjezdové cesty, přiběhla uspěchaně Florence a povídá mi tím nejvlídnějším a nejvyrovnanějším hlasem: „Eddie, nemysli si, že se musíš o všem rozhodovat hned teď. Firma tě potřebuje. Ta cigaretová záležitost visí jenom na tobě. A jen se, proboha tě prosím, Eddie, podívej, až ti bude líp, na tu kupu účtů na mém stole… teď na to samozřejmě nemysli. Teď jenom odpočívej, Eddie.“

Vynašel jsem si takhle náramně pěknou hru a od té doby jsem si s ní mockrát báječně vyhrál. Místo abych si svoje myšlenky pečlivě uspořádal a mluvil jako vždycky, vyrukovával jsem s nimi úplně přirozeně a bez obalu. Dokonce jsem si dovolil vyjadřovat se v těch bláznivých skocích, jimiž se moje myšlení ubíralo celý život, ale které jsem až dosud potlačoval. Dovoloval jsem si říkat právě to, co jsem cítil, a o čemkoli. Zjistil jsem, že nemohu nikoho urazit. Všichni se mnou měli obdivuhodnou trpělivost. Někdy jsem někomu, kdo za mnou přišel na návštěvu, klidně řekl, že s ním nemám chuť mluvit. Jen se usmál a odešel. Co energie jsem dřív musel vyplýtvat na přetvářku! Můj „mozkový úraz“ mi dovoloval vyjadřovat naprosto přesně, co si o čemkoli myslím, co se mi nelíbí, co se mi líbí i co bych si přál.

Nejvzrušivější objev jsem však učinil sám o sobě: Zjistil jsem, že jsem si za ta léta dokonale zvykl cenzurovat svoje myšlenky a dávat pozor na to, co řeknu, takže do té doby jsem často nedovedl říct, čemu vlastně věřím, a věděl jsem pouze, co si smím myslet a jaká slova se ode mne očekávají.

Jenže teď jsem ze sebe prostě vyhrkl všechno, co mi přišlo na mysl, aniž jsem se staral, jestli se dotknu něčích citů anebo jestli tím uvedu Florence do rozpaků (což se taky většinou stávalo).

Brzy jsem se už nemohl dočkat dalších návštěv. Bylo až překvapující, jak daleko jsem mohl zajít. Fakt je, že v těch svých prvních, ještě neobratných odvážných výpravách do neprobádaných končin spontánní pravdy jsem skutečně zacházel příliš daleko. Začínal jsem například vyjadřovat pochyby o celkové počestnosti Florenciných nejlepších přítelkyň a říkal jsem to otevřeně jedné po druhé, ať už jemně nebo ne zvlášť jemně, a pak jsem se než díval, jak se ty ubohé mrchy na mě jen shovívavě a trpělivě usmívají a potom se ke mně chovají dokonce ještě přátelštěji – to byla zkušenost za všechny peníze!

A takovýhle zisk z jediné malé automobilové nehody!

Seděl jsem tam u toho bazénu jako pomatený král s hradem na mírném návrší za zády. A dolů ke mně proudila ovocná šťáva a čaj a chodil sem oběd a tu a tam za mnou přišlo i nějaké to tvrdé pití. A ten proud návštěv, jedna za druhou! Dolů za mnou mí hosté přicházeli co nádoby s mlékem lidské laskavosti a zpátky šli sklíčení a poděšení a plní lítosti. Jak by se taky někdo mohl zlobit na člověka, který utrpěl vážný úraz mozku?

Myslím, že jsem toho plně využil. Však to bylo kruté, dlouhé údobí, kdy jsem žil v samém kalkulování, kdy jsem neříkal, co cítím, ale jen co se slušelo říct! Takže kdo by mi mohl zazlívat, že se mi najednou ta změna tak zalíbila? Většina mých obětí však v tom našla také jistou zálibu. Jak jsem později zjistil, soutěžili mezi sebou, kdo přijde s lepším příběhem o mém příšerném chování. A jejich žízeň po projevech odpuštění byla neuhasitelná. „Úraz mozku,“ šeptali si navzájem, když odjížděli s tvářemi dosud rudými po mé nejčerstvější urážce. „Rozsáhlé poranění mozku!“

Nad celým tím bizarním dramatem se vznášela chudák Florence, nervózně se smála a jenom čekala, jakou nehoráznost řeknu zase příště, anebo žvatlala s potlačovanou hysterií, aby v okamžiku, kdy moje harpuna vystřelí, návštěvu nějak rozptýlila. Nebo mi skákala doprostřed věty, než jsem mohl dokončit svou myšlenku, anebo se pokoušela měnit předmět hovoru, aby to všechno vypadalo jako nevinná legrace. Někdy před hosty říkala, že jsem „moc, moc zlobivej chlapeček“, přičemž to byla charakteristika nesmírně přiléhavá. Byl jsem jako dětinský král-idiot, opojený vědomím nové moci a protivný až pánbůh brání.

Florence za to ovšem sklízela taky svou odměnu. Každý jí k její trpělivosti skládal poklony. Neviděli, jak to bere. Jednou jí dokonce někdo poslal květiny.

Avšak i v její trpělivosti se počínaly objevovat trhliny. Když si jednou myslela, že se nedívám, tak jsem ji přistihl, jak mi ukazuje na hlavu. A proto hned příště, když jsem do někoho napálil naplno svou harpunu, ukázal jsem si na hlavu. Tehdy Florence napadlo, že se tím vším asi bavím. Vyčetla mi to a řekla, když prý s urážkami nepřestanu, tak že ke mně žádné své přátele už na návštěvu nepustí. To odpoledne se přímo přede mnou zeptala doktora, jestli byl nějak zasažen mozek. Pochopil, na její narážku zareagoval a řekl, že prý už naprosto bezpečně ví, že k ničemu takovému nedošlo.

Jenže já jsem se svých nových výsad nemínil vzdát. Vyrazil jsem do protiútoku a zeptal se ho, čím to, že mi hlava jde pořád na jednu stranu. Proč mi z levého spánku ještě nezmizela ta bolest? Ví to bezpečně, že snad není v lebce nějaká nepatrná trhlinka? Vyrukoval s posledními rentgeny, ale ty jsem mu mávnutím ruky odmítl. Vím určitě, tvrdil jsem, že něco není v pořádku.

Potom Florence začala plnit svou hrozbu. Zrazovala každého od návštěvy. Nikdo mě tedy navštívit nepřicházel. Tehdy jsem vstoupil do druhého období své rekonvalescence.

Začalo to onoho odpoledne, kdy jsem vypil všechen obsah láhve od pana Finnegana. Pro člověka, který byl většinou odkázán na sázená vejce se špenátem, je to spousta rumu. Sťal jsem se pořádně. A když jsem se probudil, byl jsem Nic.

Jednou mi tatínek ještě jako malému klukovi přinesl hračku, kterou jsem si velice zamiloval. Vypadala jako takový malý zuřivý válečník. Válečník držel v ruce oštěp a štít. Na nohou měl příšerné boty. Ale neměl tvář. Měl všecko, až na tu tvář. A když se mě dospělí ptali, co to je, říkával jsem: „To je pan Nic!“ A oni se tomu smáli.

A já se tedy najednou probudím a jsem právě tím. V první chvíli mě to dost poděsilo. Ale pak jsem si vzpomněl, jak jsem slýchal v rádiu, že reportéři chodí za úplně neznámými osobami a zjistí o nich za několik minut všechno jenom řadou vhodně položených otázek. Tak jsem si myslel, že to taky zkusím.

„Pane, proč vám říkají Nic?“

„Protože právě to jsem.“

„Co děláte v životě?“

„Nic.“

„Jste obchodník?“

„Ne.“

„Tak co jste?“

„Nic.“

„Co máte rád, pane?“

„Nic.“

„Ani sebe?“

„To zvlášť ne.“

„Co tedy nenávidíte?“

„Nic.“

„Vy jste Řek?“

„Vždyť tím jazykem ani nedovedu mluvit.“

„Jste Američan?“

„Skoro, ale ne úplně.“

„Jste věřící?“

„Ne.“

„Bezvěrec?“

„Samozřejmě že ne. Jsem Nic.“

„Proč se pořád usmíváte?“

„Já?“

„Ano, vy, pořád se na mě usmíváte. Aspoň si myslím, že je to úsměv. Co je to? Tam, kde byste měl mít obličej?“

„Nic.“

Byla to pravda. To Nic tam prostě sedělo a v obličeji mělo ten „nanicovatý“ úsměv. A reportér se tedy raději dal davem dál, aby si našel vhodněji reagující objekt.

Začínal jsem používat zbraně dětí: mlčení. Neodpovídal jsem na otázky a neprojevoval jsem žádná přání. Jako bych nechtěl vůbec nic. Nebylo mi horko, nebylo mi zima, neměl jsem hlad, nebyl jsem sytý, nebyl jsem pro ani proti. Bylo mi naprosto lhostejné, co mám k večeři. Nepřál jsem si hosty, ale když přišli, neprotestoval jsem. Nikoho jsem už neurážel. Seděl jsem si tiše, nepřítomně jsem se usmíval, netvářil jsem se ani přátelsky, ani nevraživě.

Nedělal jsem to všecko úmyslně, ani jako součást nějaké taktiky. Začínalo mi být lépe, jenže výsledkem mého úspěšného uzdravování nebylo vyléčení, ale změna. Zjistil jsem, že to, s čím jsem začal jako s hříčkou, se stalo skutečností: byl jsem Nic. Položil jsem si otázku: Chci se vrátit k Williamsovi a MacElroyovi? Samozřejmě že ne. Chci ještě něco v tom zbytku svého života? Florence? Dům? Celý svůj životní úděl? Dokonce sám svou osobnost? Chci vůbec být tím, kým jsem? Nechtěl bych možná být něčím jiným, kdyby to šlo zařídit?

Měl jsem před sebou pořád jednu vidinu. Výraz „měl jsem“ není vlastně ten pravý. Já jsem si ji ve skutečnosti sám přivolával. Byl to výplod fantazie, jaký mívá v různých podobách spousta lidí.

Seděl jsem v tom svém lehátku a hleděl do první stránky losangeleských Timesů. Nebylo na ní vůbec nic. Pak jsem obracel listy, jeden po druhém. Nic! Až na straně patnáct jsem našel malou, ale velmi důležitou zprávičku. Eddie Anderson, viceprezident firmy Williams a MacElroy, zmizel beze stopy ze svého domova v Los Angeles. Policie po něm zahájila usilovné pátrání. Ale nikdo neví, kde pan Anderson je. Dokonce ani jeho žena. Jenže já věděl, kde je. Zmizel úmyslně. Je sám v jednom městě, kde nikdy předtím nebyl. Tím městem byl obvykle Seattle. Nikoho tam nezná. Nikdo nezná jeho. Může tam chodit po ulicích třeba celý den a nikdo ho nezastaví. Nikdo na něho nepromluví. Žije si tam v malém zařízeném pokojíku a je mu tam pěkně teplo. Sám. Dlouhou dobu nedělá vůbec nic. Má svých pět set dolarů pro strýčka příhodu a ty mu vystačí dlouho. Zůstává doma, denní rozvrh si řídí sám podle sebe, jí, kdy chce a co chce, čte, přemýšlí a toulá se bez cíle po městě. Nemá žádné závazky. Nikdo od něho nic neočekává. Všechno probíhá v klidu. Žádné telefony z kanceláře, protože kancelář ani žádné zaměstnání neexistují. Jeho starý život jako by někdo smazal z tabule, a když tabule oschla, zůstala čistá. Ani stopy! Eddie Anderson se chopil jedné ze vzácných životních příležitostí – příležitosti začít úplně znovu. Udělal to, o čem lidé sní, ale co nikdy neuskuteční.

„Proč pláčeš, Evansi?“

Přišla Florence.

„Pro nic,“ řeklo Nic.

„Prosím tě, Evansi, řekni mi to.“

„To opravdu nic není. Je mi dobře.“

„Je to kvůli té děvce, ty na ni pořád myslíš?“

„Ne, už jsem na ni nemyslel dlouho, Florence.“

Skutečně nemyslel. Ale to nejspíš Florence mi vnukla tu myšlenku, protože když jsem příště zase byl v Seattlu, byla tam se mnou i Gwen. Žila tam se mnou v pokoji, o něco větším, a v tom pokoji bylo hodně, hodně teplo, stála tam malá dvojpostel, dvouhořákový vařič s troubou a pod ním lednička a kolem ještě několik nejobyčejnějších věcí. Tentokrát už jsem měl práci, venku, někde poblíž Puget Sound (v životě jsem Puget Sound neviděl). Nebyl tam žádný kouř, ani mlha, ani výpary z výfuků. Vál tam vítr, čistý vítr a já se vracel po práci domů a chodili jsme spolu s Gwen hned do postele. Pak jsme si později dělali večeři a po ní jsme šli znovu do postele. Večer jsem četl. Stovky knih. Četl jsem všechny ty zpropadené svazky z Moderní knihovny, které jsem si shromáždil v pevnosti – jak se dostaly do Seattlu, to nevím. Ráno jsem si vařil kávu. Gwen byla pryč – nevím, kam chodila – dělala to proto, že ráno bývám rád sám; mám rád naprosté ticho a k tomu noviny.

Moje „nanicovaté“ vzezření se pomalu ztrácelo, začal se mi zase dělat obličej, zbrusu nový. Starostlivé vrásky zmizely; rýhy úzkosti se ztratily – nebylo už čeho se obávat. Život v Seattlu byl přece tak prostý.

Asi po dva týdny jsem prožíval v Seattlu každou chvíli, kdy jsem jen mohl. Chudák Florence však jenom viděla, jak sedím v lehátku, s ochablou vůlí, bez chuti k jídlu, nikoho neurážím, ale nikdo taky nemůže urazit mne. Usmíval jsem se jako Buddha (říkala to Florence) a nedával jsem se ze svého klidu ničím vyrušit. Florence záhy připadalo, že tuhle buddhistickou myšlenku ženu snad až příliš daleko. Jednou na mne náhle zaječela: „Tak řekni něco!“

Nic neřeklo nic.

Netrvalo dlouho a Florence si přála, abych raději zase urážel lidi. Předhodila mi dokonce několik potenciálních obětí, některé byly úplná pochoutka! Ale já jsem neudělal nic víc, než že jsem se natáhl v lehátku, předstíral, že poslouchám, a usmíval se. Anebo jsem seděl a přikyvoval a pozoroval květiny, ale vždycky s tím „nanicovatým“ úsměvem ve tváři.

Florence to zkusila i s lidmi, kteří byli ochotni se se mnou pohádat. Řekli něco, čím mě měli pobouřit. Ale Nic se jenom usmálo a řeklo: „Mně to nevadí.“ Tuhle frázi „Mně to nevadí“ si Nic velmi oblíbilo. Někdy jsem si pohvizdoval nějakou nanicovatou neurčitou muziku. Pamatujete se na písničku „Velikej haur z Winnetky“, jak ji ten zpěvák cedil mezi zuby?

Florence se z toho nakonec zmocnilo zoufalství. Myslím, že ta vršící se hromada účtů ji nakonec dohnala k činu. A také fakt, že se to se mnou neobracelo ani k lepšímu, ani k horšímu. Nejevil jsem tu nejmenší chuť své údobí rekonvalescence ukončit. Florence tedy napadlo, že ji bude muset za mne ukončit sama. Jednoho krásného dne přivedla doktora a pak následovala pečlivě inscenovaná, nesmírně veselá scéna. Uprostřed vtipkování doktor prohlásil, že jestli prý si chci ještě pár dní odpočinout, dobrá, s tím že on souhlasí, ale pokud jde o jeho vlastní názor, a to prý hovoří čistě jako lékař, pak je přesvědčen, že mně už nic nechybí. Měl s sebou rentgenové snímky a ukázal mi, že na nich není po nějaké nepatrné trhlince, v kterou já jsem doufal, té nejmenší stopy. Takže teď jsem prý úplně jako znovuzrozený, haha! Klidně se můžu vrátit do solných dolů, haha! Nic přitakalo a řeklo: „Fajn. Nevadí.“ Lékařský odborník se zasmál, udělal ještě jeden vtip, za nějž se mu dostalo jednoho nanicovatého úsměvu, a pak odcházel s Florence do stráně a oba spolu náruživě žvatlali.

O několik minut později, v rámci druhého dějství tohoto pečlivě inscenovaného dramatu zmrtvýchvstání, přišla Florence dolů s táckem koktajlů Manhattan, s talířkem lískových oříšků, s tuňákem s cibulkou, zašlehaným v majonéze, a s mističkou kaviáru, který měla schovaný od vánoc. Manhattany jsme vypili spolu, v klidu, přesně jako za dnů pevnosti.

Po třetím koktajlu se mě šetrně zeptala, kdy se vrátím do práce. Odpověděl jsem jí bez rozmýšlení, jak jsem si zvykl, že nikdy. Usrkla a zeptala se mě, co myslím tím nikdy. Reagoval jsem ihned, zase bez rozmýšlení, protože jsem se obával, že bych mohl říct nějakou polopravdu anebo pravdu učinit nějak přijatelnější: „Myslím tím, že už se vůbec nemíním vrátit, nikdy!“ Florence mimoděk vyhrkla: „Pámbu ji musí potrestat!“

„Koho?“ zeptal jsem se, přestože jsem moc dobře věděl koho. Florence se otočila, aby skryla slzy v očích, a řekla: „Tu nakaženou sprostou kurvu!“ (Nemělo smysl poukazovat na fakt, že Gwen žádnou obecně rozšířenou chorobu nemá.) „Co se ta děvka objevila,“ pokračovala, „už to nejsi ty.“ Nemělo smysl připomínat jí těch jedenáct měsíců v pevnosti, kdy jsem samozřejmě nebyl vůbec sám sebou.

Jelikož Florence prožívala tak očividnou strašnou bolest, musel jsem být trpělivý já. Řekl jsem jí velice šetrně pravdu, že to všecko nemá s tím děvčetem vůbec nic společného, že jsem si jen tak promýšlel různé otázky. Florence jako by to přijala; aspoň se o to vší mocí snažila. Nikdy jsem ji do té doby neviděl tak vyrovnanou a přitom tak vyděšenou. Nemohl jsem pochopit, jak v téhle bytosti mohlo mé rozhodnutí nevrátit se do práce vyvolat takový úděs.

Velmi pevným a velmi tichým hlasem se zeptala: „Tak mi ale, můj milý, řekni jedno: jestli se nehodláš vrátit do práce, co máš v úmyslu dělat?“

„Nic,“ vyhrkl jsem.

Čemuž se zasmála. Já taky, trochu. Byla to velká úleva, že napětí povolilo. Podle její reakce jsem cítil, že jsem řekl cosi naprosto jasně absurdního. Potom jsem se však o něco pokusil; a bylo to poprvé za dlouhá léta a už jsem to nikdy víckrát nezkoušel – totiž sdělit něco nesdělitelného. „Prosím tě,“ naléhal jsem prosebně, „neděs se, ale musím ti říct, že se mi můj život nelíbí. Nelíbí se mi, co jsem s ním udělal. Nelíbí se mi, co jsem. Nelíbí se mi, jak žiju. Nelíbí se mi můj domov – prosím tě, není v tom nic proti tobě,“ lhal jsem. „Mám dojem, že tu jsem v pasti, v pasti, která se otevřela, když jsem měl tu havárii. Mockrát mě napadlo, že to tak úplná náhoda nebyla. Třeba jsem zkoušel z té pasti se dostat, protože jsem neviděl žádnou jinou možnost, jak z ní uniknout. Myslím, že ta havárie mi stejně byla k něčemu dobrá. Poskytla mi čas k oddechu, umožnila mi výlet do jiné země, několik letmých minut k zamyšlení, poprvé v životě.“

Pak jsme zmlkli, protože jsem v jejích očích neobjevil ani stín pochopení, ani zákmit snahy mi porozumět. Jen úděs! „Evansi,“ řekla mi, „musíme být rozumní, můj milý. Řekni mi, co tedy teď skutečně chceš?“

Abych neměl možnost vymýšlet si cokoli, co by mělo hlavu a patu, vyhrkl jsem: „Nemám nejmenší ponětí.“

Zasmála se tím svým společenským umírněným smíchem. „Podívej se, můj milý, to vůbec není nic neobvyklého. Dr. Leibman mi říkal, že něco podobného se stává mužům tvého věku často. A má to dokonce jméno: říká se prý tomu involuční melancholie. Já vím ale bezpečně, že to je známka tvého mentálního a vůbec duševního zdraví. Mně by se přece ani v nejmenším nemohlo líbit, kdyby ses někdy v některém údobí svého života důkladně nepodíval na jisté základní otázky, myslím ty skutečně důležité.“

„Základní otázky?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přitakávala Florence, „jako k čemu to všecko je? A proč se člověk cítí tak izolován ode všeho kolem? Co je pro něho důležité a co není! Co skutečně chce! Zrovna jsem četla Camusův Sisyfovský mýtus, půjčím ti svůj opoznámkovaný výtisk.“

Viděl jsem, že to nemá smysl. Snažila se, seč mohla. Byla příšerně vyděšená. Proto, že ji třeba opustím? A co! Čert to všecko vem! myslel jsem si. Co se má stát, stane se, tak ksakru co!

„Tak jo,“ řekl jsem. „Máš myslím pravdu. Zítra se vrátím do práce.“

„Zlato,“ mírnila mě, „zůstaň si doma ještě přes víkend a vrať se tam v pondělí.“

Řekl jsem „Fajn, mně je to jedno!“ zcela v tom svém nezávazném nanicovatém stylu a ona mě políbila a já jsem políbil ji, a dal jsem si ještě jeden koktajl a pak ještě jeden a nato ještě jeden. Florence pustila hudbu. Musely to být nějaké písničky, co jsme si hrávali s Gwen. Ležel jsem tam a vzpomínal na dobu, kdy jsem byl v bytě u Gwen a ona vařila špagety a měla na sobě než zástěru a jinak už vůbec nic a stála u plotny a já jsem k ní přišel zezadu a špagety pak už nebyly zrovna, jak by si je asi představovali Italové.

Na Gwen jsem do té doby dlouho nemyslel. Jen tak někdy v tom Seattlu. Ale v několika posledních dnech se začínala hlásit k životu má erotická stránka. Když si teď za mnou přišla na pohovku lehnout Florence, musel jsem se otočit na břicho. Na pohovce vlastně pro nás pro oba ani nebylo dost místa. Bylo ho tam dost pro mne a pro Gwen anebo pro Florence a pro mne před dvaceti lety. Velikost pohovky se mění, myslel jsem si, a kdy se zdá velká anebo malá, to by mohlo být dobrým měřítkem situace. Položil jsem Florence hlavu na rameno a brzy jsem usnul.

Když jsem se za několik hodin probudil, Florence spala. Podíval jsem se jí do tváře. Tu chvíli ji neovládala ta železná vůle, s níž nad ní Florence vládla, když byla vzhůru. Vypadala křehce a byla naplněna úzkostí. Bylo mi jí líto a bylo mi líto všeho pachtícího se lidstva, jež se snaží udržovat jistý řád a smysl a návaznost, a přitom se mu to nedaří, nikdy se mu to nedaří a je to nekonečné fiasko až do okamžiku smrti. Naklonil jsem se a políbil jsem Florence ve spánku na tvář a jí se po obličeji rozlil zářivý úsměv děcka. Rozhodl jsem se. Zkusím to a budu se u Williamse a MacElroye snažit ze všech sil. Gwen už je dávno pryč! Ta věc se Seattlem je pošetilost! Není pravda, že jsem Nic! Jsem Florence dlužen za léta a léta lásky a oddanosti.

V pondělí jsem se vrátil do kanceláře. Na psacím stole stály květiny, ležely tu mé oblíbené cigarety – krabice s padesátkou a stálo tu vědérko na led. A pak začal téci proud návštěv s přáním všeho nejlepšího. Na stole jsem našel také poslední údaje o prodeji cigaret Zefyr, a nebyly moc utěšené. S čistou cigaretou byly těžkosti. Takže když jsem přijal všechny dárky a odbyl návštěvy a vyslechl v telefonu všechna přání, rozjela se práce hned na plné obrátky. Čekalo se ode mne, že udělám další zázrak. Něco skutečně nebylo v pořádku. Firma Zefyr se ocitla ve své oblasti téměř na posledním místě. Mateřský podnik vyráběl čtyři druhy cigaret: obyčejnou bez filtru, s filtrem, mentolovou a zefyrku – čistou cigaretu, která má vše. Z těchto čtyř druhů mateřského podniku dva druhy ve své oblasti vedly. Třetí byl na druhém místě. Ale jen taktak. Cigareta Zefyr byla tedy takříkajíc poslední.

Později se o mně říkalo, že když jsem se vrátil, tak už jsem do toho nedával srdce. Není to pravda. Snažil jsem se poctivé jako dřív. Udělal jsem však jednu neodpustitelnou věc. Říkal jsem pravdu. Už za týden jsem poslal vedení podniku Zefyr zprávu (později všichni tvrdili, že na důkladný průzkum to bylo příliš brzy; chtěl jsem říct pravdu dřív, než ji nějaké úvahy o vhodnosti oslabí). Závěr mého rozboru byl, že moje kampaň vypočítaná na „čistotu“ cigarety neuspěla a že je čas si přiznat, že celá koncepce podniku Zefyr je už překonaná. Radil jsem jim, aby se vzdali. Poprvé v životě jsem vypracoval úplně negativní zprávu bez jakýchkoli dalších návrhů.

Nešťastnou okolností byl podle mínění naší firmy fakt, že jsem svou zprávu předal vedení Zefyru dřív, než ji mohl posoudit pan Finnegan anebo naše kontrolní oddělení, zvláště pak naše revizní skupina. Vztahy mezi mnou a podnikem Zefyr byly v minulosti velice dobré a nikdo vůbec ani nepomyslel, že by bylo nutno moje jednání s nimi kontrolovat. Mimoto jsem za všechna ta léta svého působení u Williamse a MacElroye ani jednou nevypracoval defétistickou zprávu. A právě ten poraženecký tón, ten je prý ohromil. Nikdo mi prý nezapomene a nepromine tu závěrečnou řádku. „Pánové,“ psal jsem v závěru, „pracujeme na mrtvole.“

Otřesy způsobené mou bombou zachytily kdekteré seizmografy od Wilshire Boulevardu až po Madison Avenue. Rozneslo se: moc Williamse a MacElroye nad Zefyrem se začíná povážlivě houpat. Pracovníci Zefyru byli viděni při obědech s vedoucími pracovníky jiných agentur. Chtěli získat nějaké nové, čerstvé myšlenky. Mezitím však prý, aspoň říkali, podrobují mou zprávu pečlivému zkoumání. Avšak jejich reakci, reakci jen mezi nimi, vyjadřovala tato stručná slova: „Ať nám teda políbí šos.“

Nechali uplynout nejnutnější slušnou dobu, týden, a pak mě pozvali k sobě do podniku. Po obvyklé výměně vtipů a společenských tlachů si šéf odkašlal a pravil, že mou zprávu velice pečlivě uvážili, nesmírně ocenili mou otevřenost, a skutečně, oni se domnívají, že je čas být otevřený; stačí podívat se na čísla odbytu! Nicméně se rozhodli značku Zefyr vyrábět dále.

Seděli pohodlně v křeslech, dívali se na mě a čekali. Viděl jsem, že teď je řada na mně: měl jsem snad říct, že když má někdo něco propagovat, nemůže to rozhodně být člověk, který nevěří v budoucnost dotyčného výrobku. Ale v tu chvíli mě najednou odvaha opustila. Uvědomil jsem si, jak skutečně vážná je situace. Couvl jsem. Prohlásil jsem, že s nimi na tom začnu znovu pracovat. A běžel jsem zpátky za panem Finneganem.

Věděl už o všem a byl na mě příšerně rozzuřený. Agentuře Williams a MacElroy hrozilo nebezpečí, že ztratí přes pět miliónů ročně za plakátování. Pan Finnegan ihned telefonoval zástupci Zefyru a přede mnou prohlásil, že názor Williamse a MacElroye se v tomto případě neshoduje s názorem jeho výkonného zástupce u firmy Zefyr (v tomto případě pana Eddieho Andersona). On, pan Finnegan, si prý přeje bezodkladnou schůzi o jejich problémech. Říkali dobrá, samozřejmě, samozřejmě, dobrá, ale zatím prý už rozjíždějí jiné akce, po jiných liniích a s jinými lidmi. Chlap od Zefyru vůbec nemohl dokončit větu. Pan Finnegan mu skočil do řeči jako nějaký superman a prohlašoval, co všecko jim chce na té budoucí konferenci předložit, ale že po telefonu jim může říct aspoň jedno a hned teď: že celou jejich záležitost bere sám do rukou a že od tohoto okamžiku bude osobně dohlížet na svůj personál a věnuje záležitosti veškerou svou prozíravost.

Naslouchal jsem té pohromě, jako kdyby se odehrávala někde úplně jinde a přišla na někoho jiného. Slyšel jsem, jako by někde v strašlivé dálce pukala země a řítila se stavení. Náhle jsem byl opět Nic a zase jsem slyšel tu „nanicovatou“ hudbu anebo hvízdání nebo co to bylo. I po tu dobu, kdy mluvil pan Finnegan do telefonu, toulaly se mi myšlenky bůhvíkde. Myslel jsem na to a ono a zas na něco jiného, všechno to bylo docela příjemné a nemělo to vůbec nic společného s cigaretami Zefyr. V Seattlu je nemají.

„Čemu se smějete,“ zeptal se pan Finnegan, když zavěsil.

„Ničemu,“ odpovědělo Nic.

„Skutečně není čemu se smát,“ řekl Finnegan. Otočil se a stiskl knoflík. Nic odešlo!

Jak pomalu se ubírají s člověkem události nahoru; a jak rychle jdou dolů! Přestože se vedení Zefyru s panem Finneganem na konferenci sešlo, bylo už příliš pozdě. Moje zpráva naše obchodní styky zabila. Přestože se zástupci Zefyru snažili být zdvořilí, museli nakonec s pravdou ven. Prohlásili, že ve světle měnících se okolností v nich nepružné metody, jakých používá Williams a MacElroy při práci se Zefyrem, vzbuzují obavy. Přestože prý sice mají pro mou nemoc hluboké pochopení (vezměte si jen ty dárky, co mi poslali), musí nakonec vinu za slabě průměrné výsledky odbytu zefyrek a za neúspěch reklamní taktiky svalovat na metody, které se mi nepodařilo přizpůsobit neustále se měnícím podmínkám na trhu. Jinými slovy, viník se musí vždycky najít, a tuhle nálepku tedy klidně přilípli na mě. Dokonce i moje postavení u Williamse a MacElroye začínalo být velice rychle povážlivě vratké. Nikdo nevěděl jistě, jak na tom vlastně jsem. Vynořily se opět řeči o „poruše mozku“.

Spoustu lidí strašně pobuřovalo, že pořád ještě dostávám plat. A co všechny rozzuřovalo téměř až k nepříčetnosti, to byla moje neotřesitelně skvělá nálada. Viděli, že mi je všecko dokonale fuk. Nakonec se někteří mí vážení kolegové zeptali pana Finnegana, jestli je skutečně nutné, abych já chodil na hlavní konference vedení. Jako majitel akcií jsem totiž byl členem tohoto orgánu, který s konečnou platností rozhodoval o každém taktickém tahu, jaký naše společnost měla udělat. Před svou havárií jsem byl jedním z nejváženějších členů, členem, který zaujímal snad nejvyhraněnější postoje a dovedl vyrukovat s tou nejsžíravější kritikou. Teď jsem tam jenom seděl a dělal vtipy, jako bych byl v myšlenkách úplně jinde. Musím uznat, že se mnou měl pan Finnegan nesmírnou trpělivost. Nakonec mi však přece jen navrhl, že snad není nutné, abych na ty schůze chodil. Od toho okamžiku byly mé dny u Williamse a MacElroye sečteny.

Florence prohlásila, že prahnu po fiasku. A nedovede prý to pochopit, prostě nedovede. Toho dne, kdy pan Finnegan převzal vedení záležitosti s firmou Zefyr, jsem ukázal, jaká jsem třída, protože jsem se sebral a klidně šel do západní pobočky časopisu, do kterého jsem přispíval, a s chlapy jsem tam poobědval. Byli skutečně rádi, že mě vidí. A neskrblili chválou na článek o Chetu Collierovi. Ten samozřejmě vyhrožoval, že je bude žalovat. A hrozil ještě daleko horšími postihy, smáli se. Kdybych ho někdy potkal, možná že by to nebylo zrovna marné, mít s sebou pár přátel jako doprovod. Ale to se od tak báječného článku přece dalo čekat. Tímhle upevnil Evans Arness svou pozici jako vedoucí vykonavatel spravedlnosti, tentokrát s perem v ruce.

A už na mne čekala další aktovka nabitá materiálem a nejrůznějšími výstřižky z novin a časopisů. Opět to byl případ politicky nadějné osobnosti, tentokrát přímo v Kalifornii. Očekávalo se, že toho chlapa ihned začnu trhat na cucky, jako jsem se do toho pustil v případě Colliera. Cítil jsem však, že se mi opět vrací a narůstá ten pocit Ničeho, ale hned v zárodku jsem ho udusil. Přece jsem Florence slíbil, že se budu snažit.

Ihned si všimli, že nejsem úplně ve své kůži. Místo té bývalé naprosto soustředěné pozornosti profesionálního hráče, jakou jsem projevoval kdysi, jsem tam jenom tupě seděl, bezmyšlenkovitě jsem se probíral materiálem, a oni se zatím vší mocí snažili do mne napumpovat nadšení. Zřejmě viděli, že tomu všemu nijak zvlášť důkladnou pozornost nevěnuji. Najednou jsem je požádal, že bych se chtěl setkat s tou dívkou, co materiál shromažďovala.

Když jsme se vrátili do redakce, tak ji přivedli, děcko s dychtivýma očima, asi tak kolem dvaceti tří, čtyř, pěti let, které se mi nesmírně, nesmírně obdivovalo. Seděla tam, zírala na mě a já na ni, až sklopila oči. Kdysi v témž křesle seděla Gwen, teď už tak dávno pryč a hluboce spjatá s někým jiným a on co nejhlouběji s ní. Seděl jsem tam a listoval v tom materiálu toho děcka a přemýšlel, jestli se Gwen daří dobře, a vůbec jsem neposlouchal, co říká. Napadlo mě, jestli si Gwen vůbec na mne někdy vzpomene. Jako zdálky jsem slyšel, co ti lidé po mně chtějí: šlo vlastně o přesnou kopii minulého článku. Zaslechl jsem výroky jako „Hochu, však vy s tím chlapem zatočíte!“ a „Vzpomínáte si přece na ty Collierovy auťáky… tak tenhle chlápek má zase motorové čluny: ty přepychové lodě, ty, jak se o nich říká, že si to po vlnách šustějí jako vznášedla.“

Upřeně jsem se na tu dívku díval a pořád jsem myslel na Gwen. Najednou jsem v očích ucítil slzy. Mimo to děvče si toho myslím nikdo nevšiml; jen ona, možná. Celý hovor jako by ke mně doléhal stále z větší dálky. Uvažoval jsem, kolik vervy v sobě Gwen měla, jak půvabně tam seděla, upravená a dokonalá, právě tam v té kanceláři, a již tak dávno – přál jsem si, kdyby tam tak v tu chvíli byla – s těmi svými kostnatými kolínky vykukujícími zpod sukně. A náhle jako bych slyšel její hlas: „Toho chlapíka si musíš proklepnout sám. Nespoléhej na nic, co ti o něm kdo řekne.“ A pak jsem slyšel, jak říkám shromážděným redaktorům: „Přátelé, chtěl bych začít tím, že na tohle nebudu vůbec brát zřetel – promiňte mi to, slečno, vážím si, jak pilně jste na svém úkolu pracovala, ale…“ Všichni se usmívali, s úlevou, že jde jenom o tohle, a říkali, no jistě, jistě, samozřejmě, přirozeně, prima, a vůbec tahle povidla. Děvče mi řeklo, že má doma ještě kupu výstřižků a všelijakých citátů a jestli prý bych měl zájem.

Proč ne? souhlasil jsem.

Původně byla z New Yorku a tou dobou právě bydlela v bytě o jedné a půl místnosti v domě, který nesl název Oáza. Po celém stole, na dvou židlích i na rozkládací pohovce se vršily kupy knih založených papírky a časopisů, do nichž byly vloženy další časopisy a bloky a sešity na stenografické záznamy, tužky, pera, kancelářské sponky a byl tu i třidič, a pamatuju se, že dokonce v posteli. To děvče si svůj plat zasloužilo! Opravdu jsem nemohl pracovat jinde než na té její posteli. A tam jsme se také rozložili. Za normálních podmínek by to pro mě byla dokonalá souhra okolností. To děvče propadlo uctívání hrdinů a přečetlo všechno, co jsem kdy napsal. Velmi podrobně mi líčila, co se jí líbilo, což bylo téměř všecko. Nevím, jak se mi vůbec podařilo dát jí tu její odměnu při tom, co na posteli bylo všelijakých věcí, ale udělal jsem to.

Vypadalo to, jako bychom něco podobného spolu už mnohokrát dělali. No já jsem to aspoň dělal. S Gwen. Láska v ruinách sesbíraného materiálu. Jednu chvíli to vypadalo, že jsem se rozhořel. Jenomže pak jsem zvadl jako pokažené rádio. Pumpoval jsem a pumpoval, a pořád mi to nepřicházelo. To dítě chudinka nevědělo, co si má myslet. Za nějakou chvíli jsem přestal a jen tak jsem tam ležel. Dívali jsme se jeden na druhého, já pořád s tvrdým, ale nic. Nakonec jsem se omluvil: „Odpusťte mi to.“ Vstal jsem. Nemělo to smysl. Nebyl to ani akt lásky, ani jakékoli náklonnosti, a dokonce ani ne náhlé žádosti. Byl to prostě omyl v osobě.

Když jsem šel po schodech dolů, pohvizdoval jsem si mezi zuby „Velikej haur z Winnetky“. Překvapovalo mě, že je moje touha po Gwen tak silná, pořád, po tolika měsících. A pokud jde o ten článek, tak jsem si přece nemohl dělat šaška sám ze sebe. Nejenže jsem se do něj nechtěl vůbec pustit. Byl bych ho nemohl napsat, ani kdyby se mi podařilo namluvit sám sobě, že chci. Byl jsem v údobí, kdy jsem trhal pouta se vším.

Zatelefonoval jsem tedy do redakce časopisu, že o článek nemám zájem.

Ohromilo je to. Protestovali, že jsem je tak dostal do pěkné kaše, protože ten úkol ponechávali celé ty měsíce nezadaný jen kvůli mně. Řekl jsem jim, že jsem přece ten článek už napsal, jenom jména že jsou jiná. Použijte tu starou historku, radil jsem jim; stačí změnit jméno Collier na Blanton a automobily na čluny.

Přestaňte si dělat legraci, domlouvali mi, prý to prostě musím udělat; jako já to nikdo nedovede napsat, a taky se ozvala jemná připomínka, že jsem pořádně pustil žilou účtu, který jsem u nich měl otevřený. Musel jsem se proto uchýlit znovu k nemoci. Protestoval jsem – a to už lži lítaly sem tam ostošest, a že se cítím pořád ještě dost slabý, nějak ne docela ve své kůži (úplně jsem slyšel, jak se mi do hlasu vloudil takový přežalostný tón) a že mi bývá špatně a chodí na mne závratě. Copak si nevšimli, jak jsem pod tím opálením bledý?

Museli přiznat, že skutečně moc dobře nevypadám. Donutili mě slíbit, že se do práce nevrátím dřív, dokud se nebudu cítit úplně v pořádku. Slíbil jsem jim to svatosvatě.

Vyšel jsem z telefonní budky. Bylo půl čtvrté odpoledne a já jsem byl svobodný člověk. Jak se to zpívá v té písničce, nevěděl jsem, kam jdu, ale šel jsem.

Jedna věc však byla jistá, období mé rekonvalescence skončilo.

7

Byl jsem někde na ulici. Nevěděl jsem přesně kde. Bylo horko. Nade mnou svítilo slunce. V příkrovu smogu bylo jedno místo světlejší než na ostatní ploše. Oči mě pálily. Do nosu mě štípal pach průmyslových zplodin. Skoro jsem je cítil na jazyku. Vzduch jako by byl naplněn čímsi zhoubným. Potřeboval jsem nějaké útočiště. Vzpomněl jsem si na Florencino sklepeníčko v Indiu. Tam by bylo chladno a bezpečno. Jenže to bylo daleko. A stejně se mi tam jít ani nechtělo.

V některých městech člověk prostě zajde do nějakého podniku a dá si něco k pití, aby ho nerozrážela zima. V Los Angeles tam člověk zaleze proto, aby utekl z té horké omáčky, ve které tu lidé žijí a dýchají.

Uvnitř bylo temno a hodně chladno. Člověku se tam pořádně ulevilo. Dopil jsem první vodku a tonik ještě dřív, než se můj zrak mohl přizpůsobit a než jsem se rozkoukal. Všiml jsem si pak, že vedle mne stojí po obou stranách u pultu chlapi. Co tady dělají, uprostřed pracovního dne? Každý hleděl přímo před sebe, naprosto izolován od svého souseda. Taky pověsili zaměstnání na hřebík?

Nechtělo se mi domů. Stejně jako ostatní chlapi u pultu jsem si ani já nepřál nic víc než tam stát a mít pocit, že jsem velká třaskavá nálož na krátké zápalné šňůře. Jestli sem někdo hodí rozškrtnutou sirku, tak vybuchnu.

Šel jsem k automatické gramoskříni a vybral AI Hirta. Když spustili „Jávu“, nikdo mi za mou volbu netleskal. Nikdo taky nebyl proti.

Bar byl vyzdoben jakýmsi havajským dekorem. Nikde však žádné Havajany vidět nebylo. Dal jsem si ještě jednu vodku a šel.

Byly teprv čtyři. Šel jsem domů, musel jsem toho Florence spoustu vysvětlit.

Venku bylo ještě větší horko. Oči mi začínaly slzet. Cítil jsem ve vzduchu pach korozních látek. Musel jsem z toho pryč.

Šel jsem kolem nějakého motelu. Zamířil jsem dovnitř. Jmenovalo se to „V palmách“. Kolem dokola nebylo vidět jedinou palmu. Pokoj měl klimatizaci. Padl jsem na postel. Okna byla zavřená. Na stropě nebyla jediná skvrnka, ani sebemenší známka života, ani muška! Zrovna před chvílí v pokoji museli řádit s dezinfekcí. Vstal jsem a pustil televizi. Zvedl jsem se znovu a vypnul ji. Cestou jsem si všiml, že „V palmách“ mají bazén. Zašel jsem k němu dozadu za motel. Vypadal krásně, voda v něm zářila jako nejchladivější akvamarín. Klekl jsem a omočil v něm prst. Voda byla silně cítit dezinfekcí s chlórem. Vrátil jsem se do pokoje a umyl si ruce. Umyvadlo bylo přelepeno páskou na znamení, že bylo právě vydezinfikováno pro mou ochranu. Dezinfekční prostředky čpěly i z ručníku. A stejně tak z prostěradel a z povlaků, když jsem si lehl do postele obličejem do peřin. Zapnul jsem klimatizaci na nejvyšší stupeň, aby ten pach vyvanul. Přes postel mi povíval proud vzduchu. Před chvílí jsem se potil, a najednou mě obcházel nebezpečný chlad.

Vstal jsem a šel zpátky na ulici. Kolem jelo taxi. Zastavil jsem je a řekl řidiči, aby mě zavezl na letiště, kde jsem měl svou cessnu 172.

Mechanici byli rádi, že mě zase vidí. Neměli ponětí, že mě vyšoupli ze zefyráckého referátu. Pro ně jsem byl pouze člověk, kterému patří Cessna. Po dobu rekonvalescence jsem si nepočínal výstředně v jediné záležitosti, a to v přesném placení poplatků za cessnu. Když jsem je tedy požádal, aby mi ji vytáhli ven, ihned mou žádost splnili.

Když jsem prorazil příkrovem smogu, byl jsem přes dvě stě metrů vysoko a přelétal jsem nad pláží Santa Monica. Stočil jsem stroj na sever. Po pravé ruce jsem viděl všechnu tu štiplavou záplavu smogu. Místy přecházela do žlutá. Síra.

Teprve na sever od Malibu Colony začala ta hustá clona řídnout. Spustil jsem se střemhlav dolů a přeletěl nad pláží Zuma ve výšce asi šedesáti metrů. Pak jsem se rozhodl zaletět si nad Kaňony. Tam byl vzduch čistý. Bylo odpoledne a slunce už se sklánělo. Hory byly z jedné strany temné a z druhé zářily jasem. Zahlédl jsem stádo vysoké, zvěř ještě většinou spala. Na pastvu vycházejí v noci a ve dne se ukládají do podrostu k spánku. Vyrušil jsem je hukotem motoru, zvěř ihned vyskočila a už stádo pádilo úprkem. Bylo to překrásné, protože dole ležely hluboké stíny, kam slunce neproniklo, a běžící zvěř v nich nebylo vidět. A pak se náhle stádo vynořilo a prchalo po svazích zalitých sluncem.

Stočil jsem stroj na jih. Smog nad centrem Los Angeles vypadal jako cosi až starožitného, jako plyn, který tu pustili v první světové válce a který všechny lidi zabil a dosud se nerozptýlil. Z té břečky se vynořovalo několik budov včetně věžového mrakodrapu, v němž měla své kanceláře na západním pobřeží firma Williams a MacElroy. Začal jsem kolem věže kroužit s rychlostí téměř na nule. Kolem a kolem. Znovu se mi vracela ta otázka: byla to něčí ruka, co strhla ten můj vůz a narvala ho zboku do toho kamiónu? Směšné! Tak proč to tedy pořád tvrdím? No přece proto, že ať to bylo co chtělo, bylo to nedobrovolné. Impuls nevyšel ze mne. Otevřel jsem boční dvířka a vyklonil jsem se hodně daleko ven. Čekal jsem. Letadlo kroužilo kolem věže. Vykřikl jsem: „Ať jsi kdo chceš, ruka mého nepřítele nebo mého přítele, jen si přijď!“

Mezitím mě všichni proklínali a nadávali mi po krátkovlnné vysílačce. Nedbal jsem. Chtěl jsem jenom zjistit, jestli se ta „ruka“ při téhle příležitosti objeví zase, a třeba mi praští do výškových kormidel anebo se mnou smýkne do vesmíru; nebylo zapotřebí mnoho, když jsem se takhle vykláněl ven.

Samozřejmě to bylo směšné. Kroužil jsem a kroužil kolem té věže a čekal, jestli se něco stane. Řval jsem: „Evangeli!“ (tak mi říkal táta), „Evangeli! Proč se chceš zničit? Řekni, Evangeli, řekni! Kdes zradil sám sebe?“ Žádná odpověď. Žádné znamení, žádná síla se mnou nesmýkla, nic!

Všiml jsem si, že blízko mne létá policejní helikoptéra. Mávali na mne, abych se od věže vzdálil, a řvali na mne vysílačkou. Uvědomil jsem si, že asi při všem tom poprasku už ve vzduchu ten den odpovědi na své otázky nedostanu. Zvlášť když tu hulákám jako šílený prorok z těch nejtriviálnějších příběhů z bible. Však se dočkám, ta ruka se přihlásí zase, neočekávaně.

Čekali na mne u přistávací dráhy. Úřednictvo se kvůli mně vyrojilo jako mravenci. Naslibovali mi spoustu příšerných věcí. Odměnil jsem je jedním „nanicovatým“ úsměvem a nasedl do taxíku.

Doma na mě už taky čekali – Florence a dr. Leibman. Vznášel se kolem nich ten strašlivý klid, do jakého se nutí vždycky, když dojde k nějaké nervově vypjaté situaci. Když mě spatřili, dokonce vstali. Dr. Leibman se na mne šklebil a byl roztomilý. Florence byla roztomilá a já jsem byl taktéž roztomilý. Ale věděl jsem dobře, stejně jako oni, co káže řád toho dne. Měl jsem to tam namístě hned všecko spořádat! Co si kruci myslejí, že jsem? Nějakej cvok? Tu chvíli se znovu objevilo několik policajtů v civilu, přicházeli po příjezdové cestě přímo z čehosi, co vypadalo jako pohotovostní vůz s vysílačkou. Když je Florence spatřila, běžela rychle pryč se slovy: „Neměj strach, Eve, já už si je vezmu na starost.“ A tak jsem tam zůstal sám s Leibmanem.

Věnoval mi také jeden výstavní úsměv è la upřímná pohoda domácího krbu. Já vyrazil do protiútoku tím svým nejvybranějším „nanicovatým“ úsměvem. A byli jsme si úplně kvit. Prý abych se posadil a jestli nechci něco pít, jako by tu byl doma on. Já určitě, že ano, a co že tam má, jako by to byl jeho bar. Smál se. Zahlédl jsem mezery mezi jeho malými špičatými zuby. A tak jsem si začal mezi zuby pohvizdovat „Velkýho haura z Winnetky“. Poslouchal, jako by to byl kurs v hodnocení hudby a on měl uhodnout skladatele. Pak se rozhostila pořádně dlouhá pauza.

Soustředěně mě studoval. Když jsem to už nemohl vydržet, namířil jsem si to k bazénu. Dr. Leibman mi byl stále v patách. „Jak se toho mezulána zbavím?“ řekl jsem si nahlas. Posadil jsem se. On se taky posadil. Zřejmě to byl člověk, kterému nestačí jen narážka. Otočil se a podíval se na mě. Jako by čekal, až promluvím.

Začínalo mi být dokonale nepříjemně. A k tomu všemu bylo ještě příšerné horko. Začal jsem se potit. Svlékl jsem si košili. On pořád jako by čekal, že něco řeknu. Jenže já to vydržel déle. Pak se ale zase usmál tím telecím úsměvem. Svlékl jsem si kalhoty, skopl z nohou mokasíny a hup do vody.

„A už jsme zas venku,“ zakřenil se, když jsem se vynořil.

„Vy jste ještě tady?“ řekl jsem.

„Mhm. A čekám.“

„Tak to tedy nečekejte. Nemám co říct.“

„Řekněte něco, jedno co!“ naléhal s úsměvem.

Teď jsem ty díry mezi jeho zuby viděl ještě líp. Někoho mi připomínal.

„Začněte, kde chcete. Například, jaké problémy máte právě teď?“

„Teď mám jenom jeden: jak se vás zbavit.“

A ponořil jsem se. Když jsem zase vyplul, smál se a vypadal přesně jako ty židovský haranťata, co si hrávaly v naší ulici. Nemohl jsem ho brát vážně.

„Řekněte mi, co si myslíte právě teď,“ nutil.

„Nic.“

„Nic? To není možné, nemyslet si nic.“

Držel jsem se okraje bazénu. Přitáhl si židli.

Najednou vyhrkl: „Co? Co?“

Neřekl jsem ani slovo.

„Co jste chtěl právě říct?“

„Abyste ráčil vodprejsknout!“ odsekl jsem.

„Aha,“ zazubil se, jako by právě udělal obrovský objev. „Podívejte! Povězte mi, proč je váš vztah ke mně tak nepřátelský, příteli. To by mě zajímalo.“

Zamířil jsem opět ke dnu bazénu. Ten chlap mě zahnal do úzkých, myslel jsem si. Tady dole moc dlouho zůstat nemůžu, a on si tam nahoře kliďánko čeká. Zahnali mě do té poslední díry, co mi na světě zbývá, do díry s vodou.

Stoupal jsem k hladině, vynořil jsem se a zařval: „Florence!“ Zůstal jsem tam uprostřed toho bazénu a hulákal: „Florence! Florence! Florence!“, dokud nepřiběhla po trávníku dolů a toho chlapa neodvedla.

Určitě jí všechno cestou po svahu a až do domu vyprávěl. Zůstal jsem v bazénu, dokud jsem neslyšel, že jeho auto odjíždí. Když jsem se vydrápal ven, Florence se sem vrátila seshora z domu.

„Tak jakou stanovil diagnózu?“ začal jsem.

„Diagnózu?“ rozesmála se, jako by to byl pro tak triviální situaci příliš choulostivý termín.

„Jak ses zbavila těch policajtů?“ zeptal jsem se.

„Slíbila jsem jim, že už nikdy nebudeš řídit auto!“

„Tys jim slíbila!“

„Ano.“ Kdykoli Florence očekávala odpor, zazněl z jejího hlasu naprosto nesmlouvavý tón. „Pokud jde o tvé průzkumy atmosféry, tak to je verboten. A není to mou vinou, můj milý. Od civilního letectva se mnou po telefonu mluvili, ještě jsi ani nebyl zpátky. Chtěli ti jenom oznámit, že sice zastavují vyšetřování v plné šíři, ale tím že tě nadále odkazují na zem a že z toho budou vyvozovat ještě další vážné důsledky.“

Skočil jsem znovu do bazénu.

Obyčejně pod vodou nevydržím dlouho. Ale teď jsem brázdil v kruhu po dně, jako to dělají tuleni. Když jsem se konečně vynořil, viděl jsem, že Florence odchází po stráni směrem k domu. Díval jsem se za ní a říkal si: Proč tu ženskou mučíš? Proboha odejdi od ní! Jeď do Seattlu. Možná že si v duchu tajně přeje, abych zmizel. Bude třeba pár dní ronit slzy, a pak to všecko bude mít z krku. Nemohl jsem se na její bolest dívat. Znovu jsem se tedy potopil. Dno bazénu se mi líbilo víc a víc.

Chudák, litoval jsem ji, ty pytlíky pod očima, dnes ráno vypadala dost zle. Začala jim říkat „ty tvoje pytlíky“, čímž vyjadřovala, že se jí tam udělaly mým přičiněním. Vím, že pokaždé když si po nich roztírá noční krém značky „Zář“ anebo „Noční zázrak“, mi to asi má za zlé. Nemohu říct, že není v právu; být na jejím místě, měl bych kruhy pod očima také.

Obeplul jsem dno bazénu, pomalu a zlehka jako tuleň, najednou jako bych v sobě ucítil novou sílu pro plavání pod vodou.

Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsem jel s Gwen do New Yorku za Collierem. Těsné než jsem odjížděl, oznamovala mi Florence, že si dá, co budu pryč, obličej trochu napnout.

„Proč si to chceš dát dělat?“ zeptal jsem se.

„Zdám se ti takhle dost hezká?“

„Vypadáš… vypadáš dobře…“

„Jako manželka. Vím, podívej, Evansi, z toho kouká pomalá smrt. Já si nezasloužím, aby mě někdo noc co noc ignoroval jako ženu. Takže s tím musím něco dělat. A i když je tobě jedno, jak vypadám, mně to jedno není.“

Než jsem se vrátil zpátky, skutečně to provedla. Dělají to přímo za ušima. Jenom jeden dva malé faldíky. Řekl jsem jí, že vypadá mnohem líp, a byla to pravda. Jenomže na mě to nezabíralo tak, jak doufala. A nový vzhled v takovémhle případě stejně nevydrží. Brzy vás Schmerz postihne někde jinde. A tak tedy měla Florence zase „moje“ pytlíky pod očima.

Znovu jsem se vynořil, abych se nadýchl, a Florence přicházela po trávníku ke mně a byla v tom svém přestrojení za lvici. Převlek sice nebylo vidět, ale měla ho úplně jasně na sobě. Rezolutně se usadila do hliníkového křesílka a prohlásila. „Evansi, chci si s tebou promluvit.“

Kdykoli proslovila tuhle větu tím zvláštním tónem, vždycky jsem měl pocit, že jsem služka, která má dostat vyhazov. Pokaždé seděla v takovém nějakém křesílku jako v tu chvíli, koutky úst vyfukovala nevdechovaný kouř, a já si vždycky musel myslet, kdyby mi tak aspoň dala slušné vysvědčení na odchodnou.

Pak jsem se na ni podíval a uvědomil jsem si, jak jsem nespravedlivý. Protože ta žena byla vystrašená. Mluvila k manželovi, který se znovu chtěl zabít, tentokrát v letadle. Vypadala jako slušný člověk, který je k smrti vylekaný.

„Víš, je mi to hrozně líto, Florence,“ začal jsem.

„Hm, můj milý, o to tady vůbec nejde. Já bych si jenom přála…“

Nemohla dál.

„Co je, Florence?“

„Hrozně bych chtěla, kdyby ses aspoň jedinkrát na mě díval jako na svého kamaráda. Já nejsem proti tobě, Eve. Nechci na světě nic jiného než ti pomoct.“

„Já to vím.“

„Vylez ven a pojď si sednout sem ke mně.“

Poslechl jsem.

„Podívej, Evansi, tys mi řekl, že mě nechceš, že nechceš tenhle dům, že se ti nelíbí, jak žijeme. Já jsem na ten rozhovor nezapomněla. Ale teď se tě chci zeptat na jedno – a prosím tě, dívej se na mě, jako by se tě ptal tvůj přítel – co tedy skutečně chceš?“

„Já nevím.“

„Chceš ji?“

„Koho ‚ji‘?“

„Koho!“

Neříkal jsem nic. Mlčení, v tom je moje síla.

„Evansi, jsem teď tvoje kamarádka. Jestli potřebuješ právě to, a když tě to udělá šťastným, můžeš ji mít. Evansi, neboj se pravdy“

„Já si myslím, že to skutečně není ono.“

„Evansi, jsem tvoje přítelkyně.“

Měl jsem sto chutí skočit zase do bazénu. Musela to vytušit, protože mě zarazila: „Jenom teď prosím tě zase nechtěj skákat do bazénu. Ty jseš přece tak rozpustilej kluk!“

Zůstal jsem tedy sedět na suché zemi, mimo živel, který mi tu chvíli vyhovoval, zamlklý, čtyřiačtyřicetiletý, nahraný, aniž jsem věděl, co chci. Uvažoval jsem: Chci právě tohleto? Chci, aby se všecko zhroutilo? Protože skutečně se něco podstatného zatím už zhroutilo. Nebyl jsem s to se rozhodnout něco dělat nebo nedělat, jít nebo zůstat; byl jsem sotva s to hovořit. Chtělo se mi jenom na dno toho bazénu, nic víc. Ale nebylo to tak špatné, to zhroucení, pokud to bylo skutečně ono. Prostě jsem existoval bez vůle, bez touhy a bez odporu, dokonce bez vlastní váhy. Jako bych pouze plynul po hladině.

„Florence,“ ozval jsem se.

„Ano, Evansi.“

„Nic,“ řekl jsem.

O žirafě, která nemá hlas, se říká, že nemůže ani protestovat proti vlastní vraždě.

„Proč si zase nepromluvíš s dr. Leibmanem?“

„Vždyť jsem s ním už mluvil – třikrát. A počítal si pokaždé padesát dolarů.“

„Je neobyčejně rozumný a slušný a dovede pochopit lidi, a je to nesmírně laskavý člověk.“

„Chtěl bych si promluvit s někým, kdo je násilník a ničitel a kdo je nemilosrdný a kdo je zabiják.“

Podíval jsem se na ni a usmíval se.

Také se na mě usmívala, byl to úsměv anděla. A znovu mě napadlo, co to děláš, proč tu ženskou takhle mučíš? Měl bys prostě zmizet! Jet do Seattlu! Opravdu! Není to přece nutné, že by musel být život téhle přeslušné bytosti spjat s tvým životem. Osvoboď ji! Než ji v klidu a pokoji pomalu zavraždíš.

„Hrozně rád bych si teď zdříml,“ poprosil jsem.

„Nikoho sem nepustím. Chtěl bys sem přinést polštář anebo něco k pití, anebo co chceš, řekni, Eve.“

„Ne, jenom si trošku lehnu a chvilku se prospím. Myslím, že jsem unavený. Nechce se mi už hovořit.“

Šel jsem k ní, políbil ji na tvář a omlouval se: „Mrzí mě, jaký jsem. Není to tvoje chyba. Prosím tě, nemysli si, že to má něco společného s tebou. Ty jseš báječná ženská.“

Z úst se jí vydralo něco jako vzdech, přitiskla mě k sobě vší silou a políbila mě. Pokoušela se líbat mě na ústa. Jenomže to jsem nemohl, prostě nemohl. Taky jsem ji k sobě tiskl a říkal jí: „Děkuju ti, děkuju. Na světě není lepší děvče, než jsi ty. To všechno jenom já“

„Víš, Evansi, já prostě nechci odejít a někoho nechat jen tak. K tomu já nejsem stvořená. A teď běž spát, běž spát.“

Otočila se a šla nahoru do svahu. Vypadala, jako by jí bylo líp.

Vstal jsem. Cítil jsem břicho. Začínal jsem tloustnout. Pamatuju se, že tatínek a mí strýčkové byli na svoje břicha pyšní. Pěkná cejcha znamenala mezi obchodníky s orientálními koberci jediné: že mají úspěch, a rozměry tohoto tělesného výběžku určovaly, jaký úspěch to byl. Byl to ukazatel jejich bankovního účtu. A já? Mne nadbytečná váha děsila. Začal jsem dělat kliky. Pak jsem najednou při jednom padl. Přímo na břicho, a v tu ránu jsem spal.

Mám jeden dar. Mohu spát kdykoli. V dobách, kdy jsme ještě s Florence měli zájem na tom hádat se, v těch prvních měsících anebo v těch několika prvních letech jsme spolu mívali strašné potyčky a ona se po nich vždycky celá třásla zlostí, a někdy celou noc. Mně však ve spánku nijak nebránily. Florence seděla na posteli a mermomocí chtěla vyprovokovat další kolo, ale neměla se s kým hádat. Jednou se tak rozzuřila, že si šla dolů do kuchyně pro nůž; chtěla mě zabít. Jenže když se vrátila nahoru, já jsem byl v limbu. A chlapa přece nemůžete mordovat, když spí. Ve spánku vypadáme všichni zaplať pánbůh nevinně. A zvlášť když nejste v právu, tak je spánek neocenitelný spojenec.

Snažili se mě vzbudit k večeři. Svlékl jsem se po cestě a padl do té obrovské manželské postele, bez pyžama, aniž jsem si vyčistil zuby.

Přál jsem si dlouhé příměří.

Ale nijak to nepomohlo.

Tu noc se naše manželství zhroutilo.

Nevím kdy, nevím hodinu, kdy se to stalo. Někdy v temnu a neurčitu uprostřed noci jsem se probudil. Florence spala po mém boku a těžce oddychovala. Slyšel jsem celý dům. Pamatuju se, že jsem vnímal, jak se všechny přístroje v domácnosti zapínají a vypínají; slyšel jsem všechny ty tlumené zvuky, které měly zahřívat, zmrazovat, které vrčely a bzučely, rozbíhaly se a ustávaly. Jsou to příjemné a pokojné zvuky, všechny ty malé spolehlivé motůrky, vyrobené přesným strojírenstvím, aby vykonávaly své drobné služby, zatímco my spíme. Pamatuju se, že jsem se do nich zaposlouchal, a potom jsem musel upadnout do spánku, protože jsem si náhle zčistajasna uvědomil, dobře se na to pamatuju, že se s ní miluju, s Florence. A šlo to. Vlastně v tu chvíli jsem do ní právě začal vstupovat. A pak jsem se rázem probudil úplně. A ona se také probudila. Podívali jsme se jeden na druhého. A já, aniž jsem si uvědomil, co strašného to dělám, jsem vyvedl něco příšerného. Podíval jsem se na ni a zjistil jsem, že to je Florence, moje manželka, a ne Gwen, ta, která byla součástí mého snu, a vytáhl jsem ho ven. Překulil jsem se na druhou stranu – prudce – a zůstal ležet na břichu.

Nehýbala se a jen upírala pohled do stropu. Skoro jsem ani nedýchal. Tehdy jedinkrát jsem nemohl usnout. Byla to nejdelší noc mého života. Celá skutečnost vyšla najevo.

Druhý den ráno nebylo vidět, že by se v našem vyježděném pořádku něco změnilo. Oba jsme si při kávě rádi přečtli noviny; oba jsme si potrpěli na noviny nezmačkané, takže jsme si nechávali každý den ráno doručovat před dveře losangeleské Timesy dvojmo. Seděli jsme proti sobě u zahradního stolku se skleněnou deskou jako vždycky, oba v županu, oba pro tu chvíli bezpečně ukryti za novinami.

Florence vypadala jako vykrvácená. Měla na sobě svoje růžové negližé, v kterém vypadá kouzelně, když je jí dobře. Jenže růžová barva je zrádná a toho rána jenom umocňovala její bledost.

Po celou dobu snídaně jsme nikdo neřekl ani slovo. Jsem přesvědčen, že Florence si nedůvěřovala a nechtěla zaujmout jakékoli stanovisko anebo projevit nějakou jasnou a silnou reakci, dokud si nejdřív nepromluví s dr. Leibmanem – což měla v plánu na 9.20 dopoledne. Přesně v 8.30 se zvedla a šla se nahoru ustrojit. Já jsem zůstal ještě chvíli sedět u stolku. Bylo to s námi jen taktak.

Udělal se další zářivě šedivý den. Šel jsem si nahoru pro černé brýle.

Byl jsem naboso, takže mě Florence neslyšela. Stála před vysokým zrcadlem a přes rameno si prohlížela partie nad koleny. Povolovaly v nehezkých záhybech, které vytvářel podkožní tuk. Zmocnil se mě jakýsi pocit viny, jako bych tomu byl měl v minulosti rozhodně zabránit anebo ji aspoň ujistit, že je to jedno. Jenomže já to neudělal, protože to jedno nebylo.

Pokoušel jsem se tu chvíli zmizet, aniž by mě zpozorovala, ale zahlédla mě v zrcadle, rychle si shrnula sukni, jako bych byl cizí člověk. Zamířil jsem ven, ale zavolala mě zpátky.

„Ta party je dnes večer,“ připomínala mi.

„Proboha, jaká party?“

„Když budeš přemýšlet, tak si vzpomeneš, že Bennettovi pořádají party na uvítanou. Pro tebe. Už si vzpomínáš?“

„Myslím, že ano. Chceš říct, že půjdem, hm?“

Neodpovídala. Pak jsem se konečně otočil a odešel.

Smrtelně jsem ranil člověka.

Vrátil jsem se ke dveřím ložnice. „Florence, mě to mrzí,“ omlouval jsem se. Líčila se růží.

„Evansi,“ odpověděla mi, „kdyby tě to skutečně mrzelo, tak bys s tím něco dělal. Jenomže ty nechceš. Takže prosím tě nečekej, že ti tohle budu věřit. Vůbec už myslím neodpovídáš za to, co říkáš, cítíš nebo děláš.“ A byla z pokoje pryč.

Šel jsem dolů k bazénu. Ale teď jsem se tam už v bezpečí necítil. Nakonec, jak dlouho bych mohl zůstat na dně? Napadlo mne, že bych mohl jít do parních lázní. Jednou jsem zůstal v Luxoru tři dny. Ale neměl jsem sílu se rozhodnout a jít. Tak jsem si sundal šaty, lehl si na skákací prkno a čekal, až se to stane. Byl jsem vydán napospas komukoli. Nemohl jsem čekat už na nic jiného než na zázrak. Třeba dojde k nějaké strašlivé katastrofě a ta mě zachrání. Třeba se někde zabiju, nebo Florence se někde zabije, nebo přijde zemětřesení anebo bude válka. Chápal jsem, proč je válka pro lidi tak lákavá. Poskytuje jim záchranu z jejich beznadějných osobních situací. V jejím stínu připadá všechno osobní triviální. Předčí dokonce i parní lázně. Všecko omluví a všecko zahladí. Kdyby tak aspoň chtěla přijít válka a zachránit mě! Kdyby tak omylem nechali vybuchnout atomovou pumu! Mohl bych si jít sednout do toho sklepení v Indiu.

A tak jsem usnul.

Když jsem se probudil, byla už Florence ze své konzultace u Leibmana zpátky a seděla u bazénu v křesle. Dívala se na mě a vypadalo to hrozivě. Koukala z toho buď vražda, nebo sebevražda, nedovedl jsem to přesně odhadnout. Nejúděsněji však působilo, že když mě spatřila, ihned nasadila ten naprosto vyrovnaný úsměv. Byla milá. Leibman si skutečně svoje prachy zaslouží, myslel jsem si. To dopoledne spíchl všecko bezvadně, účinkovalo to dokonale. Musel jsem se mu obdivovat, přese všecko, co jsem měl vůči jeho osobě. Jak dlouho to vydrží? Až do druhé návštěvy zítra ráno přesně v 9.20. Držel ji v takovém přijatelném stavu ze dne na den; cokoli s ní dělal, vždycky to vydrželo přesně čtyřiadvacet hodin – časovaná konzervace v duchovní oblasti.

„Ty nejdeš do kanceláře?“ ptala se jen tak mimochodem, jako by jí to bylo jedno.

„Co?“

„Ptala jsem se, jestli nepůjdeš do kanceláře. Je tři čtvrti na deset.“

„Do jaké kanceláře?“

Otočila se a dívala se na druhou stranu. Jako by se snažila cosi přemoci, protože celé její tělo se na okamžik zachvělo.

V duchu jsem se napomínal, přestaň si s ní takhle zahrávat, vylož jí karty a všecko to skoncuj.

„Ne,“ řekl jsem. „Já jsem toho nechal.“

„Hm, to je ale novina.“

„To je.“

„Kdy ses rozhodl?“

„Právě teď, přestože už to v sobě nosím celou tu dobu.“

„A co budeš dělat?“

„Nevím.“

„Myslíš, že víš jistě, co děláš?“

„Copak to někdo ví?“

„Evansi, tohle je naprostá blbost! Pro boha věčného! Ano, všichni to vědí; aspoň všichni lidé to vědí!“

Pak se zase ovládla. Dr. Leibman jí jasně poradil, aby zachovala klid, a nedala se ničím vyprovokovat a jen čekala, jak se věci vyvinou. Panebože, říkal jsem si, kdybych byl jejím doktorem, poradil bych jí, aby do mě naprala z pušky oba zásobníky.

„Evansi,“ ozvala se znovu, „užs jim to oznámil? Totiž…“

„Ne, ale chci to udělat… Rozhodl jsem se. Nechal jsem toho.“

„Čeho?“

„Všeho.“

„Mě taky?“

„Nevím. Možná. Možná všeho. Ještě to nevím určitě.“

„Co mám teďka dělat?“

„S čím?“

„Se svým životem. Musím mít nějaký život.“

Neříkal jsem nic.

„Na mě jsi nemyslel, viď?“

„Myslím, že ne.“

„Promiň, že tě obtěžuju s takovými maličkostmi, ale – totiž jak si mám vyložit například, co se stalo včera v noci?“

„Včera v noci?“

„Já ti to řeknu přesně. Před tvou havárií jsem si myslela, že to je záležitost fyzická: oběh krevní, tvoje gonády anebo tvůj nervový systém. Ale teď – podívej se, ono je to tam docela v pořádku, nemám pravdu? Ale není to pro mě. Chci říct, kdo sis myslel včera v noci, že jsem?“

Neodpovídal jsem.

„Mlčíš. Dobrá. Už mi to došlo. Je to teď třináct měsíců. Nevím, cos čekal. Nejspíš jsi počítal, že já budu pořád čekat, dokud ty nenajdeš, cos hledal. Anebo toho, koho jsi hledal.“

„Za celou tu dobu jsem s nikým nebyl, Florence.“

„Nejspíš je to lež, ale jestli to je pravda, tak to je tvoje záležitost. Už ti nebudu nic malovat, ani sobě. Ty jsi člověk, který si jde jenom za svým. Myslím, že už je načase, abych udělala totéž i já.“

Odcházela pomalu do stráně a pak zmizela v domě.

8

Většinu toho odpoledne jsem strávil ve své malé pevnůstce. Když táhlo na pátou, nebylo vyhnutí. Musel jsem se vrátit do toho velikého domu. Florence si sušila vlasy. Měla už rozloženy i šaty na večer, a tak jsem z toho usoudil, že půjde se mnou. Jenom pro jistotu jsem se zeptal: „Co si mám vzít večer na sebe?“

„Zavolej si Olze Bennettové,“ odpověděla, ale pak dodala: „Prosím tě, trhni si nohou, Evansi! Nehraj si na dítě. Když já si beru krátké šaty, tak ty si bereš modrý oblek. A jelikož nás oba pozvali na oslavu tvého uzdravení, neměl by ses aspoň trochu snažit, abychom přišli včas?“

Cestou k Bennettům jsme toho moc nenakonverzovali. Ale Florence přece jenom vznesla jeden požadavek. „Když uvážím, jak ses choval za rekonvalescence, tak myslím, že jsou Olga s Dalem fantasticky velkorysí, že vůbec nějakou party na tvou počest pořádají. Ale Dale tě pokládá za svého blízkého přítele. Jestli ti vůbec tady v okolí ještě zůstal nějaký obhájce, pak je to on. Vím, že to pro tebe teď nic neznamená. Zato Olga je moje nejlepší přítelkyně. Tak bych tě prosila, abys nikoho dnes večer neurážel. Jsi schopen to dokázat? Kvůli mně na rozloučenou!“

„Na rozloučenou?“

„Hm, teď jsme přece od sebe rozloučeni, ne snad? Aspoň tolik by mezi námi mělo být jasno.“

Neodpovídal jsem.

„Mlčíš? Dobrá. Uvidíme, jak tahle hra půjde hrát obráceně.“

Konec konverzace.

To je ale divný výraz, myslel jsem si – „blízký přítel“. Dalea Bennetta jsem znal sedmnáct let, na jeho tenisovém kurtu jsem hrával tenis bezpočtu nedělí, pravidelně jsem vždy čas od času s ním i s Olgou chodil na večeře. Jenže byli jsme opravdu blízcí přátelé?

Seznámili jsme se těsně po válce, když Williams a MacElroy otevřeli svou firmu na západním pobřeží. Byl bych přísahal, že pracuju v reklamě jenom dočasně. Pořád jsem se velmi pilně ohlížel, z čeho by koukala skutečná moje kariéra. Několik let jsem se zajímal o film a tajně doufal, že bych se mohl stát scenáristou. Vypadalo to jako hračka – zvlášť když se člověk seznámil s lidmi, kteří se tím živí.

Tak snadné to ale nebylo. Za ty dva roky jsem prodal přesně jediný původní námět. Jmenovalo se to Rudý šíp a vycházel jsem v tom ze svých válečných zkušeností na Filipínách. Dale Bennett, který byl právě novopečeným nositelem Oskara, byl vybrán, aby námět se mnou rozepsal na scénář, což, jak mě všichni ujišťovali, bylo obrovské terno, protože jsem tím získal šanci naučit se svému řemeslu přímo od té nejpovolanější osoby v oboru. Rozhodně jsem však musel mít nějaké tušení, protože jsem se pořád držel svého zaměstnání v reklamě a na scénáři jsem pracoval v noci. Ostatně Dale stejně nejradši pracoval v noci.

Byl o nějakých pět let starší a ihned začal projevovat otcovský zájem. Já jsem mu oplátkou prokazoval veškerou úctu a se vší pokorou se dřel jako mezek. Už od klukovských let jsem bezpečně vycítil jedno: když chce člověk s někým vyjít, je nejlíp, když mu dělá pomyšlení. My dva s Dalem jsme se vždycky shodli. Já na to zvlášť dbal. Když jsem s ním nesouhlasil, tak jsem to spolkl. Byla to jakási naše tichá pracovní dohoda.

Pět měsíců práce a Daleova největšího úsilí stačily jen odhalit na Rudém šípu základní slabiny. Konečně pocítil Dale povinnost doporučit filmové společnosti, aby se celá věc strčila do šuplíku. Ve své pohřební řeči poznamenal, že se mám o stavbě příběhu ještě hodně co učit. Nijak mě nenabádal, abych v této oblasti pokračoval. Když jsme konečně v Domě spisovatelů vyprázdnili své zásuvky, prohlásil jsem, že ten můj základní námět nikdy nebyl dobrý. Teď vidím, že jsem jasně lhal. Neúspěch tak zůstal samozřejmě na mně a Dalea to vůči mně sympaticky naladilo. Tak začal náš vztah jako společenský návyk, jako když vedle sebe musí běžet dva psi. Já jsem s ním ve skutečnosti nesouhlasil v otázkách politiky, předsudků, vkusu, a dokonce jsem nebyl s to mu přitakat, jaké že je právě počasí. Když jsem mu představil Gwen, tak na něho vůbec nijak nezapůsobila.

Jak Dale pomalu stárl, moderní postupy psaní scénářů ho míjely, aniž ho poznamenávaly. Ve skutečnosti měl v posledních letech značné těžkosti, aby dostal nějaké slušné zakázky. Ale právě před nedávnem se tohle všecko změnilo v jeho prospěch, a to z jednoho velmi podivného důvodu. Večírek, který toho večera pořádal, měl strašně málo co dělat s mým uzdravením. Dale chtěl ve skutečnosti veřejně oslavit jednu nesmírně úspěšnou spekulaci v cenných papírech obchodní společnosti ustavené pro výrobu antikoncepčních pilulek. Vstoupil do ní s koupí asi deseti tisíc akcií, a platily myslím po dvou. Když se před týdnem rozhodl uspořádat ten večírek, „uzdravenému Edáčkovi na přivítanou“, byly akcie na burze po sedmdesáti šesti a ještě stoupaly, což mu teoreticky vyneslo zisk téměř miliónu dolarů. Každý dosud pokládal Dalea za staromódního pisálka, ale když se roznesla ta zpráva o jeho nesmírném úspěchu, byl Dale rázem opět tím, čím býval kdysi před patnácti lety, jedním z nejvyhledávanějších scenáristů ve filmovém průmyslu, a to bylo na celé záležitosti nejsměšnější.

Přemýšlel jsem tak usilovně, že jsem přehlédl odbočku k Bennettovým. Florence mě na to upozornila s tou nejmenší možnou dávkou sarkasmu.

„Co dnes budou dávat za film?“ zeptal jsem se.

„Nemusíš se nutit do konverzace,“ odpověděla. „Už jsme skoro tam.“

„Já se do žádné konverzace nenutím,“ lhal jsem. „Chtěl bych to vědět.“

„O tom pochybuju. Ale i kdybych to věděla, nemohla bych ti to říct. Je to překvapení, pro tebe, aspoň tak to říkala Olga.“

Konec konverzace.

Téměř všechny hollywoodské večírky vrcholí promítáním filmu, obvykle filmu, který ještě nebyl uveden v kinech. S postupným upadáním konverzace má film zachránit večer. Jak jsem vešel do Bennettovic domu, bylo překvapení odhaleno. Měli jsme zhlédnout film Výkřik z věže, cause célèbre těsně před uvedením do biografů. Režisérem byla ta hora měkkotiny, co jsem viděl na pohovce, odkud blahosklonně promlouvala k lidem kolem.

Dale ke mně ihned přispěchal a vřele mě vítal. „Na tohle jsme se přece něco načekali, ty i já.“ Zavedl mě ke Gottfriedu Hoffovi a představil mě. Už deset let jsme spolu s Dalem o Gottfriedu Hoffovi vedli debaty, ale já jsem se s Hoffem dosud nikdy neseznámil. Teď mi zblízka připadal jako starý vyřazený zaoceánský parník vytažený na břeh.

Hoffa jsme s Dalem začli brát na vědomí asi tak rok po tom, co jsme nechali toho mého námětu. Dale mě vzal na nějaký literární večírek a Hoff tam byl taky, zlitý, vytruboval cosi o tom, že všichni Američani jsou kulturní barbaři, což zní dvakrát tak sprostě, když se to říká s německou výslovností. Ten večer ho obklopovali levicoví intelektuálové, kteří prozpěvovali sborové amen všemu, co řekl. Já jsem se zrovna před nedávnem vrátil z Pacifiku, a tam jsem viděl umírat dost našich chlapců ve válce, kterou si začal jeden z jeho krajanů, takže jsem vůči němu ihned pojal odpor. Dale byl roku 1941 v Londýně a chtěl Hoffa namístě zabít. Zapřísáhl se, že ho jednou dostaneme.

Společný nepřítel je nejlepší tmel. Společný nepřátelský zájem o Hoffa živil po léta náš blízký vztah víc než co jiného. Když nás potom život odloučil, tak jsem Hoffa pustil z hlavy, až mi o něm jednou Dale vyprávěl nějaký čerstvý drb. Dale na něho nezapomněl nikdy.

Začali jsme tím, že jsme si zjistili všechno o Hoffově minulosti. V Německu dvacátých a počátku třicátých let natočil několik pěkných filmů. Pak, předvídaje Hitlerův nástup k moci (aspoň Dale to tak líčil), se ve vší spokojenosti přesunul do jižní Kalifornie. Tam si v klidu prožil válečná léta. (Já se zatím plahočil z Holandska do Biaku a Tabloconu a Luzonu. Dale se zatím koukal krýt před V1 a V2). Hoff točil nějaké filmy, ale většinu energie si vybíjel na nejrůznějších večírcích a tím, že sklízel obdiv. Jeho hlavním cvičením byly poklony od pasu. Také měl ten nejlepší výběr dívek dozrálých pod kalifornským sluncem. (Já zatím chytil nějaké asiatské svinstvo a Dale od nějaké děvky na Piccadilly tripla.) Hoff se brzy dokonale zavedl v roli krále satyrů. Po mnoho let se pokládalo mezi místními dámami za společensky žádoucí, aby prošly postelí Gottfrieda Hoffa. Jeho arogance byla na něm právě to přitažlivé.

Dale mi po léta v pravidelných intervalech volával a v údivu mi sděloval detaily o nejnovějších Hoffových milostných výbojích. Velice často v tom bývalo nějaké setsakramentsky hezké a velmi žádoucí děvče. A Hoffovi to zřejmě vždycky vyšlo. Ten jeho neutuchající úspěch naši pomstychtivost ještě víc vydráždil.

Hoff se samozřejmě do Německa nevrátil, jak to udělali někteří jiní umělečtí émigrés. „Ten kurevník se tady má jako prase v žitě,“ řekl mi jednou Dale. „Dům na Pacifických palisádách, japonský párek služebných duchů, manželka dokonalá služka, jaká se už nenajde, a k tomu kdejakou sukni, kterou jen může vobdělat. Ten parchant němčourská vlastně vyhrál válku.“

Na Olžině party se předváděl s utkvělou myšlenkou svého života, s nespravedlnostmi, kterých se dopustila tato země na jeho talentu, jeho práci a jeho osobnosti vůbec. Měl jasně vysoký krevní tlak. Po temně rudém obličeji mu vyrážely kapičky potu. Jeho manželka, která na sobě měla cosi, co se nedá popsat jinak než jako malý černý stan, seděla vedle něho a osušovala mu čelo pánským kapesníkem. Nemluvila, neusmívala se ani se nemračila. Meze jejího obzoru byly dány jedině a jedině Hoffem.

Dale se zezadu opíral lokty o opěradlo pohovky a bral Hoffovi z ruky prázdné sklenky a podával mu plné. Buďto si toho nevšímal, anebo se rozhodl to ignorovat, ale paní Hoffová ho očima neustále žádala, aby už další pití manželovi nedával. Hoff vyprávěl, jaké nehorázné zacházení musel za natáčení Výkřiku z věže vystát.

Všichni, kdo četli filmové rubriky v novinách, už o filmu věděli. Podklad k zápletce poskytlo to, čemu se ve filmové hantýrce říká inspirační námět, a v hlavní roli, jak se Dale vyjádřil, „hrál ten ježíškovskej typ, Mexičan, ale čistej typ“. Daleův bratr psal do Hollywoodského zpravodaje, takže mi Dale mohl poskytnout na pravidelné pokračování všechna nejlepší sousta o Hoffových potyčkách s producentem. Když Hoff poprvé producentovi ukazoval dokončenou verzi filmu, přivedl si do promítačky jako hosta svou oblíbenou opici, s vysvětlením, že chce vidět, jak bude to zvíře na film instinktivně reagovat. Jelikož bylo obecně známo, že producent zase přiváděl na první veřejné uvedení každého svého filmu svoji manželku, a bylo také obecně známo, že zase on se řídí jejím „instinktem“, jak tomu sám říkal, byl mu Hoffův výpad samozřejmě nesmírně proti srsti. (Hoffovi se pro tohle musel obdivovat i Dale.) Když tedy byl film předveden, vzal si producent Hoffa i s jeho opicí stranou a oficiálně velkého mattre informoval o svém názoru, že s výslednou prací není vůbec spokojen. Což Hoff nejen očekával, jak pravil Dale, ale dokonce to zřejmě chtěl: další mezinárodní kulturní skandál, další možnost veřejně vyjádřit své pohrdání Spojenými státy.

Hoff svolal na druhý den tiskovou konferenci. Byli tam všichni představitelé zahraničních tiskových agentur a všichni jen zářili. Kynula jim možnost roztrubovat do světa, jak Hollywood ruinuje dílo jedinečného génia. Hoff konferenci uzavřel slovy, že za těchto okolností nad filmem láme hůl a že už ho nikdy víckrát nechce spatřit.

Jak se Daleovi podařilo, aby Hoff svoje rozhodnutí změnil, to bylo tajemství. Ale teď tu Hoff byl, připraven shlédnout poprvé svůj zpotvořený film.

„Jak se ti to prosím tebe podařilo?“ ptal jsem se šeptem Dalea. (Stáli jsme přímo za pohovkou, na které udílel Hoff svou dvorní audienci.)

„Udělal jsem to pro tebe,“ odpověděl mi Dale normálním hlasem. Vzpomněl jsem si, že Hoff je nahluchlý. „Všechno pro tebe.“

Dale to ve skutečnosti udělal z vlastního zájmu. Člověk by předpokládal, že teď mu jako bohatému a obecně žádoucímu člověku nebude nic chybět, ale ono tomu tak nebylo. Zoufale si přál uznání z řad lidí od filmové branže. Ale četl, co o jeho filmech píší Cahiers du cinema a Obraz a zvuk. Věděl, že není naděje, aby u nich dosáhl uznání. Takže nemohl už zatoužit po ničem lepším než po – pomstě. Hoff patřil mezi největší miláčky lidí od filmové branže a film Výkřik z věže byl, jak se všude povídalo, katastrofální.

Ohlásili večeři. Paní Hoffová začala vyvíjet všechno své úsilí, aby dostala manžela na nohy.

„Posadil jsem tě u večeře hned vedle něho,“ oznamoval mi Dale. „Hlídej, ať má sklínku pořád plnou. Až uvidí, co mu producent s filmem udělal, vybuchne. Chci, aby ten vejbuch odpovídal přípravě.“

Pak vzal Hoffa pod paží, mě také a odváděl nás do prostor večeřadla.

Ihned jsem si všiml, co hostí je do celé akce zasvěceno. Při večeři předstírali vřelý zájem o Hoffovy příběhy, a přitom celou tu dobu pronášeli všelijaké poťouchlé poznámky, tak aby je nezaslechl. Vyvinula se z toho celá hra, v níž kdekdo zkoušel, jak daleko až může zajít a nebýt při tom odhalen. Pokud jde o paní Hoffovou, vůči ní se chovali, jako by tam vůbec nebyla.

Florence brzy pochopila, oč jde, a zřetelně jsem viděl, že se jí to ani dost málo nezamlouvá. Její zdvořilá snaha změnit předmět hovoru anebo nad tím vším vytvořit jakousi příjemnou atmosféru vůbec nezabírala. Hosté si nechtěli nechat ujít tu pravou legraci.

Seděl jsem přímo vedle terče a měl jsem všecko z první ruky: slinění sadistů, jejich slova, která Hoff slyšel, a poznámky, které mu ušly. Šelmy kolem zraněného živočicha. K svému překvapení jsem najednou s tím člověkem začínal mít soucit, a myslím proto, že mi připadal jako štvanec. Byl však natolik povznesený, zaujatý sám sebou, že si absolutně neuvědomoval, jak ho posílají na porážku. Ve skutečnosti to byla jeho naivita, ale právě ta na mne začínala působit. Jakýmsi naprosto neočekávaným způsobem se mi jevil jako nevinný.

Dale se podíval na Hoffovu prázdnou skleničku a pak na mne. Tvářil jsem se, že nic nevidím. Dale mě musel nakonec upozornit: „Eddie, pan Hoff má prázdnou sklenku.“ Poslechl jsem ho, ale bylo mi stydno a hnusně. Paní Hoffová se na mne podívala týmž prosebným pohledem, s jakým se před chvílí obracela na Dalea. Pozdě. Už jsem sklenku naléval.

A svou taky. Od toho okamžiku jsem s Hoffem při každé sklence držel krok.

Vzpomněl jsem si, co se povídalo o tom, když Hoffa popadl chlast. Zabarikádoval se prý na týden s bednou pití někde v nějakém hotelovém apartmá a paní Hoffová přitom spala před prahem jeho ložnice, aby manžel nemohl vyjít bez jejího vědomí ven. Takhle si zřejmě Hoff pomáhal k něčemu, co občas potřeboval: zmizet z povrchu zemského. Když jsem se v tu chvíli na něho podíval, na ten jeho křivý obličej, na tu jeho sprostou tloušťku, na ty jeho černé šaty, které na něm visely jako pytel, tak jsem najednou uviděl ty proslulé dny, kdy ho držel chlast, v jiném světle. Nebyly to akce pyšného člověka, ale člověka zahanbeného. Na Hoffovi nevyrážel pot z pocitu nějaké arogance, nýbrž z hrozného hnusu nad sebou samým, z pocitu, jaký já znám příliš dobře. Hltal potravu jako živočich, který ukořistil zdechlinu a musí ji hlídat, dokud ji nebude mít celou v břiše. Když jsem nechal srnčí, zeptal se mě, jestli je může dojíst. A v rychlosti to spořádal a přitom se neustále potil.

Najednou jako by mě něco zvedlo a musel jsem mu jít otřít pot na čele. Paní Hoffovou posadili daleko od manžela, až na opačný konec stolu, takže neměl svou služku po ruce. Vyndal jsem z kapsy kapesník a tu mohutnou vlhkou tvář osušil. Hoff se jen úkosem podíval a přijal mou službu bez jediného výrazu díků. Pouze jako by přijímal služby nově získaného otroka.

Těžko by si člověk na takového pana Hoffa zvykal.

Nalil jsem nám oběma další pití.

A pak, někdy mezi Brie a hořící zmrzlinou, se to stalo: Štvanice na toho člověka začínala být drzejší a drzejší, a já najednou měl akorát dost. „Tak už toho koukejte nechat,“ rozkřikl jsem se.

Konverzace u stolu pokračovala ještě chvíli, než si lidé uvědomili, že jsem udělal cosi mimořádného. Pak celá místnost ztichla. A já jsem to znovu opakoval, tentokrát přímo na adresu Dalea: „Co říkáš, Dale, ty chlape, že bychom toho nechali?“

Dale mě chvíli pozoroval. „Co to mělo být, můj milej zlatej?“

Říkal mi „milej zlatej“ patnáct let, a mně to myslím vždycky připadalo trochu povýšené, ale nikdy jsem proti tomu ani necekl.

„Říkal jsem, Dale, že bychom s tím mohli přestat.“

„Přestat s čím, milej zlatej?“

„Vždyť ty sakra dobře víš s čím,“ zvýšil jsem hlas.

„Ne, skutečně nevím. Měl bys to upřesnit, pokud ovšem můžeš. Ale dobře si to rozmysli, než budeš pokračovat.“

„Už o tom uvažuju dost dlouho, a jelikož jsem tady čestný host a tohle dráždění prasete před porážkou se tu inscenuje pro moji kratochvíli, tak tě žádám, abys oběť pustil.“

„Já dobře nechápu, co…“

„Ale ty chápeš. Chci, abys přestal s tím krmením tohohle berlínskýho prasete před porážkou. Ty hergot moc dobře víš, co děláš.“

„A co?“

„Říká se tomu jedním slovem.“

„A to slovo je?“

„Však ho znáš.“

„Ne neznám. Byl bych rád, kdybys ho řekl.“

„Dobrá, smrdí to sadismem.“

„Ale, skutečně?“

„Přesně tak.“

„A tobě se to nelíbí.“

„Ani za mák.“

V tu chvíli jsem litoval, že jsem si s ním vůbec začal. Vždyť jsem koneckonců vůči Hoffovi necítil ani zdání nějakého přátelství. Jenže když už jsem si omočil, tak jsem nemohl couvnout. A proč bych taky u všech všudy měl? Ať jde Dale do hajzlu, uvažoval jsem, vždyť je to pravda. Co je vlastně za tou naší tradovanou představou blízkého přátelství? To už jsem měl pěkně v hlavě a říkal jsem si: Nemáš právo to Daleovi zazlívat. Vždyť jsi taky nemusel všechny ty roky předstírat, že jsi jeho přítel. Jsi za to všechno stejně zodpovědný jako on.

Dale Bennett se obrátil na Hoffa, ukázal na mne a řekl: „Gottfried, připadáš si snad jako prase, když ho připravujou na porážku?“ Načež se všichni přítomní rozesmáli.

Na okamžik napětí povolilo, Hoff, ta krysa, řekl: „Drahý pšíteli!“ (Mluvil ke mně.) „Nebuďte dětina. Co to povídala?“ Jeho „Drahý pšíteli“ mi připadalo přemrštěné, ale proti tomu označení „dětina“ jsem nic zvlášť nenamítal, protože už jsem mnohokrát na veřejnosti slyšel poznámky o tom, že jsou všichni Američani děti.

Tak jsem si říkal, hele, kamarádíčku, ty běž taky do hajzlu, a rozhodl jsem se sklapnout zobák, proměnit se na zbytek večera zase v „nic“ a možná odejít domů dřív.

Florence se od stolu zvedla první, a pak redaktor Mike Weiner, který seděl vedle ní.

Zachytil jsem, jak si mě Bennett měří. Myslím, že se rozhodoval, do kterého místa mě má harpunovat nejdřív. Když jsme se zvedli od stolu, prohodil: „Když už mluvíme o tom sadismu, co to prosím tě poslední dobou děláš s Florence?“

„Proč?“ řekl jsem opět jako skutečné Nic.

„Protože vypadá příšerně. Musím ti říct, že ji máme dost radši než tebe, a hochu milej, myslím, když ses teď oficiálně uzdravil, tak bys na ni tu a tam taky mohl myslet.“

Zástup valící se po schodech dolů nás rozdělil. Hosté byli v houfu vytlačováni dolů do zábavní místnosti, velikého sklepení zařízeného na způsob hospody na Divokém západě, s dlouhým barovým pultem na jednom konci a s vchodem ke „Staré zátoce“ – to je k bazénu – na druhém. Byla tu spousta všelijakých hraček pro dospělé, nejrůznější automaty, stroboskopické karty, na nichž bylo možno spatřit trhavě poskakující obrázky nahých žen z dávno zašlých časů, řada automatických kuželníků a fotbalových hracích strojů, na nichž byly všechny drobné nápisy přepsány pro místní zasvěcence v legrační narážky, a šipky s terčem, za který sloužila Castrova hlava. Na podlaze baru byly namalovány obličeje nejmilejších přátel obou hostitelů. Namalovali mě sem taky, jak třímám obrovitou cigaretu Zefyr.

Několik chlapů se ihned usadilo u stolu a pustili se do karet. Byl mezi nimi také Hoff. I ve střízlivém stavu to byl notorický karbaník.

Bennett mi byl v patách. Když jsem si sedl, posadil se vedle mne. Teď je pravý čas, říkal jsem si, pro tvoje slavné mlčení.

„Milej zlatej,“ začal Bennett, „nemůžu pochopit, proč si pro toho Hoffa děláš takovou hlavu.“

Všiml jsem si, jak se lidé stahují k nám. Koneckonců hádky nám pořád ještě poskytují tu nejlepší zábavu. Dale začal hovořit už také částečně pro potěšení svého vzrůstajícího obecenstva. „Vždyť to nakonec není nic jinýho než kulturní hurákomouš s psychologií a chováním těch lumpů z německejch přepadovejch oddílů. Žije v týdle zemi od roku 1940, nahrabal si majland jenom tím, že nám ve všech svejch filmech sral na hlavu, hele, o tom už jsme spolu debatovali tisíckrát, Eddie, a vždycky jsme se dokonale shodli.“

Držel jsem pusu.

Dale se usmíval. „Co říkáš?“ Všichni čekali, že něco řeknu. Dale pokračoval: „Jasně jsi přede mnou dal najevo, že ti to udělá fantastickej plezír, vidět, až jednou konečně dostane na hřbet.“

Usmál jsem se svým nanicovatým úsměvem a začal si hvízdat svou nanicovatou melodii.

„Tak co se stalo, Eddie?“

Mlčení mě tak dusilo, že jsem se div nezalkl. Za své rekonvalescence jsem si zvykl všechno s gustem ihned vyžbleptnout. Ještě jsem nezapomněl, jaký je to prima pocit.

V tom okamžiku se dovnitř drala nová vlna příchozích, kteří chtěli večeřet. Dale je musel přivítat.

Je zajímavé, jak někteří lidé ihned větří hádku. Kolem mě se utvořila skupina lidí, kteří čekali, až se Dale vrátí, a mezi nimi byl jeden oděvní návrhář, změkčilý zženštilec, člověk, který Florence už navrhl spoustu šatů; v tu chvíli byste si o něm mysleli, že je to krvelačný tvor, a taky byl, úplný dravec. Stála tu s ním jeho kyrysarská manželka, která mu zároveň sloužila jako manažérka, a ta měla stejný krvelačně zápasnický výraz. Byl tu také jeden z oněch skutečně významných obchodních jednatelů ve městě, eso v oblasti nákupu filmů, chlap, který má největší sbírku francouzských impresionistů na světě, ale osobně hulvát. Byla tu s ním jeho žena a zároveň i jeho mladá přítelkyně. Byla tu zklamaná a zavržená druhá manželka jednoho velmi známého producenta. A byla tu i zklamaná a zavržená třetí manželka téhož producenta. Vášnivě rádi navštěvovali v tomto úzkém kruhu veškerá osobní klání a vždycky byli přítomni v první řadě, všichni vedle sebe. Byla tu jedna stárnoucí naivňoučká hvězda, které se stále ještě dařilo hrát šestnáctileté mrcíčky, ale které hrozila předčasná plešatost, což mohl vidět kdekdo, když se postavila tak, že na ni světlo dopadalo zezadu. Po boku jí stál, jako ostatně vždycky, její manžel, následník trůnu ve veleříši hotelů Willingham, který mu zůstavil po své smrti tatíček v tak skvělém a dokonale zaběhaném stavu, že následník trůnu nemusel celý den dělat nic jiného než sedět u bazénu svého venkovského klubu a jen dávat pozor, aby se dovnitř nedostal ani jeden žid. Vedle dotyčné hvězdy stála královna Emily Adamsová, nejpřednější kritička městě. Na výborně vyztuženém poprsí se jí třpytil těžký zlatý kříž. Byl tu s ní i její manžel, kretén. Všichni tihle lidé větřili hádku a najednou se sem stáhli přímo odnikud, jako kruh hyen. K nim se přifařilo ještě několik kluků a děvčat z omladiny nejnovější zajíčkové, co se do města sjeli v greyhoundech, a zároveň pardálové, co je vyčenichali a hned už se předváděli a otřískávali je v tomhle velesvětě. Chtěli jen vzrušení.

„Kdybych jen mohla,“ vzdychla si Emily Adamsová „já bych vám řekla jména děvčat, kterým tenhle chlap ublížil a šíleně ublížil. Kdybyste věděl, jako já vím, některý věci, co jsou pod pokličkou, to byste si určitě nedovolil bejt mu takhle nakloněněj!“

Užuž jsem té děvce chtěl říct něco, čím bych nadobro odrovnal celý večer, ale zavčas jsem se zadržel, zvedl se a ze zvyku šel hledat Florence.

Seděla s nějakým chlapem, kterého jsem ještě nikdy předtím neviděl. Řeč obstarávala Florence, její nový obdivovatel jí jen projevoval oddanou pozornost. Jasně jsem viděl, kam kormidluje.

Jelikož byla Florence zadaná, sedl jsem si vedle hostitelky a řekl jí: „Olgo, prosím tě, podej mi ruku. Tvůj muž chce se mnou vyvolat hádku a já si to skutečně nepřeju.“

„Tak se mu běž omluvit!“

„Za co?“

„Eddie, co se to s tebou děje? Copaks přišel o rozum? Řekls o Daleovi přede všemi hostmi u tabule a v jeho vlastním domě, že je sadista. Myslíš, že si lidi tohle dají líbit? Od té tvé bouračky ti prošlo tolik urážek, a urážels kdekoho, kdo tě přišel navštívit, včetně všech nejlepších přátel Florence, a říkal jsi ty nejzlomyslnější a nejneodpovědnější věci, co ti slina přinesla na jazyk. Všichni jsme tě z lásky k Florence omlouvali. Jenomže, Eddie, ta havárie už je dávno pryč. Proto jsme taky uspořádali tuhle party, abychom jednou udělali čáru a dost! Co od téhle chvíle řekneš, to už musíš myslet naprosto vážně. Buďto mlč, anebo se připrav, že za to taky musíš zaplatit. Protože ti promíjí všecko Florence, neznamená ještě, že ti to musíme taky trpět my. Kdybyste nebyli s Dalem tak staří a tak dobří přátelé, už si tě teďka podával někde na dvoře za domem. Nemohla bych si Dalea vážit, kdybys ty si zase někdy dovolil ty svoje hrubosti a on tě nespráskal, ale dobrá. Takového tě mám už dost. A všichni tady kolem. Leze mi to krkem, když tě pořád slyším, jak urážlivě kritizuješ tohle město a ty dobráky tady! Vždyť tu jseš v úplný rajský zahradě, a jestli si myslíš, že jseš mezi plevelem, tak kvůli tomu nedělej takovej kravál a táhni!“

Rozvzteklená na nejvyšší míru odcházela, ale pak se vrátila. „Eddie, Dale je tvůj nejlepší přítel, tady v sousedství nemůžeš mít lepšího. Měl bys už konečně vzít rozum do hrsti.“ Popadla mě za ruku a vlekla mě k Daleovi. Také jsem se mu chtěl omluvit.

Rozhodně nebylo zapotřebí zavrtat Emily mezi žebra pistoli, aby se rozhovořila o podrobnostech Hoffova sexuálního života. Olga se snažila upoutat Dalea očima, aby mu naznačila, že mu chci něco říct.

„Já vím, Emily, zlatíčko,“ říkal zrovna, „vy jste tak rafinovaně jemná, a proto mají vaše kritiky takový úspěch. Ale dnes večer jsme mezi přáteli, takže můžeme mluvit otevřeně. Panu Hoffovi zřejmě nejvíc sedí ojetý fuchtle, a to má velice prostý důvod, že totiž momentálně nic jinýho nezchrastí. Pokud jsem slyšel, tak naposled měl nějakou cuchtu Hunterovou, Gwen se myslím jmenovala, a ta ji měla jako vchod do podzemky na rohu Dvaačtyřicátý a Brodwaye. A přesně tolik lidí, co chodí sem, ten její vchod ráčilo použít. A cena, jestli smím tohle srovnání dovíst ještě dál, to teda byla láce: známka do turniketu. Olgo, tos mluvila ke mně? A kdo je to s tebou?“

Teď už si Olga nebyla tak moc jistá, že touží po našem setkání.

Gwen Hoffa samozřejmě neznala.

Dale se zvedl a začal se prodírat zástupem hostí ke mně. Čekal jsem na něho.

V tu chvíli zrovna přišel dolů sluha a oznamoval Olze: „Paní Bennettová, film už je nahoře připraven.“ Za normálních okolností by to trvalo další hodinu, než by Olga dostala hosty nahoru do promítačky. Ale změřila si mě, změřila si Dalea, pak vystoupila na špičky a vykřikla: „Poběží film! Film je na programu, všichni nahoru!“

Mezi hráči u karet se ozvalo mručení, protože se právě chystali stahovat z Hoffa kůži. Olga však vyzývala stále naléhavěji: „Tak panstvo, všichni se račte zvedat, honem!“ Táhla mě ke schodišti a volala zpátky přes rameno: „Dale, prosím tě, buď tak hodný a přived nahoru pana Hoffa!“

Do hlavy se mi nahrnula krev. Pulsovala mi v ní, až to bolelo.

Olga mi ale ani na chvíli ruku nepustila.

Kdekdo chtěl urvat místo blízko Hoffa. Dale ho usadil přímo do přední řady, a kdo jen trochu mohl, protlačil se k němu. Ostatní se snažili získat místa po stranách, aby si při jeho reakcích přišli na své.

Světla zhasla.

Netrvalo dlouho a začala pravá zábava. K úvodním titulkům běžela hudba, kterou si však pro film Hoff nedal napsat. „To pšece néni moje muzika,“ reptal. „Co to udělali s moje muzika?“ zvedl hlas hrozivěji, „todle já nemůžu pšipústit“ Všichni se smáli. „Tendle sentimentální schmalz“ ohrazoval se a jeho německá výslovnost nabývala na síle. „Takovejdle židovskej bžečka, takovej schmalz!“

Člověk tohohle pana Hoffa mohl jenom těžko chápat!

„Moje pšedstava tendle schmalz neměla zapotšébovat!“ horlil svou skopčáckou výslovností. To už se smál kdekdo. Večer zřejmě dopadne náramně.

Začal film. Prošel samozřejmě značnými úpravami. A bylo k němu dodáno úvodní vyprávění, jež podtrhovalo biblickou paralelu. „Bžečka smradlavá!“ vykřikoval Hoff. „Takovej aušus!“ Pak se ozvala ze zvukového záznamu exaltovaná náboženská tiráda doprovázející organizované bohoslužebné orgie. Tirádu pronášela vemlouvavě slavnostními tóny známá televizní osobnost, již každý musel bezpečně poznat.

„Na tendle parchant seru!“ zuřil Hoff.

Musím říct, že jsem měl tytéž pocity.

Ostatní ale ne. Uprostřed smíchu se ozvalo tu a tam syčení. Rozpoznal jsem zvlášť hlas Emily: „Mohl byste být laskavě zticha, pane Hoff, abychom my, kteří máme zájem, mohli mít z filmu aspoň nějaký požitek?“

V tom okamžiku Hoff objevil, že jeden z jeho oblíbených záběrů – základní dlouhý záběr, na který se vešlo celých 360 stupňů mexické pouště poseté mrtvolami, kostrami, lebkami a dalšími symboly smrti, to vše zkomponováno tak, aby celek představoval „pustinu, jíž se v podstatě ubírá kultura naší doby“ (cituji Hoffův výrok před zahraničními novináři) – tenhle záběr byl vystřižen.

„Kde bejt můj dlouhej záběr?“ mečel ožralý génius. Obrátil se pak přímo na shromážděné. Už stál a zaujímal pózu è la typ Ernsta Tollera. Opět se dostavila nepřátelská reakce. „Prosím vás, přestanete už?… sedněte si… ššššš!“

Jenže Hoff nic takového nehodlal udělat. „Co jste provedli s můj dlouhej záběr?“ hulákal na všechny. Scénu vylíčil zahraničním novinářům se všemi detaily. „Tši sta šedesát stupeň, šecko zezadu vosvětlený, jak jsem to údělala, to je můj tajemství.“ Slíbil jim, že aspoň tuto část své umělecké vize spatří nedotčenu. A teď kňuče palčivou bolestí, vyřítil se do uličky a letěl do projekční kabiny, odkud bylo slyšel, jak obviňuje promítače, že vynechal jednu cívku.

„Dale, prosím tě, ihned toho člověka pošli domů!“ nakazovala Emily, přičemž se jí zlatý kříž nadzdvihoval na obrovitých růžových prsech. „Mně se ten film líbí a já tady nehodlám sedět a…“

Hoff se přiřítil zpátky do sálu. „Já ho budu šálovat!“ oznamoval přítomným. „Jestli v tejdle semě ještě existíruje zákon, tak já toho špinavýho mizemýho kšeftsmana donútim na kóleny.“ Někteří lidé se domnívali, že řekl ještě „židovskýho“. Já jsem to neslyšel.

„O kom to ta Hitlerova oběť žvaní?“ ptal se šeptem Olgy nějaký člověk.

„O svém producentovi, aspoň myslím,“ šeptala mu odpověď Pak se obrátila ke mně: „A ty máš, Eddie, s tím chlapem soucit?“

Na plátně se objevil kristusovský typ, mexický, ale čistý typ. Hoff měl v úmyslu uvést svého hrdinu ve vrcholném okamžiku, kdy vyhání obchodníky z chrámu (byl to mexický venkovský kostel). Producent zřejmě hrdinovu rozhorlenou řeč úplně přepsal. Povídalo se, jak mi to aspoň tlumočil Dale, že se producent měl o Hoffově originálu vyjádřit: „Pan Hoff zřejmě říká, že lidé jsou špatní prostě proto, že jsou bohatí. Myslím, že tahle myšlenka v Americe nedojde obecného ohlasu.“ Nedělal si legraci. „A navíc,“ pokračoval, „jsem si všiml, že když jsem s panem Hoffem projednával platové otázky, tak se hrdlil o každý cent. Dokonce požadoval pro svou ženu místo sekretářky, a to prosím ta ženská nedovede napsat čitelně ani vlastní jméno. Před veřejností Hoff nad penězi ohrnuje nos, ale ve skutečnosti je to hnusný kšeftař a na dolar má čenich jako liška.“

Ať už je na tom kolik chce pravdy, producent tu řeč dal úplně předělat a novou verzi režíroval sám; „tak aby Ježíš vyšel daleko křesťanštěji,“ jak se vyjádřil, „a ne tolik jako nějakej zažranej komouš.“

Když přišla předělaná scéna, postavil se Hoff do pruhu projekce, rozhazoval rukama a ječel: „Dreck! Dejte to pryč! To néni moje!“

V tom okamžiku se Emily zvedla; všechen sulc se na ní třásl. Pravila: „Dale, buďto půjde on, anebo já! Vyber si.“ Ostatní začali Hoffovi domlouvat. Ječel na projektora přes stěnu: „Dejte to pryč! A rýkle!“ Následovala úplná lavina „A rýkle!“, která zapadala do vlny hysterického smíchu a velice rozčileného hovoru.

„Co se vy smějete?“ dožadoval se Hoff teď přímo publika. „Na co se smějéte, vy prasáta?“ (Člověk se musel té jeho odvaze obdivovat.) Čemuž se všichni začali smát ještě hlasitěji. Nějaký mužský hlas na Hoffa vykřikl: „Já tě zabiju, ty parchante nacistická!“ Mého jednatele, redaktora Mikea Weinera, museli lidé držet, protože věděli, že kdyby se k Hoffovi dostal, tak ho skutečně zabije.

Hoffa ale nic neodradilo. Ten člověk byl směšný, hloupý, nestoudný a hnusný. Přestože jsem věděl, že je v něm všechno, pro co ho Mike Weiner chce zabít, nemohl jsem se ubránit, aby mě jeho bolest nezaujala. „To bejt znesvěticování!“ oznamoval všem přítomným. „Kde je ten váš humanita? Zabili mi moje životní werk, vy vrahouni!“

Maska kryjící lehkomyslný postoj všech přítomných spadla. Hoff stál proti sálu plnému posmívajících se diváků. A udělal pak podle mého názoru to jediné, čím mohl film zastavit. Popadl ze stolku s časopisy perořízek, rozběhl se k plátnu a rozřezal ho na cucky.

Pak se prodíral uličkou mezi posměváčky, mával rukama a přijímal jejich urážky, jako by to byly poklony. Někdo mu podrazil nohy. Vstal a s úsměvem se hluboce a vděčně uklonil. Tímhle si člověka musel trochu získat. A pak už byl z domu venku, žena šla za ním, s hlavou hluboko sklopenou, ztichlá a tváříc se, jako by od Američanů nikdy nečekala nic lepšího.

Uprostřed obecné hysterie a smíchu se dostavila ještě jedna reakce, klidnější a střízlivější. „Je to naše chyba,“ pravila jedna stará hvězda z westernů – důstojný starý pán – „že dovolíme, aby takovíhle lidé pro nás dělali filmy.“ Tenhle úsudek vyvolal sborový souhlas.

Světla v sále se zatím rozsvítila. Promítač vyšel ven, prohlédl si plátno a domlouval se s Olgou, že se vezme prostěradlo a připíchne se připínáčky. Diváci, kteří se smáli nejvíc, se zatím hrnuli dolů do velkého baru. Nenávistníci zůstali. V sále se najednou rozhostilo neobyčejné ticho a neobyčejné napětí.

Najednou mi bylo jako na konci slepé uličky. Zůstal jsem tam vpředu úplně sám. Olga odešla s promítačem. Letmo jsem se pootočil po Florence. Zmizela. Hledal jsem chlapíka, který se na ni přilepil. Neviděl jsem ho. Všichni, kdo zůstali v sále, se stáhli dozadu. Horlivě hovořili. Neslyšel jsem, co se povídá, ale dovedl jsem si to představit.

Připadal jsem si tak nesmírně unaven jako tenkrát na jaře v čtyřicátém pátém, po dvaapadesáti dnech na cestě do Villa Verde v severním Luzonu, byla to akce, při níž divize Rudý šíp ztratila tisíc osmdesát mužů, a já jsem se tehdy ocitl v nouzovém předsunutém špitále přímo u bitevní čáry a díval jsem se, jak nějakému chlapci vyndávají z nohy šrapnel, a kousíčky železa dopadají do misky, cink, cink, cink, a armádní rozhlas slavně oznamoval den Vítězství. V Evropě už to bylo odbyto, ale tady na to každý kašlal. Každý se zmohl na jedinou myšlenku: Kdy se jenom já odtud dostanu?

Cítil jsem, jak na mne jde migréna. Dost jsem už vypil a to na mě taky začínalo působit. Seděl jsem tam s hlavou v dlaních a přál jsem si, aby se na mě zapomnělo.

Jenže Dale Bennett nezapomněl.

„Eddie, co si myslíš?“ zeptal se.

„O čem?“

„O tom, jak jsi předtím Hoffa hájil. Co si myslíš teď?“

Dale si přál, abych přišel s prosíkem.

Tu chvíli už jsem cítil skutečně pořádnou bolest hlavy.

„Tak řekni, Eddie,“ dotíral Dale. „Co si myslíš?“

„Myslím si, že Hoff není o nic horší než my. Je to tady všude na jedno brdo!“

Dale to vzal s klidem. „Co myslíš tím tady, Eddie?“

„Přesně to, co jsem řekl.“

„Myslíš tady v Americe anebo tady v Kalifornii anebo v téhle branži anebo v tomhle sále – kde tady?“

Zvedl jsem se a zamířil ven. „Jdu domů,“ řekl jsem.

Vrhli se na mě jako divá zvěř. Znělo to jako jedna dlouhá věta složená z nesouvislých útržků, které vycházejí z úst mnoha lidí: „Dostal, co si zasloužil, vždyť ten chlap je morálně malomocný… to se pak člověk nesmí divit, že to tady v městě neklape, když nám dělají filmy takovíhle zpustlíci… sem se evropská dekadence nehodí; proto už nikdo v téhle zemi nejde do biografu… náš film staví na domácí tradici… takovéhle kreatury oslavují nevěru… všechny ty berlínské sexuální perverzity a to všechno, jak naše děti vyvádějí – sem na to chodí… je to naše vina, protože my jim dáváme všechny naše ceny… jenom ukažte kritikům z New Yorku nějakou zvrhlost, a hned začnou jásat… co se stane s filmem o prosté slušné americké rodině?… Bosley Growther ho sekyráckou kritikou oddělá, ano, oddělá… ale tohle je pořád ještě křesťanský národ, ne?“

Hlava mi třeštila, jako by mě měla klepnout mrtvice.

Ne, že bych chtěl Hoffa nějak zvlášť hájit. Prostě jsem se nechtěl zostudit. A teď doráželi, abych se kál a odvolal.

Neměl jsem chuť na žádné další násilí vůči své rozbolavělé hlavě. Posadil jsem se do jejich středu a mluvil s nimi mírně, jak to jen v tu chvíli šlo. Dělal jsem to klidně, ale snažil jsem se povědět pravdu. Proč taky ne, uvažoval jsem. Tady jsem stejně jednou provždy skončil.

„Já si prostě myslím, že žádný v tomhle sále nemůže první hodit kamenem,“ řekl jsem. „Já jsem vedl kurevnickej život, fajn, ale ten kurevnickej život jsem taky vedl s některejma zkurvenejma holkama, co jsou v týhle místnosti. Není to tak? No copak se nepamatuješ, Betty?“ Mluvil jsem k ženě, manželce televizního producenta, o kterém všichni věděli, že je přítomen; a nikomu jsem nesděloval žádný objev. Ještě teďka, přestože jí táhla čtyřicítka, ji měli někteří svobodní chlapi napsanou v pořadníku na kalendáři. „Že, Betty?“

Pak jsem se obrátil na jinou. Když jsem se s ní seznámil, bývala štíhlounká, ale teď měla postavu jako kyrysar. Chtěl jsem jí připomenout taky něco z minulosti, ale pak jsem si to rozmyslel: „No, nechme jména na pokoji. Vždyť žijeme přece tím, že zapomínáme. Ať každý nechá na hlavě a vezme si svůj díl. Já jsem si to tady rozdal s fůrou děvčat; snad se přece pamatujete, no ne? Všichni jsme vytloukali stejný fleky a klidně můžu říct kdo a kdy a kde a kolikrát, a třeba i jak se to mlelo v ložnici u Nielsonových. Odpusť mi, Betty, že jsem řekl jméno. Ale možná že dnes večer bychom si tu neměli předehrávat žádný to naše obrovský morální divadýlko. Anebo bychom možná právě měli. Nejspíš si musíme takhle předstírat například vy všechny, děvčata, před svými manžely – protože kdybychom se každý den na sebe podívali a viděli, jak skutečně vypadáme, copak by to vůbec někdo snesl? Chci říct jenom jedno, myslím si, že bychom se měli chovat laskavě k ostatním karikaturám, jako je tenhle Hoff. Protože si myslím, že žádný z nás není o nic lepší než on.“

To je rozzuřilo. Nikdo však nepromluvil, ani Emily. Když jsem prvně přijel do Kalifornie, zůstala Florence na východě, aby zlikvidovala byt a nábytek, a já měl možnost udělat průzkum zboží. Dělal jsem to přesně jako každý jiný. A mezi těmi stanicemi, ve kterých jsme všichni zaparkovali, byla jedna, která se jmenovala Emily. Tehdy se začínala šplhat vzhůru a šplhala tím známým způsobem, ale stopy zakrývala šikovněji než většina ostatních. Takže teď najednou nemluvila taky.

Všechny spasil film. Promítač zatím pověsil plátno a příhody osombrerovaného Ježíše se odvíjely s kotoučem filmu dál. Venkované ho honili mezi kaktusy a El Jefe dělal lotra jménem Pilotes, což mělo být místo Piláta. Najednou projevovali všichni o film strašlivý zájem.

Nejpodivnější reakci však předvedl Dale. Jen tam seděl a studoval tvář blízkého přítele. Upíral zraky neustále na mne. Věděl jsem, že je načase, abych šel. Zvedl jsem se a kývl na něho.

Nehnul ani brvou.

A tak by bylo všechno upadlo v zapomnění minulosti, nebýt toho, že když jsem odcházel ze sálu, vrhl se po mně manžel Betty – té Betty, jejíž jméno jsem já blázen veřejně zmínil. Byl to televizní producent, a hned za ním se vynořil pracovník jeho televizní agentury, nějaký Ital, který byl kdysi něco jako zápasník. Tenhle chlap sice v kádrech agentury nestál nijak vysoko, ale držel se tu z jiných důvodů, přičemž největší vtip byl, že dělal přednostu oddělení pro styk s hostujícími účastníky televizních programů. Tak tihle dva se najednou octli u mne a producent mě popadl za klopy, přesně jak se to vídá v televizi – byl to případ, kdy život napodobuje umění. Začal se mnou cloumat a povídal mi, že prý se mu vůbec nelíbily moje narážky na chování jeho ženy Betty. Tak jsem se mu tedy omluvil. Ale asi jsem se při tom usmíval, nebo dokonce chechtal. A to ho přivedlo do varu. Odmítl mou omluvu přijmout. Mimoto za ním stál pracovník televizní agentury, a to člověku dodává sílu. Prohlásil, že moje pohanění je zlomyslná lež anebo že můj život je jedna velká hanba nebo prostě něco takového. Tu chvíli jsem už nedával moc dobrý pozor. K všeobecnému potěšení bouřil, že mi všechno procházelo už příliš dlouho. A mlel a mlel. Nechápal jsem, proč si najednou myslí, že musí předvádět celý tenhle patetický výstup. Vždyť nemusel dělat vůbec nic jiného než mi jich pár vrazit, aby byla čest jeho manželky, což je stará záležitost, veřejně rehabilitována. Byl jsem ochoten mu dovolit, aby mi jednu dvě ubalil. Čert to vem, vždyť byl v právu. Ale on do mě bušil jako do fackovacího panáka a mě hlava bolela jako velkej bolavěj zub. A tak jsem nakonec sevřel levičku a rozmáchl se mu s ní rovnou do nosu. Plácl sebou, až to žuchlo, přímo do náruče zástupce televizní agentury, který svého klienta jemně složil na zem a hnal se po mně. Skutečně pomstil Bettinu čest tak dokonale, že ho později sama odměnila tím jistým způsobem, jaký ovládala nejlépe.

Po celou tu dobu běžel film. Někteří diváci se otočili a pozorovali zápas, pokud se to tak dá nazvat, protože já jsem všecko jenom schytával. Dívali se, jako by to byla daleko lepší atrakce než celý film. Nepokoušeli se zápas přerušit, stejně jako se ani v nejmenším nesnažili zastavit film. Protože se to koneckonců nedálo jim. Je to nebolelo. Napadlo mě, že tihle lidé jsou vlastně trénovaní čumilové na lajně. Vražda je pro ně zábavná sportovní podívaná.

Ale pak jsem si i při tom, když jsem schytával ten nářez, všiml, že několik jich přece jen snad chtělo zasáhnout. Bránil jim v tom jen fakt, že Dale Bennett s přísným výrazem ve tváři sledoval, co se mi to děje. Předsedal tribunálu spravedlnosti.

Ten jednatel z televizní agentury, který do mne bušil, nevěděl, koho mlátí a ve skutečnosti ani proč. Na Bettině cti mu rozhodně ani za mák nezáleželo. A proti mně už neměl vůbec nic. Stal se pouze vykonavatelem toho, čemu říkáme obecná vůle. Vlastně to bylo jeho povolání. Ve skutečnosti je všechny zastupoval. Dělal cosi, co si oni z důvodů svého kulturního pozadí nemohli dovolit dělat sami: špinavou nádeničinu.

Všiml jsem si, že pan jednatel začal těžce funět. Najednou jako kdyby mě zalila vlna energie, aspoň na jednu ránu, a já ho nabral přímo do pajšlu. Moc ho to možná ani nebolelo, ale rozhodně ho to strašně překvapilo, protože couval, aby se jenom jednou na mě pořádně podíval, a to stačilo, že mi mohl Mike Weiner, který zrovna sestupoval se schodů dolů, přispěchat na pomoc. A já se tak dostal z toho domu. Co se pak stalo mezi Mikem a tím Taliánem, nikdy jsem se nedověděl. Ale konec té příhody se stejně povedl: dva agenti, televizní a literární, se rvou za své klienty.

V hlavě jako by mi bušilo kladivo. Ne a ne si vzpomenout, kde jsem zaparkoval vůz. Vnímal jsem jenom jedno: Daleovy ledové oči, které všem přítomným v sále zabraňovaly jednat podle zásad lidskosti. Zůstali sedět, ochotni smířit se s mou vraždou.

V chladivě studeném vzduchu se mi udělalo líp. Ať jdou všichni do hajzlu, myslel jsem si. Tím, co by si přáli, mě přece nikdo z nich nemůže oddělat, ať už vědomě nebo nevědomě, ani lhostejností. Protože jediná bytost, která má tu moc mě zabít a má k tomu sklony mě zabít, jsem já sám. A ani ne tak v triumphu nebo cessně. Spíš jaksi neviditelně, daleko účinněji a mnohem strašlivěji. Jako těch mých čtrnáct let mlčení s Dalem. To je klamání sebe sama. Vražda na sobě samém. Popření sebe sama. A ta minulá noc, to s Florence, to je přece totéž, popření sebe sama. Vražda vlastního já.

Náhle jsem spatřil celou tu postelovou záležitost s Florence úplně v jiném světle. Když jsem se totiž otočil na břicho a zapřel ten důkaz, že je ve mně ještě život, když jsem to v sobě násilím utlumil, neudělal jsem zřejmě nic jiného, než co jsem dělal po léta: potlačil jsem vlastní životní realizaci, protože jsem si řekl, že nesmím prostě cítit tím a tím způsobem, ale že musím rozhodně cítit tak a tak, a to v okamžiku, kdy už jsem tak stejně necítil anebo cítit nemohl. Co však bylo důležité, že s Gwen nebo s kýmkoli jiným jsem si nic takového říkat nemusel, a proto nic podobného ani vůbec neexistovalo. Jako v té staré písničce Leadbellyho. Zapíral jsem svoje jméno, a tak jsem vraždil sám sebe a daleko účinněji a bezpečněji než při té své havárii. Posbírali mě po té bouračce živého. Jenže já už v sobě udupával jakýkoli život dost dlouho a stačilo ještě pár měsíců a byl bych býval mrtev nadobro. Vyvázl jsem skutečně jen o chlup.

Konečně jsem si vzpomněl, kde jsem nechal auto. Jenže tam nebylo. Nevěděl jsem, kde začít shánět taxíka, leda že bych se vrátil k Bennettovým do domu a objednal si jej. Odhadoval jsem, že to bude asi míli; to ujdu pěšky. Jenomže to se mnou pořádně házelo. Když prý mě našli, říkali mi později policajti, šinul jsem si to přímo po středním pruhu na Crescent Drive a vyhrožoval jsem pěstí komusi, koho neviděli. Pokoušeli se ze mě něco vytáhnout, zjistit, kdo jsem, ale já to nevěděl. Prošacovali mě. Náprsní tašku nenosím. Když se mě ptali, kam jdu, řekl jsem jim, že musím najít nějakou katastrofu, která by mě mohla zachránit. Když se mě dotazovali, kde mám domov, tak jsem jim odpověděl, že žádný nemám. A celou tu dobu jsem prý mezi řečí prohlašoval: „Tady jsem skoncoval, tady jsem to jednou provždy skončil!“ Ti policajti se mnou rozhodně měli svátou trpělivost. Skoro jako by se omlouvali, když říkali, že se jim koneckonců zdá nejlepší vzít mě s sebou, abych trochu zchladl, a potom mě dát někam na pozorování.

Cestou na policejní stanici jsem v policejním voze usnul. Později jsem se ocitl v nějaké místnosti ještě s dalšími chlapy, ale tam jsem taky spal. Pak nějaký chlapík zavolal: „Anderson? Je tady nějakej Edward Anderson?“

Prozradil jsem se, jak mi později řekli, slovy: „Ne, není tady.“ Ozvala se Florence: „To je on.“

Když jsme dojeli domů, Florence mě vzbudila. Prý že musím ihned zavolat Michaelovi do Westchesteru. Sháněl mě prý celou noc. Je to velice nutné. A to už ho měla u telefonu. Oznámil mi, že otec má zápal plic. Zjistili to včas, říkal mi, ale v tom věku je všechno vážné. Prý však do něho naprali kdejaké zázračné prášky, takže nemusím mít strach. Jenže je tu ještě jedna okolnost. Tatínkova skleróza zase pokročila a zhoršila jeho halucinace. Několikrát že na mne začal mluvit, jako bych byl u něho v pokoji. Jednou dokonce Michaela požádal, aby odešel, protože se mnou chce mluvit o samotě. Zřejmě mi chtěl něco naléhavého sdělit. Jestli bych prý nemohl, ptal se mě Michael, na kterého dělalo moje postavení a celá moje činnost nesmírný dojem, přijet na východ. Třeba hned, kdyby to aspoň trochu šlo; kdybych mohl přijet, bylo by to báječné. A prý abych si z toho nic nedělal, protože nejde o nic vážného, aspoň bezprostředně ne – a tak dále.

Tak vidíš, tady máš tu svou katastrofu, myslel jsem si. Ovšem takovou jsem si zrovna nepřál, panebože! Ale už je tady!

Rezervoval jsem si místo v letadle, v prvním, kterým se dalo letět. Startovalo v poledne. Slunce už stálo vysoko nad obzorem. Vítr jako by smetl smog z oblohy. Zašel jsem dolů k bazénu – měla to být moje návštěva na rozloučenou, ale to jsem nevěděl. Svlékl jsem si košili, lehl si na skákací prkno a usnul.

9

Ne nadlouho. Třásla mnou Ellen. Uvědomil jsem si strach. Ellenin a pak svůj. „Je to moc zlé?“ zeptal jsem se, ještě vlastně ze spánku.

Ellen se mnou třásla, dokud jsem se úplně neprobudil. Oznamovala mi, že je tu moje sekretářka Sylvie. Byl to zrovna den, kdy se vždycky jednou za měsíc scházejí s Florence a dávají dohromady účty.

„Já jsem nevěděla, jestli mám maminku probudit nebo radši ne,“ říkala mi Ellen, „tak jsem šla k jejím dveřím a jenom na skulinku je pootevřela. Tati, ona vydává hrozně divný zvuky.“

Co nejspěšněji jsem vstal. Florence ze spánku plakala. Vydávala stony, jako když v naštíplém a rozdrobeném břevně skřípe suk. Co jsem Florence znal, tak jsem ji nikdy takhle neslyšel naříkat. Vždy úzkostlivě dbala, aby ostatní lidi nezatěžovala svou bolestí.

Její otec byl přísný člověk a manželku nenáviděl, protože to byla fňukna. Florence byla jedináček a chtěla se stát přesně tím, co si přál otec. Protože chlapce ze sebe udělat nemohla, naučila se vysluhovat si jeho chválu tak, že se nikdy ani slovem nezmínila o ničem, co ji uvnitř hryzlo. Nějakým fňukáním si nikdy nepokoušela ulevit. Pokud já se pamatuji, tak vždycky když se měla sesypat, honem honem se snažila dostat za dveře, které za sebou mohla zamknout.

Zvuky, jež vydávala, ji samu začaly budit. Pomalu si uvědomovala, že stojím vedle, a proto se otočila a zacpala si ústa polštářem.

Vzal jsem ji do náruče a pevně uchopil. Napjala celé tělo, jen aby se donutila ke klidu a aby zůstala ležet tiše. Myslel jsem si, že zase usnula, ale ne.

„Eve?“

„Ano.“

„Co jsem udělala špatného?“

„Nic špatného jsi neudělala, děvenko; to já, ty ne.“

„Co jsem udělala špatného?“ naléhala. „Že tě mám ráda celou svou bytostí a ty že si to zřejmě ani neuvědomuješ?“

Zase ji přemáhal pláč, a tak znovu skryla tvář v polštáři. Po chvilce pokračovala.

„Včera večer jsem si domů přivezla chlapa. Kdyby ses mě zeptal, ani pořádně nevím, jak se jmenuje. Když se mě dotkl, jako by ve mně všechno vyschlo. Měl na mě šílený vztek, a že prý jsem ho chtěla jenom dráždit, jenomže to říkal trochu hůř. Prosím tě, Eve, podej mi ten papírový kapesník. Panebože, mně se tak šíleně protiví, že musím tohle dělat.“

Když jsem se posadil vedle ní, strhla mě k sobě a držela mě za ruku, že jsem se nemohl ani pohnout. „Já na tebe počkám, Eve,“ šeptala mi. „Já po tobě nic nechci. Jenom ti říkám jedno, já se tě nikdy nevzdám.“

Čestný člověk žije ve stavu stálé zranitelnosti. Nám ostatním je to jedno. Florence se mi vzdávala na milost a nemilost a přiznávala se, že pravděpodobně by s nikým jiným jít nemohla, a odmítala mi vyhrožovat, že by byla s to něco takového udělat. My ostatní milujeme ty, co milují nás, ale Florence žije zásadově. Zůstávala se mnou ze zásady, a když mě konečně opustila, tak to bylo zase a právě jenom ze zásady.

Obrátila se a podívala se mi přímo do tváře. „Jenom tě prosím, Eve, pomoz mi trochu, ano?“

„Budu se snažit,“ lhal jsem jí. „Dole čeká Sylvie,“ řekl jsem, abych ji odvedl trochu k jiným myšlenkám.

„Panebože, pravda, vždyť já musím vstávat, fakticky!“

„Myslím, že musíš.“ Pak jsem navrhl: „Mohl bych jí říct, aby přišla zítra.“

„Ne, nedělej to. Kolik máš ještě času do odletu letadla?“

„Musím z domu v jedenáct.“

Posadila se a podívala se na hodiny. „Bože můj, už je za pět minut čtvrt na deset. Musím vstávat. Já asi vypadám.“

„Se Sylvií si nedělej hlavu; počká.“

„Než půjdeš, musím rozhodně vyřídit několik maličkostí… radši bych si měla pospíšit.“

Vstala z postele a šla do koupelny. „Řekni Sylvii, že jsem hned dole.“

Když jsem se vrátil, byla Florence oblečená do šatů, přísného, upjatého střihu. Jenže to nepomohlo. Vypadala ustrašená a poděšená. „Podívej se, Eve,“ řekla mi, „ještě tohle se mnou musíš vydržet. S finanční stránkou našeho života jsem tě neotravovala už – to je jedno, nevím ani jak dlouho – snad půl roku, že? Teď ale musím. Připravili jsme ti se Sylvií takovou zprávu, kterou by sis měl prostě prostudovat. Je mi líto, ale než odjedeš, musí se to vyřídit…“

Odešla k oknu, dělávala to často, aby se podívala, jak je venku, ale pohled do zahrady ji zarazil.

„Slyšela mě Ellen naříkat?“ Nevěděl jsem, co jí mám odpovědět. „Je dole u bazénu a dívá se sem.“

„Ano, myslím, že slyšela, ale to přece není nic zlého, holčičko.“

„Jenže dneska je to zrovna dost zlé. Škoda že Ellen… Eve? Pomůžeš mi dnes dopoledne? Víš, hrozně potřebuju, abys mi dnes dopoledne pomohl –“

„Určitě, holčičko, to víš, že ano!“ Musím se odsud dostat co nejdřív, myslel jsem si.

„Musíme si pospíšit,“ pokračovala. „Pamatuješ se, že před třemi dny Ellen odjela na víkend k Beckovým do Balboy?“

„Hm, ano,“ lhal jsem. Obrací se na člověka, který tady už dávno není, myslel jsem si.

„Včera dopoledne mi napadlo, že by třeba ráda přijela na ten tvůj večírek na uzdravenou. Tak jsem tam telefonovala a mluvila jsem s Jenny Beckovou. Víš přece, kdo to je.“

„To je ta…“ Nevěděl jsem. „Správně. To je ta Ellenina kamarádka z univerzity. Jenny vyhrkla, že tam Ellen není a že tam vůbec nebyla. Pak si uvědomila, že třeba něco prozrazuje, a tak se začala vykrucovat a lhala. Poprosila jsem ji, jestli bych nemohla mluvit s maminkou. Ta chudák musela s pravdou ven, totiž že o nějaké návštěvě nebyla ani řeč.“

„A kde Ellen byla?“

„Nechtěla mi to říct. Když ji Roger přivezl domů –“

„To chceš říct, že byla tři dny s Rogerem?“

„Ne. Teprv k tomu přijdu. Přijela právě, když jsem já odjížděla na policii urovnat tam finančně tu tvoji záležitost, a to bylo asi v pět ráno. Šla jsem na ni myslím trochu moc zhurta. Jenomže já mám jenom jedny nervy. A mimoto jsem přece měla právo se jí zeptat, proč mi lhala, a trvat na tom, aby mi řekla, kde celé ty tři dny byla, nemyslíš?“

„To jistě, ano, určitě.“

„Víš, co mi řekla? Že mi je do toho houby, kde byla. Přesně cituji. A už se nesla jako pávice domů a tomu chlapci nedala ani dobrou noc.“

„A on ti nic povědět nemohl?“

„Taky nevěděl, kde byla. Říkal, že prý ležel a tvrdě spal a najednou že mu její veličenstvo ráčilo zavolat a prý ho prosila – prosila! žádala – aby pro ni zajel k Mersey. Mersey neznamená, jak by ses mohl domnívat, jméno řeky v Anglii. Je to dost pochybný klub pro mládež, hrají tam gramofonovou hudbu a je to na Korze, na tom konci, jak začínají ty barabizny. Neptej se mě, jak se tam dostala. Když ten chudák chlapec pro ni zajel autem a tam ji naložil –“

„Proč si nevzala taxíka?“

„To jsem si taky říkala. A tehdy jsem udělala něco, co jsem snad ani dělat neměla. Ellen se totiž sebrala a honem honem nahoru, jen tak rychle naházela svoje svršky dole v hale na stůl a já jsem se jí zatím podívala do kabelky. Měla tam fantastickou sumu, třicet pět centů. A nějaké mexické pesos.“

„Kde byla?“

„To chci na tobě, abys zjistil.“

„Mhm.“

„Se mnou Ellen mluvit nebude. To děvče jsem ztratila, Eve. Nepochodila jsem u ní. A mě to ničí. Tak strašně rychle se změnila. Člověka to až děsí, jak je to děvče někdy daleko. Když k ní třeba vejdu do pokoje, sebere se a odejde. A nebude to obyčejná náhoda, určitě ne.“

„Třeba je,“ lhal jsem.

„Pokaždé když přijede domů na prázdniny, tak si myslím, teď že mám příležitost, teď že ji skutečně poznám a znovu postavím ten most mezi námi. Jenže prázdniny pak utečou, jako by to bylo dvacet minut. Dobrý den, dobrou noc, podej mi prosím tě máslo, a už je to pryč. A spolu jsme sotva promluvily.“

„Ale Florence, tohle přece nesmíš klást sobě za vinu; děti si takováhle údobí prodělávají. Co říkal Leibman?“

„Děláš si legraci?“

„Ne, vůbec ne. Proč by sis to měla myslet?“

„Říká, že my jsme ji už adoptovali; teď se dostala do údobí, kdy chce ona adoptovat nás. Což nám nijak nepomůže, ne? Leibman říká, že se nemáme tvářit příliš rozhodně, prostě to nějak přežít.“

„Myslím, že v tom má pravdu.“

„Eve, ale to by znamenalo úplně se vzdát. Musíme přece něco udělat a zabránit tomu, aby se od nás vzdalovala pořád dál. Myslím, že teď je pravý okamžik, kdy by se mělo něco podniknout. Chci říct, já vím, že jsem to u ní prohrála, ale…“

„Nic jsi neprohrála, Florence.“

„Já se přece nemůžu vzdát, no ne? Zdá se mi, že když tohle pomineme – prostě teď je ten pravý okamžik, kdy by se měly věci vyřídit. Podívej se: jestli mám být její matka, pak mám právo vědět, kde byla, a ksakru i to, s kým se vyspala, pokud už zašla tak daleko. A jestli máš pocit, že to nemůžeš udělat, tak budu muset prostě –“

„Ne, já si s ní promluvím.“

„Prosím tě, Eve, nějak mi z tohohle pomoz. Mě by to zabilo, kdybych u toho děvčete neuspěla.“

„Já si s ní promluvím, Florence, a nesmíš být na sebe tak přísná.“

„Snažím se vidět věci tak, jak jsou. Eve, prosím tě, dej mi pusu.“

Dal jsem jí pusu. Měla obličej celý zvrásnělý starostmi. Políbil jsem ji ještě jednou.

„Nikdy mě prosím tě neopouštěj, Eve!“ šeptala mi. „Budu na tebe čekat, Eve. Snažím se ze všech sil.“

„Já vím, holčičko. Myslím, že bych měl radši jít za Ellen.“

„Mám strach. Musíme totiž ještě odbýt i tu druhou schůzku, a já nenávidím hovory o penězích a dobře vím, že tě to rozčiluje, a mě to taky rozčiluje, když se dostaneš do určité nálady. Ale víš, já jsem taky u konce. Chci ti říct, že prostě už nejsou peníze, aspoň žádné peníze na našem společném účtu, a – já ti to prostě dám černé na bílém. My jsme to se Sylvií vypracovaly velice pečlivě.“

Odcházel jsem.

„Pospěš si, prosím tě, Evansi. Nechci než čistou pravdu. To by přece nemělo zabrat tolik času.“

„Je už mámě dobře?“

„Jo, to měla jenom zlý sen.“

„Poslala tě za mnou, aby sis se mnou promluvil, že?“

Naklonil jsem se k ní a políbil ji na víčko.

Když byla Ellen ještě malá holčička, chodil jsem za ní vždycky do ložnice a dával jí pusu na dobrou noc. Nejdřív zavřela jedno očičko a já ji na ně políbil, pak druhé, a ona mi řekla dobrou noc, tatínku, a já jsem jí řekl dobrou noc, andílku, pak jsem po špičkách odcházel z pokoje, zavřel za sebou dveře a to se už čekalo, že spí.

Když jsem to udělal nyní, přitulila se ke mně a přitom mi řekla: „Víš, tati, já věděla, že budeš při mně.“

„Při tobě?“

„Copak ti neříkala, co se stalo včera v noci?“

„Totiž… ano, něco.“

„Ale já si nic takovýho líbit nenechám.“

„A co, andílku?“

„Jsou věci, které bych možná chtěla říct tobě, a jsou jisté věci, které bych možná chtěla říct jí, a jsou taky jisté věci, které bych nechtěla povědět ani jednomu.“

„No to je naprosto v pořádku, andílku, jenom klid.“

„Moc bych ráda, kdybys pro mě mohl něco udělat, tati, uděláš, jo?“

„To víš, že jo, co?“

„Víš, chtěla bych, abys pro mě udělal něco moc velikýho, ale nejdřív prosím tě, nezašel bys nahoru do domu a nepřinesl mi jednu vodku? Já se tam bojím, protože by mě mohla vidět, a kdyby začala mluvit tak jako včera v noci, tak bych možná prostě –“

„Co se stalo včera v noci?“

„Já nejsem žádnej zločinec a ona není soudce, aby měla právo mě –“

„Měla o tebe jenom strach, andílku.“

„Víckrát se už tak ponižovat nenechám. Tati, prosím tě, doneseš to? To pití? Protože já ti chci něco říct, a jestli se nenapiju, tak to možná ze sebe nedostanu.“

Dal jsem jí ještě jednu pusu a šel nahoru do domu. V půli cesty do svahu jsem se otočil. Ellen se nehnula z místa. Vypadala jako Guenevera, v bílých šatech, vedle bazénu, jenž zářil nádhernou modří. Ztělesněná představa mladé Američanky, která má všecko, co by si jen mohla přát, dokonalá ilustrace do časopisu Life. A přesto jako by na ní již teď v jejích devatenácti letech spočívala jakási tíha, jako by její životní příběh byl již napsán a jako by vše, co jí z života zbývalo, bylo již osudem rozhodnuto. Co se to kde zvrtlo?

Když jsem Ellen spatřil poprvé, jako by sestoupila z nástropní malby v kopuli nějakého italského renesančního kostela, anděl se zlatými kučerami a s tím nejnevinnějším obličejem na nebesích. Ten obličej jí zůstal dosud, přestože se z ní stala ta nejpříměji útočící ženská bytost, jakou jsem v životě viděl. Může mít každého chlapa, kterého se jí zamane, a taky toho využívá, jen tím, že mu předloží svou nevinnost.

Ellen znamenala v našem manželství talisman pro štěstí. Po čtyřech letech, kdy to bylo jen taktak a naše manželství se mohlo užuž rozsypat, usoudili jsme s Florence, že by našemu rozchodu mohlo zabránit dítě. To odpoledne, kdy jsme si Ellen vyzvedli u úřadu pro adoptování dětí, jsme ji už cestou domů začali kazit. V devíti měsících se naučila, že nemusí dělat nic jiného než pohrozit pláčem a že ihned může mít všechno, co si umane. Ve třech letech to byl andílek s mocí absolutního diktátora. Ani jsme si sami neuvědomovali, jakou rychlostí se všechno vyvíjí, až jsme si všimli, že někteří naši přátelé nereagují na Ellenino chování s tak srdečným obdivem jako my. Florence s ní honem běžela k dr. Leibmanovi. Ellen však nesnášela nikoho, kdo ji nebral naprosto bez výhrad. Ať už je dr. Leibman jaký chce, něco takového mu nesedí. Řekl Florence, že dítě má svoje určité problémy a že pro ni nemůže udělat nic, ledaže by chodila na pravidelnou terapii. Ellen nechtěla.

Já jsem si uvědomoval, že dítě kazím úplně příšerně. Ale bylo mi to jedno. A Florence to bylo taky jedno, protože náš talisman se osvědčil. Zůstali jsme spolu.

Když jsem vešel, Sylvie s Florence vyskočily – jako by kuly něco proti mně.

„Tak co?“ zeptala se Florence.

„Zrovna si začínáme povídat,“ řekl jsem.

Obě se podívaly na hodiny. „Měl byste si ale pospíšit,“ nabádala Sylvie. Držela v ruce celý štůček nějakých papírů.

Nalil jsem vodku a vyšel z domu zadem. Tohle všechno teď nerozřeším, uvažoval jsem. Tady jsem se vším skoncoval, letadlo mi startuje za dvě hodiny, jdu odtud a nikdo mi v tom nezabrání.

Ellen polkla polovinu vodky. „Tati, prosím tě, sedni si,“ řekla mi. „A nespěchej na mě, potřebuju, abys mi pomohl.“

„Musím dopoledne chytit letadlo,“ připomněl jsem jí.

Opustil jsem loď, myslel jsem si, teď se musí každý starat sám o sebe.

„Jenom na mě nespěchej, tati. Musíš mi pomoct. To je prostě fakt!“

„Dobrá, andílku.“ Posadil jsem se.

„Já už tady nechci žít.“

„Co?“

„Chci se odtud vystěhovat, navždycky.“

„Proč?“

„Chtěla bych, kdybys jí to řekl za mě. Já s ní nemůžu mluvit.“

„Ale ale ale, děťátko, tak trochu prrr!“

„Já tě varuju, jestli mě donutíš s ní mluvit, tak nezaručuju, že jí neřeknu něco, nač do konce života nezapomene.“

„Ptala se jenom, kdes byla tři –“

„Proboha, tati, tys jí přece neřekl pravdu už nevím jak dlouho. Jak si jen prosím tě můžeš myslet, že bych se s ní mohla srovnat?“

„Tak to teda prr, děvenko.“

„Žádný prr. Vždycky když s ní začnu mluvit, tak dělá, jako kdybych ji já prosila o dovolení. Řekne mi ano, můžeš, anebo ne, nesmíš, a já nehodlám nikoho žádat o dovolení. Chci udělat jenom jedno, odejít bez velkýho kraválu.“

„Ji by to zabilo, kdyby ses odtud odstěhovala.“

„Přesně tak tě donutila, abys dělal po všechny ty roky, co chce ona. Hm, já dovedu taky brečet. Chceš, mám ti předvést jeden parádní záchvatek?“

„Ellen, poslyš, máma je právě teďka šíleně rozhozená. Všecko ji příšerně oddělalo; a já jsem jí taky pořádně dodal.“

„Tak tady zůstaň ty a starej se o ni…“

„Počkej ještě nějakou dobu. Vrať se na univerzitu a –“

„Tam už nepůjdu.“

„Myslel jsem, že letíš zítra letadlem.“

„Vracím se na východ, ale na univerzitu nejdu.“

„Ellen, rozmysli si to dobře, tohle nemůžeš Florence udělat, nechci to, aspoň teď ne. Slyšíš mě?“

Zvedla se. „Slyším.“

Poodešla ode mne a obešla bazén. Na druhém konci se posadila.

„Andílku, skočíme si na chvíli do vody. Myslím, že nám to oběma udělá dobře.“

„Já nemůžu.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se. „Aha!“

„Ne, to ne. Předevčírem jsem si dala dělat potrat. Proto jsem byla pryč. V Tiajuaně. A to myslíš, že jí mám říct?“

„Jseš v pořádku?“

„To víš, že jsem. Nic se nestalo. Včera jsem byla trochu unavená a ospalá, tak jsem tam zůstala – mají tam takové pokojíky – a skoro celý den jsem prospala. Ty chceš, abych jí to řekla?“

„Ne. Čekal bych, že to řekneš mně.“

„Ty bys dělal hroznej kravál.“

„Jak víš, že bych ti třeba nenavrhl, aby sis to dítě nechala? Čí bylo?“

„Hm, byl to jeden hoch z chaucerovského semináře.“

„To nebyl Roger?“

Zasmála se. „Roger je přece moje stálá známost.“

„Ellen, když se nechceš vrátit do školy, kde chceš žít?“

„To je jedno kde. Spíš jak.“

„Tak tedy jak? Promluvme si o tom.“

„Ne. Ty mi nemůžeš pomoct a ona mi taky nemůže pomoct. Na spoustu věcí si musím přijít sama. Já vlastně ještě ani nevím, kdo jsem. Vím teď jenom jedno, že nejsem taková, jak si myslíš ty… Proto se mi taky nikdy nelíbilo, kdyžs mi říkal andílku.“

„Pročs mi to neřekla?“

„Protože ty jseš rád, když si o mně můžeš myslet svoje. A taky nejsem taková, jak by si to o mně ráda malovala máma. Nenávidím celou Univerzitu paní Radcliffové. Vůbec mě nezajímají knihy a politika a věda nebo občanský práva a žádný tyhle blbosti.

Ale může ze mě být něco, co není ani máma, ani ty; čestný člověk. Nehodlám v životě říkat jedinou lež, sebemenší. Já si najdu jiný způsob života. Půjdu do postele jenom s klukama, kteří se mi šíleně liběji, a nikdy se s chlapem nevyspím jenom proto, že je to v rámci zákona anebo jen abych nějak proflákala čas anebo že je to prostě jednodušší než vysvětlovat, proč nechci. A taky na něm nebudu vyžadovat, aby se mnou zůstával, když nebude sám chtít.“

„Podívej se, ty můj malej vynálezce, o tom všem už lidi přemýšleli. Jednou jsem si to taky tak představoval.“

„Tak mi, prosím tě, jenom řekni, co se děje? Co vy všichni předstíráte? Není snad lepší být takový, jaký člověk skutečně je, ať je už třeba sebeodpornější?“

„Ellen, přeháníš.“

„Myslím tím i tebe, tati. Nejdřív jsem se domnívala, že s mámou zůstáváte spolu kvůli mně. Hm, teď vidím, že je to jenom vhodná záminka. A jestli jsem ti před časem říkala, nezůstávejte kvůli mně spolu, tak ti teď, tati, neříkám nic, vůbec nic!“

Sedla na mě moucha. Plácl jsem po ní rázněji, než bylo zapotřebí.

Zaslechl jsem volání: „Evansi!“ Na prahu stála Florence. „Měl bys už radši jít. Nemáme moc času.“

„Už jdu,“ zavolal jsem na ni.

Florence na Ellen vesele zamávala. „Moc mi ho nesmíš unavit; něco z něho taky schovej pro mě.“ Zasmála se a zašla zpátky do domu.

„Andílku, kdy se vracíš na východ?“

„Dnes dopoledne, co nejdřív!“

„Víš, já totiž musím jet taky, táta má zápal plic.“

„To tě teda lituju.“

„S ním to není tak špatné, ale horší že má teď pořád ty vidiny. Mluví se mnou, přestože tam nejsem. Pořád mě volá a, totiž, chtěl jsem ti navrhnout, jestli bys neletěla se mnou stejným letadlem.“

„Kdy?“

„Poledním United.“

„Prima, jestli ještě dostanu místo.“

„Tak to si to můžeme potom probrat.“ Zamířil jsem k domu.

„Tu špinavou práci za mě uděláš, jo – myslím s ní?“

„Pokusím se. Bude se mě ptát, kdes byla ty poslední tři dny. Podívej, přesně podle tvého nového rozhodnutí, zkouška číslo jedna: mám jí říct pravdu?“

„Rozhodla jsem se, že tohle bude má poslední lež, kterou v životě řeknu.“

„A tak radši chceš, abych ji řekl za tebe?“

„Jediný důvod, proč ji musím říct, je prostě fakt, že žiju tady v tom domě s tebou a s tvou ženou. Je mi to líto.“

„Tak dobře, radši už půjdu. Mám tam fůru papírů o své finanční situaci a tak dál. No, já si teda už něco vymyslím.“

„Zlom vaz.“

„Mimochodem,“ začal jsem znovu, „když se nebudeš vracet na univerzitu, kam vlastně chceš jet? Nezlobíš se snad, že se na to ptám?“

„Nezlobím, pokud mi v tom nebudeš chtít bránit. Mám toho nového chlapce a jeho rodina má pro mě místo, oni jsou totiž pryč a –“

„Myslím, že bude nejlíp, když ti radši hned obstarám nějaký ochranný prostředek…“

„Ochranný prostředek! Tatí, tos teda řek fantasticky!“ Rozesmála se.

„Podívej – na kluka nespoléhej. Děvče se má chránit samo.“

„Tati, já vím. Ty jseš ale úžasnej sympaťák.“

„Já mám svoje vlastní problémy.“

„To máš. Ona je báječná ženská, aspoň v jistých ohledech. Je přece ztělesněná ctnost. A přesto tě zabíjí, tati…“

Ellen přiskočila a dala mi pusu. „Tati, víš, mně je líto, že jsem s tebou takhle mluvila. To nikomu nepřidá, já vím.“

Otočil jsem se a spěchal do svahu.

Ze svých zkušeností s lhaním jsem se naučil jedno, že nejlíp je vylíčit všechno co nejblíž pravdě. Je to ta nejosvědčenější technika, protože všechna uvedená fakta, tak jak se při dotazování a zkoumání a během času vynoří, budou mít největší sílu podobný druh lži podepřít.

„Jela do Tiajuany,“ oznámil jsem Florence.

„Do Tiajuany? Do té špinavé díry? Proč?“

„Chtěla prostě vidět svět taky z té druhé stránky, aspoň tak si to vysvětluju.“

„No tak to ho teda skutečně viděla.“

„A taky chtěla přemýšlet.“

„To musela jet přemýšlet zrovna tam?“

„To víš, mládež!“

„S kým jela?“

„Úplně sama.“

„Co tam dělala, úplně sama?“

„Chodila, ale většinou ležela v pokoji v hotelu a přemýšlela o svém životě.“

„Přemýšlela o svém životě, a o čem?“

„O všem. To víš, mládež!“

„Jestli už chtěla přemýšlet, tak to si mohla najít daleko lepší místo; je jich, kam se jenom podívá! A k jakým závěrům ta naše studující života dospěla?“

„To neřekla.“

„Prosím tě, a můžeš mi říct nějaký důvod, proč mi tohle všechno nemohla povědět sama?“

„Možná žes ji stihla zrovna v nepravou dobu.“

„Byla to právě velice vhodná doba. A mimoto, vždyť mi lhala ostatně tohle nechme být. Na to prostě nemáme čas… Už sis… zabalil?“

„Ne. Ještě vůbec nic.“

„Kolik času na to potřebuješ?“

„Asi jenom deset minut.“

„To je směšné. Řekněme, že ti dáme dvacet. Myslíš, že to stačíš? Já ti pomůžu.“

„No jo!“

„Tak podívejte se, Sylvie, to máme asi půl hodiny. Posaď se, Evansi. Podejte mi arch číslo jedna, Sylvie.“

Sylvie jí podala arch jemného průklepového papíru. To dopoledne bylo všechno vyhotoveno trojmo. Florence mi arch dala do rukou.

„Tohle je pro tebe. Můžeš si to samozřejmě nechat. Je to seznam tvého majetku. Dovol, já ti rychle přečtu tyhle položky. Jestli budeš mít nějaké dotazy, tak se prosím tě ptej. Nejdřív je tady tvůj běžný účet v Bowery Savings Bank v New Yorku. Ten samozřejmě zůstal přesně takový, jako když jsme tamodtud odcházeli, leda vzrostly úroky. Číslice na posledním řádku tvé spořitelní knížky je nyní 7809,43 dolarů. Další položka je tvůj šekový účet a tam máš hotovost 17 122,92 dolarů. Williams a MacElroy se po celou tu dobu, cos nebyl ve své kůži, nikdy ani slůvkem nezmínili, že by ti neměli vyplácet plný plat. Pan Finnegan tě musí mít skutečně rád. Tak podívej! V sejfu v bance jsi měl v naší schránce – jsou tady v téhle složce – tři vládní akcie série G se splatnostní hodnotou deset tisíc dolarů. A konečně tu jsou tvoje akcie, většinou koupené jako předmět spekulace, a myslím poměrně neuváženě, bez patřičné odborné rady. Byly míněny jako jistá protiváha tvé dolarové hotovosti. Ale nešlo to s nimi nijak valně. Například akcie Klondyke Airlines, to byla dokonalá katastrofa. Říkala jsem ti, abys to nekupoval. Myšlenka letecké linky, jejímž jediným cílem je průzkum kanadské divočiny, jestli se tam náhodou nenaleznou nějaká ložiska uranu, to bylo až příliš směšné. Ale tyhle nekrology můžeme konečně nechat stranou. Koupils šest set akcií po 19. Dnes platí 2, a o kupce nezavadíš. Se zbytkem toho, co máš, to dopadlo ještě dost slušně, ale na trhu se to nijak neuplatní. Nicméně odhadujeme se Sylvií celkovou částku všech tvých akcií tak nějak kolem 15 900 dolarů, a celková hodnota tvého osobního majetku je – my nejsme ani jedna v tom sčítání zvlášť vynikající, ale naše suma je 67 132,35 dolarů. Máš nějaké dotazy?“

„To jsme teda bohatí,“ podotkl jsem. Vypadalo to daleko líp, než jsem předpokládal.

„S tímhle tvrzením počkej, až projdeme seznam číslo tři. Teď je na řadě seznam číslo dvě. V něm je zanesen náš společný majetek. Patří sem tenhle dům, který je v současné době splacen ze dvou třetin, ta vilka v Indiu, o té jsem si myslela, že je zaplacena, ale zjistila jsem, že chybějí ještě dvě splátky, a částka za to je zanesena na seznamu číslo tři. Jsou tady ty tři auta, gramoskříň, knihy, desky, umělecké předměty a tak dále. Vezmi si tenhle papír a podívej se na něj. Tak. Dole, kam také řádně patří, uvidíš náš společný šekový účet, z něho platím za celou domácnost a společné výdaje. Jak vidíš, v současné době přesně tady, Evansi. Vidíš? – je na nejnižší možné hranici, 103,23 dolarů.

A teď přichází seznam číslo tři. Evansi, mně to všechno nepůsobí o nic větší zábavu než tobě. Dělám to jenom proto, že ty bys to sám neudělal. Tak prosím tě, když nebudeš mít nic proti tomu…“

„Co jsem udělal?“

„To jen ten milostivě trpný výraz, jaký máš ve tváři. Nad co jsi tak povznesený? Promiňte mi, Sylvie. Tak prosím, vezmi si seznam číslo tři a podívej se na něj a můžeš se zeptat, na co chceš. My nejsme žádné profesionální účetní, prostě jsme to udělaly, jak jsme dovedly nejlíp. Tady to je.“

Podala mi arch papíru.

„Pro tohleto tady vlastně sedíme. Je to seznam peněz, které jsem vyplatila za posledních šest měsíců ze svého osobního šekového účtu do našeho společného šekového účtu. Takže mi dlužíš úplný majetek! Vložila jsem do toho peníze, které podle našeho názoru jsi měl dát k dispozici ty. Platila jsem za všechno, protože jsem tě po dobu nemoci nechtěla obtěžovat se záležitostmi běžného života. Teď ovšem potřebuji, abys mi to splatil zpátky. Na svém vlastním šekovém účtu už nic nemám. Kdybych si dnes odpoledne chtěla jít koupit sponku, musela bych sáhnout po základním kapitálu. A víte, Sylvie, když jsme se brali, tak jsme si slavnostně slíbili, že na základní kapitál nikdy, nikdy nesáhneme. Mám sice dědictví po otci, ale rozhodli jsme se, že to necháme pro nějaké nepředvídané okolnosti, pro případ, že by se něco stalo, rozumíte?“

Sylvie nevěděla, jestli se od ní očekává, že se k tomu nějak vysloví.

Florence se obrátila na mne: „Je to tak, Evansi?“

„Přesně tak.“

„Děkuju ti. Tak teď si projdeme seznam číslo tři, položku za položkou. První se tady uvádí hypotéka na tomhle domě ve výši 3000 dolarů. Tu jsem zaplatila, což je jistě totéž jako dát peníze do spořitelny. Další položka je 8200 dolarů na vydání za domácnost, jako je jídlo a ty nejzákladnější věci za posledního půl roku. To jsem taky zaplatila. Vím, že ti ta částka připadá vysoká. Ale byla bych ráda, kdybys to zkusil a některý měsíc si dělal nákupy sám. Další položka jsou moje šaty. Je to poměrně vysoká suma, 4753,50 dolarů. Skoro všechny účty, jsou tady sepnuté sponkou – mohla byste mi je podat, Sylvie, děkuji – si můžeš, jak je ti libo, projít položku za položkou. Ty to samozřejmě neuděláš, ale kdybys to udělal, tak bys zjistil, že se ty částky většinou datují z doby před tvým úrazem, kdy ještě všechno probíhalo krásně a hladce. Od tvé havárie jsem výdaje značně omezila a stejně tak i výdaje na domácnost. Mimochodem, pro každou tuto položku existují seznamy rozepsaných jednotlivostí, v případě že by sis myslel, že s tebou nejednáme fér. Pak je tady účet za garáž, dělá to 385,86 dolarů. Já si prostě myslím, že jsou ti lidé švindlíři. Myslím tím – Sylvie, děkuju vám – tady máš účet rozepsaný po jednotlivých položkách, já například nechápu, proč by musel mít Continental nutně po méně než osmnáctiměsíčním používání nový tlumič. Ale je to tady; ani se mě nezeptali. Myslím, že bychom si měli najít novou garáž. Ale já ji shánět nemůžu. A abys to udělal ty sám, na to jsi nebyl dost zdravý. A teď, když ses uzdravil, tak na to nejspíš nebudeš mít čas. Další položka zahrnuje účty za běžné potřeby za údobí půl roku, je to 1142 dolarů. Máš to taky rozepsáno a nedá se s tím nic dělat. Koneckonců elektřinu a plyn mít musíme, no ne? A telefon. Mohli bychom snad jednu vedlejší linku zrušit, tu u bazénu; proč bychom to nemohli udělat? Evansi?“

„Co?“

„Navrhovala jsem, že bychom mohli zrušit zástrčku u bazénu. Jak se ty rozhodneš?“

„Já totiž ne… no dobře, proč ne, ano, to je dobrý nápad.“

„Snaž se to prosím tě ještě chvíli vydržet; už to nebude trvat dlouho. Evansi, to všechno totiž směřuje k jedinému; a já bych hrozně ráda, abys to udělal: totiž abys mi zaplatil, co jsem utratila. Tak prosím tě pro klid své vlastní mysli v následujících dnech dávej teď pozor. Tři další položky se týkají Ellen: školné, osmnáct set – podle mého názoru je to vysoké; šaty, dva tisíce dvě stě – to není zlé, aspoň v Beverly Hills; a měsíční kapesné dvě stě krát šest, což velmi důrazně navrhuji snížit na sto dvacet pět – bude to mít celkově dobrý vliv a bude to znamenat jisté úspory. Máš něco proti tomu?“

„Ne… totiž… ano… myslím, že mám.“

„Dobrá, Sylvie, udělejte nový seznam – body, o kterých bude nutno v budoucnu diskutovat. Je ti jasné, že teď nemáme na žádné detailní diskuse čas, když ty za chvíli budeš muset pospíchat na letiště. Máte to, Sylvie?“

„Ano, paní Andersonová.“

„Další položka je velká, nebylo vyhnutí, musela jsem ji zaplatit – 6 268,49 dolarů na dostavění vilky v Indiu. McDounough mě ujistil, že to je poslední účet. Je samozřejmě vysoký, ale je to kvůli sklepu, s kterým se v původním odhadu nepočítalo a který jsem dodatečně navrhla já. Ale McDonough mi slíbil… co je?“

„Nic,“ řekl jsem.

„Ale ano, něco určitě je.“

„Ne, skutečně ne.“

„Já bych opravdu hrozně ráda věděla, proč ses tak povýšenecký usmíval.“

„Je to jenom, totiž – víš, jak já se na to dívám – ten sklep nikdy nepoužijeme.“

Florence se rozesmála hysterickým smíchem.

„Čti noviny!“

„Já je čtu,“ řekl jsem.

„Myslím, abys je skutečně četl. A pokud nebudeš proti tomu nic mít, můžeme si o tom promluvit jindy. Sylvie, napište to do seznamu. Přestože sklep už je samozřejmě hotov a díkybohu kompletně zařízen. A jsou v něm již i zásoby. Tak. Teď… počkejme. Kde jsem to přestala?“

„Služka a zahradník na částečný úvazek,“ řekl jsem. „Půl roku, 3600.“

„Dobrá, a kdyby se ti kdykoli zachtělo zahradníka zlikvidovat, já proti tomu nic nenamítám. Mně se ten člověk nikdy nezamlouval, takže když budeš chtít tu práci dělat sám, anebo když se ti podaří najít čas a seženeš někoho lacinějšího, tak to udělej. Nechám to na tobě. Účet za alkohol už jsem hodně omezila. Tak jsem například prostě přestala kupovat cokoli jiného než americká vína. Ale stejně, položka je prostě tady – už nikdy nebude tak vysoká, to ti slibuju – 420,99 dolarů. Pak je tady dvě stě dolarů za příspěvky do tenisového klubu Beverly Hills. Rozhodla jsem se, že tenis hrát přestanu a nebudu už tam chodit na obědy, takže tuhletu položku víckrát neuvidíš. Newyorské Timesy, knihy, časopisy – Nation, New Republic, New Statesman, Harpeťs, Atlantic, Vogue – to jsou pojítka, která nás udržují ve styku s živoucím světem, a to by byly ty poslední položky, které bych chtěla krátit! Ale přesto bych ráda slyšela tvůj názor. Částka činí 340 dolarů. Údržba bazénu je za 480 dolarů příšerně drahá. Nevím, co si s těmi lidmi počít. Dělej, jak myslíš. Můžeš si bazén předělat třeba na rajčatovou zahrádku. Já sama už ho neužívám. Ale Ellen ho má strašně ráda, takže si to rozhodněte vy dva. Teď všelijaký ten materiál do zahrady – kostní moučka, sušený kravský hnůj a cypřišové keříčky a semena, nové sazeničky a nové nářadí – to mi bere dech. Ten orientálec jeden sprostá, vykutálená, promiň, zřejmě vyžaduje každý rok novou sadu nářadí. Odpusťte mi to, Sylvie, vím, že se o něm vyjadřuji nechutně, ale ten člověk ve mně probouzí všechen můj skrytý šovinismus. Na tebe tak nepůsobí? Panebože! Další položka, kdepak ji máme? Ano! 600 dolarů na dobročinné účely. No tyhle výdaje jsem už hodně omezila a ještě omezím. Dnes mám chuť už podporovat jenom jedno, a totiž občanská práva. Naše příspěvky na tento účel likvidovat nebudu.“

„Vypadá to, že by spíš měl někdo uspořádat sbírku na nás.“

„Máš pravdu. Haha. Včera jsem převedla další dva tisíce dolarů, poslední z vlastního šekového účtu, na naše společné konto, aby bylo na základní běžné výdaje v téhle domácnosti pro příští měsíc. To mi zůstáváš taky dlužen. Jsem nanejvýš ochotná snažit se je snížit. Chci říct steak dvakrát měsíčně a jinak být o mražené zelenině. Ale v Beverly Hills je draho, to je prostě fakt. A pak, podívej se sem – je to něco přes – podívej se, miláčku – dělá to 3800 dolarů, poslední splátka za pozemek v Indiu. Skutečně poslední, a proti tomu nemůžeš nic mít, protože to je podle mého názoru ten nejbezpečnější majetek, co máme. Už jsem se úplně vzdala své někdejší naděje, že bych získala ten pozemek vedle nás, co nás měl chránit. Jak jsem ti původně řekla, zaplatila jsem v Indiu všechno vybavení do poslední jehly sama. Byla to obrovská suma a padly na ni všechny mé úspory za deset let, chci říct, všechny úroky z mého kapitálu.“

Nadýchla se a náhle se na mne zlostně podívala.

„A tady jsou dvě poslední položky,“ řekla. „Jestli proti nim řekneš jediné slovo, tak začnu křičet. Dr. Leibman je ta jediná příčina, že jsme ještě tady společně v jedné místnosti, to tě ujišťuju. Omezím výdaje na všechno ostatní, ale na něho ne. Možná že bych mohla slevit jeden den v týdnu. Ale víš dobře, co se stane, když k němu nejdu každý den.“

„Co bys především dělala,“ zeptal jsem se jí, „kdyby tvůj manžel nevydělával tolik peněz?“

Rozhodila ruce do vzduchu a posuňkem naznačila, že by si přeřezala žíly.

„Promiňte, Sylvie,“ omlouvala se.

„Já bych si snad zaskočila na hrníček kávy,“ řekla Sylvie.

„Jen běžte,“ propouštěla ji Florence. „Charlotte vám ji udělá.“

Sylvie odešla.

„Je to báječná sekretářka,“ chválila si Florence. „Úplně jsem zapomněla, že je v pokoji.“

„Kolik je hodin?“

„Máš ještě deset minut. Kam jdeš, Evansi?“

Zatím jsem se totiž zvedl. „Chci se jenom podívat, jestli Ellen balí. Měla letět večerním letadlem zpátky na univerzitu. Přemluvil jsem ji, aby letěla týmž letadlem co já.“

„No to je báječné, Evansi.“ Bylo slyšet, že se jí ulevilo.

„Ano,“ řekl jsem, „my si ještě cestou s Ellen promluvíme a já ti napíšu.“

„Ano, jistě…“

„Chtěl bych se jenom podívat, jestli dostala místo v letadle…“

„Evansi, prosím tě, ještě vteřinu, a pak už budeme s tím strašným seznamem hotovi. Vezmu to velice rychle. Leibman. Padesát za jedno sezení. Pětkrát týdně. Dvacet šest týdnů. To dělá přesně 6500 dolarů. A taky jsi za ním byl sám, třikrát po padesáti, to je sto padesát dolarů. Takže celkově – vidíš, tady to je! – 44 222,78 dolarů, peníze, které jsem já zaplatila ze svého účtu na tvůj účet. Peníze, které se opravdu utratily. To ovšem nepředstavuje náš skutečný životní standard. Totiž ta celá záležitost s vilou v Indiu se už víckrát nebude opakovat. A právě teď jsem se vzhledem k tvému výrazu ve tváři rozhodla, že budu napříště platit dr. Leibmana ze svých vlastních peněz, z kapitálu, protože to pokládám za každodenní naléhavou nutnost. Tak a teď utíkej. Ale vrať se zpátky! Protože se s tebou chci jasně o všem dohodnout. Vlastně bych si přála, abys mi vyplatil moje peníze ještě teď, než odjedeš. Sylvie přinesla šekové knížky a akcie pro případ, že bys je potřeboval. Tak dobrá, miláčku, to je všecko. Teď utíkej!“

Skutečně jsem vyběhl rychle po schodech nahoru. Z toho všeho mi v hlavě uvízly dvě cifry. Celkový zůstatek něco kolem 67. Florence se má zaplatit 44. To mi pak zůstává něco přes dvacet, což by mi umožnilo obejít se bez práce aspoň rok. Není to zrovna tak špatné, jak jsem se obával.

Ellen už nahoře balila. Přiběhla mi naproti a zatáhla mě do svého pokoje. „Tati,“ šeptala mi, „cos jí řekl?“

„Žes jela do Tiajuany.“

„A co tam?“

„Abys tam přemýšlela. Přece jsi přemýšlela, ne?“

„Jé, tati, ty jseš hlavička moudrá. No jo, cvik dělá mistra, že?“

Trochu se mi Ellen přestávala líbit. „Dostalas ještě místo v letadle?“

„Všechno je zařízený. Chceš, abych ti zabalila?“

„Ne.“ Zamířil jsem ven.

„Tak fajn. A díky. Pojď sem, pusu. Pusu!“ Políbili jsme se.

„Tak a teď fofr,“ řekl jsem a rozběhl jsem se po schodech dolů.

Všiml jsem si, že mluvily tlumeně. Opět se mě zmocnil pocit, že v tom je něco spikleneckého, něco proti mně, anebo aspoň něco, co by mi zvlášť nesedělo.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Ještě něco jsem zapomněla, pane Andersone,“ omlouvala se Sylvie, „Federální daň z příjmu, dvě splátky. A daň státu Kalifornii.“

„Kolik to dělá?“ zeptala se Florence.

„Federální dělá dvakrát šest, to je dvanáct tisíc. Ale příští měsíc se musí platit další splátka.“

„Hm,“ řekla Florence.

„Tak vyplňte šek,“ nařídil jsem jí. Za dalších dvacet minut odtud budu pryč, pomyslil jsem si. „Tak jen vyplňte šek.“

„A…“ pokračovala s poněkud nervózním výrazem.

„Co ještě máte?“ zeptal jsem se. „Jenom prosím vás vyplňte ten šek, Sylvie.“

„Totiž je tu ještě ta kalifornská státní daň…“

„Hm, přece nebudeme dělat nepříjemnosti státu Kalifornii!“

„A…“

„Co je, tak dělejte, co ještě máte? V téhle náladě è la ‚dneska všecko zatáhnu!‘ mě hned tak už nenajdete. Dělejte!“

Florence se zasmála.

„Má pravdu, Sylvie, radši ho skřípněte, dokud můžete.“

„Totiž je tady plat účetního za poslední rok. Dneska volal a ptal se po něm.“

„Vyplňte šek.“

„Dělá to dvanáct set padesát…“

„Vyplňte šek.“

Florence řekla: „Evansi, prosím tě, trochu se ovládni a nech to děvče, ať může přemýšlet.“

„Celkem to dělá?“ zeptal jsem se. „Celkem to dělá, Sylvie?“

„Prosím tě, Evansi,“ zasmála se Florence nervózně.

„Kde jsou moje seznamy číslo jedna, dvě a tři?“ zeptal jsem se.

„Sedíte na nich, pane Andersone.“

Vstal jsem a byly na židli, šíleně zmuchlané. „Chtěl jsem jenom vědět, kolik peněz mám na hotovosti. Anebo kolik jsem měl.“

Sylvie zatím všechno sečetla. „Celková suma podle seznamu číslo tři a připočtených položek dělá 58 422,40 dolarů,“ oznamovala mi.

„To je báječné,“ řekl jsem, „ale je to už konečná suma?“

„Ano,“ přisvědčila rozhodně, „myslím, že ano.“

„Jste si jistá? Nechci nikoho pominout. A, panebože, přece co za špitál a léky a honorář dr. Amsteinovi? Panebože…!“

„Uklidni se, uklidni se,“ napomínala mě Florence, „to je aspoň slabý paprsek sluneční záře. Většinou to je na pojišťovnu. Myslím, že to budou dost velké účty; ještě nejsou definitivně vypracovány. Dr. Arnstein je nesmírně trpělivý a snaží se nám být velice nápomocný. Říká, že nakonec budeme muset zaplatit něco kolem tří tisíc, ale jen si pomysli, co to mohlo být. Radši na to nemyslet! Až mi z toho běhá mráz po těle.“

„A to už je tedy všecko?“

„Absolutně všecko.“

„Víte to jistě, Sylvie? Víte to jistě?“

„Ano, pane Andersone. Úplně jistě.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem, „když dovolíte, ujmu se na chvíli vedení. Podívejte se, uděláte tohle. Připravíte ty šeky a já je podepíšu. Je to jasné? Přinesla jste s sebou ty akcie?“

„Ano, pane Andersone.“

„Dobrá, já je podepíšu a převedem je.“

„Ale Evansi,“ zasmála se Florence chabě.

„Tak, tady,“ řekla Sylvie.

„Děkuju vám. Já si odbudu tohle a vy si zatím můžete nakoncipovat zprávu mému jednateli a oznámíte mu, aby prodal všechno včetně klondykeských obligací. Když udělám tohle, bude to na všechno stačit? Počkejme, to mi pak zůstane…?“ Snažil jsem se dát to dohromady podle seznamů a provést nutné odečty. „To mi pak zůstane…?“ opakoval jsem.

„Pak vám zůstane…“ přizvukovala Sylvie.

„Pak mi zůstane?“ řekl jsem já.

„Pak vám zůstane,“ řekla Sylvie, „asi…“

„Asi 9000 dolarů. Minus příští daňová splátka a částka, kterou bude požadovat dr. Arnstein. To tedy nebudu muset sáhnout na… hm, dobrá, to tedy nebudu muset sáhnout na úspory“

„Ne do příštího měsíce,“ řekla Sylvie. „Federální…“

„To jsem chtěl právě říct. Ale nebude tu příští měsíc už zase dost od Williamse a…“

Pak mi blesklo hlavou: Panebože, přece s tím zaměstnáním chci praštit.

„Co je, miláčku?“ zeptala se Florence.

„Jenom tak uvažuju dopředu,“ vysvětloval jsem.

„Ano,“ přikývla Florence. „Myslím, že bys skutečně měl.“

„Jo,“ přitakal jsem, „ale ne moc…“

„No ještě si o tom všem promluvíme,“ řekla Florence, „za pár dní, až se vrátíš. Tak nejdřív ale vyřídíme tohle.“ Ukázala prstem na místo na rubu akcie série G, kam jsem se měl podepsat. Což jsem taky učinil. Pak mi podala další akcii.

„Sylvie, pospěšte si,“ pobízela ji Florence, „nemá už moc času.“

Podepsal jsem další akcii. Sylvie vyškubla dopis mému makléři z přenosného psacího stroje a položila ho přede mne na stůl. Složil jsem tři akcie do úhledné hromádky a vzal dopis.

Sylvie řekla: „Po tom všem vám zbude na vkladním kontě a šekovém účtu celková suma 8 709,95. Poplatky federální vládě a státu Kalifornii, co budete muset platit příští měsíc, vás přijdou na 7 200, čímž vám zůstává 1 509,95. Až přijde účet z nemocnice a od dr. Arnsteina, bude to dělat něco kolem tří tisíc, aspoň říkal – člověk nikdy přesně neví. A to je všecko, pane Andersone.“

„Takže jsem pasívní,“ řekl jsem a s nadšením podepisoval šek.

„Ano, pasivní“ přitakávala Sylvie, „pokud někde nemáte nějaké peníze, o kterých nevím.“

„To bych vám přece neudělal, Sylvie.“

„Evansi, nesmíš se na to všechno dívat z té černé stránky. Chápu, jak ti musí být. Pracuješ tady v Kalifornii šestnáct let a nakonec máš míň, než když jsi sem přišel…“

„S tím si nedělej hlavu, Florence.“

„Jenomže, víš, mně to dělá starosti.“

„Mně je fajn.“

„Ale já vidím, že vůbec ne.“

„Ne, mně je skutečně dobře.“

„Není! Jenom mě prosím tě ještě nech domluvit. Podívej, uvažuj. Patří nám tenhle dům. Ze dvou třetin je zaplacen, a to je hodně peněz. Máme vilku v Indiu, a myslím, že jsme lepší investice nemohli udělat. Kdyby se něco stalo, tak bych tam mohla žít až do konce života. Kdykoli budeš chtít, abych tenhle slib splnila, stačí říct. Všecko prodáme, odjedeme tam a budeme dál žít z příjmu z mého kapitálu. Na ten jsme totiž vůbec nesáhli, Evansi. To si uvědom! Je tady pořád a pořád má přinejmenším tutéž hodnotu, jakou měl, když mi ho odkázal otec, přes to všecko, co se stalo s kupní silou dolaru. Prostě bychom se tam zahrabali, sami dva, omezili výdaje na minimum, četli bychom a přemýšleli a užívali toho nádherného slunce.“

Zase z toho byla cítit pevnost. Zvedl jsem se: „Musím balit.“

„Tak utíkej,“ pobízela Florence. Náhle se otočila na Sylvii. „Víte jistě, že je teď všecko v pořádku?“

„Ano, paní Andersonová.“

Florence se otočila na mne: „Děkuju ti, miláčku. Moc ti děkuju. Vím, že začínám být na peníze příliš úzkostlivá. Ale po tom, cos mi řekl – Sylvie, nedonesla byste mi prosím vás sklenici vody?“

„Jistě, paní Andersonová.“

Sylvie odešla.

„Nechtěla jsem to říkat před ní. Tu úzkostlivost mi přece nemůžeš zazlívat, že ne? Kdyžs mi tuhle řekl, že chceš nechat zaměstnání. Teď možná uvidíš, co všechno s tím souvisí, a tak třeba začneš uvažovat jinak. Myslím, že to rozhodnutí s sebou nese mnoho! Ne? Podívej se, Evansi, o tebe jsem ve skutečnosti nikdy strach neměla, když se uváží tvůj elán a snaha vyniknout nad okolí, ty bys nějakou nečinnost dlouho nevydržel. To není v tvé povaze. Vím určitě, že se brzy slavně vrátíš, a vrátíš se a budeš mít ještě větší úspěch než dřív.“

„Musím balit.“

„Nebudeš se zlobit, když s tebou půjdu nahoru, a co budeš balit, ještě si s tebou promluvím?“

„Florence, mám už jenom několik minut.“

„Dobrá. Vždyť se nakonec za pár dní vrátíš. Vím určitě, že se tátovi daří dobře.“

„Proč si to myslíš?“

„Jemu prostě musí být dobře, miláčku.“ Přiběhla ke mně a políbila mě. „Děkuji ti, Evansi,“ řekla, „žes to všecko tak rychle vyřídil. Je mi teď skutečně o moc líp. Opravdu. Vím, já to s těmi penězi přeháním, dělám si kvůli nim moc starostí. Ale víš, peníze nejsou ve skutečnosti jenom peníze. Je to svoboda,“ řekla. „Když je nemáš,“ pokračovala, „musíš dělat spoustu strašných věcí, jenom abys mohl zaplatit účty. Evansi? Posloucháš mě?“

„Musím balit,“ opakoval jsem a vyrazil po schodech nahoru.

Zrovna v tu chvíli se vracela Sylvie z kuchyňky. „Prosím, paní Andersonová,“ podávala Florence sklenici vody.

„Ještě jste něco zapomněla? Ten šek!“

Zasmála se. „Ne, nic takového. Chtěla jsem vám dát jenom vzkazy.“ Běžela k aktovce a vyndala z ní žlutý arch papíru.

„A Evansi,“ říkala mi Florence, „já jsem si myslela, že zavolám panu Finneganovi“

Utíkal jsem zrovna po schodech nahoru. Když to řekla, zastavil jsem se.

„A řekla bys mu co?“ Byl bych vraždil.

„Poděkovala bych mu, že se k tobě celou tu dobu choval tak pěkně, oznámila bych mu, že jedeš do New Yorku a proč a že budeš za několik dní už zase zpátky v kanceláři…“

„Prosím tě, nevolej panu Finneganovi,“ varoval jsem ji.

„Tak dobře, dobře.“ Zřejmě ji to vyvedlo z míry. „Já jsem jenom…“

„Rozhodně mu prosím tě nevolej!“ nařizoval jsem jí. A vyběhl jsem po zbývajících schodech nahoru.

Sházel jsem ze sebe šaty. Prohledal jsem kapsy. Měl jsem asi třiatřicet dolarů. Pak jsem si vzpomněl na těch pět set pro případ zmizení, které jsem měl schovány za papírovým vyložením své zásuvky na zámek. Vyndal jsem je. Deset padesátidolarovek. Dobrá. Budu muset platit letenku. To mi zůstane přes tři sta. Řekněme, že… tedy řekněme, že… co? Panebože, jakou rychlostí se to všecko odehrává! Jsem na mizině. Ne jen tak trochu. Totálně na mizině. Na chvíli jsem se posadil na postel, neschopen pohybu. Přečetl jsem si vzkazy. Byl tam vzkaz od mého literárního jednatele, redaktora. Mikea Weinera. Mám ho zavolat. Důležité, stálo ve vzkazu. Zavolal jsem mu. Potřeboval jsem někde sehnat nějaké peníze. Možná že časopis pro mě něco v New Yorku má. Tím bych aspoň uhradil cestu letadlem, a když se mi to nebude líbit, půjdu od toho.

Hm, to mi zrovna páslo! Chtěli, abych pro ně napsal nějaký článek – vlastně několik, ale zvlášť jim záleželo na jednom – a dělal bych to v New Yorku. Jde jim prý o článek o nějakém portorikánském politikovi, jménem Rojas, sděloval mi Mike, vypadá to zajímavě. Ani jsem ho skoro neposlouchal. Najednou mi bylo úplně fuk, jaký postoj jsem podle jejich přání měl k materiálu zaujmout.

„Dobrá,“ řekl jsem Mikeovi, „platí.“ Do New Yorku se dopravím za vlastní, účet za cestu ať mi vyrovnají tam. „Prosím vás, rezervujte mi všechno jako obvykle v Algonquinu.“ Aspoň mi taky zaplatí za hotel, uvažoval jsem a zavěsil.

Podíval jsem se, kolik je hodin, oblékl, zabalil a nalil si dvojitou.

10

Mám problém s alkoholem. Jsem po něm čím dál střízlivější. Tak se ho snažím vystříhat.

Jenže to dopoledne jsem se skutečně potřeboval napít. Když jsem balil, přepadl mě naprosto nelogický strach, že na poslední chvíli něco mému odjezdu zabrání.

Florence se tolik ulevilo, že jsem převzal odpovědnost za Ellen, tolik ji rozradostnilo, jak rychle jsem podepsal všechny šeky, tolik ji potěšilo, s jakou úctou jsem přijal seznam číslo tři, že nás sama chtěla odvézt na letiště autem. Já jsem však nedal, a že zavolám taxíka. Věděl jsem až moc dobře, že kdyby jela tak daleko, určitě by se něco zvrtlo a já bych nebyl s to provést svůj únik.

Absurdní? Samozřejmě. Střízlivý člověk by takové myšlenky neměl. Takže v tom okamžiku, kdy zabouchla dvířka taxíku, jsem si pořádně přihnul z láhve, kterou jsem měl schovanou v záhybech nepromokavého pláště. Jako by mi to vrátilo chladnou mysl. Tak teďs to dotáhl aspoň takhle daleko, myslel jsem si; jsi v taxíku a jsi už z příjezdové cesty před domem, tuhle je Sunset a zahnuli jsme přesně, jak jsme měli. Tak proč si děláš starosti?

U pultu, kde se kontrolovaly jízdenky, se mě panický strach zmocnil znovu. Nelíbili se mi lidé, kteří se registrovali na náš let. Vypadali, jako kdyby byli všechno prohráli a teď se v poslední minutě pokoušeli utéct. I v chování úředníků u pultu bylo cosi potměšilého. Připadalo mi, že je to pro ně dobrý vtip, když mohou oznámit zpoždění. Prý bude jenom krátké, nějaké technické potíže, něco s kompasem. To vypadalo velice podezřele. Šel jsem na záchod, za deset centů jsem si vlezl do kabiny a znovu se napil z láhve.

Když nakonec zavírali dveře letadla, tak se mě z toho zmocnil jakýsi pocit bezpečí. Slyšel jsem, jak do kovové prohlubně zapadá veliká západka, a pak těžké zacvaknutí. Ucítil jsem jakousi naději, že se nám to podaří.

Dokonce uvnitř vypnuli i hudbu.

A pak jsme tam jen tak seděli.

Všiml jsem si, že letadlo není ani zpola plné, daleko míň. Bylo by mě zajímalo proč. Třeba je s tím letadlem něco v nepořádku a oni nám to nechtějí říct? Ellen zašla dopředu pro nějaké časopisy a mně se podařilo napít se ještě jednou.

Konečně odtáhli harmonikový vchod a letadlo s nákladem zachráněných trosečníků (aspoň tak mi připadali) bylo nakonec odříznuto. Bez jakéhokoli zvláštního signálu začalo rolovat. Zřejmě se snažili odlepit se co nejdřív od země.

Na konci ranveje se letadlo s nákladem uprchlíků zastavilo, obrátilo, odchrchlalo ze všech svých otvorů a rozjelo se naplno. Pak nastalo to zoufalé strmé stoupání vzhůru, jaké dokážou jenom trysky. Dívali jsme se dolů na kouřící město. Za okamžik jsme byli nad vodou; dole se lesklo moře, stále ještě se svým kněžským posláním očistného obřadu omývání, kterýžto úkol je pro ně ovšem značně obtížný vzhledem k té pestrobarevné směsici průmyslového odpadu, který do něj krvácí.

Konečně si pilot uvědomil, že letíme špatným směrem. Letadlo se prudce naklonilo a obrátilo se koncem k Pacifiku. Znovu jsem spatřil Sierru Madre. Mířili jsme na východ. Podařilo se nám to. Napil jsem se, tentokrát na oslavu.

Ellen se zřejmě taky ulevilo. V jejím drobném profilu se zračilo odhodlání. Není divu, pomyslel jsem si, vždyť se rozhodla zařídit si podle svých představ nový život. Nemyslel jsem si, že se jí to podaří. Ale v tomhle, jako ostatně ve všem, znamená snaha to hlavní. Můžete se sami rozhodnout, jakým směrem své úsilí napřít. A o to právě jde, takže už je méně důležité, že určitě neuspějete.

Jelikož mi zatím smysly zbystřely, připadalo mi jasné, že mě zabíjí především můj starý životní styl. Jediné období, kdy jsem byl skutečně šťasten, byla doba strávená ve společnosti ženy, jejímuž typu jsem se díky svému vychování naučil vyhýbat, ve společnosti osoby, jíž jsem nikdy nedůvěřoval a taky ani nemohl, osoby nespolehlivého charakteru, neukázněné v každém směru, dokonale sobecké, instinktivně mstivé, osamělé ubohé děvky, která se vyžívala v zvrácenostech a libovala si v chlípnosti.

Po alkoholu se mi v hlavě udělalo jasno a rozhodl jsem se rozbít svůj život na kousky, aby jej už nikdo nemohl slepit, tak jak býval kdysi. Ani já!

Když jsem viděl Gwen naposledy, byl to také poslední okamžik, kdy mi v žilách pulsovala krev. Přestože jsme oba na veřejnosti dělali hanebnosti, blázniviny, skutky hodné puberty, tak to přec jen o něčem svědčilo; nebylo to nic zvlášť slušného ani příliš pochopitelného, ale něco to o nás říkalo. Samozřejmě že jsme se chovali jako blázni blázniví, ale tahleta bláznivá stránka našich bytostí byla právě tou živoucí součástí nás obou. A rozvážná rozumová stránka jako by z nás zmizela.

Jestliže nepoznám, který lék mi dělá dobře, pak si nezasloužím vůbec žít.

Začal jsem přemýšlet o Gwen – kde asi je, co dělá a s kým. Věděl jsem, že se člověk jen tak prostě nemůže vrátit na nějaké místo na ulici, kde víc než před rokem zahodil cosi cenného, a čekat, že to tam na chodníku ještě najde.

Ale já patřím k lidem, kteří jdou na nádraží, aniž předtím volali informace, a čekají, že na té pravé koleji bude stát ten pravý vlak a ukazovat tím pravým směrem a bude čekat pouze na ně. A pokud se týče toho, že je s někým jiným – každý je přece s někým jiným. A kdo ví, co je psáno, jak říkají Turci. (Alláh. Poslední dobou jsem k němu moc na radu nechodil.) Možná že moje jméno je tam psáno dvakrát. (Inšalláh!) Tak jen do toho skoč. Určitě prohraješ. Nedělej si s tím starosti. Stejně to skončí špatně. Zamíchej už kostky! Ten vlak tam možná bude zrovna čekat a ty s ním třeba pojedeš několik stanic. Kdo má ksakru víc?

Ellen se natáhla a vzala mě za ruku. Motory totiž v tu chvíli zavyly tím strašným jekem, jaký se ozve, když se ubere na síle; letadlo sice stále ještě nabíralo výšku, ale úhel, pod nímž stoupalo, už nebyl tak troufalý.

Uvnitř bylo ticho, když vtom jsem uslyšel známý smích. Na palubě byl Chet Collier. Když zmizel signál „Připoutejte se“, první se zvedl a mířil dozadu.

Honem jsem si zakryl tvář výtiskem Los Angeles Times. Prošel kolem a ještě se chechtal. Musel to asi být pořádný vtip, nějaký ten jeho, určitě. Ještě se mu smál, když s vodopádem lichotek procházel mezi rozkdákanými stevardkami na záchod.

Pomalu jsem položil noviny na klín a zůstal sedět a poslouchal, co se mluví za mnou. Srdce mi bušilo. Moje chování mě ponižovalo. Čtyřiačtyřicetiletý chlap se schovává za Los Angeles Times. Kdekdo mi přece gratuloval, že jsem toho prevíta zničil. Proč tedy ty noviny před obličejem?

Slyšel jsem, jak Chet vychází z kabiny. Obšťastňoval svým štědrým humorem děvčata, která si v chodbičce připravovala obědy k roznášce. Ten kurevník se chová vždycky, jako by právě vyhrál desetiboj. Můj článek jeho sebejistotu zřejmě ani v nejmenším nenalomil.

Než se dostal k naší řadě, přesedl jsem si rychle z prostředního místa na kraj uličky, a když šel kolem, popadl jsem ho za nohavici a zastavil ho. Otočil se. Viděl jsem, že mu obličej dobrým bydlem ztučněl. Připadal mi jako zasloužilý šampión v boxu.

„A hele,“ řekl, „můj vrah!“

„Zřejmě jsem se tak úplně netrefil,“ poznamenal jsem. „Vypadáte až nekřesťansky nádherně, bohužel.“

„Jsem rád, že totéž nemůžu říct o vás. Prý jste zavinil nějakou bouračku!“ Oči mu sklouzly na Ellen. „Vy cestujete s tímhle člověkem?“ zeptal se jí.

Ellen přitakala.

„Jste vy někdo, kde se můžu připlést do zelí?“

„Jsem jeho dcera,“ vysvětlovala. Udělal na to dlouhý obličej a Ellen se rozesmála. Hned se jí zalíbil, stejně jako kdysi Gwen.

„Víte, co teďka udělám?“ řekl jí. „Půjdu k vám na chvilku na návštěvu.“

„No tak, co všecko víte?“ nezmohl jsem se na nic lepšího.

„Promiňte,“ řekl s přehnanou poklonou. Usadil se do sedadla mezi Ellen a mnou. Pak zazvonil na stevardku. „Musím vám objednat něco k pití. To chce oslavit.“

„Já se o pití postarám,“ řekl jsem.

„Nemusíte si kupovat moji přízeň. To vám nepomůže.“ Obrátil se na Ellen. „Četla jste ten nestydatý článek, co o mně napsal?“

„Vždyť ani nevím, kdo jste,“ namítla Ellen.

„Tak vidíte. Ani jste mě z jeho popisu nepoznala. Jsem Chet Collier.“

„Mně ten článek připadal báječný,“ prohlásila Ellen, i když jsem měl podezření, že se musela přemáhat.

„Nebyl o mně.“

„Podívejte se,“ zasáhl jsem, „připouštím, že jsem byl předpojatý, když jsem k vám přišel. Ale jak jsem vás postupně poznával, všechna předpojatost se potvrdila.“

Nevěnoval tomu mému nesmyslu pozornost. Usmíval se na Ellen, hlavu na stranu a pěkně si ji měřil. „Jste strašně hezká,“ prohlásil. „Ani se mi nechce věřit, že jste jeho dcera.“

„Jsem adoptovaná,“ vysvětlovala mu Ellen.

„Ještě minutu, a byl bych na to přišel sám. A vy už jste ho prokoukla?“

„Prokoukla koho? Co tím chcete říct?“

„No jestli jste už prokoukla, jaký ve skutečnosti je?“

Ellen se usmívala. Nevěděla, co na to má odpovědět.

Chet ji poklepal po ruce: „Radši ani neodpovídejte.“

Přišla stevardka. „Eunice,“ oslovil ji, „prosím vás, téhle krásné dámě přineste takový pití, aby to bylo opravdu světový!“

„Co to bude, slečno?“ ptala se stevardka.

Ellen váhala: „Nevím, je trochu moc brzo.“

Chet sice seděl, nestál, ale vypadalo to, jako by se nad ní starostlivě skláněl.

„Dáte si…“ objednával pomalu, jako by o té věci bůhvíjak přemýšlel, „totéž, co si dám já, pití lehounké jako pírko, jemné jako mlíčko. Eunice, přineste nám dvakrát dvojitý dubonnet, frappé, na jemně drceném ledu a zakápnout absintem a…“

„Pane Colliere, chtěli bychom rozdat už obědy.“

„Ale Eunice, hezky běžte a udělejte, co jsem vám řekl, no honem.“

„Tati,“ zeptala se Ellen, „co si dáš ty?“

„Ano, na něho nesmíme zapomenout.“

„Já si dám dvojitou Canadian Club whisky,“ poručil jsem si. Nevěděl jsem, co si s tím člověkem mám počít. Bylo to totéž co minule, jako bych plival na skálu.

Zkoumavě se na mne zadíval. „Už jste jich ale pár měl,“ konstatoval.

„Měl.“

„Víc než pár. Panebože, člověče, co se vám stalo? Nevypadáte zvlášť dobře. Je to po tom úrazu, anebo…“ Otočil se na Ellen. „To víte, že jsme se spolu s vaším tatíčkem jednou fyzicky střetli?“

„A kdo vyhrál?“ zeptala se Ellen.

„Moje drahá,“ usmál se Chet. „Bylo to jako jít s puškou na ryby v sudě. Vždycky jsem se styděl za to, co jsem tehdy vašemu tatíčkovi vyvedl. Bušil do mě bezmocně rukama jako cepy, ale přesto jsem mu nemusel rozbíjet nos a dělat mu na oku monokl.“ Obrátil se na mne. „Odpustil jste mi to?“

„Ne,“ odsekl jsem.

„Já vám taky nic neodpouštím,“ řekl, „ani nápad!“

Znovu se Obrátil na Ellen. „To jsem rád, že jste tady. Panebože, co já jsem se o vašem tatíčkovi nafantazíroval! Jak já si ho podám, až se s ním setkám. No a teď je tady. A co bych mu vlastně mohl udělat? Vždyť bych ztrapnil sám sebe. Podívejte se na něho!“ Zavrtěl hlavou s posměšnou lítostí.

Ellen se rozesmála.

„Čemu se směješ, Ellen?“ zeptal jsem se.

„Vlastně nevím,“ odpověděla, překvapena mou otázkou. „Je legrační.“

„Jo, takhle já jdu na věc,“ řekl. Pak se obrátil ke mně. „A jak se s touhle situací hodláte vypořádat vy?“

„Počkám, až přejde.“

„Jenže teď, když jsem vás konečně potkal, nemám nejmenší úmysl připravit se o vaši společnost. Žádná jiná zábava v letadle není.“

V tom okamžiku to s letadlem začlo házet a pilot rozsvítil signál „Připoutejte se“.

„Tak všichni přivázat řemenem,“ nakazoval Chet.

Stevardka se vrátila s pitím.

„Áá!“ pochvaloval si Collier, „to je nádhera, že nám to tak rychle nesete, Eunice.“

„Pane Colliere,“ řekla Eunice, „vy to ale dovedete s každým válet, vy šmajchlmajstře!“

„To dovede, to dovede,“ švitořila Ellen.

„Podívejte, Eunice, nenalakovaná pravda mi připadá příliš nudná a nesnáším ji. Nate, to jsem zvědavej, co tomu řeknete,“ obrátil se na Ellen.

„Je to prima,“ pochvalovala si.

„A jak chutná vám, vy divochu?“

„Jde to.“ Kolik těch jeho žvástů si ještě dáš líbit, ptal jsem se sám sebe.

„Prosím vás, člověče, nelejte to do sebe jako vodu! Co je to s vaším panem tatíčkem?“ ptal se Ellen. Obrátil se pak na mne. „Víte, my jsme o vás s Gwen mockrát hovořili. Jde vám tenhleten předmět hovoru snad na nervy?“

„Rozhodně.“

„Dobrá. Vidíte, moje milá,“ obrátil se znovu na Ellen, „měl jsem takové malé intermezzo s jednou mladou dámou, jmenovala se Gwen Huntová – zlobíte se, že to roztahuju tady před –?“

„To jste sakra uhád, zlobím! Kolik těch vašich žvástů si myslíte ještě dám líbit?“

„Budu kousat. Kolik že si těch žvástů vy dáte líbit? Měl jste na to půldruhého roku, abyste o tom našem posledním střetnutí přemýšlel. A jsou tu jisté podobnosti.“ Obrátil se na Ellen. „Víte, moje drahá, s tou mladou dámou, s kterou byl váš tatíček taky jednou v intimním poměru, jsem měl i já milostný románek.“

Natáhl jsem ruku a stiskl knoflík, kterým se volá stevardka.

„Ale ale,“ chechtal se Chet, „to vám nepomůže. A není to ani nutné. Nechci tady vyrukovat s ničím, co by pošpinilo váš obraz v očích tohohle dítěte, přestože je to obraz určitě až absurdně zidealizovaný.“

Viděl jsem jasně, že Ellen všecko konečně prohlédla. A bylo už načase! Úzkostlivě se na mne dívala, jako by čekala na pokyny.

Stevardka stála vedle mého sedadla.

„Ano, pane Colliere?“

„Víte, Eunice, pan Arness by chtěl vědět, jestli je na palubě policajt.“ Eunice se zachichotala. „Čemu se smějete? Vždyť jsou v podzemní dráze. Copak nemají pracháči právo na stejnou ochranu?“

„Slečno, prosil bych nalít ještě jednou,“ řekl jsem. Rozhodl jsem se, že se prostě nějakým způsobem tím vším musím probít.

„Ne, ne, už jste měl dost,“ zasáhl Collier. „Měl dvojitou, ne, Eunice?“

„Ano,“ odpověděla a pak se obrátila na mne. „Jednomu pasažérovi smíme nalít pouze dvakrát.“

„Ale já si smím dát ještě jednou, že?“ řekl Collier, „protože jsem měl přeci jenom víno. Dávejte dobrý pozor, Eunice. Chtěl bych jeden díl dubonnetu na pět dílů ginu. Zdá se mi, že se tady mění atmosféra, a tak chci být připraven na všecko.“

„Chci nalít ještě jednou,“ trval jsem na svém. Ale Eunice už odešla.

Collier se obrátil na Ellen, které už nepřipadal tak zábavný. „Ta mladá dáma pak byla moje milá a v době našeho intimního vztahu mi pověděla všechny detaily z doby, kdy to koulela s vaším tatíčkem, každou sebemenší lež, kterou jí řekl, když do ní byl žhavěj.“

Ellen se zvedla. „Promiňte,“ vyklouzla kolem Colliera ze sedadla a zamířila do přední části letadla.

„Co tady ksakru chcete dělat?“ zeptal jsem se.

„Proč? Co vás rozčililo?“

„Co mě rozčililo?“

„Vždyť já jsem se přímo vzorně ovládal! Přes to všecko, co ta vaše hezounká adoptovaná dceruška ví, mně se docela líbíte. Nemá nejmenší ponětí, co skutečně cítím.“

Teď si se mnou na nic nehrál.

„Nezbývá mi než křičet o pomoc, to víte.“

„Nemějte strach. Už vás neuhodím. Ale to ještě neznamená, že jsem s vámi skončil. Moje zuby budete cítit na krku do konce života. Zostudil jste moje jméno před tolika lidmi, kteří si samozřejmě nic lepšího představit nedovedou a věří všemu, co jste o mně nažvanil. Ale to je nakonec ještě to nejmenší,“ zavrtěl pomalu hlavou, „to je to nejmenší.“

Jeho tvář náhle zbrunátněla bolestí. „Byl okamžik, kdy jsem vás chtěl žalovat, ale teď od vás nechci nic jiného než vaši horkou krev.“

Stevardka mu přinesla pití.

„Jestli to chcete vypít,“ nabídl mi, „tak si to smíte vzít. Chtěl bych si s vámi promluvit. O něčem jiném. Ano?“

„Já teď nechci.“

Polkl půlku ze sklenky. Maska neproniknutelnosti spadla. Spatřil jsem jeho pravou tvář. Odehrávalo se v ní cosi strašného. Vyrovnanost, která ji vždycky neotřesitelně ovládala, náhle povolovala. Síla jeho bolesti mě ohromila. Jako by ke mně pociťoval ještě větší nenávist; zároveň mi však připadalo, jako by mi byl poprvé blízko, ne přátelstvím, ale životní zkušeností.

Znovu zavrtěl pomalu hlavou, aniž ode mne odtrhl zrak. „Tohle ale není důvod, proč vás nenávidím, Eddie, pro nic, co jste napsal.“

Nahmátl jsem svou láhev Canadian Club a pořádně si lokl.

„Kdykoli potkám německého žida, vždycky si sám kladu jednu otázku,“ pokračoval Collier velice pomalu. „Německého žida, který prošel koncentračním táborem. Totiž jak to udělal? Jeho otec, matka, sestry, bratři, bratranci a sestřenice, jeho přátelé – z nich už je hnojivo. Ale tihle –“ odmlčel se a pak válel na jazyku pomalu další slovo – „trosečníci jsou vypasení jako dobytek. A vede se jim nádherně. Jak to? Chápete, o čem mluvím?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „O čem to mluvíte?“

„Důvod, proč vás nenávidím, je fakt, že vy jste vrah, a přesto jste se zachránil. Už rozumíte?“

„Ne.“

„Protože vy jste to skoro udělal, Eddie.“

„Skoro udělal co?“

„Skoro jste ji zabil. A možná že jste ji skutečně zabil. Tyhle věci se nedají měřit.“

„Podívejte, ona měla už pěknou historii za sebou. Já jsem byl ten poslední v řadě.“

„Ale ostatním se tak neotevřela. Dala vám ze sebe všecko. A vy jste si to vzal.“

„Hm, to si děláme navzájem všichni.“

„Čerta si děláme! A dívejte se na mě, když s vámi mluvím, jo?“ štěkl. Poslechl jsem. „Někteří někdy přežijou, ale vy jste to přežil vždycky. Já o vás vím dost. Všude jste za sebou nechával mrtvoly. Pole za váma je poseté mrtvolami!“

„No počkejte…“

„Otázka je, jak jste to přežil?“

„Přestaňte!“

„A odpověď zní, že vy nejste jedním z vězňů, vy jste ten dozorce. Patříte k těm, co přežívají, protože obětujou druhé. A končí pak blahobytně, ve vší vážnosti, šťastní – znáte to, drahý tatíček se svou dceruškou a všechny ty kydy kolem – celá ta ctihodná komedie.“

„Nic o mně nevíte.“

„Vím o vás všechno. Řekla mi všecky sebemenší podrobnosti.“

„Kde je teď?“

„Nač to chcete vědět? Abyste ji ještě dodělal?“

Na to jsem neodpověděl. Mluvil pomalu a váhavě. „Když ke mně přišla, byla to troska. Skoro nevzala do úst, a když se pokusila, žaludek to odmítal. Nemohla spát, ani potom, když jsme se spolu milovali. A když přece usnula, děsily ji zlé sny. O vás.“

Myslel jsem na Florence, jak jsem jí ničil spánek a jak jsem se stal součástí jejích děsivých snů.

Chet pokračoval. „Noc co noc jsem ležel vedle té trpící bytosti. Chodily na ni záchvaty křečí a zimničné stavy; vždycky se najednou roztřásla na celém těle. A já ji pevně držel – víc nic jsem pro ni udělat nemohl. Držel jsem ji tak noc co noc a ona mi zatím povídala o vás. Teď chápete, jak mi musí být?“

Rozuměl jsem.

„Vám se asi v životě nestalo, že byste kvůli někomu jedinou noc nezamhouřil oko.“

Řekl jsem mu, že není daleko od pravdy.

„Máte vy vůbec ponětí o tom, co jste jí udělal?“

„Podívejte se, nechte toho!“

„Proč bych toho měl nechávat? Zachránění trosečníci nakonec musí svou existenci zdůvodňovat sami. Už jsem vám říkal, abyste se na mě díval, když s vámi hovořím. Já vím, co jste jí udělal. Přesvědčil jste ji, a nevím jak, že pro vás není dost dobrá. Přijímala vás jako někoho velikého, který má vzdělání, postavení a věhlas, a jí připadalo, že není nic. Je to tak? Přesvědčoval jsem ji, že stojí za tisíc takových duševních kreténů, jako jste vy, ale –“

Zvedal jsem se. Lidé si nás začali všímat.

„Kam jdete? Neslyšel jste to? V letadle policajti nejsou. Sedněte si. A povězte mi, myslíte si, že nemám pravdu?“

Nemohl jsem mu na to odpovědět. Myslel jsem si, že má pravdu.

„Neříkáte nic. Nemáte co říct na svou obhajobu?“

Lidé nás už začali pozorovat.

Zabořil jsem se do sedadla.

„Teď jsem vás chytil, že? Ono to není vidět, jak vraždíte lidi; nenecháváte žádné stopy. Jenže já jsem vaši oběť držel v rukou. Já vím, co jste zač.“

„Vždyť ode mě odešla sama,“ namítl jsem.

Všiml jsem si, že se na nás lidé dívají. Měřil jsem si je pohledem tak pronikavým, že se otočili. Pak chvíli mlčel.

Vzpomínal jsem na Florence a vybavoval jsem si, jak jí bylo, když jsem ji držel tehdy ráno; vzpomínal jsem na ten skřípavý zvuk puklého dubového břevna, jenž se jí dral z prsou.

„Chci vám říct ještě něco.“ Jeho hlas zněl poněkud mírněji. „Ona všem těm vašim lžím věřila, i tomu, že ji potřebujete – přece jste jí to povídal, ne? No tak řekněte!“

„Ano, povídal.“ Snažil jsem se hovořit hodně rychle. Lidé nás poslouchali, aniž se otáčeli.

„A že bez ní nechcete být. To jste jí taky říkal?“

„Ano“

„A že vám poprvé ukázala, co to je život. Říkal jste jí to?“

„Ano, tak,“ šeptal jsem, protože jsem se snažil mluvit co nejtišeji.

„Můžete jí pak snad zazlívat, když se domnívala, že dřív nebo později odejdete od své ženy? Můžete? Řekněte. Mluvte!“

Zdálo se mi, že začne každou chvíli křičet.

„Ne,“ zašeptal jsem opatrně. „To jí nezazlívám.“

„Na to taky čekala. Věděl jste to?“

„Ano.“

„Dokonce jste jí řekl, že ona je jediný člověk, který vám přeje uskutečnění všeho, co si přejete sám. Pamatujete se, že jste jí tohle říkal? Pamatujete?“

„Ano. Pamatuju.“

„To jí utkvělo v hlavě.“

„Asi ano.“

„No a myslel jste si, že tohle nebude mít žádný vliv na ženskou, která vás má opravdu ráda…“

„Dívají se po nás.“

„To je mi fuk. Musíte mi odpovědět. Když jí přece tohle všecko řeknete, pak musí věřit, že to myslíte vážně, a jestli tomu věří – pak – tak mi odpovězte!“

„Nevím, na co se ptáte.“

„Měl jste nějaké tušení, že na vás pořád ještě čeká? Když už byla se mnou?“

„Ne.“

„Vždycky když zazvonil telefon, trhla sebou a otočila se, jako by jí celým tělem projel proud; a když přišly nějaké telegramy… nemohl jsem se jí podívat do obličeje. Celá se proměnila, když kluk oznamoval ‚telegram‘. Rozumíte, jak mi teď je?“

„Ano.“

„Vy jste byl každou noc v mý posteli, vy zachráněnej trosečníku!“

Znovu jsem se napil.

„Teď už mi přece musíte rozumět, chci to vědět jistě.“

„Ano.“

„Ale tohle je jenom malá část všech důvodů, proč vás nenávidím.“

Znovu jsem měl chuť sebrat se a jít pryč. Uvědomil jsem si, že si mohu jít sednout na jiné místo. Ale sám jsem se rozhodl sedět a dát si to všecko líbit. Přes všechen strach a přes všechno pohrdání, jaké jsem k tomu člověku cítil, jsem věděl, že mluví pravdu. Možná ani ne tak pravdu o Gwen a možná ani ne o Florence, ale o mně.

Pronikavě se na mne zahleděl.

„Jsou dny, kdy bych vás popadl do rukou jako včerejší kuře a zbyly by z vás jenom kosti. Příště,“ řekl, „použijte revolver. Je to lidštější.“

Pak konečně začla působit asi všechna ta whisky anebo to, co říkal o Gweniných nočních můrách, nebo moje vlastní vzpomínky na Florence. Všechno mi to asi konečně došlo a nějak mě to sebralo, protože jsem najednou říkal, ne jemu jako takovému, ale jemu jakožto ochránci Gwen a dokonce jako ochránci Florence – zřejmě už jsem byl natolik opilý – „Je mi to líto,“ blekotal jsem, „odpusťte mi to.“

„To nikdy neudělám,“ odpověděl. „Uspokojí mě jedině vaše smrt.“

Skončil, aspoň jsem si myslel, protože se otočil obličejem dopředu. Zůstali jsme tam sedět vedle sebe. Žádný jsme neměli kam jít.

Konečně se znovu obrátil. „Chci se vás na něco zeptat.“ Zřejmě mu na tom záleželo. Viděl jsem, že to musí být těžká otázka a že ji ze sebe nemůže dostat. „Musel jste o mně trochu přemýšlet. Myslíte si, že můžu mít někoho rád?“

„Teď si to myslím, ano.“

„Jste na omylu,“ zavrtěl hlavou. „Teď ne. Ale tehdy, začalo to večer toho dne, kdy vás posadila do letadla a pak se vrátila ke mně domů, tehdy a celé další tři měsíce jsem mohl; a taky jsem měl rád. Vlastně jsem to tehdy objevil.“

Podíval se na mne, ale teď úkosem. Ne jako předtím.

„Viděl jste, jak žiju; žil jsem dokonale organizovaným životem. Myslel jsem si, že ženy nestojí za to, nač člověka přijdou. Kdo je potřebuje? Však to víte, k čemu jsou – jenom na obtíž, věčný zmatek, zbytečné komplikace, celá série průhledných triků, patlanice všech možných intrik. Ale tohle děvče, to nikdy neřeklo jedno falešný slovo. Nechystala se mě polapit a nechtěla se mi dokonce nijak ani zavděčit. Takový děvče jsem v životě nepoznal, protože u ní jsem si poprvé nepřál, aby zmizela hned tu vteřinu, co jsem si to odbyl. Rozumíte?“

Hovořil šeptem. „A poprvé v životě, vy mizero mizernej, jsem uvažoval – uvažoval, čerta uvažoval – prosil jsem ji, aby si mě vzala.“ Znovu se na mě podíval, úkosem, podezřívavě, jako by mi dával o sobě vědět něco, co bych jednou mohl použít proti němu.

„Tak proč jste si ji nevzal?“ zeptal jsem se.

„To jsem řekl jenom vám. Denně jsem se celý vždycky znovu naplnil nadějí a každou noc jsem viděl, že je to naděje marná. Nemohl jsem si přece vzít trosky po vás. Tak jsem ji nechal.“

Zdálo se mi, že uvažuje, jestli mi může důvěřovat nebo ne. Zřejmě došel k závěru, že ano.

„Jenže ono to není pravda,“ pokračoval, „to, co jsem vám řekl. Já jsem ji nenechal. Ona nechala mě. Měl jsem pak už najednou dost těch jejích děsivých nočních stavů, měl jsem dost být každou noc s vámi v jedné posteli. Takže jednoho krásného dne mi to prostě tak nějak přišlo a já jsem si řekl čert to všecko vem, zavolal jsem si jednu starou známost, holku, s kterou jsem si kdysi hodně užil, a zeptal jsem se jí, jestli by se mnou nejela do Mill Reef klubu v Antigue. Myslel jsem si, že se prostě pobavím jako kdysi. Voda je tam nádherná. Ale nepomohlo to. Vůbec jsem se nebavil; celou dobu jsem myslel na Gwen, psal jsem jí každodenně, až jsem nakonec tu holku poslal zpátky, zkoušel jsem to několik dní sám, pak jsem se vzdal, rozhodl jsem se přerušit dovolenou, jel jsem co nejrychleji domů, a když jsem přijel, byla v tahu. Zmizela.“

„To dělá.“

„Hm, tehdy jsem to nechápal. Asi přišla na to, že jsem byl s jinou, myslel jsem si nejdřív. Ale pak jsem zjistil, že to nebylo ono. Kruci, představte si, zmizela skoro na rok.“

Znovu se na mne podíval, neobyčejně divně, pak pomalu sáhl do kapsy a vytáhl zápisník s tužkou. Rychle načmáral na jednu stránku několik čísel a písmen. Pak stránku vytrhl a podal mi ji.

„Četl jsem: 166, Západ, 12. ulice, St. Watkins 2-3479.“

„Proč mi to dáváte?“ zeptal jsem se.

„Tam bydlí.“

„Ano, ale proč…?“

„Rád bych, abyste se o ostatním přesvědčil už sám. Přece jste se za ní chystal, ne?“

„Ano, chystal.“

„Tak se běžte podívat, co jste udělal.“

Zvedl se, zřejmě rozhodnut neříct už vůbec nic. Byl již v uličce, ale pak se ještě vrátil. Opřel se o opěradlo prázdného místa přede mnou.

„Žije s někým jiným,“ dodal.

„To jsem si myslel.“

„Jenže ono to vůbec není, jak si to představujete. Je s mým bratrem Charlesem.“

„Vzali se?“

„Chtěl bych vás spíš varovat. Podle toho, jak vám to myslí; ho asi špatně pochopíte a to by mohlo být nebezpečné. Charles je čistý člověk, ještě úplně nedospěl, ale – no však uvidíte.“

„Tak oni nejsou svoji?“

„Řeknu vám, jak jsem zjistil, že je Gwen zpátky v New Yorku. Volala mi moje sestra, já s tou ženskou většinou nemluvím – ona totiž drží s tou hordou takzvaně pokrokovejch černoušů kolem Spojených národů. Povídá mi: ‚Víš co? Charles přivedl tu holku domů k mámě na návštěvu, kristepane! Chtěl, aby mu to máma schválila. Chce si tu holku vzít.‘ Podívejte se, moje sestra už něco v životě viděla; ta si dovede přečíst životopis Gwen rovnou z jejího obličeje. A samozřejmě taky ví, co je Charles; pořád ještě věří všemu, co ho naučily Sestřičky. ‚Vraždění neviňátek!‘ říkala sestra.

Ale já jsem s ní nesouhlasil,“ pokračoval Chet. „Přemýšlel jsem o tom a došel k závěru, že možná Charles je právě to, co Gwen teď potřebuje. Ne vás. Ne mě. Kluka, jako je Charles. Na tom děvčeti je jedna věc pozoruhodná, že při tom všem, co ji už potkalo, při tom všem, jaká je, pořád si v sobě uchovala cosi, kvůli čemu ji jsou chlapi s to vodit představovat mámě. Víte, ona snad má ten mexický dar obnovovat panenství, jako to dělají tam dole. Přece se pamatujete, když už jí to přicházelo a měla být hotová, tak začala vyrážet ‚Je! Jjje!‘, jako by byla překvapená, jako by jí to ještě nikdy předtím nepřišlo. Pro většinu ostatních žen to za chvíli neznamená nic. Ale tohle děvče u ní to je, jako kdyby prostě umyla tabuli, a všecko je zase čistý. Myslím, že teď by se jí ale nikdo nesměl ani dotknout.“

Podíval se na mne a pokoušel se číst v mé tváři.

„O čem přemýšlíte?“ zeptal se.

„Totiž,“ dostával jsem pomalu ze sebe, „jsem rád, že má k sobě někoho slušného.“

„Jste lhář,“ zchladil mě. „Vždycky jste byl lhář. A vždycky budete.“

Odcházel uličkou směrem kupředu a procházel kolem Ellen. Cosi jí říkal, ale nerozuměl jsem. Usmála se a podívala se na mne. Vzal jsem Los Angeles Times a rozestřel si je před obličejem.

11

Do letištní haly mi musela Ellen pomáhat. Ke skutečnosti, že tatínek je právě v tom okamžiku vrávoravý opilec, se stavěla jako k prostému praktickému problému, který rychle rozřešila tím, že mě složila na sedadlo a páskem od mého kabátu mě přivázala k sloupku. „A teď zůstaň pěkně tak, jak jsem tě posadila,“ nakazovala mi a šla pro zavazadla.

Na rozdíl od mínění všech možných odborníků jsem dospěl k závěru, že děti nejsou nijak zvlášť citlivé. Viděl jsem je, jak si dovedou šťastně hrát v troskách svého domova. Viděl jsem, jak zapomínají na své rodiče už týden po jejich smrti. Děti necítí povinnost truchlit, tak netruchlí. Ve vztahu k nebezpečí jsou daleko sobečtější, a proto také daleko čestnější než dospělí.

Když se Ellen vrátila, spal jsem. Rozvázala pásek, vzala mě do náruče a pomáhala mi za nosičem k taxíku. Nikdo se necítil nijak ponížen. Tu chvíli jsem začínal Ellen mít rád takovou, jaká je, a ne jako toho svého někdejšího „andílka“.

Cestou taxíkem se mě vyptávala na Gwen. Pravděpodobně si promýšlela podrobnosti svého nového budoucího života, takže chování ženy vymykající se běžné normě ji zaujalo.

V Algonquinu již měli moje apartmá připraveno. Nebyli však s to sehnat pokoj pro Ellen. Požádal jsem je, jestli by pro ni nemohli dát do obývacího pokoje přistýlku. Zřejmě si mysleli, že je nějaká moje přítelkyně, protože tam přistýlku ihned dali, ale nikdo ji nepřišel povlíknout.

V předsíňce jsem si všiml sazebníku. Taxa za apartmá dělala pětatřicet dolarů denně. Ještě dobře, že jsem se rozhodl napsat ten článek o Rojasovi. Žít tady jen tak na svou vlastní pěst, to bych byl na mizině za týden. Moderní živobytí si mohou dovolit jenom lidé, kteří za sebou mají velký podnik.

Sotva jsem dal poslíčkovi spropitné, zvonil telefon. V New Yorku to jde rychle. Byl to nějaký fotograf jménem Manny Stern. Prý byl v baru a zahlédl mě u recepčního pultu. Mohl by nahoru? Řekl jsem, že ne. Oznámil mi, že ho přidělili k té záležitosti s Rojasem, no není to báječné? Řekl jsem ano, jsem rád, že ho k Rojasově záležitosti přidělili, ale ne, nahoru nemůže. Na té věci s Rojasem prý už pracuje čtrnáct dní a má senzační fotografie. Řekl jsem mu, že bych se na ně strašně rád podíval, ale ne ten večer. Nato už přestal útočit nepřímo a prohlásil rozhodně, že přinese flašku čehokoli, co piju, a že si dáme na noc; co prý tedy piju? Odpověděl jsem, že Canadian Club whisky, ale ne, ne, ať to nedělá. Řekl mi, já ji donesu, máte tam u sebe děvče, že? Ano, přisvědčil jsem, je to moje dcera a nechci, aby hned viděla, jaké lidské fekálie může člověk najít v New Yorku. Zasmál se a řekl, že ho nemůžu nijak urazit; především prý neví, co jsou to fekálie, ale jestli to znamená svinstvo, tak to prý o sobě slyšel horší věci. Nevěděl jsem, co dál odpovídat, a zavěsil jsem. Původně jsem měl v plánu zaběhnout ještě do Stamfordské všeobecné za otcem. Jenže už bylo skoro půl jedenácté a nebyl jsem vůbec v stavu tam jít. Zatelefonoval jsem tedy bratru Michaelovi. Jako by byl překvapen, že jsem v New Yorku.

„Vím, co máš práce,“ říkal mi zdvořile, „takže dovedu ocenit, že jsi přijel.“

Skutečně mě naštval. „Jak sis mohl prosím tě myslet, že bych nepřijel za tátou?“ Nedovedl mi odpovědět. Ale já ano. Jak je Michael schopen si vůbec něco myslet? Prostřednictvím své ženy, prostřednictvím Glorie. Já a jeho žena Glorie jsme byli zavilí rodinní nepřátelé. Chovali jsme se k sobě tak nepřátelsky, že jsme na sebe dokonce i mluvili, totiž, ani jsme se nesnažili své nepřátelství zakrývat. Ale Michael je anděl laskavosti. Buď anděl, anebo je to zbabělec, který se nikdy neodváží přiznat nějaký konflikt a jedná vždycky tak, jako by všichni všechny milovali. Anebo je tu ještě třetí možnost: třeba si myslí, když lidé uvidí, jakou on má se svou ženou trpělivost, že ji budou mít taky.

Měl jsem podezření, že Glorie je u druhého aparátu, tak jsem řekl: „Glorie, jsi tam taky?“

Odpověděla mi svým kontraaltem: „Nazdar, Eddie.“ Řekl jsem jim, že jsem strašně unavený a že přijdu ráno.

„Přijď kolem poledne,“ navrhovala Glorie. „To se líp hodí.“

„Přijď, kdy chceš,“ řekl Michael.

„V poledne je to lepší, Michaeli,“ trvala na svém Glorie.

„Jak se ti vede, Glorie?“ zeptal jsem se.

„To víš, ta se má báječně,“ odpověděl Michael.

„Vím,“ řekl jsem, „ale jak se zdravím?“

„Proč?“ zeptala se Glorie.

„No ptám se prostě po tvém zdraví,“ vysvětloval jsem.

„Se zdravím jsem na tom dobře,“ odpověděla. „Tak na shledanou zítra, kolem poledne, jo?“

Zrovna jsem chtěl říct něco pobuřujícího, ale v tom okamžiku někdo u mne prudce zaklepal na dveře, že to slyšel Michael až na druhém konci linky, omluvil se, že mě tak dlouho zdržoval, a zavěsil. Glorie zavěsila teprve po mně.

Otevřel jsem dveře. Dovnitř vpochodovala flaška Canadian Club a za ní Manny Stern.

„Přinesl jsem vám láhev Canadian Club.“

„Děkuju vám, sbohem.“

„To je mi čistej pozdrav,“ uchechtl se Manny. „No nic, aspoň jednu si spolu rozhodně vypijem.“

„Tak jo, jednu, ale víc ani hlt.“

„To je kšeft! Jedno blbý napití.“

„Řekněte jim, ať přinesou led,“ nařídil jsem mu. „Tohle je moje dcera Ellen. Já jdu do koupelny…“

Když jsem za sebou zavíral, byl už Manny u telefonu a mluvil s hotelovou službou. Manny je dokonale současný typ, narodil se se sluchátkem v ruce. Co pro nás ostatní znamenají technické vymoženosti, to je pro něho přímá součást jeho těla. Vždycky má u sebe magnetofon a může ho pustit, aniž o tom má kdo tušení. Člověk nikdy neví, kdy natáčí. A vedle leicy M3 a nikonu F, co mu vždycky visí kolem krku, má ještě minox, tak malý, že ho schová v dlani. S tím dělá fotografie všeho, co si nepřejete fotografovat. Vždycky vyrukuje s nějakými skandálními nahrávkami na páscích a senzačními fotografiemi, které nahrál a vyfotografoval naprosto tajně. Neexistuje nic zakázaného, čeho by se tenhle člověk nedopustil, neexistuje žádné místo, kam jeho čočka, pásek anebo jeho prsty nepronikly. Krade – ne peníze nebo šperky, ale dopisy, poznámky, drobná svědectví, růž, kterou zapomněla manželka v bytě, jenž nepatří jejímu manželovi, a tak podobně. A je všudypřítomný. Když jedete někam na výlet, musíte ho ráno vytřást z nohavic, přesně jako v severní Africe vytřásáte škorpióny.

V životě jsem taky neviděl přizpůsobivějšího člověka. Nakonec jeho jméno to dosvědčuje nejlíp. V New Yorku je znám jako Manny Stern, což je jeho původní jméno. Jenomže v poválečné Evropě objevil, že mu jeho skutečná totožnost způsobuje určitý handicap. Tak si dal vlasy obarvit na zářivě plavý odstín, dal si trochu upravit nos a pro Evropu změnil jméno na Manfred von Stern. Zabíralo to. Zjistil, že je všude srdečně vítán a že může profesionálně působit v Německu a všude jinde na kontinentě, kde žid není zvaným hostem. Jeho „von“ mu umožňovalo zdvojnásobit taxy.

Mannyho přizpůsobivost dokresluje také jeho výjimečné nadání na jazyky. Tak například když toho tenhle newyorský žid moc nenažvaní a hlídá si, aby měl hlavu pořád čerstvě napajcovanou, tak klidně uspěje v Berlíně jako Polák, ve Francii jako Alsasan, v Anglii jako jižní Afričan, v Riu jako Argentinec německého původu a v Řecku jako vzdálený nemanželský, a proto tudíž neuznaný příbuzný královny matky Frederiky. Nejenže ho vítají všude, kam vůbec létají trysková letadla, ale všude ho dokonce vyhledávají. Zvlášť ho mají rády ženy. Jedním důvodem je fakt, že je jemně, ale působivě hermafroditní typ. Nikdy nikoho k ničemu násilím nenutí, ale pokud je to k jeho prospěchu, je ochoten posloužit kterémukoli pohlaví. To mu sjednává dokonalý přístup k mnoha pramenům informací, které by jinak nebyl nikdy s to z nikoho vymámit. A tak je vždy o všem informován a se vším drží krok, se vším, co se nosí, co se dělá, co se tančí, a ví o všem, kde se kdo s kým sčuchne. Je to nejčasnější posel všech novot ve všech oblastech lidského chování. Je to taky playboy a prostitut největšího formátu. Plichtí dohromady do postele ty nejnemožnější kombinace; a je to ve skutečnosti jeho koníček.

Posledním důvodem, proč mají všechna děvčata Mannyho telefonní číslo v diáři s hvězdičkou před jeho jménem, je fakt, že má u sebe vždycky marihuanu a ne moc daleko heroin. Když se mu dá vědět aspoň trochu předem, nejenže sežene všechno, ale dostane taky všechno, kam se mu zlíbí. Otcové a manželé si třeba mohou tyhle prevíty doma zakázat. Ale dobrodružné dcery a unuděné manželky vědí, že stačí zavolat Mannyho anebo Manfreda, to už záleží, na které straně Atlantiku právě jsou, a on za chvíli naklusá s nějakým oblbovákem, ať už je to marijána nebo herák anebo jaké svinstvo. Na co si vzpomenete!

Neměl bych toho sviňáka nechávat s Ellen o samotě, napadalo mě.

Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, byla podlaha celá pokrytá fotografiemi. Ellen se nad nimi nakláněla na všech čtyřech a vyrážela ze sebe výkřiky údivu.

„Koukejte je sbalit,“ nakazoval jsem Sternovi.

„No jo, ale proč se hergot tak cílíte?“

Ozvalo se klepání na dveře. Led.

„Dejte mi pětadvacet centů,“ požádal mě.

„Mám jen půldolar.“

„Dejte ho sem.“

Podíval jsem se na fotografie. Neubránil jsem se.

„Tak tady máte přímo před sebou celou tu vaši historii,“ chlubil se Manfred von Stern, když s gestem šlechtice obdařil hotelového poslíčka spropitným.

„Na tom příběhu začínám pracovat teprve zítra.“

„Kdo vás k tomu nutí? Panebože, Eddie, co je to s váma. Vy jste tedy cvok, fakt, přesně jak jsem to o vás slyšel.“

„Co jste slyšel?“

„Viděl jste tohle?“ zeptal se a ukazoval špičkou nohy. Dělal nám právě pití. „Tady máte toho svýho chlapa némlich tak, jak byste ho oficiálně nikdy neviděl.“

„Kdo je to s ním?“

„Dověděl jsem se, že má někde zatlučenou nějakou fuchtli. No a to víte, jak se něco Manny domákne, hned to zjistí. Tady ji máte, jestli ji chcete použít do svýho článku. A byl byste pitomej blázen, kdybyste to neudělal, a to vy zase nejste, to vím.“ Podal mi skleničku.

„Podívejte se na tyhle,“ pokračoval. „Myslel jsem si, že se dává fotografovat pro Fortune – to víte, ředitel společnosti, umění tmavomodrejch obleků. Nevěděl ale, že u sebe mám osmnáctimilimetrák. Podívejte se mu na ten frňák! Z týdle spodní perspektivy vypadá jako Frňákovič Portorikánovič.“

„Nechci se na ty obrázky dívat.“

„Tak proč se na ně koukáte? Udělal jsem sice tři čtvrtiny práce za vás, ale nekoukejte se na ně. Ellen, chcete taky něco pít?“

„Smím, tatí?“

„Ne.“

„Božínku, Eddie, z vás se stal ale vodpornej protiva. Slyšel jsem, že jste se nervově zhroutil. To já už se složil desetkrát, ale nijak jsem se nezměnil. Z vás se stal protivnej chlap. Tady máte!“ Podával Ellen sklenku.

„Sesbírejte si je, Manny. Nechci, abyste mě ovlivňoval svým postojem. Možná že se mi ten chlap bude docela zamlouvat.“

„Hm, jemu se peníze hrnou, protože bere jako každej jinej politik. Má dokonce už svoje hnízdečko, co si buduje za neviditelný prachy, haha, za penízky svejch voličů. Tam poletím taky, Ponse se to jmenuje, na druhý straně ostrova směrem od San Juanu, a tu vilku u moře si vyfotografuju; má ji tam na bratrovo jméno, bodejť by ne. Já vám tu fotografii udělám taky, nemějte strach. Tohle bude váš největší případ, Eddie…“

Po Mannyho pití se mi udělalo líp. „Dneska večer máte příležitost,“ pokračoval. „Jeho nejoblíbenější dcera se vdává a on pro ni pořádá hostinu. Je tam kdekdo, kdo je na něm závislej a na kom je závislej on, a to nemluvím o jeho ženě a fotrovi a mámě a o té jeho milence a o jejím tátovi a všech jejích třech bratrech. No a když tam budou všichni ty příbuzný a poteče rum a bude se tancovat rumba, to člověk nemůže vědět, co se semele.“

„Dnes večer zrovna nemám na žádné drama chuť.“

„Dnes večer zrovna nemám na žádné drama chuť – jéžíšikriste, vy jste ale vodpornej! Tohle je vaše jediná příležitost, kdy můžete toho chlapa pozorovat, aniž bude vědět, kdo jste. Když budete chtít něco nahrát, stačí jenom cvrnknout si do ucha; když budete chtít něco vyblejsknout minoxem, stačí mrknout. Já jim řeknu, že jste můj asistent, víte? Mě totiž čekají. Už jsem jim dal fůru fotek, to víte, takovejch, co je naladějí. Myslejí si, že takhle sfouknou vyfotit veselku zadarmiko. A to taky jo! Jenomže Manny si tam zároveň vopatří spoustu materiálu, o kterým nebudou vědět ani ň. Koukněte se, koukněte se jenom na tuhle fotku. Už jste někdy něco podobnýho viděl? No řekněte! Musel jsem čekat přes hodinu na protější střeše, až si šel konečně lehnout. Ale je to pořád ještě vkusný, ne?“

Chechtal se sám své mazanosti.

„Jedno přece víte, nikdo nemá vodvahu pustit se do Portorikánce. Bůh ví, že černoušům projde kdejaká vražda. Zabíjejí lidi nalevo napravo a noviny píšou o tom, jaký barvy měli boty, ale už ne o tom, jakou barvu měl jejich ksicht. Ale na tydle Portorikánce, na ty nesmí nikdo ani šáhnout. Takovej kšeft, to chce vodvahu, jako máte vy. A dnes večer se můžete dovědět daleko víc než za celej měsíc bůhvíjakejch interview, až už ten chlápek bude vědět, kdo vlastně jste.“

Šel jsem si dát ještě další skleničku.

„Není to tak nejlepší?“ dorážel, „když ještě neví, kdo jste? Nemám pravdu?“

„Nemůžu říct, že nemáte.“

Ještě než jsem odešel, vzal jsem Ellen do ložnice a pokoušel jsem se ji přemluvit, aby šla s námi. Prý ne, zůstane doma.

„A co budeš dělat?“

„Zavolám příteli.“

Jenom se, proboha, myslel jsem si, nedej zase zbouchnout! Jenomže jak má člověk říct tohle dceři?

„Proč radši dnes večer nezůstaneš doma a neodpočineš si, andílku, vždyť bys dneska nemusela být s nikým. A hned ráno tě na to dám pořádně vybavit.“

Ellen vybuchla smíchy.

„Pořádně vybavit!“ opakovala. „To mi připadá, jako bychom měli jít někam do obchodního domu. Neprodávají tyhle věci zrovna u Abercrombieho a Fitche?“

Ta tancovačka byla ve španělské části Harlemu. Manželé Rojasovi si pronajali velký taneční sál a hostili tam na tři sta lidí. Všecko bylo jaksepatří a naprosto akorátní, skoro přímo oficiální. Hrál tu orchestr, a kdyby hráče byl někdo jenom trochu povzbudil, mohli vyloudit i pár slušných zvuků. Zatím však tančily jenom děti tak kolem dvanácti. Všichni vážení dospělí seděli na obvodu parketu v rodinných skupinkách.

„Proč všichni tak sedí?“ zeptal jsem se Mannyho.

Vysvětlil mi, že čekají na nevěstu a na ženicha a ti že to teprv všechno začnou. Pak mě šel představit Rojasovic rodině.

Rojas se mi na první pohled zalíbil. Působil dojmem energického politika, který se dovede těšit ze života a který je sice stejně zkorumpovaný jako každý druhý, ale o nic víc. Tak se mi zalíbil, že jsem mu prozradil, kdo jsem: „Blázne jeden bláznivej!“ zasyčel Manfred, který mě představil jako svého asistenta.

Mezitím již zahájili nevěsta s ženichem tanec na parketu, a proto se začínaly zdvihat i ostatní dvojice. Rojas mi objednal něco k pití, což jsem ve skutečnosti ani nepotřeboval. Dohodli jsme se, že se pustíme do rozhovorů příští večer. Vlastně mi navrhl, že kdybych prý chtěl přijít k nim domů, řekl by manželce, aby udělala turecké molé. Rojas mi ji pak představil. Uklonila se a usmála, ale zdála se být myšlenkami nepřítomná. Za malou chvíli mě s ní nechal Rojas o samotě. Odešel asi deset kroků podél parketu a zamířil ke skupince lidí shromážděných kolem nějaké velice krásné dívky. Podle Sternovy fotografie jsem poznal, že je to Rojasova milenka. Rojas se jim uklonil, vzal dívku na parket a rozpřáhl náruč. Dala se do ní uchopit a začli tančit. Tančil poněkud starosvětsky, ale se zápalem.

Stern vyzval k tanci jednu z dalších Rojasových dcer, zamířil s ní co nejblíž k Rojasovi a jeho milence a začal pracovat s minoxem schovaným v dlani. Zahlédl, že se na něho dívám, a rychle na mne mrkl. Podíval jsem se po očku po paní Rojasové. Pozorovala manžela, jak tančí s tou dívkou, a ve tváři se jí zračil takový smutek a taková touha, že jsem ihned věděl, že se jí všechno už dávno doneslo. Pak se trochu nahnula, aby se mohla podívat na dívčinu rodinu. Ti se zase zrovna náhodou dívali pokradmu na ni, jak to bere. Když se jejich pohledy setkaly, všichni se na sebe usmáli, jako by byli Rojas a ta dívka právě novopečení manželé a oni tedy příbuzní. Pochvalně na sebe kývali, jako by posunky chtěli naznačit, že to je roztomilý párek. Napadlo mě, existuje spousta tichých dohod.

Paní Rojasová sklouzla zraky po své ruce. Měla krátké prsty a dlouhé nehty, zastřižené do ostré špičky a nalakované temně rudým lakem, který se začínal loupat. Když jsem se na ni díval, začala si s nimi pohrávat. Byla to kulaťoučká pomenší podsaditá portorická matróna, asi osmatřicetiletá nebo čtyřicetiletá. Jako všechny tyhle ženy, jejichž jediným tělocvikem je procházka z ložnice do koupelny, do kuchyně a zpátky, nabírala už dost na objemu. Zvlášť zadek měla mohutný, jako dva pecny, a stehna tak silná že když si přehodila nohy, tak se jí vyhrnula sukně a člověk přesně viděl, kam až se holí. V tu chvíli si všimla, že ji pozoruju, a maně se začala za sukni popotahovat. Jenže na sukni nebylo dost látky, takže si nohy dala opět rovně a zkřížila je jenom v kotnících, a tak zůstala. Pokoušel jsem se na ni usmívat, ale nijak můj úsměv neopětovala. Teď mě to všechno teprv zaujalo. Ze všeho na světě nejvíc mě zajímá každá záležitost, která se na povrch tváří jinak a zakrývá vnitřní chaos.

„Moc hezký večírek,“ prohodil jsem.

„Líbí se vám? To jsem ráda. Už vám představili nevěstu?“

„Ne. Ale je moc hezká.“

„Je, najednou se z ní stala taková hezká holka,“ pravila, dívajíc se po tančících. Viděl jsem, že nepozoruje ženicha ani nevěstu, ale že sleduje, jak tančí manžel s milenkou.

„Chtěl bych si s vámi promluvit,“ řekl jsem.

„Se mnou? Proč?“

„Víte, já totiž mám psát o vašem manželovi článek, a tak samozřejmě musím vědět, co si o něm myslí jeho manželka – totiž, co si myslí o jeho práci.“

„Vy o něm budete psát?“

„Ano, aspoň myslím. Seznámil jsem se s ním teprve teď, takže ještě úplně nevím.“

„Uvidíte. Je to hodnej člověk.“

„Vidím, že pěkně tančí.“

„Tančí,“ přisvědčila a zaryla pohled do země. Pak si uvědomila, že jí pozoruju, a pokradmu se po mně podívala. Jenže já jsem měl nasazenou svoji masku, takže neviděla, že vím všechno.

„Myslím, že vy budete taky.“

„Že budu taky… co?“

„Pěkně tančit.“

„Než jsem měla děti… možná.“

„Slyšel jsem, že když s vámi ještě chodil, tak jste spolu hodně tancovali.“ Samozřejmě jsem vůbec nic takového neslyšel.

„No, ano, to je pravda…“

„Kolik jich máte?“

„Kolik mám čeho?“

„Dětí.“

„Šest. Měla jsem jich osm, ale dvě zemřely.“

„To ženskou sebere. Chci říct, že to vydá na jedno zaměstnání.“

„A co bych si jinak počala s časem? Poslechněte, pane, nemusíte tady sedět a klábosit se mnou.“

„To vím, že nemusím. Chci.“

„Ale proč? Vždyť já jsem jenom stará vdaná bába. Mám vám někoho sehnat k tanci, chcete? Je tady mladejch děvčat!“

„Rád bych si zatančil s vámi.“

„Se mnou? Zbláznil jste se? Proč byste chtěl tancovat se mnou?“

„Proč vůbec lidi tancujou?“

„Vy víte proč, tak co se mě ptáte.“

Usmál jsem se na ni. Ale můj úsměv neopětovala.

Řekla mi: „Podívejte se, pane, já vím, že něco chcete, ale neříkáte co.“

Uvědomil jsem si, že snad bude líp, když jí to povím otevřeně. „Víte,“ začal jsem, „já už jsem toho o politicích napsal moc, zvlášť o těch, co začínají kariéru. Vidím, že váš manžel má spoustu věcí. Je to hezký člověk, a lidi mu hned důvěřují. Jdou za ním, protože za takovým člověkem se prostě jít musí. Ale už jsem takové lidi viděl mockrát, a taky začínali hezky, přesně jako si vede váš pan manžel. A za pár let se z nich vždycky stanou stejně velcí lumpové jako ze všech ostatních. Napadá mě to proto, že vašemu manželovi dělá pocit moci zřejmě velice dobře. Myslím, že se mu líbí, když jdou lidé za ním. Přímo jsem vám to neřekl, ale měl jsem na mysli jedno: kdybych já byl na místě takové ženy, tedy na vašem místě, asi bych se trochu bál. Vy se vůbec nebojíte? Všeho toho, co vás a vaši rodinu čeká?“

Nečekala, že budu mluvit tak otevřeně.

„Ano,“ přiznala, „bojím se.“

„To chápu, ale…“ Pak jsem se však okřikl, drž chvíli jazyk za zuby a nech mluvit ji.

„Ale já Albertovi věřím, víte, protože on je dobrej člověk. Je totiž v jádru pro lidi. A je i dobrej manžel.“ Znovu se zadívala do země. Pak se otočila a viděla, že se na ni dívám, usmála se, jako se usmíváme na přítele, a zeptala se: „Skutečně byste si chtěl zatančit?“

Vyskočil jsem. „Ano, skutečně bych chtěl.“

„Andale burro! („Andale burro!“ (šp.) – vulgárně: „Tak dem na to!“)“ prohlásila a jala se vpravovat nohy do špičatých střevíců, které jí byly malé.

„Já jsem už totiž něco vypil,“ omlouval jsem se, „takže jestli jsem řekl něco nevhodného, prosím vás…“

„Ne, měl jste úplně pravdu… bojím se. Prosím vás, jenom to tam nedávejte, až budete psát ten článek.“

Nevedli jsme si na parketu nijak špatně. Nejdřív jsem se trochu kymácel. Ale ta malá portorická matróna na mne měla povzbudivý vliv. Bylo to pro ni tak nesmírně důležitě, aby na parketu uspěla, že jsem se snažil daleko víc než za jiných okolností, a předvedl jsem tak báječný společenský tanec, jaký se mi nepodařil už léta. Sám Rojas na nás pochvalně kýval hlavou. A na Sterna to dokonce zapůsobilo natolik, že na chvíli obrátil čočku svého fotoaparátu od Rojase a jeho milenky a vyfotografoval i nás.

Kapela udělala přestávku. Cítil jsem, že se paní Rojasová potí, tak jsem ji zavedl na malý balkónek nad 116. ulicí, aby se trochu ochladila.

Musel jsem vypít hodně, protože jsem udělal strašnou hloupost. Zeptal jsem se: „Myslíte si, že na nás začal žárlit?“

Podívala se na mne a v tu chvíli viděla, že jsem celou situaci prohlédl. „Ne,“ zavrtěla hlavou.

„Panebože, promiňte,“ omlouval jsem se.

„Jenomže bych ráda věděla,“ zeptala se, aniž se na mne podívala, „jestli je to tak jasně vidět a že každej hned pozná, oč jde?“

„Ne, myslím, že ne,“ lhal jsem.

„Říkáte mi pravdu?“ zeptala se. „Anebo je to jako předtím?“

„Ne, jsem spisovatel a vidím, co ostatní lidé nepozorují – aspoň doufám.“

„Jsou všichni spisovatelé takoví lháři jako vy?“ překvapila mě otázkou. A když se mi údivem prodloužil obličej, zasmála se a usmívala se pak na mne s jistou vřelostí. „Já vám řeknu, co si o tom myslím,“ pokračovala. „Myslím si, že co vidíte vy, vidí každej, a možná i víc.“

„Hm,“ pokrčil jsem rameny, „to nevím.“

„Řeknu vám ještě něco. Chlapi samozřejmě rozumějí, a taky to předpokládají. Prostě takoví už jsou. Ale ženský, ty jsou horší. Předstírají, že to je hřích, a vyrážejí nad tím samý ts-ts-ts a tak dál, ale všechny mají jedno přání – aby tam s ním byly samy.“ Ukázala na parket. „Ta ramera (ramera (šp.) — prostitutka),“ řekla, „puta (puta (šp.) — kurva).“ Pak se zapomněla a rozjela se naplno ve španělštině, až nakonec skončila slovy: „Jedno vám povím, ta kurva čekala na tuhle příležitost dva roky. Ale já věděla, co přijde, protože můj táta měl taky někoho a pak ještě někoho. A viděla jsem to u mámy, když už s ní nic neměl; taky tak ztloustla. Nedívejte se na mě.“

„Je mi to líto,“ povzdechl jsem.

„Žárlila jsem na tátu a na ty holky, ale taky jsem ho obdivovala, protože byl macho (macho (šp.) — chlap). Tak to na světě chodí; no ne? Ženská trvá krátko. Mužskej musí ukázat, že je skutečně macho. Ale Alberto je dobrej chlap. I když je s ní, a ať už bude s kým chce, ten mě do konce života nenechá od nikoho urážet.“

Zalila mě vůči ní vlna obdivu. Ne, nebyl to kruci vůbec žádný obdiv; je to přece tak povýšeně shovívavé, obdivovat se někomu, kdo má takové trápení. Prostě jsem s ní jenom cítil. A myslel jsem si, to bych byl sakra lump, abych jí to všecko tím svým článkem ještě stěžoval.

Stáli jsme tam na tom balkónku nad 116. ulicí, chladili se na čerstvém vzduchu, každý ponořen do vlastních myšlenek. Já jsem přemýšlel o tomhle: Něco jiného je psát literaturu a něco jiného dělat ze sebe takového námezdního pisálka, jako jseš ty, chlapečku. Protože v literatuře člověk staví památník lidské zkušenosti, lidskému životu a lidské bolesti; oslavuje lidskost. Ale cos dělal ty, Evangeli? („Evangeli“ mi říkal otec, bylo to moje staré původní jméno a moje pravé jméno.) Nebylo to nic jiného, než že jsi odrovnával lidi, a jen pro pobavení svých čtenářů, a aby sis hodně nahrabal na svůj účet v bance. Pokud si to, hošánku, neuvědomuješ, tak tomuhle typu se skutečně říká puta, a tady můžeš klidně užít všechna slova, která užila ona, tohle je prostě a jasně obyčejný kurevnictví a prostituce.

Paní Rojasová přemýšlela taky. „Z čeho já mám strach, jak vy říkáte, a z čeho já si dělám hlavu, to je fakt, že si nebere, co chce sám. Dává jim to, co chtějí voni! Podívejte se, třeba tahle puta. Mohl mít daleko hezčí. Jenže vona ho uháněla, já zrovna nosila tu naši poslední, a pořád ho uháněla, až jednoho krásnýho dne podlehl. Jenomže mně je jasný, že v politice by todle bylo špatný. Jak to říkáte, nakonec by mohl bejt stejnej jako ty vostatní, kvůli volbám udělá všecko. Místo aby řek takhle a takhle to chci já. Nemám pravdu? Třeba byste todle moh dát do toho svýho článku, možná že to aspoň pochopí.“

„Rád bych vám něco ukázal,“ navrhl jsem jí. Zavedl jsem ji zpátky, kde jsme předtím seděli, vytáhl jsem zpod stolu Sternovu aktovku s fotografiemi a vzal paní Rojasovou stranou do kouta sálu, na druhý konec od hudby. Ukázal jsem jí všechny obrázky, jeden po druhém, i ty nejhorší. Neříkala ani slovo. Současně jsem jí prozradil také svou metodu. Řekl jsem jí, že se nejdřív s lidmi spřátelím a získám si jejich důvěru. Pak mě třeba pozvou domů na molé poblano (molé poblano (šp.) — dušené maso po venkovsku) a tam mi všechno vyklopí. A já si to taky všecko napíšu, i to, co by později nejradši vzali zpátky. A na dokreslení příběhu jejího manžela že použiju všechny tyhle fotografie.

Celou dobu nezvedla hlavu a dívala se na Mannyho výtvory bez jediného slova. Ale viděl jsem, jak se jí zvedá hruď. Pak začala fotografie trhat. Panebože, jak ta se do toho pustila.

Hudba ustala a kapela udělala přestávku, tanečníci začínali opouštět parket. Někteří si všimli, co se děje na opačném konci sálu. Stern pohřešil aktovku a začal se po ní shánět. Vtom spatřil, jak stojím docela klidně nad tou ženskou a ona si trhá jeho obrázky na cucky. Zařval čistě po newyorsku a přiřítil se k nám. Popadl paní Rojasovou a snažil se ji od fotografií odtrhnout. Kousla ho však do ruky a pak ho nabrala takovou silou, až přistál na té své dvojpohlavní zadnici.

Mezitím přiběhl i Rojas a podařilo se mu manželku od aktovky s fotografiemi odtrhnout. Stern se zatím zvedl a už se vrhl ke mně s řevem: „Co blbnete? Proč jste jí to dovoloval? Ste mešuge nebo co?“

„Já? Dovolil?“ řekl jsem. „Dal jsem jí je.“ Popadl jsem jednu fotku, zvlášť obrovskou, a začal jsem ji dřípat na kousky.

Mezitím přišla již i Rojasova milenka a mezi rozházenými fotografiemi našla jednu, která se jí zvlášť líbila. „Tahle je nádherná,“ jásala. „Alberto,“ křičela fistulkovým hláskem, „můžu si tudle nechat?“

To byla poslední kapka do poháru trpělivosti paní Rojasové. Vytrhla se manželovi, který ji zrovna svíral o něco méně, a hnala se po děvčeti. „Callejera! („Callejera!" (šp.) — „Běhna!“) „ zaječela. „Puta!“

Sápala se děvčeti po očích svými krátkými klacíkovitými prsty s dlouhými nehty. Rozryla dívce obličej tak strašně, že ať už se s holkou stane v životě, co chce, na tenhle večer jakživa nezapomene.

Nato se ozval z úst dívčiny matky výkřik hodný džungle a mohutná žena se vrhla střemhlav po paní Rojasové. A dvě na jednu sebou smýkaly a válely se po celém sále, nehty se jen jen míhaly a účesy braly za své. Všichni tři milenčini bratři skočili po Rojasovi. Byl skutečně macho, jak se vyjádřila paní Rojasová, a rozdával stejně, jak dostával.

Zasáhl dokonce faráře místní farnosti, ale v okamžiku toho litoval. Do mely se zamíchal stařičký otec paní Rojasové, kterému bylo něco přes sedmdesát, ale pevný byl jako strom. Pak přiběhla tryskem Rojasova tělesná stráž, malý vrahounek, který znal dokonale svoje řemeslo, a ihned se jal konat, co bylo jeho úkolem. Ze všech stran se sbíhal personál. Do rvačky se dostal člen orchestru, hornista – musel se asi předtím zčinit nějakým alkoholem. Někdo poslal pro policii; dva policisté stáli již dříve u vchodu na ulici. Vyběhli cvalem nahoru a dali všemu oficiální punc.

Pozoroval jsem tu nádhernou ostudnou scénu s největším zadostiučiněním, protože jsem viděl, že tenhle chaos je daleko upřímnější než předchozí pořádek.

Stern mi ječel do ucha: „Já vás budu žalovat, já vás budu žalovat!“ Pak se rozeřval: „Policie! Pomóc! Policie!“ Potom si však musel uvědomit, že co se tam odehrává, je daleko ten nejkrásnější příběh, jaký kdy fotografoval, a koneckonců nač ten malér, vždyť má doma negativy! A tak vyrukoval jeho minox a Stern se jal fotografovat Rojasovy výboje mezi voliči.

Tehdy jsem vykonal svůj poslední čin ve světě časopisů. Popadl jsem Sternův miniaturní aparát v místě, kde ho měl dlouhým pleteným kovovým řetízkem připjat k šatům, a jedním škubnutím jsem mu ho utrhl. Nato jsem s ním třikrát, čtyřikrát, pětkrát, šestkrát zatočil za konec řetězu nad hlavou a roztřískl ho i s jeho vzácným obsahem o nejbližší sloup. A to byl konec Evanse Arnesse. Přešel na stranu Eddieho Andersona.

Při této abdikaci mě popadl záchvat smíchu. Fakt, že mě Stern drží za krk, třese se mnou a snaží se do mne bušit, mi připadal pouze nesmírně legrační. Bylo mi lehko a volně, a jako bych byl zbaven jakékoli pozemské odpovědnosti.

„Vy jste blázen,“ ječel Stern. „Slyšíte? Já vás dám zavřít do kriminálu, vy blázne potrhlej“

„Jen si poslužte,“ zařval jsem na něho. Myšlenka, že mě strčí do vězení, mi připadala pouze jako příslib dalšího veselí.

„Čemu se chechtáte, chytl vás amok nebo co?“ řval ten chudák Manny. Najednou jsem ho popadl a přitiskl k sobě v návalu opilé lásky. Chápal to však jako útok, odstrčil mě od sebe, zařval „Policie!“ a pak po mně skočil. Byl jsem příliš zesláblý smíchem, takže jsem ani mnoho na svou obranu nemohl udělat. Ale někdo ho ode mne musel odtrhnout, protože už v následujícím okamžiku jsem se rozhlížel po Rojasovi, a Stern za mnou v patách, stále slibuje, že mě dá strčit někam do chládku.

Rojasovi se podařilo odtrhnout manželku od milenky a držel ji jen se značným úsilím, protože paní Rojasová se ještě nenasytila krve dívčina obličeje. A to je konec téhle tiché dohody, myslel jsem si. Tou dobou byla už mela tak všeobecná a všude bylo tolik kraválu, že jsem rozeznal jen jediný zvuk, zvuk policejní píšťaly přivolávající posilu. Poděkoval jsem Rojasovi jeho paní za jejich pohostinství, ale zřejmě mě vůbec nemohli slyšet anebo prostě na to neměli myšlenky. Řekl jsem jim, že ten článek psát nebudu, takže k nim na molé poblano nepřijdu. Stern mi byl pořád v patách a tak mi tohle mé poslední rozloučení s Rojasovými znemožňoval, – že jsem popadl obrovský džbán punče a vychrstl jsem mu ho i s citrónovou kůrou na tu jeho vyblondérovanou palici. A co tak prskal a plival, strčil jsem ho přímo doprostřed té rvačky, kde se vzápětí ztratil mým zrakům ve fašírce z Rojasovy milenky, bratrů Rojasovy milenky, matky a otce, jejích strýčků, kněze z farnosti, rozkuráženého homisty, Rojasova tělesného strážce, policie, personálu a nejrůznějších mladých dobrodinců, kteří mají rádi legraci a dovedou za to vzít.

Když jsem sestupoval po schodech dolů, přijížděly policejní posily. Rychle jsem zapadl do vedlejšího hostince. Canadian Club neměli, ale zato jsem si dal jejich nejlepší rum. Stál jsem na konci nálevního pultu blízko okna na ulici, a tak se mi poštěstilo uvidět uprostřed hlavní třídy španělského Harlemu Manfreda von Stern v záchvatu hysterie, jak volá taxíka. Když ho taxík odvezl, epizoda se stala dávnou historií. Věděl jsem, že hned ráno poletí do kanceláře, a tak jsem si myslel, že bude nejlíp, když zavolám první, než mě vyhodí sami.

Ale to mi připadalo jako banální zdvořilostní záležitost, takže jsem klidně vydechl.

Když se nahoře opět ozval orchestr, vyšel jsem na ulici. Venku byl osvěžující mrholivý večer, jaký člověk může mít v Paříži celou zimu, tu a tam v New Yorku, ale nikdy v Kalifornii. Šel jsem pomalu a myslel jsem si: no, tak vidíš, konečně máš, cos chtěl – chaos. Teď jsem neměl ani práci, ani žádný zdroj příjmů, a dokonce neexistoval vůbec žádný důvod, proč by mě někdo měl pokládat za člověka, na kterého se může spolehnout. Když jsem se na to podíval z opačného hlediska, z hlediska Florence, bylo mi jasné, že se mnou už nikdo nemůže počítat a pokládat mě za výhodnou, solidní společenskou partii. Prostě ať jsem to vzal z kterékoli stránky, byl jsem volný.

A na mizině. Peníze, které jsem vydal za letenku, mi nedají. A hotelový účet mi rozhodně taky nezaplatí.

Podíval jsem se do kapsy, kolik mám peněz. Měl jsem obrovskou sumu tří set dolarů. No, není to nejhorší. Připadal jsem si rozhodně daleko bohatší než to dopoledne. Tehdy jsem měl jen šedesát sedm tisíc dolarů. Vjela do mne ve skutečnosti taková nálada všecko přeceňovat, že jsem zašel do malého květinářství, kde už zrovna zavírali, a koupil úhlednou kytičku růžových poupat v krepovém papíru a dal chlapovi zvlášť dolar, aby je zanesl paní Rojasové s mým nejuctivějším poručením, které jí měl osobně vyřídit ve španělštině.

Jelikož jsem neměl důvod něco dělat, neměl jsem taky důvod nedělat nic. Byl jsem příliš opilý a příliš šťastný, abych přemýšlel o hodnotách a důsledcích. Chtěl jsem se zabývat pouze impulsy a tužbami. Toužil jsem jít do města navštívit Gwen. Je to rozumné? Přijdu vhod? Bude doma sama? Bude tam vůbec? Těm otázkám jsem však příliš času nevěnoval, protože odpověď nijak moje rozhodnutí jít pěšky ze 116. ulice, Východ, na 12. ulici, Západ, kde bydlela, nemohla ovlivnit. „Pánové,“ zařečnil jsem nahlas, „konal jsem jisté pokusy v oblasti zdání a reality, v oblasti proklamování zásad versus jejich skutečného plnění. Nyní chci konzultovat s expertkou na společenské anomálie a všeobecné podvodnictví, která žije na 12. ulici. Tak tedy: ‚Andale burro!‘“

Moje opilost právě dosahovala vrcholu a já jsem se jí spíš poddával, než proti ní bojoval. Povolil jsem si kravatu a rozepnul kabát. Vzal jsem svůj klobouk a posadil ho na hlavu jinému opilci, který spal na chodníku před nějakou kořalnou. Jestli takto protestoval, že je zavřeno, anebo čekal, až ráno otevřou, to jsem nevěděl. Pak jsem vešel do posledního obchodu, kde měli v ulici ještě otevřeno, a koupil si doutník za osmdesát pět centů.

Mezi Sto šestnáctou a Lexington Avenue a mezi Devadesátou šestou a Pátou třídou se mi stala tahle příhoda. Rozhodl jsem se, že napříště nebudu dělat dobře už nikomu jinému než sám sobě. Došel jsem k závěru, že pro ostatní jsem svoje udělal. Oběti pro společnost, pro bližního, pro obecné blaho a pro svou nejbližší rodinu jsem už přinesl. Vlastně jsem dospěl k názoru, že jsem ve službách ostatních strávil až příliš mnoho času ze svého života, přesvědčováním, klamáním (pro jejich vlastní dobro), prodejem výrobků, které oni vyrábějí, a prodejem myšlenek, které oni chtějí prodat. A abych to vyjádřil ještě přesněji s ohledem na své nejbližší okolí, pořád jsem jen podporoval ostatní v tom, jak oni chtěli žít, ne tak, jak jsem chtěl žít já. Dokonce jsem dovolil, aby do mne pro svatou věc „našeho životního stylu“ střílela smečka anonymních Japončíků. Takže teď jsem se s gustem pohroužil do svatého sobectví. Od této chvíle ze mne bude roztomilé tiché sobecké stvoření, nezávislý asociální podivín, neodpovědný, prohnaný, záludný, zarytý a nafoukaný hnusák. A jestli se vám to nelíbí, andale burro.

Přešel jsem Pátou třídu a Devadesátou šestou ulici a zamířil do parku.

Koneckonců Florence má o sebe na život postaráno. Za druhé má svého drahého dr. Leibmana, po padesáti dolarech za jedno sezení sakra drahého, jenže ona ty prachy má, takže ji můžeš klidně pustit z hlavy. A Ellen je až rozkošně lhostejná k jakémukoli jinému problému mimo svůj vlastní, takže z ní duševní zdraví jenom teče. A můj táta s mámou? Kde jsem sebral tu myšlenku, že já mám každému dělat strážce? Měl jsem je rád, a teď ať mi vlezou na záda. Co je na těch rodičích tak posvátného? Budu se prostě muset naučit žít jako živočichové, vedle druhých, ale bez odpovědnosti. Obecně řečeno, nebudu dělat nic jen proto, že bych snad měl nebo že by se to slušelo. Měl bych! Slušelo by se! Andale burro!

Abych mluvil konkrétně, nepotřeboval jsem domy, zahrady, bazény a kancelář, sekretářku, vlastní zvláštní linku, tři auta a milión desek a knih. Nepotřeboval jsem taky žádné nové šaty. Tu noc jsem měl dokonce pocit, jako bych nemusel ani jíst. Bylo mi jasné, že se klidně uživím vlhkým vzduchem a vším tím, co kolem sebe v noci vidím. Tělo jako bych měl lehčí, jako bych byl hubenější, pružnější a vůbec celkově odolný.

V nejtemnějším koutě parku jsem u tenisových kurtů udělal třicet kliků.

Proti mně se tyčily západní hradby Ústředního parku – mrakodrapy Imperiál, Beresford, Dakota, Majestic – silueta věží a podsebití. Většina světel už nesvítila. Solidní střední vrstvy za sebou měly zas jeden další den. Všecko nejlepší všem! Byli teď bezpečně uloženi na noc ve speciálních zařízeních, jakými jsou ty jejich na zámek uzavřené krabice v těch horách nakupených poliček, a teď spali spánkem králů. Všecko bylo v naprostém pořádku. Anebo se aspoň zdálo. Co jsem se díval, nevrhal se nikdo dolů z okna věže ani z vysoké bašty domů na východě. Všichni byli ve věžích, tak jak to vyžadoval jejich životní styl, uzavřeni v bezpečí, v čistotě a až do rána vzdáleni všech nepříjemností. Když nad Carlylem vyšlo slunce a s řinčením budíků na nočních stolcích začalo hrát rádio, všichni vyskočili, osvěženi a připraveni provozovat dál svoje povolání, dostávat svým závazkům, plnit své povinnosti a zase další den vést svět.

Mějte se všichni dobře, sbohem!

Andale burro.

Před hotelem Majestic jsem vzpomínal na Florence. Teď se asi právě probouzí po první hodině skutečně „dobrého“ spánku a bere si dva nembutaly, které by ji ponořily do dalšího spánku, ne sice tak přirozeného, jako byl ten první, ale přece jen je to spaní. A tak jsem řekl: Sbohem, děvenko.

Před budovou Ethical Culture jsem si vzpomněl na naše hezké společné dny, jak by si asi zavzpomínal někdo, komu umřela manželka nebo manžel. Vzpomněl jsem si, kdy a kde jsme se setkali, a když jsem šel po West Side Y I, vybavil jsem si, jak jsme se poprvé milovali, bylo to na břehu jezera a žáby nám k tomu skřehotaly ostošest. A tak jsem řekl: Sbohem, děvenko moje malá! Pak jsem šel kolem National City Bank, kolem té banky, která v dvacátém devátém zavraždila mého otce, a dal jsem sbohem i všem těm starým dobrým časům. Když jsem byl před Madison Square Garden, neměl jsem v sobě vůči nikomu žádný pocit odporu, protože člověk má odpor jenom vůči vězení, a z něho jsem byl venku!

Na rohu Čtyřicáté sedmé ulice a Osmé třídy jsem vešel z toho nádherného mrholení dovnitř, do nějakého podniku, a dal si ještě něco k pití. Byl jsem natolik promoklý, že jsem to potřeboval, a natolik prochladlý, že mi to dělalo moc dobře. Byla to mizerná hospoda, přecpaná zbědovanými hádavými herci a dosud úspěšnými hádavými kulisáky. Přeli se, provokovali a přesvědčovali jeden druhého. A já jsem jejich hašteření, provokování a hádání poslouchal a všechno to špičkování mi dělalo nesmírně dobře. Jak daleko jsem se to zatoulal od domova? V té hospodě nebyl nikdo příjemný, nikdo dobrotivý, nikdo roztomilý, nikdo ochotný a nikdo nesobecký. Pro co jsem se vzdal vší té nádherné kousavé hořkosti?

Před nádražím Penn Station, které toho roku právě bourali, jsem si třiadvacetkrát sáhl na palce u nohou, na památku té staré budovy, která brala za své, stejně tak jako brala za své budova mého života. Andale burro!

V Port Saidu na Dvacáté osmé ulici jsem si dal ještě jednu skleničku. Věděl jsem, že když budu střízlivý, nikdy neudělám, co jsem se chystal udělat. Bez toho pořádného a vytrvalého pití bych rozhodně nešel na Dvanáctou ulici a nechtěl donutit to svoje děvčátko, aby ráčilo sesunout svou zadničku z toho špalku ledu, který ji udržoval v sterilním stavu a netknutou (skutečně netknutou?) celý jeden a půl roku. Bez pomoci téhle poslední skleničky bych všecko mohl popadnout za úplně obrácený konec a brzy bych mohl moudře zalehnout a usnout ve své vlastní malé krabičce v Algonquinu.

Měl jsem papírek od Cheta s sebou. Když jsem došel k domu, kde bydlela, zazvonil jsem. Nikdo neotvíral. Dobře jsem si všiml čísla bytu, 3 P. P znamenalo přední trakt. (Mozek mi skutečně pracoval na plné obrátky!) Šel jsem před dům a zrak se mi rozběhl po budově nahoru. Okna jejího bytu byla temná, rolety vytažené. Užuž jsem totiž usínal. Pak jsem se znovu posadil, vyrovnal jsem rovnováhu a usnul.

Když spím, mám jakýsi druhý zrak. Najednou jsem se probudil a vidím, že po ulici přichází Gwen a s ní nějaký mladý chlap jako hora. Vyskočil jsem a zůstal nehybně stát. Zvedl jsem se tak náhle, že jsem se na okamžik domníval, že mě museli vidět. Ale neviděli. Zahnuli do průjezdu Gwenina domu a tam zůstali stát a velice vážně spolu hovořili. Chvílemi se mi zdálo, že se dívají přímo na mne. Ale byl jsem samozřejmě ve tmě, takže mě nemohli vidět.

V chodbě zatím probíhala klasická konverzace, v níž se mělo rozhodnout, zdali ten chlap půjde s děvčetem nahoru nebo jestli půjde domů. Zřejmě spolu ještě nedospěli do onoho stadia, kdy jde chlap nahoru s naprostou samozřejmostí. Viděl jsem, že je ten chlap nezkušený, protože ostřílený harcovník by šel nahoru hned. „Nikdy se, příteli, neptej,“ řekl jsem nahlas, „prostě se seber a maž nahoru. Musejí za tebou.“

Zřejmě do toho chlapa nijak zvlášť udělaná nebyla, protože kdyby ano, tak by to nebyla ani Gwen, aby ho prostě sama hned nevlíkla po schodech k sobě. Děvčata většinou povolují, protože je to snazší, protože nechtějí zklamat, protože nemají nic lepšího na práci, protože do nich chlap hučí, protože má v obličeji tak potřebný výraz; a všechno to pro ně vlastně stejně moc neznamená. Ale Gwen nikdy nepovoluje. Gwen se rozhoduje jako kluk, že do toho půjde. „Pak,“ dodával jsem hlasitěji, „pak má sílu za deset.“

Touhle dobou už nic nejezdilo a oba určitě slyšeli, jak si na druhé straně ulice cosi breptá nějaký opilec sám pro sebe. Ten lamák pitomej, aspoň devadesátikilová vazba, udělanější než jeho bratr Chet (jestli byl skutečně ten, za koho jsem ho pokládal), si zřejmě myslel, že rozumem člověk může dobýt horu. Stáli tam, hučel do ní a vejral zpoza inženýrských brýlí a korektně se při tom mračil. Gwen vypadala, že je jí jedno, jak to dopadne.

„Ty se jí, hochu, řekl bych, moc dvakrát nelíbíš!“ poznamenal jsem nahlas. Věděl jsem, že tohle oba zaslechli, protože se otočili a chvilku se na toho opilce na druhé straně dívali. Pak vzala Gwen Charlese za ruku – myslím, že už jí to žvanění lezlo krkem – vedla ho dveřmi dovnitř a pak po schodech nahoru. „Tak vidíš, tos to vymňouk!“ povzdechl jsem si.

Ve skutečnosti mi ale bylo veselo. Ne z toho, co udělala, ale z toho, co neudělala. Nepustila ho dovnitř jen tak samozřejmě.

No a teď si běž, ty prevíte, zpátky do své krabice v Algonquinu a čti si Siddhártu anebo jakou chceš jinou knížku, která oslavuje krásy duchovního života.

Nahoře v bytě zhasla světla. Nejdřív v pokoji s dvěma okny (to bude asi obývák, myslel jsem si) a potom v pokoji s jedním jediným oknem (to musí být ložnice; mozek mi skutečně pracuje výborně!). Popošel jsem poněkud kupředu, jestli bych třeba nemohl zřetelněji vidět, co se tam nahoře děje, ale náklaďák Daily News jen taktak že si nevyrobil svou vlastní zbrusu novou novinovou zprávu.

Dávej si bacha; tihle do tebe při první příležitosti vrazí, říkal jsem si.

Když nákladní vůz přejel, viděl jsem, že někdo v ložnici stahuje roletu. No tak to je ono, uvažoval jsem, koukej mazat domů!

Měl jsem v hlavě tupo, tak jsem couval pozadu, až mi paty cvakly o chodník, a pak jsem se posadil. Stála tam telefonní budka a já jsem seděl na kraji chodníku, anebo to byla stoka? A zády jsem se opíral o budku. Tak jsem tam dřepěl, já, akcionář, viceprezident firmy Williams a MacElroy, člověk s obrovským majetkem – kdyby už jen vyženěným – v luxusním sídle v Los Angeles, s bazénem prosím, já, mužská polovice slavného zlatého páru! A tenhle chlap tu sedí a uvažuje, jaká je nakonec ve společnosti krátká vzdálenost mezi hořejškem a dolejškem. A v těchto úvahách tato veliká osobnost usnula.

A pak mě zase probudil můj osmý smysl. V bytě někdo rozsvěcel světlo. Nato vyletěla vzhůru roleta v ložnici a okno vyjelo až nahoru. Nevzpomínal jsem si, že by Gwen byla tak šílená po čerstvém vzduchu. Třeba to potřebuje on, aby načerpal novou energii, uvažoval jsem. Taková kláda asi spotřebuje hektolitry kyslíku na to svoje funění a chrochtání a přirážení. Zaplaťpámbů, že jsem si hlídal váhu. Takováhle hora, ta se musí asi taky pořádně potit, přemítal jsem.

Začínalo mi být trapně, tak jsem se rozhodl jít domů. Zvedl jsem se. Zatím už nemrholilo, ale rozpršelo se. Vlezl jsem do telefonní budky, opřel se o stěnu a díval se na protější dům. Pak jsem si všiml, že sem po ulici míří policajt. A já v telefonní budce! Nemohl jsem si vzpomenout na jediné newyorské telefonní číslo, které bych mohl vytočit. Vytáhl jsem z kapsy papírek a deseticent a vytočil Gwenino číslo. Stejně jsem to myslím chtěl udělat. Slyšel jsem, jak jí telefon zvoní v bytě. A zrovna v tom okamžiku, když přišel policajt naproti mně, stáhl někdo v onom jediném okně roletu a pak se za ním rozsvítilo světlo. Telefon brala Gwen. Slyšel jsem: „Haló, haló.“ Následovala dlouhá pomlka.

„Kdo je to?“ ptala se.

Policajt přešel, na což jsem čekal. Ale nezavěsil jsem. Řekl jsem hlasitě anebo jen tak uvnitř pro sebe – to už jsem teď nerozlišoval – řekl jsem: „Ta má ale krásnej hlas!“

Slyšela to a musela si asi myslet, že je to nějaký blázen, co volá lidi uprostřed noci a dýchá na ně do telefonu, protože rychle zavěsila. Ale – stačilo těch pár slov a všechno se mi zase vrátilo – její hlas, byl to přesně ten její nádherný dívčí hlas. Ano, byl to ten hlas mého děvčátka.

Styděl jsem se, že jsem se choval tak pošetile a jako nějaký bláznivý studentík, a tak jsem se rozhodl jít domů. Narovnal jsem se a už jsem chtěl vyjít dveřmi telefonní budky ven, ale ještě jsem se naposledy podíval na to okno. Pod vysunutou částí povíval v lehkém průvanu v ložnici kus rolety, takových patnáct centimetrů. Znovu tam byly vidět známky života. Napadlo mě, jestli si sundal ty brýle?

Já jim to rozhodím, umiňoval jsem si a vytáčel číslo. Já jim tuhle akci překazím! A možná že potom se mu to už nepostaví.

Tu noc mě měli strčit někam do chládku.

Nikdo to nebral. Ale já jsem to nechal vyzvánět. Se značným uspokojením jsem si uvědomoval, že skutečně cosi přerušuju. Když konečně zvedla sluchátko, zněl její hlas jinak. Zablekotal jsem do telefonu něco jako: „Už pro vás máme to číslo, pane Andersone!“ To jsem ale idiot bláznívej, myslel jsem si – sekretářka, vlastně sekretář v tuhle noční dobu. Ne, vždyť to může být taky třeba vrchní z Little Clubu, napadlo mě. Hm! Nakonec mi to bylo jedno, jen když jsem jim překazil ty jejich prasečinky.

„Haló, Gwen?“ řekl jsem, jako kdyby nic a jak nejroztomileji jsem to jenom svedl. „Haló, Gwen, tady je Eddie!“

Už co kluk jsem vždycky oznamoval svoje jméno do telefonu, jako by to byla událost. Přesto však následovala dlouhá pauza.

„Neruším tě v něčem?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla, „to nevadí.“

V tu chvíli šla roleta dolů a za ní se rozsvítilo.

„Jak se ti pořád vede?“ zeptala se.

„Hm, dobře, dobře.“

„Kde jsi?“

„Tady, v New Yorku. V jedné restauraci. Little Club. Přiletěl jsem na východ, protože budu psát nějaký článek.“

„Ano?“ divila se.

Tak co, myslel jsem si, tak co, holčičko?

„Promiň, na telefonování je dost pozdě,“ omlouval jsem se. „ale volal jsem ti několikrát a pořád jsi byla pryč.“

„Ano, byla, ano, a je pozdě. Nemůžeš zavolat zítra?“

Tak ty se mnou chceš mluvit, viď? myslel jsem si. Fajn, nic víc jsem nechtěl vědět.

„Já ti zavolám zítra,“ řekl jsem.

„Dobře, zítra.“

Před ním se mnou nechceš mluvit, viď? myslel jsem si.

„Nezlobíš se, že ti volám?“ zeptal jsem se.

Počkej, co řekne na tohle.

„Ne, proč bych se měla zlobit?“

Její standardní úhyb. Jedna z těch vyhýbavých reakcí è la: „Ne, proč?“

„Protože – dost nutně jsem tě potřeboval o něco poprosit…“

Výborně! Požádej o naléhavou pomoc! To na ně vždycky zabere!

Bylo slyšet nějaká přitlumená slova stranou, mimo mluvítko. Pak zřejmě Charles vstal z postele a šel do druhého pokoje. Když pak totiž začala do telefonu znovu hovořit, zdálo se, že už si tolik nedává na všechno pozor. Hm, jestli si dává pozor, uvažoval jsem, znamená to, že musí cítit něco, o čem on nemá vědět.

„No tak jak ses celou tu dobu měl?“ zeptala se znovu.

Potřebuješ přece tu její pomoc, říkal jsem si; požádej ji znovu o pomoc.

„Hm, ani nevím,“ odpověděl jsem. „Přece mě znáš, já nikdy nevím, jak se vlastně mám, a dojde mi to teprve za kolik měsíců. Pokud mi to neřekne někdo jinej.“

„Hele, jdi, přestaň si hrát na chlapečka, Eddie, ty víš dobře, jak se ti vede. Tak jak se máš?“

To mě rozesmálo. Její hlas už nezněl tak dívčím tónem, spíš z něho bylo slyšet Gwen. Pak jsem si všiml obývacího pokoje. Rolety zůstaly vytaženy a viděl jsem tam Charlese. Byl ve spodním prádle, v tričku a spodkách, stál kousek od okna. Proporcemi připomínal obrovský koberec, chci říct srolovaný koberec. Panebože, myslel jsem si, to s ní leze do postele v tom prádle?

„Eddie?“

„Co je?“

„Přestal jsi mluvit. Myslela jsem, že už jsi to skončil.“

„Jen jsem tak přemýšlel, nevzbudil jsem tě? Jestli jo, tak mě to mrzí.“

„No, už jsem usnula.“

Charles se znovu objevil u okna s plechovkou piva v ruce.

„To mě skutečné moc mrzí,“ opakoval jsem. „Běž si zase lehnout. Já jsem prostě potřeboval nějakou pomoc.“

„Pomoc?“

„V takové delikátní záležitosti.“

„Je v tom?“

Žárlí snad? Charles upíjel pivo. Běž si radši, hochu, ještě pro jedno, myslel jsem si; tohle bude nějakou chvilku pokračovat. Hodil jsem do automatu pěticent.

„Eddie?“

„Ano?“

„Pořád jako bys mi mizel.“

„Ne, jsem tady. To víš. Vzpomínky. Promiň. Týká se to mé dcery Ellen, a není to, jaks říkala. Pamatuješ se na Ellen?“

„Pamatuju se na Ellen.“

„Z té už je velká holka.“

Neříkala nic. Viděl jsem, že na ni Charles něco volá z vedlejšího pokoje, ale přes ulici jsem to neslyšel. Jedno jsem však přece zaslechl, přestože musela mluvítko zakrýt rukou; byla to známá písnička holek, co to táhnou se dvěma chlapy naráz: „To je jenom jeden starý známý.“ Nato jí něco říkal a já jsem si myslel, běž si ještě pro jedno pivo, ty prdeláči hranatej, protože ten obyčejný „starý známý“ možná bude na drátě ještě hodnou chvíli.

„Eddie,“ promluvila opět na mne, „myslím, že už radši půjdu. Je dost pozdě.“

„No dobře,“ souhlasil jsem. „Já ti všechno vylíčím, až se sejdeme.“

„Kdy to bude?“ zeptala se.

Panebože, myslel jsem si, ti nahoře spolu mají ale divnou dohodu!

„Hm, kdy by se ti to hodilo?“ zeptal jsem se.

„Muselo by to být poměrně dost pozdě odpoledne.“

„Mně se to ráno taky nehodí. Tak Ellen bude muset prostě ještě jeden den počkat.“

„Je nemocná nebo něco?“ ptala se. „Totiž chci říct, proč k tomu musím být zrovna já?“

Začínalo to být trochu jak se říká vo hubu.

„Já ti to řeknu zítra odpoledne. V kolik?“

„V šest,“ odpověděla. „Dobrou noc.“

„Počkej, počkej,“ zadržel jsem ji.

„Eddie,“ řekla, „zrovna mě napadlo, že máš nejspíš v hlavě.“

Viděl jsem, že Charles provádí ve vedlejším pokoji cosi nesmírně podivného, jakousi pantomimu, jako když si kotě hraje samo se sebou. Počínal si jako centr, který dostal přihrávku, udělal zpětnou kličku a přihrál do útoku.

„Eddie!“

„Co – prosím tě, promiň – tady před budkou je nějaká rvačka, slyšíš to? V tomhle pajzlu je plno fotbalistů. To se dnes hrál nějakej velkej zápas?“

„Nevím,“ odpověděla. „Já fotbal nemám ráda. Mimochodem, Eddie, jaks na mě dostal číslo?“

„Setkal jsem se v letadle s Chetem Collierem. Ten mi ho dal.“

„Takže ty víš, kde bydlím.“

„Dvanáctá, Západ, č. 116. Aspoň tady to tak stojí.“

„Tak zítra na shledanou.“ A zavěsila, zhasla a vytáhla roletu. Ještě jsem tam chvíli zůstal stát a pozoroval Charlese. Zdálo se, jako by se připravoval provést trestný kop. Naznačil ránu, ale vzápětí jako by přihrál míč svému spoluhráči, který jej poslal podél překvapených obránců do sítě. Vítězný gól. Charlesovi se taktický tah zdařil.

Šel jsem na roh a zastavil taxíka. V Algonquinu jsem měl tři vzkazy. Všechny byly stejné: volal pan Manny Stern.

Když jsem přišel nahoru, Ellen tam nebyla. Našel jsem lístek: „Přišel tvůj přítel pan Collier, a jelikož tys byl pryč, tak říkal, že mu postačím já. Ukáže mi prý svůj New York.“ Pak tam stálo ještě připsáno jinou rukou: „Možná že přijdeme dost pozdě. Ale já na ni dám pozor. Zdraví Váš Chet.“

To byly už tři hodiny a táhlo na čtvrtou.

Byl jsem příliš unaven, abych o tom uvažoval.

12

Visel jsem na zdi, zachycen za kolík uprostřed zad, zavěšen bezpečně, ale hlavou dolů, a všechno ve mně bylo beznadějně zpřeházeno. Působil jsem zklamání od samého počátku. Ale komu? V dlouhé místnosti s pravoúhlými kouty nikdo nebyl. Ale protější stěna byla plná, jako vždycky, zaplňovalo ji jedno obrovité oko! A nad tím okem se klenulo známé obočí, jehož tvrdá linka vyjadřovala nesouhlas. Čekalo se ode mne něco, co jsem pořád neplnil. Co jsem ale mohl dělat, když jsem byl vzhůru nohama a neměl moc změnit polohu? A to zírající oko od sebe odpuzovalo celou mou bytost čím dál tím nemilosrdněji. Smiluj se, prosil jsem, přestaň se na mne takhle dívat! Dej mi možnost. Ale oko mělo pravdu. V jistém zvláštním ohledu jsem byl vadný a nemohl jsem proti tomu nic dělat.

Užuž na mne šel vzlykot. Dělával jsem to jako malý kluk, ale vůbec mi to nepomohlo. Oko se neobměkčilo. A teď se schovávám pod pokrývkou, deku přetaženou přes hlavu – k čemu to je dobré? Moje rada: drž hubu a dej si to líbit. Přesně takhle je to v životě nachystáno pro tebe. Smiř se s tím a žij! Musíš se s tím smířit a přestát to.

A tak jsem tedy poslechl. A za čas jsem zjistil, jak žár toho oka chladne, a uvědomil jsem si, že jsem v posteli a ta postel že je v hotelu Algonquin a mně že je zima. Přestože jsem měl všecky přikrývky přetažené přes hlavu, třásla mnou zimnice. Cítil jsem řezavou bolest v hlavě a bylo mi špatně, až se mi zvedal žaludek. Ale byl jsem v bezpečí. Nebyl jsem už jako špatně jdoucí hodiny a nebyl jsem už tak bezmocně pověšen za kolík na stěnu. Noční můra zmizela.

Co se to kruci děje?

Poprvé na mne tahle můra přišla, když byla ta chřipková epidemie. Týden jsem měl vysokou horečku. Celý ten týden jsem si vždycky večer, když maminka zhasla světlo a odešla z pokoje, přetáhl přikrývku přes hlavu a čekal jsem. Ale ať jsem se zachumlal sebehlouběji, noční můra mě našla. Přicházela každou noc a zanechávala mě vyděšeného a vzlykajícího a v takovém stavu, jaký jsem nedovedl vysvětlit. Pak epidemie přešla, horečka klesla a já spal zase bez strachu. Ale když jsem měl příště horečku znovu, všecko se to vrátilo. Zas jsem visel za kolík na stěně, hlavou dolů, zas ve mně bylo všechno zpřeházeno a zas jsem se stal předmětem strašné, ale zasloužené nelibosti.

Vyrostl jsem, šel jsem na vysokou, pak do války a vrátil jsem se, vyrovnal jsem si s otcem všechna nedorozumění, šel jsem si svou cestou, ne tou, kterou chtěl on, a už nikdy víckrát jsem tu noční můru nezažil.

Až teď. Kruci, co se to děje?

Žaludek se mi zvedal. Cítil jsem, že bude nejlíp, když se co nejrychleji odeberu do koupelny.

Vždycky když zvracím, tak se pak zkoumám v zrcadle. Myslívám si, že tehdy mám nejlepší možnost vidět svou tvář tak, jak bude vypadat, až budu mrtev. Pochopitelná zvědavost. Díval jsem se dlouho na ten šedivý sošný předmět, na kterém jsem pilně pracoval celý život. Ta hlava v zrcadle stále ještě žadonila, abych všecko uvážil, a pořád říkala: „Smiluj se. Nesuď mě nelaskavě. Poskytni mi možnost.“

„Ať mi to všechno políbí šos,“ řekl jsem nahlas. Nasadil jsem zarputilý výraz a prošel závěsy mezi oběma pokoji.

Zatím přišla domů Ellen. Na zemi vedle pohovky, na níž spala, byl lísteček a na něm stálo velikými tiskacími písmeny: „Nebuď mě. Vůbec. Pusu. Ellen. P. S. Ten tvůj přítel není tvůj přítel. Dej si pozor.“

Venku za oknem byla ještě tma. Za pět minut šest. Ulice vychutnávaly poslední chvilky ticha. V tom snu jsem přece jen jedno rozeznal: to oko. Znal jsem to charakteristické světlo, jež tam hořelo. Pronikavý pohled mého otce: vytvářel ovzduší mého chlapectví.

Teď se půjdu podívat za tátou, rozhodl jsem se; ať mi Glorie s tím jejím „Přijď v poledne“ vleze na záda! Začal jsem se oblékat.

Taky jsem se pamatoval na ty hodiny. Visívaly na stěně naší jídelny. Byly podlouhlé a měly tvar rakve a skutečně byly ke stěně přichyceny za kolík. Musel jsem častokrát vylézt na židli a pod otcovým dohledem ten starý rozhrkaný vehikl z kolíku sundat, opatrně snést dolů a uložit dozadu do auta, které jsme právě měli, aby se mohly dovézt k hodináři. Potřebovaly opravovat pořád. Když jsem hodiny sundával z kolíku, kovově zvučící trubičky v jejich útrobách o sebe zavadily a slavnostně, se rozezněly. Ale když hodiny normálně šly, nikdy nefungovaly. Když nikdo nebyl doma, vylezl jsem si někdy na židli od jídelního stolu, strčil jsem do nich a naslouchal jejich tónům. Ale sebelepší péče hodinářské dílny je nepřinutila, aby bily, kdy a jak měly. Ty staré hodiny byly umíněné, což se u stroje nepokládá za ctnost.

Tatínek na těch hodinách nesmírně lpěl, ale nevěřil jim. Vždycky když skutečně záleželo na čase, tak volal informace. V těch naivních dobách oznamovali zaměstnanci westchesterské telefonní centrály čas ještě zdarma. Teď už nejsou tak hloupí, počítají deset centů. Myslím, že tatínek by byl i těch deset centů zaplatil. Potrpěl si na přesný čas. Když se pak dověděl, co nevěděly hodiny, vystoupil v jídelně sám na židli a poopravil minutovou ručičku a celou tu dobu hodiny zahrnoval nepříliš laskavými výrazy v anatolském argotu.

Nikomu nikdy nedovoloval, aby je natáhl nebo nařídil. Já jsem to někdy provedl tajně, aby on nevěděl. Zavolal jsem si informace, zjistil, kolik je přesně hodin, pak jsem si vylezl na židli, a než se tatínek vrátil domů, nařídil jsem minutovou ručičku na přesný čas. Michael to na mne jednou žaloval, byl ještě malý a nemyslel to špatně. Pamatuju se, jak tehdy otec svraštil čelo do tvrdého výrazu, pak do mne zapíchl pronikavý pohled a dal mi jasně najevo, že už se nikdy víckrát hodin nesmím dotknout. Vždyť se přece snaží zjistit, jak vlastně jdou špatné, a jak to má poznat, když se mu já v nich hrabu? Tak jsem to už víckrát nezkoušel. Tatínkovo slovo bylo tehdy slovo Boží.

Na nádraží Grand Central na mne na podzemním nástupišti čekal vlak. Koupil jsem si lístek do Stamfordu a už jsme kodrcali po kolejích – Sto pětadvacátá ulice, Mount Vernon, Columbus Avenue, Pelham, New Rochelle – po cestě, kterou vyjezdil můj otec a milióny denních cestujících. A když jsem po těch starých místech jel, vyvstával mi před očima celý ten život, který jsem s tím člověkem prožil.

Hm, vlastně to ani nebyl život. Nevídal jsem ho o moc víc než hodinu denně. Ráno jsem prostě zůstal ve svém pokoji v druhém patře, až jsem slyšel, jak nastupuje do taxíku, který ho měl odvézt na nádraží. Běžel jsem pak dolů, naházel do sebe snídani a utíkal po svých do školy. Často jsem přicházíval pozdě, ale stálo to za to, jen když jsem se ráno nemusel ukazovat před otcem.

Večer jsem se tomu už vyhnout nemohl. Vlastním vyvrcholením dne – matčina, Michaelova i mého – byl otcův večerní návrat. Čím víc se blížil okamžik, kdy měl vejít do domovních dveří, tím víc se nás všech tří zmocňovalo jakési napětí. Jeho náladu určovaly dvě okolnosti: totiž jaké měl se zákazníky v obchodě dopoledne – v obchodě Sam Arness, Orientální běhouny a koberce – a jaké prožil odpoledne se sázkaři v Belmontu. To se dalo poznat, sotva vešel do dveří. Když měl dobrý den, přinášel ovoce. Měl hrozně rád broskve, hrušky, vyzrálé meruňky, švestky a všechny druhy melounů. Ale ze všeho nejvíc měl rád hrozny, bez jader, zvlášť ty drobné, sladké.

Když přišel domů, nejdřív obtelefonoval partu hráčů bridže a smluvil na večer sezení. Teprv když tohle zařídil, sedl si do křesla v čele jídelního stolu, abychom mohli načít večer. Nalil si uzu, smíchal ji s vodou a požádal o „něco malého“, svůj oblíbený meze, předkrm na chuť. Maminka už měla všechno připraveno, přestože tohle konala s hroznou nelibostí. A už mu to servírovala: někdy sardinky, vždycky pistácie, masité řecké olivy měkoučké jako švestky a kousek nakyslého slaného tvrdého sýra, jaký se dělá v oné části turecké vysočiny, odkud tatínek pocházel, sýra, který se jmenuje po oné provincii Kayseri Peynir.

Když pak ukojil svoji první chuť, obrátil pozornost ke mně. A to si již nalil uzu podruhé a charakteristické světlo v jeho očích se žhavě rozzářilo. Upřel ten řeřavý pohled na mne, nasupil obočí, podíval se pátravě po mně a zeptal se: „Tak cos dneska dělal, chlapče?“

Nikdy v životě jsem nezapomněl, jaký zmatek ve mně tahle otázka vyvolávala. V několika vteřinách mi okoraly rty. Jako by k sobě přischly. Když jsem je konečně donutil, aby promluvily, ozval se zvuk, jako by pukl lep, jenž se mezi nimi vytvořil.

Vypravil jsem ze sebe.– „Nic.“

„Nic?“ opakoval a měřil si mě při tom strašlivým zrakem. A já upadal do naprosto nezvládnutelného zmatku. „Nic?“, pak začal louskat pistácie a čekal, až mu to vysvětlím. Když jsem se k tomu neměl prostě proto, že jsem nemohl, říkával: „Co z tebe bude za kšeftsmana, chlapče?“ Říkal to důrazně, jako by slovo kšeftsman rozkládal a jako by bylo zosobněním chlapa a jako by jenom obchodník mohl být mužským. Bylo to tvrdé! Věděl jsem, že se to mělo chápat v žertu, ale pro mne to žádné žertování nebylo. Hlavní, co se na otce pamatuju, to byl fakt, že se ve mně zklamal.

Žertoval dál a připichoval mě k zemi tím svým zrakem jako bůh škodolibosti, jako bůh všemohoucí, očima jako ostré turecké meče, a dorážel: „Tak kolikpak peněz jsi dnes vydělal?“

Co tohle bylo za otázku? Kdo se tohle ptá kluka, který sotva začal chodit na střední školu? Upíral na mne svůj zrak tak, že jsem nebyl s to odpovědět, protože mi rty úplně vyschly. Ale on se zatím napil uzu, uždíbl kousek toho uleželého kozího sýra a čekal. „Bloumáš, bloumáš, viď,“ říkával, narážeje zřejmě na to, o čem svědčily moje nervy.

„Kolik peněz?“ vypravil jsem konečně ze sebe.

„No,“ přikyvoval, „peněz, vždyťs to slyšel. Kolik?“

„Žádné.“

„Tak, a co bude?“ louskal své pistácie klidně dál.

„Kdy?“ řekl jsem a snažil jsem se tomu smát, protože to měl být vtip; takovouhle anebo podobnou legraci si už ze mne dělal minulý večer.

„Kdy? Až budu starý. Doufám, že mě někdo bude podporovat. Jenom ale kdo?“

„Já!“ řekl jsem s náhlým zábleskem zoufalé energie a odvahy. „Já tě budu v stáří podporovat. Neměj strach, tati!“

„Budeš, chlapče?“ říkával. „Budeš?“ A pak se naklonil a vzal mi celou bradu mezi kotníky druhého a třetího prstu a stiskl tak pevně, až mi na růžové pleti vyrazila rudá skvrna. Nato mě zmáčkl ještě víc a třásl mi hlavou, až se mi v ní všecko házelo, a já se pořád usmíval, aby to všecko vypadalo jako vtip.

„Tak dobrá!“ řekl potom, „dobrá! A teď mi, chlapče, vysvětli jedno: říkám ti, abys chodil do psaní na stroji, tak proč do něho nechodíš? Říkám ti, choď na těsnopis, a o těsnopisu tady nepadne ani slovo! Jo, Shakespeare, to jo, ale těsnopis, o tom nic! To mě má na starý kolena podporovat Shakespeare? Koukám a vidím tady všecky možný knihy“ (zatím přišla maminka s večeří). „Thomno, povídám, vidím tady všecky možný knihy, ale o těsnopisu ani jednu. Už jsem ti řek tisíckrát, Thomno, dej kluka na obchodní kurs. Ale nikdo to nebere. Vobsazíno! Jenomže já vím, co se tady plichtí.“

Pak se dlouho upřeně na matku díval, až nakonec řekl: „Thomno, v těchhle věcech bys proti mně jít neměla. Jednou to všecko sama poznáš – ale to už bude pozdě.“

Maminka si samozřejmě už dávno, dávno vypracovala svou dokonalou taktiku. Mlčení. Neodpovídala, jen se tak usmívala, stejně jako jsem se usmíval já, a kladla před něho na stůl jídlo. Věděla, že ho přivede na jiné myšlenky a že to všichni nějak přežijeme až do chvíle, kdy bude čas hrát karty.

Ale otec pro mne chystal ještě jeden otřes. Nejdřív dal na talíř jídlo sobě, pak matce, mému mladšímu bratru Michaelovi a potom mně. Když mi podával talíř, tak se na mne podíval s nesmírným zklamáním a s nesmírně hlubokým rozčarováním – panebože, jak tohle bolelo! Pak řekl: „Nedělej si žádný starosti, chlapče, já vod tebe nic nečekám, ty Shakespeare! Vždyť ty nedovedeš nic než bloumat a bloumat! A plácat a plácat! Nečekám nic, nic nepotřebuju.“ Pak následovala poslední poznámka určená jemu, jeho předkům, jeho tradicím a jeho bohům, všem, kteří měli být svědky neštěstí, jež ho potkalo v podobě jeho nejstaršího syna, a jim oznamoval tento rozsudek: „Do tohodle se nedají vkládat žádný naděje!“ Pak se pustil do večeře.

Možná že se ani nedalo dost dobře očekávat, aby byl tatínek jiný. Koneckonců jsem skutečně nebyl tím, co ho naučili očekávat od nejstaršího syna.

Jak že se mi podařilo nejít v otcových stopách? Kde jsem našel tu vychytralost, odvahu a mazanost, nebo co to vůbec bylo? Teď po více než třiceti letech jsem věděl jedno, že je čas, abych sám sobě vyslovil uznání. Možná že se mi to podařilo pouze prostřednictvím vyhýbavé taktiky. Ale za oněch okolností, jež jsem si teď ve vlaku do Stamfordu vybavoval, to bylo na malého chlapce něco obdivuhodného. A dokonce se mi podařilo vyhnout se i tomu obchodnímu kursu na střední škole; jak jsem to jenom dokázal, při každodenním nátlaku a zahanbování, kterému jsem byl vystaven? Jak jsem mohl tak žít ze dne na den, jak jsem se mohl stále vyhýbat nějakým rozhodnějším krokům, unikat zásadnímu „buď, anebo“, jak jsem to dělal, že jsem si šel pod jeho každodenním dozorem svou cestou, až jsem konečně stanul na dráze naprosto protichůdné jeho původním představám?

Ve Stamfordu jsem vystoupil, sešel po schodech u nádraží a přešel rušnou dopravní tepnu. Tam se mi to stalo znovu. Přecházel jsem ulici, jako bych chtěl úmyslně riskovat, aniž jsem se díval napravo nalevo. Skoro mě porazilo nějaké auto. Svaly na šíji jsem měl napjaté jak zápasníci, když dělají most. Na protějším chodníku mi srdce bušilo, jako by potřebovalo vyměnit baterky. Potil jsem se, že jsem to skoro cítil.

A když jsem tam tak stál, řekl jsem si nahlas: „Někdo tě pořád ještě chce zabít.“

Vešel jsem do nemocnice a zamířil přímo do umývárny. Když mě něco silně poděsí, tak se mi chce čurat. Ve válce jsem létal na vojenských přepravních letadlech a přistával jsem a startoval na polních rozjezdových plochách, které byly skoro jako nic, na jednom konci hrbolatá divočina a na druhém pracoval buldozér, buď odklízel trosky roztřískaných letadel, anebo se pokoušel zplanýrovat ještě pár provizorních metrů; mockrát jsem si pochcal kalhoty.

Naklonil jsem se nad umyvadlem a dlouhou dobu jsem se díval na svou tvář. Tvář mého nepřítele, říkal jsem si. Poslední dobou se mě při pohledu do zrcadla zmocňovaly nepříjemné pocity. Když jsem klidný, tak mám obličej docela slušný – v očích mi sedí trochu úzkostlivý výraz, celý obličej je poněkud stažený, ale vážný, dokonce důstojný, skoro bych řekl až tragický. Ale když oživl, tak mě děsil. Jako by se rozkládal na kousky. Poprvé jsem chápal kubisty.

V pátém poschodí jsem zahnul do chodby a tam jsem je zastal. Klan se shromáždil, aby na vlastní oči viděl, co se děje s mým otcem. Stáhl jsem se a pak jsem vykukoval jako zloděj, abych přesně zjistil, kdo tam je a co na mne čeká. Byl tam bratr Michael a právě mluvil s matkou. Zřejmě ji utěšoval. Glorii nikde vidět nebylo. Ale v nemocničních proutěných židlích seděli čtyři muži tak přes šedesát, ty milé dětičky – moji strýčkové, tatínkovi mladší bratři. S tátou musí být zle, myslel jsem si, když ti jsou tady.

Ta obrovská katastrofa roku 1929 nejenže zlomila tátovi vaz, ale jakýmsi škodlivým vlivem, který byl jejím dozvukem, rozbila i rodinu jeho bratrů. Nikdy nedošlo k žádnému nedorozumění, k ničemu, co by se dalo nazvat rozkolem, jenže od té doby před více než třiceti lety tihle čtyři muži a můj otec spolu nikdy nepromluvili. Proto jsem si myslel, že ty čtyři mohla do Stamfordské všeobecné nemocnice přivést jenom smrt.

Před rokem 1929 to takhle nevypadalo. Bratři se navštěvovali pravidelně, sportovali spolu, pekli společně na rožni jehňata, závodili v jedení cukroví, pili, tancovali a hráli karty a kostky. V těch tučných letech měli všichni kapsy nacpané penězi; slyšel jsem, jak jim v nich cinkají, když poskakovali při tanečních krocích. Obchody jim jenom kvetly. A za to všecko byli jeden vedle druhého zavázáni mému otci. On je postavil na nohy.

Otec měl tak dobrou živnost, že běžela skoro sama. Zákazníci z nejrůznějších míst mimo New York se k němu, Samu Arnessovi, Orientální běhouny a koberce, sjížděli, jako by tu cestu měli namalovanou. A peníze na útratu jim nechyběly. Každý den otec některého zvával na oběd, do Pavillon ďOrient nebo do Bosporu a tam je vyčastoval, až je měl v hrsti. Potom zašli zase k němu do obchodu, jako kdyby jenom náhodou, a pak se nakupovalo: – hromady saruků devětkrát dvanáct, několik obrovských hedvábných kášánů pro novopečné milionáře v Sacramentu a Kansas City a v Omaze. Nakupovali stohy běhounů, ani se nedívali na jednotlivé kusy, protože do odjezdu vlaku jejich směrem moc času už nezbývalo. A jelikož šlo všechno dobře, chodili do Belmontu vyhrávat na dostizích. A zatímco jim poskok proměňoval sázkové známky za hotové prachy, cpali se chleby obloženými vykrmenými kuřaty, samé bílé maso, seděli při tom v klubovním domě a pili perrierovku (výhradně) se skotskou. To byly časy! Inšalláh!

Ale po té hanebné události, co to prasklo s National City Bank, která měla a užívala otcovy životní úspory, a co banka udělala s akciemi cirkusácké salto z více než šesti set na jednadvacet, dvaadvacet nebo třiadvacet, se otcův život změnil.

Trávil dny v obchodě, jako by mu ruce a nohy svazovalo nějaké kouzlo, ležel na hromadě běhounů, které se pod ním den ode dne sesedaly. Pamatuju se, jak mi říkával (já jsem si to pro sebe pojmenovával „kňučení“; neměl jsem tenkrát jako středoškolák žádný soucit, počínal jsem si jako návštěva odněkud z intelektuálně povznešeného světa): „Požíráme už vlastní kapitál, Evangeli!“ A tak tam ležel, z týdne na týden, majetek se mu rozplýval pod rukama, ležel na boku, hlavu v dlaních a čekal, až přijdou kupci. Ale ti zmizeli a nikdo nevěděl kam. Už prostě za otcem do obchodu ti přelétaví ptáci nepřicházeli. A nerozhoupali se a nepřišli ani příští rok, ani další. V těch letech se musely dělat ztrátové obchody a prodávalo se, co bylo na skladě, Syřanům a Arméncům v New Yorku ve velkém se ztrátou, za polovičku – ano, za jakoukoli cenu.

Před krachem byl otec skálou rodiny. Pomohl všem. Ještě někdy zpočátku musel pomoci svému staršímu bratru Stavrosovi, tomu, co přivedl rodinu z Turecka sem do této země. Stavros, kdysi mnohonásobný milionář, přišel na buben, ne kvůli nějaké katastrofě na trhu, ale kvůli hazardu v kartách a kvůli ženským.

Vedle toho všeho pomohl otec svým čtyřem bratrům, těm „klukům“, co tu teď seděli a čekali v proutěných křeslech. Přemlouval je, aby začli obchodovat na svou vlastní pěst. Byli to liknaví podnikatelé, ale otec jim dával zboží za dvacet, třicet i čtyřicet tisíc dolarů do prodeje, aby mohli obchodovat a vydělat si nějaký dolar sami.

Pamatuju se, že jsem jednou otce upozornil – vždycky jsem mu dával lekce, člověku, který lekce nepotřeboval, ale spíš pomoc a soucit – pamatuju se, jak jsem mu říkal: „Tati, všiml jsem si, že už za tebou tvoji bratříčci nechodí.“ A dobře se taky pamatuju, jak mi odpověděl: „Lidi se táhnou za penězma, Evangeli.“

Tenkrát jsem se k němu otočil zády a tu jeho filozofii, že „člověka nikdo nezná, když je na dně“, jsem zatratil, přestože jsem baštil i s chlupama, když Bessie zpívala „Blues plačící jívy“. Jenomže ona tehdy byla světice na levé frontě světců a můj táta byl jenom ubohý pštros s hlavou zahrabanou v písku systému, který podle mého názoru měl být rozhodně rozbit. Zasloužil si svůj osud, myslel jsem si, protože postavil svůj život na dolaru. Neměl jsem soucit s žádným z nich, ani se svým starším strýčkem Stavrosem, přestože nebýt jeho, seděl jsem dnes v rohu Zavřeného bazaru v Istanbulu a modlil se, aby mi ti následovníci Mohamedovi, ti hamalové neroztřískali okna a nevlezli dovnitř, až zase budou protikřesťanské nepokoje.

Byl jsem přesvědčen, že i tihle žabaří, ti čtyři „kluci“, si svůj osud zasluhují. Neměl jsem s nimi slitování, přestože v třicátých a čtyřicátých letech chodili po ulicích zlomení stejně, jako byl zlomený můj otec. Taky měli akcie National City – a jiné cáry papíru.

No, a teď tu seděli v pátém patře Stamfordské všeobecné nemocnice jako účastníci nějakého starého rituálu. Seděli tu sice na bílé proutěné lenošce v téhle neposkvrněné čekárně, kde se oznamují, sice soucitně, ale vědecky nesmlouvavé, rakoviny, tady v tom dočasném svatém místě, ale mně se zdálo, jako by se krčili v podřepu v nějaké staré díře v anatolském pralese kolem rituálního táborového ohně, obklopeni temným neproniknutelným lesem starých zvyků, připraveni zhltat otcovy kosti, aby si sami prodloužili život. Výraz jejich tváří osciloval mezi výrazem zkušených kmenových smutečních hostí (nikdy žádný pohřeb nevynechali) a mezi obscénním výrazem mužů, kteří tráví své dny v hotelových halách, plácají oplzlé vtipy a rozhlížejí se po ochotných vdovách, které by mohli klofnout. Když jsem vystoupil z úkrytu, ten nejmladší zrovna kradl popelník; všichni mě rázem uviděli a všem se vydral z hrdla obřadný anatolský výkřik, jakési prodlužované „Oóóó!“, který se těm čtyřem „klukům“ dařil převýborně.

„Kluci!“ myslel jsem si. Teď přinejmenším šedesátiletí, šťastně impotentní a tak koneckonců prosti veškerých nepříjemností. Žijí spolu v jednom bytě, jakožto uživatelé výhod sníženého nájemného a sociálního zabezpečení. Je tomu už dávno, co se tři oženili. Jeden byl dokonce dědečkem, přestože nikdy neviděl ani svého syna, natož vnoučka. „Něco ode mě chtějí,“ vysvětloval. Všechna tři manželství měla krátké trvání; nejkratší, bylo to jediné, které skončilo těhotenstvím, trvalo týden. Nejdelší rok. Žádná z nevěst nežila podle zásad odpovídajících řeckým představám o ženě. A zvlášť zlé bylo, že žádná nedovedla vařit tak dobře jako matka těch „kluků“, moje babička Vasso. Jakmile tohle začlo být každému z nich jasné, vrátil se domů.

„Óóóó!“ vyrazili ze sebe chraptivě a pak ještě jednou, ve vyšší poloze-. „Óóóó!“ Je to v zásadě výraz obdivu, výraz, jaký je vyhrazen pro okamžik, kdy na scénu přijde spasitel, kterého v rodině představuje kdokoli, kdo má slušné konto v bance. Rychlým pohybem vyrval jeden z nich mladšímu bratrovi z ruky popelník a vrátil ho na desku nemocničního stolu. A pak se všichni vrhli na mne a po starém zvyku mě líbali. Jsem přesvědčen, že kdybych si stáhl kalhoty, tak by líbali i to, co by se jim nabídlo; takovou moc nad nimi mají peníze. Samozřejmě neměli poslední zprávy o stavu mé hotovosti v bance. Věděli jenom jedno: že jsem se oženil s dcerou někoho nesmírně význačného, univerzitního rektora, že žiju blízko Beverly Hills a že mám bazén. To tedy musí být pracháč!

Proč se nuzáci vždycky tolik starají o zdraví bohatých? A už chlapi spustili vodopád gratulací, jak krásně vypadám, a plamenně vykřikovali nad mým celkovým zdravím. Samozřejmě že hodně zásluh se přičítalo Kalifornii. Pak následovaly ty nejoptimističtější odhady o mé budoucí životní kariéře. Viděl jsem předtím svůj obličej dole v zrcadle a vím, že jsem vypadal příšerně. Ale oni byli naprosto nezvratně přesvědčeni, že takhle báječně jsem už léta nevypadal a že jenom mládnu, a jak že prý to dělám. A panebože, najednou jsem se přistihl, že jim začínám věřit. Hrál jsem roli, která se ode mne čekala, roli nejúspěšnějšího velikána rodiny.

Avšak moje dotazy na otcovo zdraví u nich vyvolaly reakce naprosto odlišné. Najednou všichni nasadili masky profesionálních smutečních hostí, vypadalo to jako scéna z expresionistického divadla. Začali s tím žalostným falešným patosem, vzdycháním, kvokáním a krčením ramen deklamovat o záhadách náhlého zhoršení jeho zdravotního stavu a o hrozící smrti. A nakonec se rozplývali v takovém zármutku, že jsem nemohl než říct: „Proboha, kluci, přece tak zle na tom zas nemůže být!“ A aniž jsem čekal na odpověď, prodral jsem se tou spletí jejich těl a objal matku.

Byla nesmírně ráda, že mě vidí, protože já jsem nejstarší a ona je ze starého světa. Cítí se vždycky bezpečněji, když jsem v její blízkosti. Dálkový telefonní hovor, to není ono.

„Je tátovi skutečně tak špatně?“ zeptal jsem se bratra Michaela a kývl hlavou směrem k těm čtyřem klukům. Neodpovídal. „Kdyby mu bylo tak zle, jak říkají, tak musí být už po něm,“ podotkl jsem. Když jsem se skláněl k matce, abych ji políbil, podíval jsem se na ni. Strašlivě zestárla.

V tu chvíli vyrazil zpoza rohu dr. Furillo. S ním katolický kněz. „Doktor,“ oznamoval jeden z kluků tónem, jaký by obvykle nechával vyhrazen pro příchod řeckého arcibiskupa. Dr. Furillo nám představil kněze. Vzal ho kolem ramen a pravil: „Tohle je Otec Draddy. Přišel sem za někým, kdo ho potřebuje, a já jsem mu pověděl o vašem otci. Myslel si, že by nebylo špatné, kdyby ho navštívil.“

„Ono to později všechno nesmírně usnadní,“ pravil Otec Draddy. A aniž čekal, co my na jeho návrh řekneme, otočil se a s poněkud chlapeckým úsměvem vstoupil do pokoje k otci.

„Je mladý, ale své práci moc dobře rozumí,“ sděloval nám dr. Furillo.

„Ale my nejsme katolíci,“ ohrazoval jsem se.

„Já vím,“ přikývl dr. Furillo, „vy jste u řecké ortodoxní víry.“

„My vlastně nejsme nic,“ vysvětloval jsem. „My v podstatě na náboženství vůbec nedržíme.“

„To lidé říkají do určitého okamžiku,“ pravil dr. Furillo. „Vy jste Michaelův bratr, že, ten spisovatel, a jste hodně známý, co?“

„Ano.“

„Je to pro mě čest, že vás poznávám. Já jsem dr. Furillo. Starám se o vašeho otce.“ Stiskli jsme si ruce.

„Nic hrozného a taky nic bezprostředního nehrozí,“ řekl. „Tamhle ti pánové patří také k vám všem?“

Kluci mezitím přišli k nám a civěli doktorovi přes rameno. „My jsme bratři od toho mrtvýho,“ oznamoval jeden z nich. Nejstarší praštil bratra zezadu přes hlavu. Ten sklopil s posměšným ponížením hlavu a odkolíbal se.

Pak jsme všichni slyšeli, jak někdo křičí. „Já vím, vás poslala moje stará. Vy jste flandák, že, tak jenom koukejte kápnout božskou, že vás poslala moje stará, co?“

To byl otec, z pokoje číslo 612. Hlas mu zněl ještě jako zvon. V tu chvíli se všichni na chodbě s jeho stavem dostatečně seznámili. Slyšeli jsme potom, jak Otec Draddy cosi polohlasně brebentí, diskrétně, aby to nebylo nikde jinde slyšet. Pak opět vybuchl otec. „Já mám flandáky moc dobře prokouknutý. Za mejch mladejch let byl řeckej arcibiskup zloděj. Měli ho strčit do kreminálu. Zachránily ho jenom ty jeho fousy. Pak si splichtil tu veselku s mým bratrem. Co? A dyk to říkám dobře, umanul si veselku a voženil mýho bratra se svou dcerou. Myslel si, že bratr má prachy… co?“ Otce Draddyho slyšet nebylo, ozývalo se jen jemné brebentění. Pak následovalo: „Řekněte mojí, až budu chtít faráře, že si pro něho pošlu sám. A teďko děte a pošlete mi sem mýho syna Evangelose, teď chci, aby sem přišel můj syn Evangelos!“

Otec Draddy vyšel ven s úsměvem na rtech. Byl to fajn člověk. Zamířil jsem dovnitř, ale dr. Furillo si mě přitáhl jednou rukou blíž k sobě a druhou vedl matku. „Jedno je důležité,“ říkal ml, „ehm, je tahle dáma vaše matka?“ Pak se obrátil na ni, stále pevně svíraje moji paži, a varoval ji: „Paní Arnessová, nesmí vás teď nic, co váš manžel řekne, rozčilit. Za to, co si myslí nebo co říká, už nemůže. Pamatujte si to.“

„Hlas má ještě jako zvon,“ řekl jsem. „Co mu vlastně je?“

„Teď v tuhle chvíli? Pulmonární edém. Voda v levé plíci. Tohle je už jasné. Vlastně by docela brzy mohl z nemocnice domů. Jenomže édém je ve skutečnosti příznakem něčeho jiného.“

„Čeho jiného?“ zeptal jsem se. „Mluvte se mnou, prosím vás, naprosto otevřeně, ano?“

„Váš otec,“ pokračoval dr. Furillo, „má pokročilou arteriosklerózu. Prostými slovy to znamená, že jeho mozek není vyživován tak, jak by měl být. Chvílemi je při plné síle. Dokonce i to, co říká, dává smysl. Jindy – to uvidíte sám – jindy je stižen těžkým paranoickým stavem. Naneštěstí se teď stala terčem jeho útoků právě vaše paní matka. Příští týden to můžete být třeba vy. Má halucinační stavy. Tím chci říct, že některé věci přímo vidí. Doslova. Vidí ve skutečnosti něco, co neexistuje. Mozek, to je prostě jenom chemie, však víte.“ Pak se váhavě odmlčel. „Promiňte, paní Arnessová,“ omluvil se. Vzal mě samotného stranou a řekl mi: „Budu k vám naprosto otevřený. Stav mozku vašeho otce se zhoršuje rychlostí, která vás možná až poděsí. Dřív než by si člověk přál, může vysadit některá z životně důležitých funkcí, například močový měchýř. Anebo ledviny. Urémie. Tady je to hlavní nebezpečí. Přestává ovládat kdeco. Už nelze například spoléhat, že bude své přirozené potřeby vykonávat civilizovaným způsobem. Chápete snad, co mám na mysli, ano?“

„To je všechno, co mi chcete říct?“

„To je všechno. Je mi líto.“

Vešel jsem do čísla 612. Neviděl jsem ho přes rok a prvně jsem si všiml, jak je v obličeji vyzáblý. Oči mu nepřirozeně jiskřily.

Sestra mu zrovna přestýlala postel. Povídal jí přitlumeným hlasem cosi, čemu se dost lascívně rozesmála. Měl jsem dojem, jako bych měl před sebou dva milence. Pak zvedl hlavu a zpozoroval mě.

Ať už pro mne znamenal cokoli, viděl jsem, že já pro něho znamenám všechno. Představoval jsem v jeho očích veliké kouzlo, odpověď na jeho modlitby. „Tak vidíš, ty kanóne!“ rozzářil se. „Jé, ty můj chlapče!“ Snažil se s vypětím sil posadit, oči mu žhnuly a obočí mu strnulo napětím. „To už stačí,“ zarazil sestru, „ven!“

„Ale pane Arness, vždyť já ještě nejsem hotová. Když budete klidně ležet a nebudete zlobit, tak už to bude trvat jenom okamžíček.“

„Vidíš, co se stane, když přijdeš vo prachy? I tadle vodmlouvá!“ A zapíchl do mne pohled, jenž měl tak divný výraz, jaký jsem u něho nikdy předtím neviděl. „Kanón!“ bručel si pro sebe. „Pojď ke mně, panebože. Slečno Costello, tohle je slavnej člověk. Jenom jeho sekretářka bere sto pětadvacet dolarů tejdně. Tak si to pište!“

„A vida,“ řekla slečna Costello, „to jste vy? To o vás teda pořád mluví?“

„Že má kukuč po mně, co? To je ten kanón, co jsem vám ho vokazoval v těch časopisech, pamatujete se? Má tři bouráky!“

„Ale, ale,“ podivovala se slečna Costello, „to teda blahopřeju… je to teď lepší?“ zeptala se, protože už postel přestlala.

„Jo, jo, teďko bude všecko v pořádku. Tos přišel akorát, chlapče!“

„Nebuďte tady moc dlouho,“ nabádala mě slečna Costello, když odcházela. „Měl by odpočívat.“

Když jsem se naklonil a políbil otce, ucítil jsem pach člověka připoutaného na lůžko. „Tak jak ti je, tati?“ zeptal jsem se.

„Jak mi je? Nemám prachy; to je, jak mi je! A vona dělá jako divoká fena. Viděls ho tam venku?“

„Koho, tatí?“

„Toho čápka, toho jejího.“

„Ne.“

„To víš, když přijdeš, to von se schová někde vzádu. Chlapče, ty kluku jeden chytrá, v tobě já mám všechnu svou náději.“

„No tak vidíš, tati, a teď mě tady máš.“

„Teď už to chápeš, jo, celej život ti říkám, dávej si pozor na prachy. Protože když nemáš prachy, ztratějí k tobě všechen respekt, neříkal jsem ti to?“

„Říkal, tati, mockrát.“

„Viděls to teďko, posílají mi sem faráře! Nemůžou se dočkat, až natáhnu brka, aby mohli sežrat ty moje peníze.“

„Ale tati, vždyť jsi říkal, že žádné peníze nemáš.“

„Nemám, jenomže to voni nevědí.“

„Ale teď právě jsi říkal, že k tobě ztratila všechnu úctu, protože nemáš v bance žádné peníze.“

„Jo. Teď rozumíš tomu, co jsem ti povídal, jo? Viděls to všecko až z Kalifornie. Však já jsem jí to říkal, von to vidí až z Kalifornie, co mi provádíš, to jsem jí říkal, jen počkej, von přijde, a brzo. To pak radši řekni tomu irskýmu ludrákovi, ať se kouká dekovat. Ty jseš přece skvělej chlap, Evangeli, ale jak to, že ti tak šedivějí vlasy, chlapče?“

„Stárnu, tatí.“

„Vždyť ty jseš ještě kluk, dyť teprvá začínáš. Budeš mnohonásobnej milionář, mnohonásobnej. To, co se teďko stalo mně, to tebe nikdá nepotká. Pověz mi, jaks na tom byl loňskej rok? He?“

„Hm, za poslední rok jsem platil daně asi ze šedesáti pěti tisíců dolarů.“

Blaženě se zachechtal. „To je skvělý!“ pochvaloval si, „skvělý!“ Pak napodobil moje slova: „Daně jsem platil asi ze šedesáti pěti tisíců dolarů. Skvělý! Panebože! Ale kolik ti to hodilo, he? He? Ty kluku vychcaná! Řekni mi pravdu, ha-ha-ha! He?“

„Asi tolik jsem vydělal, tati, asi tolik.“

„Skvělý! Dyť to tátovi nemusíš povídat. Dobrá! Máš recht! Tvoje prachy, to je tvoje soukromá věc. Neříkej mi to. Víš, co vona dělá?“

„Ne, tati.“

„Vona toho kurevníka vodí dolů a vokazuje mu moje knihy. Tisíckrát jí to povídám, nechci, aby mi někdo strkal nos do kšeftu. Vona ho bere dolů do sklepa, všecko mu vokazuje.“

Ve sklepě toho starého domu, kde jsme bydleli od roku 1926, měl otec v krabicích všechny záznamy o svých dávno mrtvých obchodech. Před rokem matka ten dům sama už prostě nemohla zvládnout. A tak se přes jeho protesty přestěhovala i s ním do malého, ale pohodlného bytu blízko domu, kde bydlel Michael. Ale za ten rok otec nikdy nikomu nepřiznal, že tam je už nastálo. Namlouval kdekomu, kdo byl ochoten poslouchat, že je to jenom dočasné; v starém domě že se musí udělat některé opravy. Michael tam pro tátovo potěšení nechal elektriku a telefon a občas tam tatínka zavezl. Otec sedával na verandě a hleděl na záliv a celou hodinu si něco povídal anebo seděl u telefonu a odbýval si nějaké telefonní hovory; nikdo však nevěděl, jaké to byly hovory, protože mluvil jenom jakýmsi spikleneckým šepotem.

„Jak to víš, tati, že ho bere do sklepa?“

„Evangeli, nebuď drzej! Já svý věci rozumím, co myslíš! Když jdu dolů a mrknu na knihy – copak neznám svoje knihy?“ Oči mu lezly z důlků a obočí měl nasupené.

„Ale jo, tati, jo, znáš…“

„Já vím, co se tam děje. Jsem starej, to je pravda, ale nějakej pitomej blázen nejsem, Evangeli. Řekni, tys za minulej rok vydělal sto tisíc?“

„To ne, tati.“

„Chytrej, chytrej, nemusíš to povídat tátovi, neříkej to nikomu. Člověk nikdy neví, kdo poslouchá; to není jako za starejch časů; nikde žádnej respek. Von je tam venku?“

„Kdo?“

„Co je to s tebou, Evangeli? Dyť já jsem proboha tvůj táta. Vona ho přitáhla do mýho domu. Večer sedím na jednom konci vobejváku a von na druhým a čeká, až usnu. Sotva zavřu voči, vona se zvedne a von se zvedne a už šupajdějí ven. Spolu, rozumíš, jako psi… běhají za sebou jako čoklové. Někdy mi to dělá potíže, dostat se ze židle, mám v nohách nějakou takovou chvilkovou slabost, ale to nic není. Nemůžu se hejbat. A vona mě nezvedne. Chce, abych zůstal trčet v tý zatracený židli. Když vona jde do kuchyně, von tam jde s ní. Když jde nahoru, von jde taky nahoru. Voni vědí, že se z tý židle nemůžu zvednout. Proč jsem tak slabej? Protože vona mi nedá to, co nařídí doktor. Chce, abych byl slabej. Víš, někdy jsem tak slabej, že nemám ani sílu vyndat si z huby cigaretu. Jednou mi zapálená spadla do klína, jen se běž podívat do skříně na mý kalhoty, šak tam tu díru jako hrom eště uvidíš. A já na ni volám, Thomno, Thomno, hořím! Nikdo nic. Je nahoře s ním. Sám jsem je slyšel, jak se smějou a povídají. Pustili rádio. Zprávy, a voni povídají, povídají a povídají. Takže všecko to jejich kecání se míchá s tím, co povídá ten chlap v rádiu. No a na tohle je teda to rádio, chápeš? Jestli někdy pudeš kolem pokoje, kde bude uvnitř hrát rádio, tak ne abys vodevíral dveře! Protože voni na sebe lezou vevnitř jako psi, to si piš, a při tom jejím věku, dyť je jí dvaasedmdesát, jako psi! Jak jenom mohla zapomenout, co jsem pro ni udělal? Já ji přived sem do týdle země. Vona už nebyla prvotřídní zboží, ale já si ji vzal. Jak tohle může zapomenout? Jako psi!“

Otec se rozplakal. Vzal jsem ho za ruku a stiskl mu ji.

Řekl mi: „Děkuju ti, Evangeli, já jsem strašně rád, že jseš tady. Tisíckrát už jí povídám, přiveď Evangelose, vo nic víc tě neprosím, šak von sám uvidí, cos mi udělala. Ale ne, poslat, to pro tebe nepošle!“

„Volal mi Michael, tatí.“

„Jo, ale máma ne, že? Povidám, je ti sedmdesát dva, měla by ses stydět vodit sem toho irskýho lamáka, do mýho vlastního baráku, sedí v jednom koutě pokoje a kouká po mně jako vrahoun. A pak vona povídá celá rozesmátá: ‚Ale Seraphime, Seraphime!‘ A přitom se směje! Vona se teď furt směje, všim si si?“

„Ne, tati.“

„Však uvidíš. Dej si pozor, až se budou moc smát. Jenomže ty se nemusíš ničeho bát. Ty máš peněz jako želez. A když máš prachy, tak to voni mají respek. Jak se má Frances?“

„Florence, tati.“

„Jo, to je ženská! ‚Ale Seraphime, Seraphime,‘ a přitom se chechtá. Zaplatil jsem tisíc dolarů za její zuby. Večerní toalety, dva kožichy. Kterej Ir todle udělá? A vona mi takhle voplácí. ‚Ale Seraphime,‘ povidá a přitom se usmívá, ‚dyť tam nikdo není, Seraphime. Podívej se! Kde ho máš, toho chlapa?‘ A já jí na to, šak mi ho vokaž, kde ho máš. To já nevím, kde ho schováváš. Taková drzost ti do ní vjela! Jednou ji takhle držím za ruku a povidám: ‚Thomno, holčičko moje drahá, jak mi todle můžeš dělat?‘ To bylo naposledy, už jí nikdá holčičko moje drahá neřeknu!“

Znovu mu zvlhly oči. Všiml jsem si, že měl kolem očních bulv bílý pruh a panenky mléčně kalné.

„Nikoho jsem s ní venku neviděl, tatí!“

„A znáš ho?“

„Ne.“

„Takže bys ho nepoznal, i kdybys ho viděl, he!“

„To je pravda.“

„Tak vidíš! Evangeli, ty jseš můj nejstarší. Všechnu náději vkládám do tebe. Teď se nesmíš vobrátit proti mně. Tak. Votočíme list. Teďko budem šťastný, jo? Jedno je ale legrační. Já s tou ženskou už jsem léta letoucí. Co já měl příležitostí jít s jinejma! To bylo takhle roku 1921, já jel na Berengarii a tam ti byla jedna ženská, extra klasa, čupr ženská, a vona ti tomu svýmu přímo pod nosem a chtěla mírnixstýrnix honem honem techtlemechtle! Jenže já si myslím, chudák Thomna, to bych jí přece nemoh udělat. A v těch dobách já dal taky ještě na náboženství. Ale když arcibiskup šloh ty kostelní prachy, bylo toho tisíc dolarů, tak jsem pochopil, co je to za pakáž. Švindlíři švindlířský! A teďko mi sem posílají flandáka, jenom aby mi řek honem honem, už natáhni brka. No vidíš, co se stane, když přijdeš vo prachy!“

Snažil jsem se změnit předmět hovoru. „Tati, řekni, za tebou sem musí přece chodit hodně přátel.“

„To jsou přátelé na hovno! Arménci! Syřani! Když přijdeš vo prachy, tak za tebou nikdo ani nepáchne.“ Rozesmál se. „Ale na funus, to přijdou jeden vedle druhýho. Počkej, uvidíš je tam všecky. To přijde Tamasjan a Garageuz a ti moji bratříčkové budižkničemové, póvláci, i moje sestra, co se mnou nemluví. A Vartan Kessabjan, co mi dluží prachy, ten přijde taky, jenom aby mi poděkoval, že už jsem zaklepal bačkorama.“

„Ale tati!“

„Ale tati, co, co? Já ti dobře radil, kdyžs byl eště usmrkanej kluk, co?“ Oči se mu horečně rozzářily.

Nemohl jsem mu odpírat. „Ano, tati, to jo.“

„A ty ses podle toho řídil, no a teď se podívej. Jseš kanón. No ne?“

„No jo, tati.“

„Jak se má ta tvoje, ta Frances?“

„Florence, tati.“

„Jo, Florence, to je čupr ženská, klasa. Dcera rektora univerzity! No jo, no jo. Mno, mno. To bych do tebe nikdy neřek, namouduši, panebože! Já věděl, že máš filipa. Jenomže ne na ty pravý věci. Nikdy jsem si nepomyslel, že by se z tebe mohlo stát takovýdle velký zvíře. Co jsem se tě naprosíval, pamatuješ, uč se vo zbóží, Evangeli, nechoď na tu shakespearáckou školu. Uč se něco užitečnýho. Říkal jsem ti, choď do ňákýho komerčáckýho kursu, že?“

„Tos říkal, tatí.“

„No a nakonec jsi tátu poslech, že?“

„Přesně tak, tati.“

„Tehdá jsi míval moc špatnejch přátel. Jako na tý střední škole, ta učitelka, ta slečinka, jak vona se menovala, vona tenkrát povidá, že máš krásný voči, tak že prej musíš na univerzitu. Na hovno! To by byla ztráta času, no ne?“

„Ano, tati,“ přisvědčoval jsem a pokusil jsem se o vtip: „Koneckonců tak jsem se ale seznámil s Florence.“

„No jo, no jo. Ta tě zachránila. Ta ti přece radila, dej na svýho tátu, no ne?“

„Hm, myslím, že radila, tati. Ale musíš uznat: udělal jsem dobře, že jsem se nedal na ty koberce, kdyžs ty chtěl. Kde bych dneska byl?“

Ale to byla chyba. Obličej se mu zbarvil do temna krví!

„Takhle se svým tátou nemluv! Já bych moh začít z fleku znova. Kdybys ty byl se mnou, tak se zvednu z týdle postele. Pudem do banky. Otec a syn! Vememe si půjčku. Je tam ňákej pan Meyer, židák, ale prímovej chlap, zná mě už pětatřicet let. Dovezeme zbóží z Persie, mají tam teďko nádherný kusy, tabrízy, teherány a kášány. Ty a já, vyděláme spolu majland. Ty zatracený Arménci, ty kšeftu pendrek rozumějí, to já! Ojojoj, ochochoch, ajajajajaj! Evangeli, Evangeli!“

„Ano, tati?“

„Pocem.“

Přistoupil jsem k němu.

„Já se vocaď musím dostat, Evangeli. Voni mě tady chtějí zabít. Votrávit. Já tady jím jenom to, co nedávají na talíř. Bílej chleba, balenej, dobrej, to si pošmáknu. Ale co tady vařejí, to nevemu do huby. Zavolej sestru, ať přinese ňáký jídlo, a vokoštuj. Já si myslím, že do toho něco dávají, rozumíš, aby mi ten mozek nefungoval. Víš, někdy je mi strašně divně. Vochutnáš to jídlo?“

„Určitě, tati.“

„To jseš hodnej, Evangeli. Víš, když tě jednou vodvezou sem, je konec! Já to mám všecko prokouknutý. V noci vyvážejí mrtvý. A ráno, tak! Už vezou nový kunčofty! To je systém! Běž a zamkni dveře, Evangeli!“

„Teď, tati?“

A pak se stalo cosi podivného. Vyvřelo v něm napovrch cosi z oné zuřivosti, která v něm bývala, když měl gissum, onen vztek, z kterého jsem míval tenkrát jako malý chlapec tak šílenou hrůzu. Roztřeseným hlasem na mne zaječel: „Evangeli, ZAMKNI DVEŘE!“ A třesoucí se tvář se ode mne neodvracela, dokud jsem se neotočil, nešel ke dveřím a kliku nepodložil židlí; srdce mi bušilo. Mně bylo čtyřicet čtyři a jemu osmdesát, a byl nemocný a odbytý; a přece, když mu tvář zbrunátněla a nasákla krví jako houba a celá jeho bytost se tak příšerně roztřásla, zmocnila se mě ta stará hrůza; zůstalo ve mně cosi ze staré poslušnosti.

Když byly dveře nyní takto „zamčené“, vrátil jsem se k posteli. Otec se opřel o bok a šátral pod matrací. Vyžadovalo to od něho velké úsilí, bylo vidět, co námahy ho to stojí. Pak se obracel ke mně a svíral cosi v ruce.

„Pocem, blíž.“

„Co je to, tati?“

„Pojď až ke mně!“

„Ano, tati.“

Náhle mě uchopil volnou rukou za mou a pevně mi ji stiskl, jeho dlaň byla vlhká a ruka se mu třásla.

„Evangeli, máš rád svýho tátu?“

„Mám, tati.“

Pak mě sevřel ještě pevněji a zatřásl mnou, co mu jen síly dovolovaly. A řekl: „Dostaň mě vocuď!“

Pak sevřenou dlaň otevřel.

„Podívej!“ ukazoval mi. Byla v ní malá černá peněženka. „Nejdřív pojedeme domů, já se pěkně voblíknu. Pak si vemem taxíka a pojedem do New Yorku. Prachy na to mám. Pojedu k Empire State Building, tam je moje banka, nikomu nic neříkej. A tam mám v sejfu papíry, pojistky, akcie, všecko. Tady je klíček, koukej.“ Otevřel malou černou peněženku a já v ní spatřil jeden jediný malý klíček. „Vokážu ti všecko, co mám. Pak se pěkně posadíme a promluvíme si s panem Meyerem vo tý půjčce, rozumíš…“

Nevěděl jsem, co na to mám říct.

„Ale, tati, doktor si myslí, že bys tady měl aspoň ještě chvilku zůstat.“

„To si myslí její doktor, Evangeli.“

„Ale Michael říká…“

„Michael mi snad nebude mluvit do toho, co mám dělat! Čtyřicetiletej chlap, a ženskou poslouchá jako hodiny a vlastní barák pořád nemá. A dr. Furillo? S jeho tátou jsem mastil karty, toho špageťáka taliánskýho jsem tisíckrát vobehrál. Blázen pitomej, dyť nepozná ani kartu vod karty. Jak může syn takovýhodle chlapa dělat doktora, to mi vysvětli, jo?“

„Tak dobře, tatí,“ přikyvoval jsem. Vzdal jsem se.

Stiskl mi ruku, co měl síly.

„Děkuju ti, Evangeli, děkuju ti. Tak zejtra, jo? A hned časně zrána, pojedem, jo? Přijeď taxíkem. Pojedem domů, já se pěkně vykoupám, voblíknu si ty modrý šaty, krásnou košili, uvážu si kravatu, víš, jak se voblíkají bankéři, vypucuju si boty, dám se pěkně vostříhat. Počkej, eště uvidíš, že nejsem úplně vodbytej!“

„Tati, doktor…“

„Evangeli, pověz mi jedno. Zlepší se tím něco, když tady vostanu? Já přece musím vydělávat prachy. Víš, že vona vodešla z mýho vlastního baráku? Že prej je moc velkej a dá to fůru práce. Když jsem měl prachy, tak to moc práce nedalo.“

Do očí mu stouply slzy a zablýsklo se mu v nich hněvem.

„A teďko má u sebe toho ludráka. Aby se starala vo mě, na tom přece vona nemůže mít zájem. Celej minulej rok jsem žral konzervy. I polívku. Polívku z konzervy! Povídám jí, Thomno, proč najednou každej večír konzervy? Ani se mi nepodívala do ksichtu. Tak jsem taky zjistil, co se to tam děje. Řekni mi, ty máš s Frances nějaký trable?“

„S Florence, tati. Jak to víš?“

„Vím. Copak jsem ti to nepovídal tisíckrát, vem si řeckou holku. Povídal jsem ti to. Ty se uspokojejí a zůstanou doma.“

„Ano, tati, to jsi mi vždycky radil, a takýs to sám udělal. A nesmíš říkat o mamince všechny ty hrozné výmysly, není to pravda.“

„Počkej, uvidíš.“

„Dala ti svůj život, tati.“

„Kdysi, kdysi.“

Oči se mu opět zalily slzami. Zdálo se, že prožívá strašlivou bolest. Poprvé v životě mě k němu naplnil veliký soucit. Viděl to.

„Ty jseš hodnej chlapec, Evangeli, ale vo ženskej víš starou belu.“

„Ale tati, Florence mi neběhá za jinýma chlapama. Tohle můj problém není.“

„Jak to víš? Já nechci dělat žádný rozbroje, ale už sis někdy pomyslel, kde třeba teďko je?“

„Je doma, aspoň si to dovedu představit.“

„Představit! Tak si to představuj dál! A s kým? To si taky můžeš představit. A tvoje máma jakbysmet, jo? Vidíš?“

Někdo se pokoušel otevřít dveře. Pak se ozvalo klepání. Už jsem chtěl jít otevřít, ale znovu mě sevřel volnou rukou; malou černou peněženku držel ve druhé; přitáhl si mě blíž k sobě a zašeptal: „Jenom je nech, ať mají hlavu trošku v pejru!“ Pak řekl směrem ke dveřím: „Jen kušujte, kušujte!“

Nato otevřel peněženku a znovu mi ukazoval ten klíček, jediný klíček, který mu zbýval.

„Zejtra ti vokážu všecko, co mám. Ty jseš hodnej chlapec.“ přitiskl mě k sobě a prudce mě políbil. Ucítil jsem z jeho dechu hořkost blížící se smrti.

Znovu se ozvalo zaklepání.

Za dveřmi volal hlas sestry: „Pane Arness, přišla jsem vás namasírovat lihem.“

Otec se usmál: „Namasírovat lihem!“ Kývl na mne a já jsem odsunul nemocniční židli zpod kliky.

„Má lihovou masáž strašně rád,“ řekla sestra, když vešla do pokoje. Otec se usmíval jako šťastné děcko. „Vy ale zlobíte, hošíčku,“ kárala ho sestra, když ho obracela. Nikdo, ani snad ten nejžhavější milenec, se nikdy neotáčel s blaženějším očekáváním.

Otec byl zřejmě pořád ještě smyslný chlap.

Zapomněl, že existuji.

Chvíli jsem se díval. Všecko, co jsi, napadlo mě, vyšlo z tohoto člověka. Ať se ti to líbí nebo ne.

Vzpomněl jsem si, kolikrát mě rozladilo, když jsem na sobě objevil některé ne zvlášť pěkné otcovy rysy. Uvědomoval jsem si, že když mohu rozumět jemu, mohl bych rozumět i sobě.

V něm je celé tajemství, v tom strašném starci, který se tak intimně usmívá, když mu sestra roztírá líh po celém těle. Jeho charakter, to je můj osud. To, čím byl on sám. Jakého on mě udělal.

Proč mi ještě teď tak úzkostlivě záleželo na jeho souhlasu? Vždycky jsem si myslel, že žiju život, kterým revoltuji proti němu, ale je snad možné, že jsem si přesto lámal vaz i srdce jen proto, abych získal všechno, čeho on si cení? Pro koho jsem žil svůj život; pro něho, nebo pro sebe?

Když už se jednou do základů nalije cement, může se snad budoucnost lišit od minulosti? Třeba se už vůbec ani změnit nemohu. Možná že teď v čtyřiačtyřiceti jsem už zašel, jak to říkala Gwen, příliš daleko. Cement v základech už ztuhl, a možná že jediný způsob, jak celou svou konstituční souhru změnit, je vyhodit všechno do povětří, použít střelný prach, nechat po sobě jenom rumiště. Třeba bych mohl zničit i to staré, ale budu mít dost času anebo energie či materiálu, abych vybudoval něco nového, něco, co by mi bylo konečně po chuti? Jsem vůbec připraven využít téhle riskantní příležitosti?

Na chodbě stála matka a hleděla na mě; světice, pomník trpělivosti. Vzal jsem ji kolem krku a políbil.

13

Odvedl jsem ji do rohu skleněné verandy, posadil se vedle ní a držel ji za ruku. Bylo ticho, až na štěbetání, jež se ozývalo z místního nemocničního rozhlasu. Seděli jsme tam dlouho. Konečně jsem promluvil. „Odkdy už to s ním takhle je?“

„Ani se neptej, Éčku,“ odpověděla. Zůstal jsem klidně sedět. Naklonila se ke mně a políbila mě na skráň.

Zrovna v tu chvíli se objevili ve dveřích kluci a chtěli se rozloučit. Znovu se toužili ubezpečit, že neudělali nic špatného a že se jim odpustilo všechno, co možná oni pokládali za nevhodné. Prskali ve dveřích jako čtyři přestárlí kabaretní umělci, kterým propadlo číslo a kteří se ještě ochomýtali mezi kulisami vpředu u jeviště, jestli snad přece jen neuslyší nějaký povzbudivý potlesk.

Když je moje matka někdy nucena k nějakému společenskému styku, o který nestojí, má jeden prostý, ale užitečný prostředek. Otočí malým bakelitovým knoflíkem někde pod šaty a prostě svět vypne. Vždycky dobrosrdečná a úzkostlivě slušná žena, hleděla na tu ubohou čtveřici ve dveřích, usmívala se na ně, jako kdyby byla paní Rooseveltová. Zároveň si maně upravovala cosi na prsou a já jsem věděl, že sebedůležitější poselství těch chlapců k ní nedolehne. Když však udělala pomocí toho svého reostatu zmíněná opatření, ujistila mě pohledem, že ta elektronická dvířka, která právě zapadla, nezapadla přede mnou.

Nakonec jsem řekl chlapcům cosi milého a oni si uvědomili, že jim za otcův stav nekladu vůbec žádnou vinu. Velice se jim ulevilo a s pošťuchováním se ve svých převlecích za dospělé odbatolili po chodbě pryč.

Matka otočila knoflíkem nazpátek. „Cože to chtěli?“ zeptala se.

„Odpuštění,“ odpověděl jsem.

„Co udělali?“

„Na to jsem se jich neptal.“

Zasmála se tomu. Trochu to prolomilo ledy. Ale rozhodl jsem se, že počkám, aby první krok udělala ona. Po chvilce řekla: „Já už nemůžu, Éčku, já už dál nemůžu.“

„Vždyť už taky nemusíš, maminko.“

„Já sem budu chodit každý den a budu tady sedět. Ale dovnitř jít nechci.“

Jako by jí došel benzín. A tak jsme tam seděli, spojenci ve válce, kterou jsme vedli před dávnými lety, ve válce, jejíž pravou příčinu už jsme dávno zapomněli. Nepřítel je poražen, a my, vítězové, jsme nezískali žádnou kořist. Jako bych ztratil směr; nikdy jsem nebyl v situaci, kdy jsem proti onomu nepříteli nemusel bojovat. Ústřední sloup matčina života byl vyrván ze země. Byla vychována v tradici starého světa, v tradici naprosté poslušnosti manželovi a věrně vykonávala všecko, co se od ní očekávalo. Podvolovala se jeho objetím, rodila mu děti, vařila mu večeře, prala mu prádlo, uklízela mu dům, častovala jeho hosty, dohrála roli určenou jí osudem, jak nejlépe dovedla, obětovala celý svůj život. Plnila všechno jako hodiny. Všechno, až na jedno. To matka se mnou kula pikle, abych se nedal na dráhu tátova obchodování. To ona pro mne rozbořila zdi řeckého ghetta, to ona mi dodávala odvahy, abych šel dál a vztáhl ruce po Americe. To ona, když mi bylo patnáct nebo šestnáct, mi pomáhala uvědomit si, že stojím již jinde než můj otec a že mohu skutečně dělat, co sám chci. Ona mi otevřela oči, abych spatřil jedinečné možnosti svého vlastního života.

V těch dobách byla provdána za muže, který den co den vydělával peníze. Dokonce i jeho zábavy, koně a karty, byly jenom pokračováním hry, jež se stala posedlostí jeho života: vymáčknout z druhého poslední dolar. To byl jeho život, a jelikož nehloubal sám o sobě a byl tomuto poslání natolik oddán, měl sílu mořské vlny.

A tak aby si zachránila život, musela se naučit, jak voda bojuje s vodou. Brzy věděla, že kdyby se vzepřela a šla proti němu, roztříštilo by ji to na kusy. Rozhodla se klást takový odpor, jaký klade voda – ustoupit a vyčkat, až nápor pomine, a pak se vrátit zpátky na totéž místo – jedině když vytrvá, bude moci dojít uskutečnění svých cílů. A to se jí za čas taky podařilo.

Tuto taktiku předala mně. Zvykl jsem si uplatňovat ji ve svém životě. Ve skutečnosti splynula s celou mou bytostí, protože nás neutváří prakticky nic jiného než způsob života, jakým žijeme. To od matky jsem se naučil umění chodit odlišnými cestami. Od ní jsem se naučil účinnému mlčení. Ona mi nasadila první masku svolnosti. Od ní jsem se naučil vytvářet kouřovou clonu lhostejnosti kolem cílů, po nichž jsem nejvíce bažil, předstírat, že mi je všecko zhruba jedno, sám uniknout tak vší pozornosti a neupoutávat zájem jiných o onu kořist, po níž jsem zoufale toužil. Od ní jsem se naučil, že kýženého cíle dosáhnu jedině tehdy, když za ním půjdu s krajní houževnatostí, ano, a slepou oddaností, ano, ale ve vší tichosti a tajnosti. Naučil jsem se od ní, jak žít v oblasti okupované nepřítelem a přitom dosáhnout svého vítězství, zatímco nepříteli připadá, že se skláním před jeho nadvládou.

Chodil jsem do školy ke své matce.

A jelikož jsem otce vídal denně tak nejvíc hodinu a jen málo víc v neděli, její lekce v umění přežít v jeho domě se soustřeďovaly na dobu kolem večeře a her v karty, jež po ní následovaly.

Na večeře měl otec přísné požadavky. První zákon zněl: „Žádné konzervy!“ To platilo bez výhrad. Všechna zelenina a všechno ovoce muselo být čerstvé. Další zákon byl, že maso musí být dobře udělané. Nesnesl stopy po krvi.

Jedl hltavě a s jakousi zoufalou rychlostí, jako by sytil ještě jiný hlad než ten, který se mu ozýval v žaludku. Když neměl žádné poznámky, znamenalo to, že je s matčiným úsilím spokojen.

Málokdy jedla zároveň s ním. Stála poněkud stranou za ním a dívala se, jak mu jídlo mizí v ústech, a kladla mu další vybrané kousky na talíř. Když šlo všechno dobře, jídlo v něm zmizelo za několik minut. Když si vytíral chlebovou kůrkou omáčku, vydával ze sebe nějaké zvuky naznačující spokojenost. Ale hovor nevedl žádný.

Zbožňoval ovoce. Drobné sladké bílé hrozny, které tak miloval, mu připomínaly hrozny, jež rostly na horských svazích nad rodnou anatolskou vesnicí, kde strávil mládí. Rostly tam meruňky a dozrávaly na stromech, ne jako u nás v lískách cestou na trh. Takže vždycky když někde uviděl právě tyhle malé hrozny nebo zralé meruňky vystavené na prodej, přinesl je domů.

Maminka taky kupovala ovoce, kde jen je viděla. Ale otec dobře poznal, jaké ovoce přinesl domů sám, a co koupila maminka v Mamaronecku a Rye. Maminčin výběr otci jen potvrzoval, co mu stejně nikdo nemusel dokazovat – že ovoce nedovedl vybrat nikdo tak dobře jako on. Tohle umění v něm bylo skutečně skryto. Vzal meloun a ohmatával jej, obraceje ho na všechny strany. Pak našel to měkké místo, břicho melounu, přičichl a vtáhl vůni zevnitř. Potom zabořil do melounu palce a tak rozhodl, jestli kus odpovídá standardu pana Sama Arnesse. Vodní meloun posuzoval úplně jinak. Podle váhy a podle zvuku, jaký vydával, když si ho s pleskáním nadhazoval v rukou, a taky podle čehosi v jeho vzhledu. Nikdy jsem nezjistil, co to bylo. S tím tajemstvím šel otec do hrobu.

Jídlo vždycky končilo tureckou kávou. Jedním důvodem, proč maminka neseděla u stolu a nejedla zároveň s ním, byla právě káva, kterou chtěla přesně načasovat. Udělat ji trvalo minutu. Ale měl ji rád před sebou na stole napěněnou právě v tom okamžiku, kdy polykal poslední sousta ovoce. Turecká káva, jakou vařila maminka, mu chutnala. Jediné poklony, které jí vůbec kdy skládal a které já jsem měl možnost pozorovat, se týkaly její kávy, a tu a tam musaky s dokonale namíchanou směsí přísad anebo taskebabi, zvlášť šťavnatého. Nedovedu si představit, že by jí věnoval v oblasti erotiky takovou pozornost, jakou věnoval svým melounům.

Po jídle začal otec projevovat známky únavy. Vždycky jsem měl dojem, že ho tak unavoval způsob, jakým jedl. Ale teď si myslím, že spánek po jídle pro něho byl něco stejně přirozeného a prostého jako pro dravce někde na pusté pláni. V okamžiku, kdy dopil kávu, se zvedl od jídelního stolu a zamířil ke gauči. Ve třiceti vteřinách tvrdě spal. A za chvilku chrápal.

Teprve tehdy snědla matka z trosek, které nechal na jídelním stole, své jídlo. Jedla pomalu, zamyšleně, ve stavu jakési ochablosti, jež se dostavuje po přestálé úzkosti, a zároveň v jakémsi přirozeném uvolnění, jež často vystřídává předstírání. Slyšela, jak otec spokojeně chrápe na pohovce. Odbyla zase jedno další jídlo. Všechno je v pořádku.

Probudil se stejně náhle, jako usnul. Když se hrálo u Wassermana nebo Klipsteina nebo u Spiegela, tak první se ozval příkaz: „Evangeli, zavolej taxíka!“ Když se hrálo u nás doma, první slova byla: „Thomno, přichystej stůl!“

„Přichystat“ stůl znamenalo sundat z něho kulatou orientální dečku, složit ji a uložit a potom přikrýt holou desku zvláštní hnědou plstěnou přikrývkou. Karty, popelníky a bloky dal na stůl sám. Sotva to dokončil, už tu byli hosté. Všichni odešli okamžitě do jídelny a zavřeli za sebou dveře. Hra začala. Zůstali jsme s matkou sami.

Dům neměl žádnou tepelnou izolaci a špatně se vytápěl, a když byla zima, bral tatínek oba naše elektrické teplomety a stavěl je navrch na staromódní skleněné vitríny po obou stranách okna, z něhož byl výhled na Long Island Sound. Když se zimní chlad převalil od vody na břeh, začala místnost, v níž jsme spolu s maminkou seděli, rychle stydnout. Pamatuji se, jak seděla v rohu pokoje a četla, unavená, ne však fyzickou námahou, ale oním jednoačtvrthodinovým napětím prožitým s manželem. Úleva s sebou přinášela ospalost. Byla však rozhodnuta zachránit něco z večera také pro sebe. Pamatuji, jak se jí těžká víčka klížila, jak jí poklesávala a padala hlava. Nepoddávala se však a četla dál. Všecko mu rozhodně nehodlala obětovat.

Buďto tak přemáhala spánek, anebo v tom obrovském gotickém pokoji bylo příliš zima, ale vstala a šla se postavit k největšímu radiátoru v místnosti, skutečně byl veliký, sahal jí až k hrudi. Položila si pak na něj nahoru knihu, opřela se a četla. Já jsem se přesunul na druhý konec radiátoru a přitáhl jsem si židli co nejblíž. A věnoval jsem se své poctivé geometrii nebo americkým dějinám anebo jsem psal anglická slohová cvičení. Malý Michael už spal. Z jídelny se každou chvíli ozval výbuch chlapského hašteření anebo smíchu. Někdo prohrál a vyřizoval si to se svým spoluhráčem, anebo někdo vyhrál a smál se porážce svého protivníka. Když jsme ty zvuky s matkou slyšeli, jen jsme se na sebe s úsměvem podívali, šťastni, že můžeme být spolu v bezpečí a v tak milé vzájemné společnosti. Tehdy se zrodilo naše spiknutí.

Vzpomínám si, častokrát jsem se na ni podíval a napadalo mě, jak je opuštěná, ačkoli nikdy nedávala nic najevo. Vím jistě, že jí bylo ve skutečnosti milejší, když mohla být manželovy přítomnosti ušetřena. Přestože jsem tehdy ve dvanácti o sexu nevěděl ještě nic, uvědomoval jsem si, že si jí nevšímá. Cítil jsem její bolest, stejně tak jako ona cítila mou.

Pamatuju se, jak se jednou v jídelně už dost dlouho hrálo a náhle na mne otec zavolal. Maminka věděla, že se učím na druhý den na nějakou zkoušku. Oba jsme se po sobě nejdřív podívali. Hned jsem neodpovídal. „Evangeli!“ volal otec znovu. Z jeho tónu, který byl vždy panovačný, zaznívala hrubost příkazu udělovaného pitomci. Ten tón mě děsil přesně tak, jak to otec zamýšlel. Už jsem se zvedl a chtěl se jít dovnitř zeptat, co si otec přeje; přestože jsem naprosto dokonale věděl, že chce, abych nasedl na kolo a zajel do lahůdkářství naproti nádraží a přivezl domů půl libry virginské šunky a libru ementálu. Některý z hráčů zřejmě naznačil, že by něco jedl.

Užuž jsem se chystal dovnitř, ale maminka mě lehounkým mávnutím, doprovázeným tím nejženštějším posunkem, zadržela. Zavolala na otce: „Už šel spát, Same.“ (Před jeho přáteli mu vždycky říkala Same.) Pak šla do jídelny sama, a když procházela kolem mne, přitlačila mi hlavu dolů, aby na mne nebylo vidět. Posadil jsem se na zem za opěradlo tatínkova gauče a věnoval se dál svému domácímu cvičení. Slyšel jsem, jak se ho ptá, co chce. Koneckonců ji přece nemohl poslat až do města, do lahůdkářství na kole! A ten člověk, co si předtím stěžoval, že má hlad, najednou prohlásil, že už ho přešel. Šla potom do lednice a snažila se podle možností vyhovět všem. Pak se vrátila, sedla si vedle mne na židli a usmívala se.

Když jsme teď seděli na skleněné verandě nemocnice, věděli jsme, že jsme vyhráli.

„Éčku,“ řekla mi matka, „já si na něho nestěžuju. Vždycky jsem měla co jíst, a dost, neběhal za ženskýma a každý večer se vracel domů. Co jiného bych si mohla přát?“

Neříkal jsem na to nic. Co jiného by si mohla přát?!

„Ženské jsou na tom kolikrát hůř!“ Vzdychla jakoby s úlevou.

Díval jsem se na její tvář; oči měla zavřené, hlavu zvrácenou dozadu na opěradlo křesla, a odpočívala celou bytostí; nechtěla nic, než aby jí bylo dovoleno odpočívat. „Nestěžuju si,“ šeptala.

Pamatuju se, jak už jednou řekla tohle „Nestěžuju si“. Bylo to v roce 1936, měsíc před tím, než jsem vstoupil na vysokou, byl to ročník absolventů z roku 1940. Tatínek nakonec přec jen zjistil, že se za jeho zády něco tajně kuje a že jsem se nejen dal zapsat na vysokou, ale právě na tu nejlepší ze všech severovýchodních.

Toho roku se zrovna ze všech sil snažil prorazit znovu v obchodě. Přizpůsobil se situaci na trhu s koberci a také své nové finanční situaci, najal si daleko menší obchod a zbytky starých zásob zboží přestěhoval do nového sídla. Samozřejmě očekával, že já tam půjdu s ním. Čekal, až vychodím střední školu. Jelikož neměl žádný kapitál a nemohl si dovolit zaméstnance, z nichž se skládal jeho minulý personál – nosiče, opraváře a expediční pracovníky, počítal ve skutečnosti se mnou. Byl jsem jeho nejstarší syn. Otec ode mne neočekával nic víc, než co měl podle tradic své výchovy plné právo očekávat: že si totiž nakonec přec jen dám říct a to životní břemeno na sebe vezmu. A mimoto, copak mě neživili, jak on říkal, z těch koberců celý život?

„Máš dluh,“ rozeřval se na mne, když zjistil, co se děje. „Blázne jeden bláznivej, máš u mě dluh.“

Ale ať na mne křičel, jak chtěl, narážel jenom na ticho a na skloněnou hlavu. Byl jsem dobře vyškolen.

Pak udělala matka cosi neočekávaného. Pokusila se totiž jednou jedinkrát, pokud se vůbec pamatuju, vysvětlit mu, že si musím najít svou vlastní cestu a že po ní musím také sám jít, a naznačila mu, že obchodu s dovozem orientálních běhounů a koberců už dávno odzvonilo. A dále: že mladý člověk si docela dobře může na nejdůležitější životní křižovatce najít lepší cesty. Když to všechno ze sebe dostala, bílá strachy, masku poslušné ženy úplně a nadobro odloženou, odvrátil se otec ode mne a upřel zraky na ni. Viděl jsem, jak si uvědomuje, že ten ztřeštěně bezohledný nápad jít na filozofickou fakultu se nezrodil v mé hlavě. Tu myšlenku mi tam nasadila ona. A ona mi ji tam taky pěstovala.

Když jsem pak pozoroval jeho tvář dál, viděl jsem, že šílenou rychlostí, rychleji, než by vyjádřila slova, dospívá k jistým závěrům: že na něho útočí, že mu chce ublížit a že je zrádkyní v jeho domě. Dlouho se na ni jen díval, oči mu žhnuly, obočí mu ztvrdlo jako kámen, obličej se mu nalil krví jako houba. Pak ji uhodil, otevřenou dlaní přes skráň a přes tvář, tak silně, že ji povalil na zem. Když ji později opouštěl sluch, byl jsem přesvědčen, že to byl následek té rány.

Pamatuju se, že po celou dobu někde venku troubil klakson. Čekali na něho už netrpělivě jeho přátelé, kamarádi, kteří s ním denně jezdili na nádraží (taxík byl tehdy zbytečně luxusní výdaj). Když se oblékla, pronesl tato poslední slova: „Vod tebe už nic nečekám. Bez-na-děj-nej případ!“

Nasadil si slamák a vyšel z domu. Slyšeli jsme, že se s přáteli zdraví jako obvykle. O příhodě se nikdy víckrát nezmínil; nikdy nevzal na vědomí, aspoň pokud já jsem mohl slyšet, že jsem na vysoké škole, nikdy mě tam také až do promoce nenavštívil. Také mě nikdy víckrát nepožádal, abych šel k němu do obchodu. Když jsem se tam objevil, pak z vlastní vůle a jako host.

Že matku uhodil, to jsem mu nikdy sám za sebe neodpustil. Když tenkrát odešel, chtěl jsem jí hned pomáhat vstávat, ale nebylo zapotřebí. Zůstala ležet, protože se celý život učila, že nejbezpečněji je na zemi. A tehdy, když vstala a když jsme osaměli, řekla táž slova: „Já si nestěžuju.“

V následujících letech se moje budoucnost stala její budoucností. Žila mnou. Znala jména všech mých profesorů. Věděla, na které přednášky a semináře chodím. Když jsem dostal dobré známky, přímo je vychutnávala! Když jsem si s sebou přivezl domů učebnice, probírala se pomalu jejich stránkami a opatrně obracela list za listem. Když mě nevyzvali, abych se stal členem univerzitního spolku, působilo jí to daleko větší bolest než mně. Když jsem pak už jako starší student získal cenu (cenu jsem dostal za báseň, a byla to báseň za všechny peníze!), prožila první naprosto šťastný okamžik svého života.

Tak to tedy bylo a tak se ze mne stalo, co se ze mne stalo: rozpolcený člověk, napovrch přijímající obecně uznávané zásady, uvnitř rebelant.

Na výdaje spojené s mým vzděláním ani na obživu otec ničím nepřispíval. Tehdy jsem začínal uvažovat o tom, že svět je spiknut proti mně. Působilo mi až zvrácené potěšení všechno, čím otec mohl přispět k pocitu, že jsem příslušníkem pronásledované menšiny, která nakonec nade všemi přece jen zvítězí.

Tou dobou se proti nám, hrstce univerzitních vyděděnců, stavěli všichni; patřil jsem k těm vyhnancům já a většinou černoši a židé. Můj nejlepší přítel byl instalatérský tovaryš a mezi tu univerzitní smetánku se zapletl nějakou náhodou, kterou nedovedl ani vysvětlit. I všichni mí další přátelé byli psanci. Tvořili jsme spolek výstředníků a vyděděnců.

Jako většina z nich i já jsem si vydělával na stravu „obsluhou“ a nesmírně jsem si v tom liboval. Čtyři roky mi byly šaty cítit kuchyní a špínou z nádobí. Věděl jsem to, a bylo mi to fuk. Potvrzovalo mi to, že obraz světa je přesně takový, jaký jsem ho chtěl vidět: rozhazovační chlapci z výlučného akademického spolku; poctiví kuchaři, pomocníci v kuchyni a studentští obsluhující. Nejdřív se to ukázalo ve spolku Zeta Psí, který mělo obsazeno atletické studentské sdružení. Zeťáci se jednou večer namazali a házeli po obsluhujících koblihy. Přešel jsem tedy do Kappa Alfa, což bylo sdružení džentlmenů. Ale pohrdal jsem chlapci na obou místech. Ne že bych jim to byl dal najevo. Pro ně jsem byl ten srdečný malý, cizokrajně vypadající kluk s věčným úsměvem na tváři.

Každý týden jsem posílal mamince domů špinavě prádlo k vyprání. V pondělí jsem je nosil ve zvláštním kufříku na poštu. V sobotu jsem tam šel znovu, a to už bylo zpátky. A mezi čisté košile, ponožky a spodní prádlo maminka vždycky podstrčila něco na přilepšenou. Především pár dolarů na útratu, kolik prostě mohla vzít nebo ušetřit z peněz na domácnost. Otec by byl strašlivě řádil, kdyby byl objevil tyhle poslední důkazy její neposlušnosti. Vedle peněz tu bylo také nějaké jídlo – moje nejoblíbenější dobroty – čokoládové hnědáčky s oříšky, masové koule se skořicí, artyčoky v olivovém oleji, sklenice řeckých oliv a kus toho uleželého nakyslého sýra, který jsem míval tak hrozně rád. A občas baklava. Vždycky jsem našel něco, co ke mně hovořilo o ní, co mi oznamovalo, že žije můj život se mnou a že můj život je hybnou silou jejího života.

Bylo mi jasné, že obchod otci nijak zvlášť nekvete. Matka o tom sice v dopisech nepsala, ale v době, kdy jsem končil, už nebylo o ničem pochyb. Jeho návrat nebyl úspěšný. Šlo to s ním z kopce a nedalo se tomu zabránit. A v této situaci byl přesvědčen, že já jsem ho zradil a že ode mne nemůže nikdy nic očekávat. Tak se obrátil na Michaela. Jenže začas musel i Michael uznat – a byl to ten hodný, uvážlivý a mírný Michael –, že obchod s orientálními koberci už prakticky neexistuje. I on se musel začít ohlížet po něčem jiném.

Otec se však stále snažil těmi zvraty proplouvat, přestože všichni věděli, že mu žádný obchod už nepokvete a že sahá na základní kapitál, protože nemůže nalézt kupce, který by koupil, co mu ještě zbývá k prodeji, a přistoupil na jeho ceny.

Obchod mu prostě nechtěl z krve. Jak by mohl zapomenout na tu kouzelnou příchuť výletů do Persie, tamního trhu, tkalcoven a pohostinství, jaké se tu nabízí nákupčím ze Spojených států? Když za mnoho měsíců koberce došly konečně do New Yorku, následovalo ono nádherné dobrodružství otvírání balíků – v tom lněném obalovém plátně člověk cítil pach staré vlasti – a pak ten první pohled na polotovar, nepraný drsný vlněný materiál, z něhož dosud bylo cítit ovce. Potom se koberce připravovaly pro americký trh – tam se právě uplatňovalo ono umění – praní, domalovávání, dodělávky, začišťování okrajů, prostě všechno, až byl srstnatý povrch jako hedvábí a zářil barvami drahokamů.

A i když už nemohl v Persii žádné zboží nakupovat, když už neměl kapitál a sotva kryl výlohy nějakým obchůdkem na newyorském trhu – tady dolar, tamhle dolar, obyčejné zoufalé zlodějíčkování –, ani tehdy se nevzdával naděje, že slavné dny se ještě jednou navrátí. A myslím že pořád den co den ráno vstával ve stejnou dobu, přestože ve skutečnosti neměl v New Yorku do čeho píchnout a přestože neměl vůbec žádný důvod tam jezdit. A i když si nemohl dovolit jet na nádraží taxíkem a musel ráno autobusem a celou tu dlouhou cestu prodělával ještě znovu večer, pořád to byl i tehdy Sam Arness, Orientální běhouny a koberce.

Já jsem ta léta nezažil jako přímý účastník. Po čtyři roky jsem byl v armádě a pak v Kalifornii, kde jsem se učil lhát co odborník na reklamu. Přišel jsem tak o patnáct let doma. Ale maminka si je prožila všechny, jeden po druhém. Viděla, jak krvácí, jak je ponižován, zahanbován a zbavován důstojnosti, viděla, jak předstírá, že má zboží, i když žádné neměl, jak předstírá, že má kupce, přestože neměl jediného, a jak se tváří, že dělá obchody, a zatím, neměl do čeho píchnout.

Z Kalifornie jsem začal mamince posílat každý měsíc peníze na výpomoc. Dlouho se jí dařilo to před ním skrývat. Nakonec na to přišel a skončilo to opět jedním z těch jeho záchvatů zuřivosti, přestože už mnoho té výbušné páry z něho tou dobou vyprchalo, a nakonec neměl na vybranou a musel zavřít oči a nechat svou ženu, aby každý měsíc přijímala ode mne šeky a příspěvky i od Michaela.

Z toho gotického osmnáctipokojového monstra na Long Island Sound se nechtěl stěhovat, přestože to nemělo vůbec žádný smysl, protože tam již nebydlel nikdo jiný než on s manželkou. Aby šetřili teplem, zavřeli druhé patro a komory na půdě. Michael mu často připomínal, že je těch pokojů pro matku na úklid příliš mnoho a že ji ta práce zmáhá. Ale on o stěhování nechtěl ani slyšet.

„Nikdy si mi ani v nejmenším nestěžovala“ prohlásil. A ona si samozřejmě skutečně nestěžovala.

V polovině padesátých let už bylo na mamince jasně vidět, že schází. Oba jsme se s Michaelem se vší silou a rozhodností pokusili odstěhovat je z tohoto „panského sídla“ na Long Island Sound a dostat je do nějakého menšího bytu, o který by mohla matka pečovat, aniž by ji to zabilo. Dostal z toho tehdy jeden z posledních záchvatů zuřivosti. Všechny nás proklel, vyváděl a řádil celý den. Prý mu ti jeho zrádní synáčkové nepřišli na pomoc, když je potřeboval, a tak mu ani teď nebudou říkat, jak má žít a kde. Na tom domě přece není nic špatného!

Namířil třesoucí se ukazovák na matku a rozhodně se zeptal: „Tos ty jim tohle nakukala?“

Odpověděla: „Ne, Seraphime, neříkala jsem nic.“

„Stěžovala sis?“

„Ne, Seraphime, já si nestěžuju.“

„Tak jim řekni, ať se koukají pakovat!“ Nato vzal balíček karet a začal hrát solitaire. Maminka přišla za námi – právě vyslechla, že ortel vězení jí byl prodloužen na doživotí – a řekla nám, že bychom snad měli jít. Šli jsme.

O několik měsíců později, když už jsme trochu ochladli, snažili jsme se jí pomoci jinak. Pokoušeli jsme se, aby jí dovolil vzít si do domu služku. Odmítl také, protože prý v domě nechce žádné cizí lidi, a připomněl nám, že přece má ve sklepě svoje „knihy“. Pravý důvod byla opět jeho peněžní pýcha. Na to, odkud maminka bere peníze na nákupy a základní věci do domácnosti, se nemusel ptát, ale věděl, že kdyby v domě byla služka, peníze by musely přijít od nás. A to by muselo být jasné všem ostatním.

Ještě ke konci měl pořád „malou kancelář“ s jedním Arméncem – aspoň tak tu místnost pojmenovával. Neměl tam nic jiného než svoje místo na psací stůl a v rohu tři čtyři hromádky malých předložek. Obchod patřil Arménci, který kdysi za slavných časů dělal pro otce jako opravář koberců, a ten se nyní nad otcem slitoval a dovoloval mu, aby své obchůdky provozoval z jeho místnosti. Otec ve skutečnosti Arméncem pohrdal a zacházel s ním špatně. Před každým, kdo byl ochoten ho poslouchat, velmi nadutě zdůrazňoval, že ten Armén nic nedováží a že na trhu jen tak zlodějíčkuje jako hadrník a prodává jenom tuzemskej póvl.

Všichni, kdo prodávali „tuzemskej póvl“, to je strojově tkané koberce, byli v otcových očích zrádci. Ti zničili jeho živnost, ano, výrobci tuzemskýho póvláckýho zboží. A dokonce s nimi nějak ve své hlavě začal spojovat rozšíření homosexuality, protože většina bytových návrhářů začala požadovat vykrytí místností koberci ode zdi ke zdi a většina mužských návrhářů byla skutečně homosexuální.

Otec také začínal zapomínat platit nájemné a účty za telefon. Armén to nejdřív několik měsíců za otce mlčky hradil, ale pak nám to nakonec řekl a my jsme otcův telefonní účet platili sami. Armén dokonce netrval ani na nájemném. Otec s ním před těmi dávnými lety musel rozhodně jednat velice slušně, protože ten člověk si od něho nechal líbit všechny urážky i povýšené chování, bral mu telefonní vzkazy a dokonce mu posílal i poštu do Mamaronecku, když mu otec tím nejpovznešenějším tónem telefonoval a nařizoval mu, že mu má „poslat dopisy“ (jaké dopisy?) „do Westchesteru“, protože ten den se mu zrovna do kanceláře nechce. Armén neřekl ani slovo víc než: „Ano, pane Arness.“ A dokonce otci stále ještě říkal postaru „vašnosti“.

Když se projevila skleróza, stal se otec nesnesitelný. Obviňoval Arménce, že mu přebírá zákazníky (tou dobou už však neměl ani jednoho, ani jediného!) a že mu nedoručuje telefonní vzkazy. Armén se jenom usmíval a dělal přesně totéž, co se naučila dělat moje matka: čekal, až to přejde. Ten chudák prostě proti panu Arnessovi nedovedl říct ani slovo. Věděl asi, že co zabíjí jeho šéfa, jednou možná stejně tak dobře zabije jeho.

Otec už si nemohl dovolit hrát karty, anebo aspoň ne prohrávat. Ale nechtěl přestat ani s tím. Jeho přátelé si nejdřív všimli, že když licitoval, nezněl mu hlas už tak ostře. Je to prostě stará zkušenost: když člověk potřebuje vyhrávat, prohrává. A otec začal prohrávat, obrovské částky. Svého jediného životního rozptýlení se však vzdát nemohl. A tak se ho po léta stále držel, i když už do kanceláře nechodil. Pořád ještě volal Charliemu Klipsteinovi a Artiemu Wassermanovi a Joe Spiegelovi, a když nemohli hrát anebo se jim nechtělo anebo když později stále častěji říkali, že mají práci, přestože neměli, dal otec vždycky přece jen dohromady svou partičku. Telefonovával, jak říkal, „pro bojovou zálohu“.

Ale jeho „společnost“ si brzy uvědomovala, že od toho člověka nemůže brát žádné peníze. Začali uplatňovat jakýsi tichý plán, aby ho pomalu ze svých her vyloučili. Jenže bylo nesmírně těžké se ho zbavit. Několikrát musel tátovy dluhy zaplatit Michael. Jindy zase některý starý otcův přítel pohledávky prostě „zničil“. Otci začínala vypovídat paměť, takže to bylo docela dobře možné.

K výbuchu však dojít muselo, a taky došlo. Jednoho dne spiknutí odhalil. A příště si je vzal na paškál pěkně všechny pohromadě, a když navrhovali nižší sázky, vlastně jen jakýsi nominální obnos – všichni totiž dosti neobratně lhali, že to bude pro každého dobré, protože každému jdou kšefty bídně –, tak je seřval, že od nich nepotřebuje žádné milosti a že má peněz stejně jako oni – a to prosím byl člověk, který už nedával spropitné ani klukovi, co čistí na ulici boty. Obvinil je – a právem –, že hráli mnohokrát bez něho. Popadla ho zase ta jeho stará známá zuřivost a vynadal jim do všech možných židovských prevítů a židáckých kurev – a to prosím lidem, s kterými hrával karty třicet let. Nakonec je vyhodil z domu a práskl za nimi dveřmi. Tak skončil u něho v domě bridž.

Nedlouho nato dostal Parkinsonovu chorobu. Prostě to na něho jednoho krásného dne přišlo. Teprve smrt mu zklidnila ruce. Sedával ve své lenošce – v té hluboké, v zimě vedle velkého radiátoru a za letního vedra na přední verandě, z níž se otvíral výhled na Long Island Sound – a jen se celý den třásl.

Zábavu? Hm, mně po časopisech vycházely nějaké věcičky, a ty pročítal znovu a znovu od a až do z. Slovo za slovem. Ukazoval je každému, kdo se k němu přiblížil: chlapci, co sekal trávu, chlapovi, co přišel opravovat kotel, pokrývači, než ho přestali volat, protože se jim služby u něho už nevyplácely. Vždycky se jich ptal, jestli viděli to a to číslo Partisan Review. Samozřejmě že neměli tušení, co to Partisan Review vůbec je. Ani v nejmenším. No, a on to věděl. „To je prvotřídní časopis,“ vysvětloval jim.

Jelikož se ale návyky nemění, karty hrát musel. A protože tu nebyl nikdo jiný, hrál s matkou. Samozřejmě že takovým soupeřem pohrdal. Prohlásil, že ji to naučí hrát. Naučila se to velice brzy. Přestože jí vypovídal zrak i sluch a že měla dosti nerozhodný způsob hry, začala ho porážet, i přes všechno jeho pohrdání. On hrál rychle, impulzivně a netrpělivě. Ona hrávala pomalu, přebírajíc se váhavě prsty v kartách.

„Ježíšikriste,“ křičel na ni, „tak hraj!“

„Už, Seraphime,“ říkávala, „vždyť už hraju.“ A taky vynášela, a obyčejně správnou kartu.

A tak zůstávali sami ve svém obrovském domě na Long Island Sound, hráli dlouhé hodiny gin rummy a tak to šlo ze dne na den a žačka pravidelně porážela učitele.

Nakonec to na něho bylo příliš, a proto ji naučil hrát bridž. Začali hrát u toho starého jídelního stolu přichystaného ke hře stejně jako kdysi, s hnědou plstěnou pokrývkou na desce, s popelníky, s připravenými sirkami, s blokem, na záznamy výsledků a tužkou. Hnědá plstěná přikrývka byla samozřejmě úplně prodřená. Ale to nic. Hráli, každý za dva. A bridž byl lepší, protože trval déle a zabil víc času. Otec zaznamenával stav, takže ho neporážela tak často.

Ke knihám se nikdy neutíkal. Nikdy se nenaučil najít v četbě to pravé potěšení. Četl jenom dostihové zprávy, přehledy konaných dostihů a kursovní záznamy z burzy. Zato maminka knížky četla. Začal jsem jí posílat ty, které se líbily mně. Za nějaký čas si tu objevila celý nový život.

Když teď seděla na skleněné verandě pátého patra Stamfordské nemocnice, věděla, že je k otci poutána méně než já. Bylo jí jasné, že já proti němu budu „bojovat“ až do smrti. Ale ona si to už všechno prožila, ne s nějakým přeludem, ale s živým člověkem, a s ním snášela všechno jeho násilí a všechnu hrůzu kolem; ona s ním žila! Ona si svobodu zasloužila, zaplatila za ni. Věděla, že den jejího osvobození se blíží.

Jeli jsme domů s Michaelem. Glorie podávala zapékané fazole na skleněné míse z varného skla a okurkový salát. To je ale jídlo! myslel jsem si.

Glorie byla Řekyně, už třetí generace. Při křtu dostala jméno Eleutherie, což znamená svoboda. Ale říkejte tak děvčeti! Rozhodli se tedy pro volný překlad. Říkalo se o ní, že má za sebou nešťastný milostný románek s nějakým vysokým plavovlasým Kaliforňanem. A prý když se vezme v úvahu, jak dalece se s tím chlapem zapletla, měla z pekla štěstí, že dostala takového pěkného a „čistého“ chlapce jako Michael. Přestože vždycky působila dojmem dračice, musel jsem uznat, že v ní Michael našel dobrou životní družku, protože byla tak mazaně umíněná a obezřetná, jako on byl upřímný a důvěřivý. Vařila, pečovala o děti a o domácnost a budovala rodinné úspory pravidelným ukládáním peněz. Dělala to všechno dokonale, a já ji nemohl vystát.

A teď Glorie chtěla vědět, jestli někoho z nás napadlo se zeptat, kolik to v nemocnici stojí. Nikdo na to nepomyslel. To jí poskytlo dokonalý začátek. Nadávala po celou večeři. Když šla do kuchyně pro zákusek, zašeptal jsem: „Mami,“ a udělal při tom na prsou ten drobný posunek, který znamenal „vypnout rádio“.

Maminka se rozesmála. Dokonce i Michael se smál.

„Čemu se to všichni smějete?“ ptala se Glorie a už přiletěla dovnitř i s citrónovým rosolem, který se jí třásl v ruce. „Jenom vytáhnu paty z pokoje, všichni se hned smějou. Proč se nesmějete, když jsem tady? Já se taky ráda zasměju. Co to bylo?“

„Jenom jsme se smáli, že už jsem hluchá,“ zachraňovala situaci maminka.

„A jak je šťastná, že je hluchá, aspoň někdy,“ dodával jsem.

„To jo!“ řekla Glorie.

Maminka se naklonila a políbila ji na skráň, kde Glorie měla měkké černé šístky. Jednala s Glorií přesně tak jako s každým jiným.

„To víte, někdo se o prachy starat musí,“ pokračovala Glorie.

„No jistě. A jsem ráda, že se o ně staráš ty, Glorie,“ usmála se maminka. „Tak děti, já už jdu spát, nebo usnu rovnou tady.“

„Já tě doprovodím,“ zvedl jsem se.

„Jo, vám, lidi, není rosol dost dobrej. To vidím,“ hartusila Glorie. „Hm, to my ho docela rádi, viď, Michaeli.“

Na Michaelovu odpověď už jsme nečekali.

„Kam teď půjdeš, Éčku?“ zeptala se mě matka, když jsme kráčeli po chodbě.

„Mám ve městě schůzku. Měl jsem u té osoby už být v šest, nejpozději. A je skoro půl deváté. Než chytím vlak a než tam dojedu…“

Zastavili jsme se u jejích dveří. „Vždycky jsem ti chtěla říct jedno,“ podívala se na mne, „totiž, zaplať pámbu za to, že máš Florence. Michael se oženil dobře a všecko ostatní je taky v pořádku. Ale ty ses oženil s někým, kdo dal rodině společenský punc. Florence z tebe něco udělala. Včera jsem od ní dostala hrozně krásný dopis. Psala mi, dejte pozor na Evanse. Je to hodný člověk. Napsala to moc krásně. Píše dopisy, že by si je člověk měl až schovávat. Žes ji přivedl do rodiny, to byl ten nejlepší přínos, Éčku. Doufám, že si to uvědomuješ.“

„Já vím, Florence je hodná holka.“

„Jenom jednou jsem měla strach, ten den, cos za mnou přišel na návštěvu a řekls mi, jako v legraci, že se chystáš od Florence odejít. Chtěls asi vědět, jak to vezmu, viď? Brala jsem to vážně. Řekla jsem ti, nedělej to, Éčku. Radila jsem ti, měj trpělivost, s každým dobrým člověkem, je umění žít. Ty holky, s kterýma to jde lehko, většinou taky lehký jsou. A když jsi odešel, šla jsem se podívat oknem ven – to jsem ti ani neřekla – a viděla jsem v autě to děvče, čekala tam na tebe a měla takové lacině odbarvené vlasy. Modlila jsem se k Bohu, aby sis dobře rozmyslel, co uděláš. Tak. Hm? Éčku? Rozmyslíš si to?“

To byl okamžik, kdy jsem měl promluvit. Ale vyučil jsem se u ní příliš dobře. Neřekl jsem nic víc než: „To víš, že jo, mami, to víš.“

Maminka vztáhla ruku, vzala mě za tvář a políbila.

„Já vím, ty si rozmyslíš, co máš dělat. Tys byl vždycky hodnej hoch, Éčku.“ Dala mi dobrou noc a zavřela dveře.

„Jestli nebudeš jíst ten rosol, tak co teda chceš?“ ptala se mě Glorie, když jsem přišel zpátky.

„Glorie, myslíš, že bych mohl dostat něčeho napít?“ požádal jsem ji.

„Bodejť by ne, to si myslíš, že jsme takový chudáci, že v baráku nemáme hlt chlastu? Museli jsme všecko zavřít tady vzadu,“ dodávala. „Někdo nám chodil upíjet z flašek. Musela jsem jednu holku, víš, co mi sem chodějí uklízet, vyhodit, ale pití se ztrácelo pořád dál.“

„Třeba Michael,“ podotkl jsem.

„Hele, nech Michaela na pokoji. Stačí ti tohle?“

„Proboha, Glorie, tohle je půlka normální dávky!“

„Podívej se, Eddie, jestli se mi zleješ…“

„No, tohle je lepší.“ Nalila mi slušnou míru. „Hele, ještě to neodklízej.“

Vrátila se, postavila láhev na stůl a ten svůj zadek uvelebila na židli.

„Glorie,“ začal jsem, „já mám teorii…“

„Hele, jen si s ničím zase nezačínej, Eddie.“

„…že absolutně každý, koho znám, i ta stará žena tamhle vevnitř, ten život protluče jenom proto, že je schopen chodit v nějakém přestrojení a že je schopen skrývat, co skutečně je a co cítí.“

„Já si myslím, že jseš cvok. Tomu, co tys povídal, jsem vždycky houbec rozuměla.“

„Já vím, že přece jenom nemůžeš bejt tak zlá, jak děláš –“

„Vidím, že se chceš zlejt, a jenom bych byla hrozně ráda, kdybys to udělal někde jinde.“

Postavil jsem na stůl svou druhou skleničku, políbil Glorii – přestože polibek chutnal hořce –, stiskl Michaelovi ruku a odešel.

14

V ústavu pro duševně choré jsem se ocitl na základě řady objevů. Po celou tu dobu, co to tam se mnou spělo, jsem měl stále jeden nádherný pocit: konečně jsem to našel, klíč ke všemu. Ale každý den se onen pohled, který vysvětloval vše až v hloubce věcí, naprosto lišil od pohledu, který to vysvětloval předchozího dne. A čím víc jsem se dovídal sám o sobě, tím víc se moje myšlení uchylovalo od normálního směru; a čím bylo podivnější mé myšlení, tím bylo podivnější mé chování.

Například toho dne jsem učinil otřesný objev. Nespokojil jsem se tím, abych si řekl: Podívej, hochu, to umění zakrývat své opravdové city jsi už sál s mateřským mlékem, a od toho dne žiješ neustále v nějakém přestrojení. Pořád jsem přemýšlel, jak všichni žijí v přestrojení, přesně v tom přestrojení, jaké potřebují, aby získali, co chtějí. O tom, jak se lidé jeví, a také o vnější podobě věcí – šatů, aut, balíčků jídla, veřejných budov, prostě vůbec o všem, co upoutalo můj zrak – jsem začal uvažovat jako o falešných fasádách, jako o metodách inzerce. Začal jsem se dívat na celou naši civilizaci jako na pózy a postoje, jako na masky a napodobeniny.

Je myslím docela neškodné takto o věcech uvažovat. Potíže ovšem nastanou, když člověk dovolí, aby podobné představy začaly ovlivňovat jeho chování; a to se stalo mně. Říká se, že člověk je blázen tehdy, když začne žít ve světě, jenž neodpovídá světu, v kterém žijí všichni ostatní. Takový člověk se chová podle jednoho kodexu zásad a pravidel, zatímco všichni ostatní se chovají podle kodexu naprosto odlišného. V tom okamžiku musí člověk také uvažovat o právu společnosti dotyčného krotit.

Musel jsem jít na nádraží pěšky. Nevadilo mi to. Byl vlhký chladivý večer, jaké mám rád. A mimoto, ten papírový pytel, který jsem nesl, byl přes obrovitý objem docela lehký. Měl bych taky vysvětlit, jak jsem najednou k takovému pytlíku od zboží přišel.

Michael, Glorie a jejich dva synové bydlí v jednom z těch dlouhých nízkých činžáků, jaké se stavějí na okraji města. Říká se jim „účelovky“. A rozhodně jsou velmi účelné. Přední dvůr tvoří jedno parkoviště pro všechny obyvatele budovy. Byty jsou umístěny vždy po celé délce domu od jedné strany až na druhou. Ze zadních oken bytů je vyhlídka na parkoviště dalšího „účelového“ činžáku přes cestu. Přesto však člověk pozná, že je ve Westchesteru a ne v Queensu anebo v Bronxu, protože na okraji hladké plochy parkoviště ze zalitého štěrku přec jen tu a tam vyrážejí nějaké stromy. A proto, že dopravní ruch ustává někdy kolem čtvrt na deset večer. Obchody zavírají. A neseženete taxíka.

Obyvatelé „účelovek“ musí vykonávat některé úkoly, které jsou v neúčelových činžácích záležitostí domovníků. Například každý nájemník je povinen odnášet sám smetí a odpadky do přístřešku na jednom konci parkoviště. Tenhle přístřešek je nižší, aby nerušil celkový dojem, a tvoří jej řada očíslovaných výklenků přesně tak vysokých, aby se v nich schovala jedna popelnice. Každý má svůj výklenek a svou popelnici, což je velice výhodné, protože se vám nikdy nestane, abyste neměli kam dát smetí a odpadky.

Když jsem ten večer odcházel, dala mi Glorie veliký papírový pytel od zboží, do něhož nastrkali odpadky za celý den, a poprosila mě, abych ho vyhodil do jejich popelnice. Když jsem však našel číslo jejich výklenku, zjistil jsem, že je popelnice plná. Jelikož však výklenek byl vybudován přesně pro popelnici, nemohl jsem prostě Gloriin pytel jen tak nacpat nahoru a ještě zavřít víko.

Nejdřív jsem myslel, že bych měl pytel hodit někam do cizího výklenku. Ale na schodech verandy před krajním bytem činžáku stála dost hrozivě vyhlížející skupinka lidí. Chlapi mi připadali jako policajti, kteří zrovna nemají službu. Předstírali, že tam jen tak klidně sedí a poslouchají z miniaturního tranzistoru nějaký baseballový zápas. Byl jsem přesvědčen, že vědí, co mám v úmyslu, a nechtěl jsem tedy pytel strkat do popelnice jim a riskovat nějaký kravál.

A tak jsem zahnul na ulici, papírový pytel jsem pořád držel v ruce, a zamířil jsem na nádraží.

Nikdy v životě jsem se nezbavil strachu před policajty. Jsou dny, anebo zvlášť noci, kdy mě přímo posedne představa, jaké množství jich je. Lidé si většinou stěžují, že jich venku nechodí dost. Ale některé večery je vidím všude. Jelikož jsem rok zaměstnán u časopisu, tak myslím rozpoznám tajného všude, kde ho obyčejní lidé většinou nepozorují. Vidím je dokonce tam, kde nejsou. Ne že bych se cítil provinilý anebo tak něco. Nikdy jsem žádný zločin nespáchal. Nikdy jsem se dokonce nedopustil ani žádného přestupku, až o něco později ten večer. Ale velice často jsem si připadal jako špión v nějaké cizí zemi.

Toho pocitu mě nezbavily ani čtyři roky pobytu na té skvělé severovýchodní univerzitě. Připadal jsem si jako bílý negr, dezorientovaný a ode všeho izolovaný. Ovšem to nebyl pouze pocit. Ono to se mnou skutečně tak bylo.

Avšak tohle je na všem nejpodivnější: Když přišel čas a já si musel koupit šaty, kupoval jsem si je v témž obchodě co hoši, kteří byli členy výlučného akademického spolku, u J. Presse anebo A. M. Rosenberga. Když jsem se později vrátil z války a začal pracovat u Williamse a MacElroye, chodil jsem k firmě Brooks Brothers, což je totéž. Fakt je, že jsem tehdy, a na vysoké škole také, chodil v přestrojení. Nechtěl jsem, abych zevnějškem vypadal tak, jak jsem se cítil uvnitř. Chtěl jsem být od „nich“ nerozeznatelný.

Už dlouho jsem měl pocit, že to běžné mužské oblečení, kterému se říká „oblek do úřadu“, je odění, jež bylo navrženo a ušito pouze pro klamání lidí. Je to totéž co fasáda nějaké moderní bankovní budovy. Neoklasicistická architektura je tu jen z jednoho jediného důvodu: má totiž pouze vyvolávat důvěru v poctivost a stálost instituce umístěné uvnitř. To je také účel onoho „obleku do úřadu“; je to pouze reklama pro nositele, a někdy, jak tomu bývá v případě řady inzerátů, je to reklama klamná. Říká: „Tomuhle člověku můžete v obchodním jednání důvěřovat.“ Oděv dnešního muže není navržen ani z hlediska pohodlí, ani ochrany anebo přizpůsobivosti různým druhům počasí. Rozhodně není navržen pro krásu. Má vyvolávat dojem právě opačný, než je odchylnost. Je to spíš oblek „pro dobré kšeftování“.

Legrační je – o tom všem jsem uvažoval cestou na nádraží, že i v dobách Lidové fronty, kdy jsem se dal do komunistické strany, jsem pořád nosil jen poctivý oblek od firmy Brooks Brothers se sakem na tři knoflíky. Nebyla to náhoda, protože tehdy bylo důležité, aby partajník vypadal před lidmi stejně jako každý druhý, sice trochu vpředu před ostatními, ale ne zas moc, a rozhodně nikdy ne jako osoba upnutá se vší rozhodností na jediný cíl, svrhnout dosavadní vládu. A tak posloužil jako přestrojení oblek do úřadu. 23. června 1941, hned druhý den, co Hitler přepadl Stalinovu zemi, si soudruzi s úprkem letěli koupit poctivé, důstojně střižené sukno. Pro krejčí to byl veliký den.

Přešel kolem mne další policajt. Měl jsem pocit, že snad ten večer musí být venku všichni. Dokonce když jsem nastoupil do vlaku, promenoval se tam jeden chodbičkou vozu z jednoho konce na druhý. Prokristapána, člověk viděl, jak se mu kapsa nadouvá, protože v ní měl schovaný revolver. Taky nějakej tajněj! Proč jede zrovna tímhle vlakem? Nedíval se na mne nějak divně, když šel kolem? Copak jsem toho u Glorie vypil tolik? Pořád jsem s sebou tahal ten pytel. Možná že ho to nějak zajímalo. Radši ho postavím na zem, aby nebyl tak na ráně. Úplně jsem už zapomněl, že ho nosím s sebou. No ale kdyby se mě na to někdo zeptal? Jak bych to vysvětlil?

Na sedadle za mnou diskutovali dva muži o problémech cen akcií Americké telegrafní a telefonní společnosti.

Pokud jde o mé vlastní šaty, měl jsem dokonce vzor. Jméno toho člověka bylo Brooks Atkinson, a byl to ten slavný chlapík, který vynášel v newyorských Timesech soudy nad divadelními hrami sezóny. Vždycky jsem podrobně sledoval jeho fotografie. Ten nosil ty obleky! Jestli byly šedivé nebo ne, to nevím, protože já jsem toho člověka nikdy v životě neviděl, ale vypadaly, jako by byly šedivé. Pak nosil také ty košile se špičkami límce připnutými, jaké se nosí na Harvardu a Williamsu a Amherstu a dokonce na Yalu. S oblibou nosil malé ploché motýlky s nerozšířenými křídly. Zevnějšek působil celkovým dojmem fantastické poctivosti a výjimečné skromnosti. Dal jsem si v dokumentačním oddělení Williamse a MacElroye udělat některé jeho fotografie a studoval jsem tajemství jeho osobnosti. Vždy jsem se obdivoval, jakou důvěru ten člověk vzbuzuje a jak se zdá být spolehlivý. A když jsem si přečetl jeho recenze, tak jsem přes to všecko věděl, že je to přesně stejný člověk jako jeho nejbližší soused. Měl stejně ostré zuby a slanou chuť krve měl stejně rád jako kterýkoli jiný živočich. Byl také vybaven svou lidskou dávkou jedovatosti a marnivosti. Liboval si v moci do té míry, že veřejně prohlašoval, jak by byl rád, kdyby jí tolik neměl. Jinými slovy byl potomkem lovícího lidoopa, jako jsme všichni ostatní.

Jelikož byl přibližně stejné postavy jako já a stejně vážil, vybral jsem si ho jako svůj vzor. Já mám ovšem olivovou pleť a nejdřív jsem si myslel, že s tím budu mít problémy. Ale jakmile jednou na sebe navěsíte všechny ty ostatní krámy – brýle, motýlka, hábit a tak dále –, moc té olivové barvy na ukazování nezbude. Dobře se pamatuju, jak jsem si jeden týden dal brýle předělat přesně na takový model s ocelovými obroučkami, jako nosí pan Atkinson. Proč se kruci pachtit za něčím naprosto dokonalým? Kdekdo v kanceláři nosil želvovinové brýle s pružnými konci, které se zachytávaly na spáncích, ale já jsem se dal na ten starý typ, jaký nosil pan Atkinson, brýle, jejichž obroučky se pěkně ovíjejí dokola kolem uší. Pamatuji se, že týž den jsem taky změnil pěšinku v účesu a posunul jsem ji o hodně víc doprostřed hlavy, kde sice nepůsobila ani zdaleka tak efektně; ale o to důvěryhodněji.

Myslím, že jsem nechtěl, aby si lidé všimli toho vření, které jsem cítil uvnitř. Přál jsem si, aby se na mne dívali stejně jako na něho, slušného, nesobeckého a kulturního člověka. Kteréžto vlastnosti – jak jsem rychle zjišťoval – jsem vůbec neměl. Jinými slovy, chodil jsem prostě docela vědomě v přestrojení.

Nikdy jsem se necítil panu Atkinsonovi tak zavázán, jako když jsem procházel motelovými halami v centru Los Angeles a chodil na své schůzky s Gwen Huntovou. Recepční úředníci se ukláněli, jako bych byl skutečně já sám Brooks Atkinson. Pak jsme zamkli dveře a na několik hodin nastal chaos. Ale potom se zase uplatnila košile se špičkami límce připnutými, malý úpravný motýlek, oblek na tři dírky s nenápadnými klopami a cestička uprostřed hlavy. A už jsem si to vykračoval venku, skromňoučký, skoro nenápadný jako myška, ale nesl jsem se s pocitem svobody halou a úředníci v recepci se zase co nejúslužněji a nejpokorněji ukláněli.

Ten zatracený tajný se vrátil z kuřáckého vozu. Nesl aktovku, jenomže to mě neošálilo. Všichni vypadají jako začínající úředníčci. S tím začala FBI. Jenže já na ně mám nos. Jen taktak jsem se zadržel, abych mu neplácl přes kapsu, jež se mu nadouvala revolverem. Dokonce jsem se na něho chladně usmál a pokývl, jako bych mu chtěl říct: Já vím, co jsi zač! A on se na mne podíval přesně tak, jako by chtěl říct: Taky vím, s kým mám tu čest.

Vlak zpomaloval před stanicí na 125. ulici, ale tam jsem původně vystupovat nechtěl. Jenže najednou mě cosi popadlo, abych se šel podívat na končiny, kde žili mí rodiče, když prvně přijeli do Ameriky, a kde jsem se narodil. Gwen bude muset prostě ještě chvilku počkat, totiž jestli vůbec ještě čeká. Tu chvíli mi to bylo jedno.

Věděl jsem, že tyhle končiny jsou teď částí Harlemu, ale před čtyřiceti lety to byla čtvrť, kde žili úspěšně se zabydlující běloši. Vždycky jsem se tam chtěl vrátit, projít se po ulicích, kde jsem si hrával, a podívat se, co se tu změnilo. Rok co rok jsem přijížděl do New Yorku obchodně, ale nikdy jsem nemíval čas. Vždycky jsem si naplánoval všecko s výjimkou pochůzek, na kterých mi skutečně záleželo. Jestliže já sám jsem měl na něčem zájem, muselo to pro mne být méně důležité.

Tak jsem se tedy sebral a že vystoupím a už jsem došel až na konec vozu, a vtom za mnou někdo volá: „Haló, člověče, zapomněl jste si balík.“ Průvodčí zrovna zvedl můj papírový pytel. „Ááá, díky,“ zasmál jsem se nervózně a šel si pro něj.

Na 125. ulici jsem se rozhodl, že se trochu projdu a taky že ten pytel ještě chvíli ponesu. Nějak jsem v tom předmětu začal nacházet zalíbení. Držel jsem ho pod paží jako veliký kopací míč.

Gloriino pití na mne už přestávalo účinkovat, a to jsem nechtěl. Zašel jsem tedy do nejbližšího výčepu, jmenovalo se to tam U irských policajtů. Dal jsem si velké pivo za patnáct centů. Pak štamprle režné, velký párek, pak zase jedno štamprle a nato ještě jedno pivo. To mi pomohlo dostat se zase zpátky do té pravé nálady.

Na jednom konci nálevního pultu byl nějaký rozruch. Někdo přišel zvenčí z ulice a v rychlosti prodal jednomu barmanovi vysavač za patnáct dolarů. Když si kupec vysavač podrobněji prohlédl, zjistil, že má sice známou značku, ale že v něm není motor. Prodávající zatím dávno zmizel.

Začal jsem se po podniku rozhlížet. Co tam hergot vlastně dělám, já, cizinec v kůži cizince, v přestrojení za přestrojení?

Vzpomněl jsem si, jak mi bylo všecko nějak cizí, když jsem se vrátil v pětačtyřicátém z války. Jsou tohle moje lidi? Je tohle můj domov? Proč mám v sobě tak málo oddanosti anebo vlastenectví, já, dvakrát vyznamenaný voják? Za tohle všecko tady jsem přece bojoval a viděl jsem, jak za to chlapi umírají. Ale když jsem se tu chvíli na všecko díval, tak jsem se najednou divil, proč za to zemřeli? Nemluvím o myšlence samé, ale mám na mysli to místo tady, a jak to tu skutečně vypadá.

„Jenomže ono by to tady zrovna takhle vypadat nemuselo,“ uvažoval jsem nahlas.

Chlap vedle se na mne otočil s poznámkou: „Ne. To fakt nemuselo.“

„Myslím všecko, co tu je na draka.“ Ani jsem nehnul hlavou a nepodíval se na něho.

Hospoda nastoupila na místo kostela. Je to jedině místo v Americe, kde chlapi zpytují svoje duše.

Ten chlapík vedle mě řekl: „Já vím, co myslíte.“ Ani teď jsem se nepohnul a nepodíval se na něho; on na mě taky ne.

Dal jsem si ještě jedno pivo a do toho frťana. Pamatuju se, že mě pak napadlo: Tahle společnost je nenormální. Měl jsem na mysli všechno – zvyky, šaty, práci, pracovní dobu, způsob, jak spolu lidi hovoří, aniž se na sebe dívají, domovy, v nichž žijí, ulice, po kterých chodí, vzduch, kravál, špínu, chleba – všechny ty základní věci. Ale jedno mě skutečně znepokojovalo, a to že tahle země přes všechny ty tlachy o štěstí – je země působící takříkajíc protiradostně. Pchch, dobře to znám, my si pořád něco cpeme do pusy – pití, cigarety, cukrátko za pár šupů. A pořád někam jezdíme. Všude hraje muzika, dokonce ve výtazích a ve dne v noci člověk může vejrat v televizi na staré filmy. „Ale kam člověk má jít, aby se skutečně pobavil?“ uvažoval jsem nahlas.

„Jakou holku hledáte?“ zeptal se mě chlapík u mého lokte.

Změřil jsem si ho. Byl to jasně fízl a zřejmě se nabízel, jako by mi chtěl obstarat děvku. Bouda. Poručil jsem si ještě dvojitou a vyšel ven. Pytel jsem pořád svíral v rukou.

Panebože, vidím to všecko vůbec správně? Takhle jsem přece svět kolem sebe nikdy nevnímal!

„Bodejť bys ho taky tak viděl. Vždyťs do něho sám patřil, tak jaks ho mohl vidět?“ řekl jsem nahlas.

Jednou jsem jej tak přece jen spatřil. Za studií. Cítil jsem tenkrát, že tam je každý můj nepřítel a že musím svoje pravé pocity skrývat. Choval jsem se, jako bych byl špión někde v cizí zemi.

Začal jsem pobíhat v davu jako hráč prolomenou obranou, svíraje při tom papírový pytel v podpaždí.

Toužil jsem po rvačce. Jedno kvůli čemu! Jedno s kým!

U Lexingtonské jsem zahnul směrem do města. Ano, uvažoval jsem, přesně takový pocit jsem měl v pětačtyřicátém, když atomová bomba smetla Hirošimu z povrchu, a pak – jelikož dvakrát je to lepší než jednou – Nagasaki. Uvědomil jsem si, že jsem měl tehdy stejný pocit jako dnes. Když jsem byl konečně doma, přijal jsem práci u Williamse a MacElroye, oblékl jsem si to přestrojení za spořádaného člověka a dvacet let uplynulo, jako se to dělá v těch filmových scénách rychle míjejícího času, kdy v umělém větru vyrobeném ve filmovém studiu odpadávají listy z kalendáře.

Zašel jsem do baru na 116. ulici, kde bylo plno Portorikánců, na míle vzdálených čistému moři a deštivým pralesům. A černochů, kteří už vůbec nemají domov, od něhož by byli příliš vzdáleni. Tohle tady se nikdy jejich domovem stát nemůže, a ten druhý, to už je přece strašlivě dávno! Celý ten podnik vypadal jako prostory pod tribunou sportovního stadiónu podpíraného betonovými sloupy, kde čekají zápasníci, než odcházejí do ringu. Bylo tu plno strachu a chuti vraždit. Měl jsem pocit, jako by všichni už příští minutu měli odhodit svoje přestrojení a praštit svého souseda, aniž by se člověk podíval, komu vůbec dává ránu.

„Všecko to takhle nemusí bejt,“ usoudil jsem nahlas vážně.

Můj soused u pultu mi řekl: „Di do prdele, vole!“

Podíval jsem se na něho. Byl to černoch. Zřejmě se rozhodl, že pro ten večer přestrojení nosit nebude. Byl sám sebou.

„Ale vono to tak vopravdu nemusí bejt, nic nemusí takhle bejt,“ pokračoval jsem. „Vykročili jsme prostě už takhle na začátku špatnou nohou. Takže si už vůbec nedovedem představit, že by to mohlo bejt jinačí.“

„Hele, seberte se a vypadněte!“ odháněl mě soused. Kolem jednoho oka měl strašnou podlitinu a na krku dlouhý, ještě čerstvý šrám, jak ho někdo chtěl podřezat. Nebyl to fízlák, to bylo vidět.

Ale nezastrašil mě, spíš ve mně vzbudil důvěru. Není to fízlák, to přece vidím.

„Hele, my se nemejlíme,“ říkal jsem, „to se mejlejí všichni ti vostatní támhle venku.“

„Vy máte v hlavě nasranejch pěknejch hovadin, šéfe.“

„To nemám. Chápete vůbec, vo čem mluvím?“

„Jestli vám to tady smrdí, račte zvednout prděl a vodkýblujte se.“

„Kam bych měl jít?“

„To je mi fuk, kam pudete. Moc mi neserte! Co ste, fízl nebo co? Vy ste fízl, že jo?“

„Slyšel jste, co dneska udělala Americká telegrafní a telefonní s akciema?“

Vytáhl z kapsy tranzistor a pustil naplno nějakého komika a přitiskl si rádio celou plochou k uchu. Pak si ode mne za pultem odsedl.

Přisunul jsem se k němu.

„Hele, dejte si vodstup, na mně si nic nevemete!“

Barman přišel k nám. „Co je?“ zeptal se.

„Tendle fízl mě provokuje. A já si tady klidně sedím.“

„Já jsem s ním chtěl jenom mluvit,“ hájil jsem se.

„A proč?“ zeptal se barman.

To nešlo vysvětlit jen tak lehce. A barman mě propichoval takovým pohledem, že mi to vůbec nijak neusnadňoval.

„Hele, tady se chová každej, jak se patří,“ řekl. „Vidíte snad, že by někdo někoho votravoval?“ Mluvil velice slušným tónem.

„Já dokonce nevidím, že by vůbec někdo na někoho mluvil.“

„My sme tady nóbl, co chcete?“

Byl bych mu to těžko vysvětloval.

Pokračoval: „Nechtěl byste se napít někde jinde? Když v podniku pije fízl, to vodrazuje kunčofty. Bez urážky. Nebudete se zlobit?“

„No tak dobrá,“ řekl jsem. „Dejte mi ještě jednu a já vypadnu.“ Nalil mi, na svůj účet, a já jsem šel.

Venku zatím začalo mrholit.

Měl jsem dost v hlavě a cítil jsem, že mám chuť na nějakou výtržnost. Připadalo mi to najednou podivné, protože takový kus života jsem strávil v přestrojení, jež mě nutilo vyhýbat se výtržnostem.

Byl jsem právě na 112. ulici, kde jsme bydleli před čtyřiceti lety. Nic tam teď nebylo. Šest sedm osm velkých družstevních činžáků. Podobné jako vejce vejci. Všecky v uniformním přestrojení. Architektura inkognito.

Kolem přecházel policajt. Pro změnu v uniformě.

„Kde jsou všichni?“ zeptal jsem se.

„Co?“ Vypadal přátelsky, a na to člověk může vzít jed, že je to přetvářka.

Řekl jsem: „Kde je to všecko?“

„Kde je co?“ ptal se nechápavě.

„Všecko, všichni.“ Dost mě štval a muselo to být slyšet na mém hlase.

„Vevnitř,“ řekl. „Měl byste jít už taky radši domů, než se dostanete do maléru.“

Pak odcházel, šel k nějakému jinému člověku, podle vzhledu to byl fízl, a cosi mu povídal. Oba se otočili a hleděli na mě.

No tak dobře, pomyslel jsem si a šel k policajtovi a k tomu fízlovi. V životě jsem nikdy nic takového neudělal.

„Co tím chcete říct, abych radši šel domů, než se dostanu do maléru?“ zeptal jsem se důrazně.

Policajt a fízl se na sebe podívali a začali se smát.

„Co je vám k smíchu?“ řekl jsem bojovně.

„Radši běžte, běžte, pane,“ pobízel mě policajt.

„Vy se votad hněte! Běžte si po svejch a nelezte za mnou.“

Panebože, vážně šli pryč!

Přišel třetí chlap, postaví se přede mne, jasně fízl. Tenhle chlap byl skutečně v přestrojení. Mluvil francouzský, grázl.

„Parlez-vous français?“ zeptal se.

„Oui,“ přikývl jsem, „tak jen to na mě nehraj.“

„Comment?“

„Mluvte anglicky,“ poručil jsem mu. „S toudle komedií prostě přestaňte.… všichni tři!“ Rozhlédl jsem se. Ti dva další zatím zmizeli. Ale já věděl, že jsou schovaní někde za rohem ve dveřích a pozorují mě. Tenhle poslední grázl, ten tu prostě zůstal stát.

Poodešel jsem, nebo spíš jsem se otočil směrem k plaňkovému plotu se sešlými dřevěnými vraty kolem nějakého družstevního činžáku, který zrovna dokončili, a narazím přímo na plakát se zefyráckými cigaretami.

Na plakátu byl chlap, takový doktorský typ, v pase k přeštípnutí, v tom bílém plášti to skutečně mohl být doktor, a za ním taková ta přemrštěně štíhlá modelka, kozy vyšprajcovaný, kouká na něj s takovou tou zdvořilou chlípností a – teď jsem si vzpomněl. Vždyť je to můj plakát! Návrh jsem přece napsal vlastnoručně: KUŘTE ZEFYRKY. KOUŘÍ JE MUŽI, KTEŘÍ MAJÍ VAŠI DŮVĚRU. JSOU ČlSTÉ JAKO VÁNEK. Taková je naše odpověď na strach před rakovinou.

„Kecy!“ ulevil jsem si.

„Comment?“ zeptal se ten fízl anebo co to bylo. Teď mi připadal příjemnější.

Rozhodl jsem se, že mu budu důvěřovat. Usmál jsem se na něho nejdřív jen tak nejistě, pak bez jakékoli obezřetnosti. Taky se na mě usmál. Ať už byl cokoli a ať to byl kdokoli, úsměv měl milý.

Uklonil jsem se: „Můžu vám nějak pomoct?“

Nato mi řekl: „Děkuji vám. Prosím vás, můžete mi laskavě říci, kde se v tomto městě mohu vymočit?“

Na to jsem neměl odpověď To je veliký otazník. Všude kolem nová výstavba. Najednou se mi chtělo taky. Kristepane, pomyslel jsem si, čest Ameriky jakožto civilizované země visí na téhle prosté otázce. Normální kulturní země by určitě člověku poskytla nějaké útočiště, kde by si mohl v případě nutnosti ulevit.

Obrátil jsem se na Francouze. Teď už mi bylo skoro jasné, že to není fízl. Byl to chlap jako já, taky v cizině. „Tady je to jako v Paříži,“ vysvětloval jsem. „Najdete si plakáty, a když nějaký uvidíte, jako třeba tenhle ici, tak to je to pravý místo! Jenže tady u nás to děláme rovnou na ten plakát. Regardez!“

Vytáhl jsem svůj instrument a obechcal celou tu větu, jak se v ní říká: „Kouří je muži, kteří mají vaši důvěru.“

Díval se. Chlapi mají na komparativní bázi zájem o výrobní prostředky druhých. Čekal jsem, až vytáhne svůj. Francouzského jsem ještě neviděl. Ukázal jsem na místo, kde byla ta rádoby-studentka, vpředu ty balóny a všechen ten svůj přezdvořilý sex rozestřený jako sítě nad tím doktorským typem v bílém plášti. Řekl jsem: „Tendle kus je váš. Tak hezky na ni!“

Zefyráci, pamatuju, se rozhodli, že tuhle akci vyzkoušejí ve vybraných oblastech, aby si ji ověřili.

No a právě v tom okamžiku k nám přišli ti dva, skutečný fízl s tím policajtem, a dostali jsme se do menší hádky.

Jízda policejním vozem se mi strašně líbila. Vlastně jsem cítil takové uvolnění, že jsem cestou do města usnul. Když jsem se probudil, měl jsem v hlavě dost tupo. Pamatuju se, že někdo vzal toho Francouze do parády přímo před nočním soudem a mně to nebylo po chuti. Já jsem ve skutečnosti, věřte mi nebo nevěřte, někoho pořádně natřel, a musel to být rozhodně fízl, protože všichni ostatní fízlové se po mně z kolegiality vrhli a taky si mě trošku podali. Nemohli to ovšem provést tak velkolepě, jak by byli chtěli, protože v tu chvíli jsme už byli v soudní budově. Mimoto jsem jim nastavil to, co Godoy nastavil Joe Louisovi, zadní želví krunýř, a do toho jsem je nechal strefovat.

Dál se pamatuju, že jsme se octli před soudcem, kterého jsem moc jasně nerozeznával. Položil jsem svůj papírový pytel něžně na stolek soudního stenografa a řekl jsem tomu soudci, že se po městě potlouká nějak náramně moc fízlů. Byl to jeden z mých velkolepých okamžiků: „Vaše Ctihodnosti, víte, kde se může v noci francouzský host, který není obeznámen s naším městem a našimi zvyky, vymočit v místech mezi 112. ulicí a Lexingtonskou třídou?“

To soudce zřejmě uzemnilo, protože se otočil a pošeptal cosi fízlovi, který stál za ním. „On to neví, Vaše Ctihodnosti,“ řekl jsem, „já se ho už ptal.“

Nato soudce na mě ukázal prstem a nařizoval fízlovi po mé pravici: „Odveďte ho ke mně.“

Tehdy jsem zahovořil znovu: „Nikam k nikomu nepudu, dokad toho Francouze nepustíte!“ Fízl, který mě držel za paži, mi ji trochu zkroutil.

„Auau!“ zařval jsem. „Má ten chlap právo mi takhle kroutit rukou?“

Soudce zareagoval co nejvyhýbavěji. Otočil se na Francouze: „Vy můžete jít.“

„Myslím, že bychom se tomu pánovi ještě měli omluvit,“ navrhl jsem.

„Nepokoušejte svý štěstí,“ varoval mě fízl.

„Myslím, že bychom se mu skutečně měli omluvit,“ trval jsem na svém. „Představte si, že bychom byli v Paříži a totéž se stalo vám. To byste řval vo celou vozbrojenou divizi, aby vám přišli na pomoc.“

Soudce začal klepat kladívkem. Policajti Francouze odvedli pryč. Už jsem ho pak nikdy víc neviděl.

Dál se pamatuju, že jsme byli někde vzadu v soudní budově v nějakém zakouřeném kutlochu a tam že si ten soudce svlékl talár. Zapálil si cigaretu, otočil se, podíval se mi přímo do tváře a řekl: „Copak se na mě nepamatuješ?“

Taky jsem si ho prohlédl a při tom jako by cosi z té jeho soudcovské autority a z toho jeho převleku odpadlo a přede mnou tu stál Ben Weinstein, anebo jak se mu začalo říkat, Brouk Ben Winston. „Brouku,“ vykřikl jsem. „Božemarjá, to je přece Brouk!“

„Jo,“ přikývl. „To jsem já.“

„Ty sis dal spravit zuby,“ vykřikl jsem.

Říkalo se mu Brouk proto, že měl předkus a po stranách obrovité řezáky.

„Jo,“ přitakal, „ale to je to nejmenší.“

„Co tady krucihergot děláš?“ ptal jsem se.

„Co tady krucihergot děláš ty?“ podivoval se on. „A napijem se!“ Sáhl někam za nějaké právnické knihy a vytáhl odtamtud pěkňoučkou placatou flašku.

Že jsem se napil, to mě zase dostalo do báječné rovnováhy. „Todle už jsem chtěl udělat léta,“ řekl jsem.

„Co?“ zeptal se a zvedl sklenku. „Tak na to dnešní setkání!“

„Vychcat se na ty svoje reklamy!“ řekl jsem. „Poslyš, Brouku, řekni mi jedno, jak ty to bereš?“

„Jak to prosím tě bereš ty?“

„Hele přestaň a neodpovídej mi na mou otázku zase otázkou, ty parchante židácká, hele, koukej mi teď odpovědět na tudle sakramentskou otázku, jak to, že ty si tam nahoře sedíš a todleto zastupuješ?“

„Zastupuju co?“ řekl.

„Ty hergot moc dobře víš co. TO! Všechno. Ten všeobecnej podfuk.“

„Trpělivost, přítelíčku, čekáme.“

„Hovno, vážený pane soudce. Tohleto všechno nemusí bejt.“

„Všechno co?“

„Vůbec všechno tohle, všechno!“

„Není ti něco?“ zeptal se udiveně.

„Není… Ale nemám daleko ke krizi. Podívej, nejsem jenom vopilej. Já toho mám daleko víc.“

„To vidím,“ přisvědčil, „hergot ale daleko víc!“

„A nemá to konec, Brouku.“

„Co se ti stalo?“

„Kdy?“

„Co jsem tě viděl naposledy.“

„Právě TO se mi stalo.“

„Co myslíš tím TO?“

„Byl jsi ve válce?“

„Dal jsem se do armády hned ten den, co Hitler poslal Rundstedta přes polský hranice. Ty přece taky, ne?“

„Jo, a pamatuješ se, když ses vrátil z války, jak to všecko vypadalo šíleně. Myslím doslova šíleně, celá ta civilizace, víš? Co vy na to, váženej pane soudce?“

„Hm, to teda vypadalo.“

„Jo, tak v tom okamžiku jsi uvažoval upřímně. Jenže pak tě zaskočili a přišli na tebe s kariérou a s prachama a s tím talárem, co sis ho zrovna slíkl. Ale prožils ještě jeden tejden normálního myšlení, tenkrát v létě pětačtyřicet. Pamatuješ se. Dej mi ještě napít.“

„Nalej si.“

Nalil jsem si. Chvíli jsme seděli jen tak. Dýchalo se mi ztěžka.

„Myslíš, že ti skutečně nic není?“ zeptal se mě.

„Nikdy jsem neměl upřímnější náladu. Dnes v noci chci poslat ještě dva telegramy. Budeš mi muset helfnout.“

„Jistě. Jaký?“

„Já mám dvě zaměstnání a chci nechat formálně a s konečnou platností obou.“

„Proč to nenecháš na ráno?“

„Ráno mi to už nebude tak jasně myslet.“

Ozvalo se zaklepání a Ben cosi zamumlal, což opravňovalo jednoho z těch dvou fízlů ke vstupu. Když jsem ho teď viděl v jiném světle, byl to jenom takový obrovský irský kluk. Držel v ruce můj papírový pytel.

„Myslel jsem si, že byste se na tohle, pane soudce, chtěl podívat,“ řekl.

„Co je to?“ zeptal se Brouk.

„Podívejte se dovnitř, pane.“

Neříkal jsem nic.

Soudce se podíval do pytle. „Já tomu pořád nerozumím,“ zavrtěl hlavou. „Co je to, seržante?“

„Samý smetí a odpadky,“ odpověděl fízl. „Ale když mu to chtěl detektiv Shepley vzít, tak ho tady obžalovaný srazil k zemi.“

„Že srazil policistu?“ ptal se soudce Winston.

„Ano, pane.“

„Ts, ts, ts,“ ozval jsem se já.

To kolohnátské irské dítě na mě zůstalo civět a pak pokračovalo: „Myslel jsem si, že byste se třeba chtěl podívat, co on na tom vidí tak vzácnýho; víte, co myslím, pane soudce? Možná že to je důležitý.“

„Děkuju vám, seržante, máte pravdu, je to důležité.“

Fízl přikývl a vyšel ven.

Soudce se na mne podíval. Opět vypadal spíš jako soudce.

„Eddie,“ zeptal se mě, „na co to s sebou taháš?“

O tomhle jsem dlouho přemýšlel. Vzhledem k té své nové lásce k pravdě jsem se vší mocí snažil uvažovat hodně střízlivě a dát mu pravdivou odpověď. Myslel jsem si, mám mu všecko znovu vykládat, celou tu zpropadenou historii? A i když to udělám, vysvětlím tím tohle? Nakonec jsem řekl: „Proč s sebou nosím tenhle papírovej pytel plnej odpadků, to vysvětlit nedovedu, Vaše Ctihodnosti.“

Nastala pomlka. Pak mě vzal kolem ramen a řekl: „Hele, tydle kecičky s tou ‚Vaší Ctihodností‘, to ti odpouštím. Ale poslyš, myslím, že bys snad neměl dělat žádný velký rozhodnutí, a to pokud se týče tvých zaměstnání; nejdřív by sis na to měl pořádně odpočinout.“

Zvedl jsem se.

„Brouku,“ řekl jsem, „díky. Skutečně jsem v životě neměl pravdomluvnější náladu. Se mnou není ani za mák nic v nepořádku. Ono to totiž naopak není v pořádku se všema ostatníma. A teď mluvím jako obžalovaný před soudcem, chceš mě tady držet?“

Podíval se na mne velice smutně a s velikou účastí. „Ne,“ řekl, „já tě tady držet nebudu. Jseš volnej.“

„Jak se odtud dostanu?“

„Já tě dovedu k zadním dveřím,“ řekl. Pak se natáhl po taláru. „Když nebudu mít tohle na sobě, tak se bojím, že mě sem nepustí zpátky.“ To ho rozesmálo a mě taky. Ale myslel to vážně.

„Ještě jednu na cestu?“ zeptal se.

„Už ji nepotřebuju,“ odmítal jsem. „Je mi báječně.“

„Tak jednu na starý časy.“

„Na starý časy jo, to jo,“ svolil jsem.

Nalil.

Byl jsem v komunistické straně celých deset měsíců. Když jsem chodil do sekretariátu na Dvanácté ulici s hlášením za svou buňku (skupinku novinářů, kteří pro stranu pronášeli ve jménu Lidové fronty veřejné projevy a psali články), tak jsem v 8. patře vždycky jednal s Benniem Weinsteinem. Bylo v něm cosi měkčího, to se dalo pozorovat i tehdy; tak mě vůbec nepřekvapovalo, že jsem nikdy neslyšel o nějakém jeho postupu mezi ostatními pracovníky. Byl dobrý pro dobu Lidové fronty, kde byl kdekdo přátelský. Když po válce zase přituhlo, nebyl ten pravý typ.

Když jsem se vrátil z války, neznamenala pro mne celá záležitost už nic. Chtěl jsem si vynahradit ztracený čas a zařídit si svůj vlastní život. Což jsem taky udělal. On zřejmě udělal totéž.

„Tak na starý časy,“ opakoval, „na ty skutečně velký časy!“

Připili jsme si na ně. Vrátil láhev zpátky za právnické knihy a vyprovázel mě ven. Procházeli jsme nějakými chodbami, kolem různých zaměstnanců. Černé sukno vyvolávalo patřičnou úctu. Soudce vždy jen kývl a cosi zamumlal, nijak zvlášť se nenamáhal. Byl už na tu komedii s autoritou tak zvyklý, že to s ním ani nehnulo.

Ty chodby dole v sklepení by byl mohl klidně malovat Hopper. Žárovky byly čtyřicítky bez krytu. Jejich obyvatelé, všichni v nějaké souvislosti s vykonáváním spravedlnosti, vypadali jako omámení drogami. Všelijak postávali a člověk nemohl z ničeho usuzovat na jejich funkci ani záměr. Jelikož zdroje tepla v budově byly zřejmě přímo pod námi, byly ty dolní končiny přetopeny. Ubytování pro žalářníky nebylo o nic lepší anebo se nijak nelišilo od příbytků pro žalářované.

Soudce Winston (Weinstein) otevřel zadní dveře. Stále ještě mrholilo.

„To je protivná noc,“ rozhlédl se. Pak se na mě úzkostlivě podíval: „Všecko mezi námi dvěma, jo? To o těch starých časech a vůbec! Víš?“ To mi ani tak neoznamoval, jako mě spíš naléhavě prosil. Jak je to jeho bezpečné postavení vratké, myslel jsem si. „Víš,“ pokračoval, „už nás moc nezbývá.“

„Koho nás?“ zeptal jsem se.

„Nás starejch rebelantů,“ odpověděl.

Chvíli jsme tam stáli a dívali se, jak mrholí. Řekl bych, že nejspíš asi uvažoval, co si o něm myslím. Ale když jsem se na něho odvážil pohlédnout, usmál se a řekl: „A kam máš teďka namířeno, ty hajzlíku stará?“

„Myslím, že si teďko někam půjdu vrznout,“ řekl jsem, „jestli to bude možný.“

„Je to rok od roku horší, co?“ Zasmál se a dodával: „Rád bych šel s tebou – hm, ani ne tak kvůli tomu, ale rád bych si někam vyrazil, už jsem se dlouho nevodvázal. Chtěl jsem jenom říct, že se mi tím naším setkáním oživilo spousta vzpomínek!“

Vzpomněl jsem si na jeho ženu. Ta byla cosi jako rodinný revolver, dvakrát utekla na Kubu, poprvé s Cliffordem Odetsem, s kterým ten měsíc chodila, a podruhé na vlastní pěst. Tehdy tam zůstala a stala se z ní soldadera (soldadera (šp.) – vojanda) jednoho chlapa, co bojoval v horách – to ještě dávno, dávno před Castrem. Když pak toho chlapa chytili a Batista ho dal zastřelit… stalo se to vůbec přesně takhle? Jenže na to všecko jsem se už jasně nepamatoval.

„Kde je Elizabeth?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ podivil se, „ty se na ni pamatuješ?“

„Kdy zemřela?“ zeptal jsem se.

„Není mrtvá,“ odpověděl. „Jsme pořád spolu. Vždyť teď jsme dohromady kruci nějakejch třicet let.“ Ztišil hlas. „Víš to, že jednou byla milenkou Clifforda Odetse?“ Chlubil se tím snad? „A potom žila ještě s jedním chlapem z hor, patřil ke skutečnejm campesinos, ten byl opravdovej, fakt, chlapečku, Batista ho dal zastřelit! Kulka americký výroby přímo mezi voči. Hanba nám! Parchanti! Ale ji nedostali. Jak se vůbec dostala zpátky do týhle země, na to se mě neptej, je tomu už třicet let.

V životě, v životě bys neuhádl, co dělá teďka“

„No co a kde?“

„Průzkum burzovního trhu na Wall Street. Pracuje u jedné investiční bankovní firmy. To víš, ta schrastí na psací stůl z ulice kdejakej horkej tip, a když se veme v úvahu, jakej jsme měli trh posledních deset let, a taky se nesmí nikdy zapomenout na její důkladnou znalost Marxe – to se skutečně hodí –, tak s tím vším nám naschránila docela slušnej majetek. Já bych tady vším mohl praštit od hodiny.“

„Proč to neuděláš?“

„A na co se pak dám?“

Vždyť je přece ještě pořád dost věcí, za který by se mělo bojovat, ne snad?

Dnes se nedá nic dělat, chlapečku, to přece víš, protože tyhle léta, ty jsou, jak to říkal ten chlap, Léta ropuchy. Kde jsou dneska všichni? V Mexiku. V ilegalitě, schovaní, jako ty a já. V téhle zemi jsme všichni jaksi skrytí v podzemí. Nikdo neví, kde kdo je jako třeba ty. V reklamě. Takovej zkurvenej kšeft! Když se naliješ, chceš s tím praštit; když vystřízlivíš, tak to neuděláš – je to tak? Protože, do háje, ty dřepíš tam a čekáš, stejně jako já zas dřepím tady a taky čekám. Možná že jednou za nějakej dlouhej čas něco malýho uděláme. Jako třeba dnes večer. Tos byl zaručeně moc rád, že na tom druhým konci kladívka jsem byl já.“

Neodpověděl jsem mu.

Světelným komínem neónů a pouličních lamp se s mrholením sypaly démanty. „No už jsem tě myslím zdržel dost dlouho,“ omlouval jsem se.

„Ale prosím tě,“ mávl rukou. „To se mi denně nestane, abych potkal někoho z těch starejch harcovníků.“ Utáhl si opasek. „Člověk tloustne, když tak sedí den co den na tý soudcovský lavici a věčně kouká na spodinu týhle špinavý společnosti, na ty prodávající a prodávaný. Člověče, já bych mohl napsat knihu. A jednou ji taky napíšu; to ti slibuju, Eddie. Měl bys na mně chtít, abych tohle splnil. Prosím tě, donuť mě, abych tohle splnil, Eddie.“

Pak udělal cosi, co bych od něho nikdy neočekával. Vztáhl ruku a jemně se dotkl mé tváře a skoro mě pohladil, ale jen tak, jak byl schopen dotknout se něžně muže. „Tak ty si teďko půjdeš hodit hrbem, co? Ty kurevníku stará.“

„Budu se snažit.“

„Ty ses udržel nějak při životě. Možná že to dělají jen ty tvoje ženský. Ty kruci vypadáš pořád tak –“ zaváhal, „pořád tak neusazeně a poblázněně a hladově, pořád jako ten divoch a vykuk, jakos byl před dvaceti lety. A to je prosím poklona.“

Pak zarecitoval výrazně rytmicky nějaké verše.

„‚Vilná láska jako lampa v hrobce hoří,

vilná láska tryská v přežalostném hoři.‘

Pamatuješ Henleyho?“

„To napsal Henley?“ zeptal jsem se. „Tamten Henley?“

„Ano, hošánku, ten starej Neporazitelnej Henley. Vidíš, člověk nikdy neví. Pamatuješ, co řekl Marc Laurence Výboru pro neamerickou činnost? Ptali se ho, proč vstoupil do komunistický strany, a Marc jim povídá: ‚Protože tam člověk na schůzích potká tolik hezkejch holek.‘“ Vybuchl smíchy; pak se znovu podíval přes rameno. „A je to pravda. Tak jsem se taky seznámil s Elizabeth. Na schůzi. Tenkrát sbírali peníze na kluky ze Scottsboro, pamatuju se na to jako dnes. Tehdy to byla krasavice. Jo, pane, Elizabeth! Měl bys ji vidět teďka. Specialistka na rozbor trhu! V sedmatřicátým mi Odets řekl, že v životě neviděl pěknější pumlíče, než má Elizabeth… Taky jsi s ní někdy byl? Tenkrát? Já vím, žes ji znal. Řekni. Mně je to fuk.“

„No, byl. To víš, ale jenom jednou…“

„Mně je to fuk,“ opakoval.

„Tak tedy já…“ měl jsem se k odchodu.

„Dovedu si představit, že to všechno běží dál, víš, celej takovejhle život, někde!“

„To víš, jistě, je to stejná hra, jenom hráči jsou jiný.“

„Měl by sis opatřit něco gumovýho. Chci říct galoše na nohy. Nastydneš.“

„Tak tedy na shledanou,“ loučil jsem se.

„Víš, žes mi dnes hodně helfnul? Skutečně. Já tady dřepím, den ze dne, připadám si jako štěnice zavřená ve škatuli. A… hm… byla dobrá, viď, myslím Elizabeth, v posteli?“

„Skvělá,“ přikývl jsem, „ale víckrát jsme se spolu neviděli. To víš, byla to taková jedna malá epizoda, akorát jednou!“

„No jo, jistě, neboj. Rozumím… ale byla…“

„Skvělá,“ doplnil jsem ho. Znovu jsem se měl k odchodu.

„Hm, tak si to všecko tolik neber,“ řekl. „A dávej pozor!“

„Na co?“

„Já tady mám dost nebezpečnou pozici. Nikdo nemá to nejmenší ponětí, kdo jsem! Víš?“

„Vím.“

„Takže mezi námi děvčaty! Jo?“

Znovu jsem ho ujistil, že to zůstane mezi námi, zamával mu a odcházel jsem pryč. Když jsem se po několika krocích otočil, stál ještě ve dveřích. Stál tam sám a už na mě nemyslel. Pak vstoupil do té masívní budovy se zamřížovanými okny. Dveře byly železné a těžké, a když je zavíral, rozléhalo se to kolem.

Vyšel jsem do chladivé noci.

„AÁÁÁÁÁÁÁaaaaaaaa!“ vydralo se mi hlasité z úst, jako by se ve mně cosi pročišťovalo. „Áááááá, ááách!“ vyfoukl jsem z plic onen přetlak beznaděje, kterou ve mně Brouk Weinstein zanechal. Všichni kolem byli v přestrojení a umírali, umírali ve svých převlecích. Ale mě se ten večer zmocňovala po tom rozehřívajícím pití a pod vlivem bodavých jehliček mrholícího deště radostná nálada. Já jsem to přežil, já jsem jediný zachráněný z obviněné ztroskotané lodi! Já jsem vyvázl. Nebo jsem svůj zánik aspoň odsunul. Měl jsem už po krk smrti, měl jsem po krk všeho toho stojatého poraženectví kolem. Nechal jsem to za sebou. Na Brouku Weinsteinovi jsem jasně viděl, jak daleko jsem to nechal za sebou!

„Taky jsem kdysi byl takovej!“ vykřikl jsem. A pak: „Ale nemusí to tak bejt!“ Hodně nahlas, protože jsem už měl jednou provždy po krk svých vlastních tajemství, své vlastní fasády, svých přestrojení a své přetvářky. Měl jsem po krk „Brookse Atkinsona“. Mrholením se mi zamžily brýle, tak jsem si je sundal a o to míň jsem se mu podobal. A najednou jsem bez jakéhokoli důvodu měl po krk i newyorských Timesů, po krk té naší „nejlepší civilizace“, stejně tak jako té nejhorší. V celém životě, který běžel kolem mne, jsem si připadal jako cizinec.

„Já k tomuhle všemu už nepatřím,“ říkal jsem. „Já jsem z toho venku.“

Pak jsem začal přemýšlet, kam takhle můžu jít? Co tak můžu dělat?

Začnu od té negativní stránky. Přinejmenším teď vím, co nemám rád a co nemám dělat. Protože všecko, co jsem dělal až dosud, jen taktak že mě nezabilo. Jen taktak že jsem zachránil holou kůži.

Vilná láska jako lampa v hrobce hoří…

Hm, no to teda nevím, možná že je to pravda, ta „hrobka“, to jo, ta část je pravdivá! Byl jsem v ní a teď jsem z ní venku, ale skoro všichni ostatní jsou pořád tam uvnitř. Běží „to všechno“ někde jinde pořád dál, jak se ptal Brouk? Skutečně? Asi že musí, když je to ve mně.

A chlípnost? Ano. Jediné, co mě celou tu dobu drželo při životě po ta léta mého úspěchu, byly ty mé hnusácké kousky, nevěry, ta moje „špatná“ stránka, ty moje vylomeniny. Ta moje slušná, věrná, zásadová, spořádaná a uvážlivá stránka byla maska, a ta maska, stejně jako v té staré pohádce, se mi tak těsně stáhla kolem obličeje a kolem úst, že mě téměř zadusila. Lhal jsem a dělal intriky a podváděl kvůli tomu, abych unikl uniformní rutině, tomu příšernému pořádku, který mě zabíjel. A ksakru skoro už zabil.

Šel jsem po Broadwayi směrem dolů do města, a Broadway byla přecpaná prodávajícími a prodávanými, jak to řekl soudce Winston (Weinstein), a přitom jsem se zadušoval a zapřísahal, že si od té chvíle ve všem posloužím po svém, ať to má jakékoli důsledky, i když se tak třeba octnu tváří v tvář vlastní bezmocnosti a vysloužím si pohrdání celého světa. Třeba tak ucítím aspoň závan své vlastní osobnosti. Už se nebudu před sebou oblékat do přestrojení. Už nebudu tím pokojným občánkem dbalým zákonů a konvencí a úmluv, které jsem sám nevytvořil a k nimž jsem nedal svůj souhlas.

Přímo před hotelem Astor jako by mě osvítilo vědomí, že teď vyrvu ze zdi všechny skoby, na nichž visel můj život. Vrátím se k morálce prsní bradavky a úst. Určitě mi to přinese odmítnutí a nesouhlas. Ale tohle je prostě další krok. To je jisté.

Odpor vůči sobě samému mi zachraňuje život, uvažoval jsem.

Mou jedinou důstojností, přemýšlel jsem, je odpor vůči sobě samému.

Pak jsem si vzpomněl na jeden citát z bible, anebo to možné nebylo víc než pouhá parafráze. Musíš ztratit svůj život, aby: svůj život spasil. Ať už to řekl, kdo chtěl, měl pravdu. Člověk musí zemřít, než může znovu začít žít.

Neviděl jsem ošklivější budovu, než je věžový mrakodrap Paramountu. Hodiny ukazovaly za deset minut jednu. Zastavil jsem taxíka a skočil do něj.

Je to naprosto nelogické, vím, ale skutečně jsem předpokládal, že Gwen bude doma a bude na mě čekat. Je přece stejná jako já, myslel jsem si. Lišíme se od sebe sice ve všech směrech, ale jedno základní máme společné; ona je tu také cizinec, který nesplynul, člověk ztracený v ulicích tohoto národa ulic podobných si jako vejce vejci. Bude doma a bude na mě čekat.

A samozřejmě, když jsem přišel k jejímu domu, automat mi seshora otevřel dveře ihned. Dveře do jejího bytu byly dokořán a čekaly otevřené na mne. Gwen seděla a pletla. A na pohovce ležel chlap; četl Sports Illustrated a Gwen mi ho představila jako Charlese.

15

„Původním vzděláním jsem inženýr,“ vysvětloval mi Charles, „no a někdy se to skutečně hodí. Jako třeba teď, buduju zrovna celý takový řetěz chemických čistíren, víte, těch samoobslužných. Myslím, že tyhle podniky pofrčí, co ty na to, Gwen?“ Gwen nedala vůbec najevo, že by ho slyšela, a tak se otočil na mne. „Rád bych vám jednu takovou čistírnu ukázal, jestli budete mít čas.“

Seděl jsem tam jako nějaká záhadná africká socha, vyřezaná ze dřeva. „Nejsem tady v městě nadlouho,“ řekl jsem.

„Tenhle typ je rozhodně další vývojový stupeň v této oblasti. Rozhodně. Ne? Nemyslíš si?“ Obrátil se na Gwen. „Co říkáš, Gwen? Ne?“

Gwen byla tak úporně soustředěná na pletení, že by z toho musel znervóznět každý.

„Nikdo u ní telefon nebere,“ zasmál se Charles. „Jsem strašně rád, že vás konečně poznávám. Gwen o vás nikdy nechtěla mluvit. Ale já mám rád karty pěkně vyložené na stole. Věděl jsem, že jste si byli kdysi blízcí…“ A zvadl.

„Kdysi jsme byli,“ přikývl jsem a čekal, až půjde.

„No, znáte přece Gwen. Vidíte, bez komentáře. Gwen!“

Bylo slyšet jen příšerné cvakání jehlic.

Charles se opět obrátil na mne. „Někdy má člověk pocit, že vůbec neposlouchá,“ řekl, „ale později se ukáže, že jí neušlo ani slovo a dokonce ani to, co sám člověk kolikrát zapomene!“

Prohlížel jsem si pozorně Gwen. Na obličeji se jí objevily jakoby zamyšlené vrásky. Měla oči dítěte, které si zoufale něco přeje mít, ví, že je to zakázané, ale je rozhodnuto to dostat. Na zlomek vteřiny se na mne podívala, pak ihned sklopila oči.

„Poslyš, Gwen,“ připomenul jí Charles, „vždyť my jsme tomu člověkovi ani nenabídli nic k pití.“

Gwen se beze slova zvedla.

Všiml jsem si Charlese bedlivěji. Byl dobře stavěný, přes sto osmdesát centimetrů, v hrudníku mohutný a měl těžké svaly, jaké mívají atleti, kteří přestanou cvičit. Vypadal jako ten chlap – mohl by klidně být jeho bratr – ten Eisenhowerův tiskový tajemník, jmenoval se Haggerty. Charles neměl sako, ale kravatu si nechal. Z kapsičky u košile mu koukalo pouzdro s několika barevnými tužkami a kapesní logaritmické pravítko. Kravatu měl ke košili připnutou klipsem a pěkným řetízkem. Gwen nezapomněla, jak mám rád bourbon. Podala mi skleničku, aniž se na mě podívala, a pak se vrátila k pletení. Zblízka zepředu jsem si všiml, že vráska od nosní dírky ke koutku úst a vráska od úst dolů k bradě se spojily v jednu. Nebyla už tak hezká, jako jsem ji pamatoval.

„Ale já jsem si to tenkrát zrovna špatně načasoval,“ pustil se mezitím Charles do čehosi jiného, jenže jsem neslyšel úvod. „Dovést si věci načasovat, to je celé kouzlo. Vy jako úspěšný člověk to víte přece daleko líp než já. No a tehdy mě zachránila Gwen, protože přišla s tou myšlenkou těch chemických samoobslužných čistíren a – totiž – pamatuješ se, Gwen?“

Ticho. Seděli jsme mlčky, jako tři auta v závěji.

Charles se znovu pokoušel nastartovat motory: „Já jsem si vlastně myslel, když už mám to štěstí se s vámi seznámit, že bych se pokusil získat zadarmo nějakou radu. Potřebuju značku a nějaký ten slogan, však víte, na tu síť těch čistírniček, totiž aspoň doufám, že to bude celá síť. Já se nějak nedovedu na ničem ustálit.“

„A něco už vás napadlo?“

„Nápadů jsem měl několik. Ale Gwen se nezdálo, že by – trochu mě to vyvádí z míry, kdybych je tady měl uvádět.“

„Ale jen se nestyďte, jenom té možnosti využijte.“

„Co chceš, Eddie?“ zeptala se náhle Gwen.

Nastalo delší ticho, tentokrát bylo však skutečně přirozené.

Neodpověděl jsem.

„Eddie, co kruci chceš?“

„Chtěl jsem tě vidět.“

„Ale já ne. Já si vlastně strašlivě přeju, abyste odtud oba dva vypadli.“

Nejdřív mi připadalo, jako by ten zvuk vycházel odněkud z cizího bytu. Pak se Gwen zvedla, vešla do dveří, kterých jsem si dosud nevšiml, a zavřela za sebou. Byl to zvuk plačícího dítěte a vycházel z onoho pokoje.

Je tohle snad to překvapení, které měl Chet na mysli?

Podíval jsem se na Charlese. Usmál se a pokrčil rameny.

Dveře se otevřely a Gwen tam stála a držela v rukou dítě: Tak co, bude to?“

Charles se zvedl. „Myslím, že bychom skutečně radši měli jít,“ pobízel.

Seděl jsem tam nad svým pitím jako omráčený. Čí je to dítě?

„Já nepůjdu,“ odmítal jsem.

„Charlesi?“

„Ano, Gwen.“

„Prosím tě, nějak ho odtud odveď.“

„Ano, odvedu.“

Zavřela dveře. Charles se zvedl. Byl to chlap jako hora. „Myslím, že bychom radši měli jít,“ navrhoval mírně.

„Rád bych dopil.“

Gwen znovu vyšla ze dveří, zamířila k objemnému balíku zabalenému v temně modrém papíru, roztrhla obal a prudkým pohybem vytáhla z uzlíku dětskou plínku.

„Charlesi,“ řekla, „dnes večer bych chtěla zůstat sama. Už se nevracej.“ Pak se obrátila na mě. „Odpusť mi, jestli jsem se chovala hrubě, ale já to prostě takhle cítím. Sbohem.“ Zavřela za sebou dveře do ložnice.

Ta poslední slova „Už se nevracej“ by bývala kdysi mohla znamenat, abych já se vrátil, až se ho cestou „zbavím“. Jenomže tu noc jsem o tom pochyboval.

Charles si mezitím oblékl sako a nasadil klobouk. „Tak a velkej náklaďák vyráží,“ řekl. Šel ke mně, vzal mi z ruky sklenku a postavil ji opatrně na stůl. Byl mohutnější než jeho bratr Chet.

„Přes ulici je pěkná hospoda,“ řekl. „Zvu vás na skleničku. Rád bych si s vámi popovídal.“

„Já nevím, proč je na vás tak tvrdá,“ řekl mi pak v hospodě, když jsme si objednali. „Leda že je to strašně citlivá holka. Každej osmadvacátej den je úplně vyřízená, víte?“

„Ta musí bejt horká jako kamna, že?“

„Hm,“ řekl, „to byste měl vědět vy.“ Vypadal nesvůj.

Je to dítě tohohle chlapa?

Přišel číšník s objednaným pitím. Charles si dal alexander.

„Na zdraví,“ zvedl sklenku, „a hodně štěstí.“

„Chcete říct na ten pech,“ připíjel jsem. Oba jsme se rozesmáli.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „tak jsem to nemyslel.“ Měřil si mě pohledem. „Promiňte mi, že se na vás takhle dívám. Ale moc jsem se o vás napřemýšlel. Vždycky když potkám chlapa, který měl v životě úspěch, snažím se zjistit, jak to dokázal. Vy jste v té horní daňové kategorii, to vím, a dokázal jste to v oboru, který jste si sám vybral; to je to pozoruhodné. Vždycky jsem se obdivoval spisovatelům, a zvlášť textařům písniček.“

Začínalo mi to být nepříjemné. „Vy hážete diskem?“ zeptal jsem se ho.

„Tak vidíte! Řekněte mi, jak tohle víte? Ve skutečnosti hážu koulí. Ale přesto. Intuice. Zvláštní vnímavost. Gwen mi říkala, že jste psycholog.“

„To asi chtěla říct psychopat.“

„Ne, to nechtěla. Ale vy si děláte legraci!“

„Proč se na mě tak díváte?“

„Hm, nějak instinktivně cítím, že se mi zamlouváte. Není to divné, když tak člověk všechno uváží? Obdivuju se vám.“

„Prosím vás, to si k tomu obdivování vyberte radši někoho jiného.“

„Zase máte pravdu. Já jsem v tomhle směru už měl hodně nepříjemností. Šíleně rád uzavírám přátelství. A lidi mi na to pořád letí. Víte, že jsem si strašně dlouhou dobu myslel, že když se na mě někdo uculí a podá mi ruku, tak že je to už můj přítel? Ale už nejsem ten americkej blbeček, kterej každýmu na všecko naletí. Tak mi to totiž říkal Chet. Vycvičil jsem se v podezíravosti. Není to v mé povaze, ale musel jsem se to naučit. Jenže když člověk začne být zas podezíravý moc brzo – totiž já si myslím, že celý problém v životě spočívá v tom, aby člověk uvnitř dovedl zůstat citlivý a přitom byl navenek tvrdý a mohl si tak v životě prosadit svou.“

„Čí je to dítě?“

„Její.“

„Jo, ale čí?“

„Nevím.“

„To jste se jí nikdy nezeptal?“

„Kdyby chtěla, abych to věděl, tak mi to řekla.“

„Proboha, copak nejste ani zvědavý?“

„Gwen nemá ráda, když na ní někdo něco vynucuje.“

„Třeba je to vaše.“

„Asi byste tomu myslím nevěřil, ale já jsem s Gwen doteď neměl nic, čemu se obecně říká poměr.“

„Ale vždyť tam u ní přece zůstáváte.“

„Je nerada v noci sama.“

„Spíte v jednom pokoji.“

„Někdy v noci ano, to je pravda, nechá mě tam. Já spím na té pohovce, co jste viděl v rohu. Teď mě napadá, jak to víte?“

„Jsem přece psycholog.“

„To jste. Ale vy si zase děláte legraci.“

„Nezlobíte se na mě, že se vás na všecko vyptávám?“

„Ještě ani moc ne.“

„Hm, a jak to dokážete, že přitom taky neto…?“

„Jak to myslíte, že při tom neto…? Teď jste mi asi nerozuměl. Aha, už rozumím, co jste měl na mysli. Víte, ona je strašně zvláštní člověk. A já jistým způsobem taky. A koneckonců my to oba takhle chceme.“

„Má to znamenat, že-?“

„Už jste se toho navyptával dost.“

„Dobrá.“

„Doufám, že jednou to bude nadobro, a to ostatní, to je, hm, to je složitá záležitost. Ale myslím, že ona se pro mě skutečně hodí.“

„Tak hodně štěstí.“

„Já na štěstí nevěřím. Věřím na trpělivost.“

„Aha.“

„A věřím taky, že se má člověk snažit lidem rozumět a – víte, já jsem ve srovnání s někým, jako je například můj bratr, dost nudný. Nemám toho moc na rozdávání. Ale jedno mám. Rozhodl jsem, že se budu o Gwen starat. Ona někoho takového potřebuje. A pokud jde o mne – podívejte, já už jsem předtím ženatý byl, tak jakýpak spěch. Ona se ještě sama musí prokousat spoustou věcí. A taky se snaží. Všiml jste si, jak se změnila?“

„Ano, to jsem si myslím všiml.“

„Urazila už dlouhou cestu. Samozřejmě že jsou pořád ještě dny, kdy je nebezpečná, myslím sama sobě. Musím dávat pozor na okna a na nože. Ale už to ani zdaleka není, jako když jsem se s ní seznámil. Vzal jsem si to jako životní cíl, postavit ji na nohy.“

„To před sebou máte ale pořádnou fušku.“

„Jenže já tomu věřím. Věřím v sílu trpělivosti. Když má člověk v někoho víru, stane se zázrak. V tom děvčeti je něco hrozně pěkného. Za prvé jí to báječně myslí; to jste určitě zjistil sám. Ale – podívejte, já k vám budu úplně otevřený; vy jste jí strašně ublížil a po vás můj bratr Chet jí taky neudělal za mák dobrého. Jednou jsem tam přišel a on měl na ni vztek a trošku to přehnal, takže jsem ho musel zpráskat –“

„Vy jste ho zpráskal –?“

„Musel jsem. Nechtěl jsem, aby se ještě někdy vrátil“

„A?“

„Nevrátil se.“

„Třeba měl Chet právo mít vztek. Třeba mu udělala něco –“

„To je mi fuk, co udělala. Anebo co udělá. Jí už nikdy nikdo nesmí ublížit.“ Mírně se na mne pousmál.

„Čí je to děcko?“

„Už jsem vám říkal, nevím.“

„A to je vám jedno?“

„Ne tak úplně. Je vaše?“

„To nevím.“

„Pro mě je důležité jenom jedno, že je to její dítě.“

„Možná že to ani sama neví,“ zasmál jsem se.

Najednou velice zpřísněl. „Vidíte, vy se smějete,“ pokyvoval hlavou, „ale takový smích řeže děvče do srdce. Prosím vás, víckrát už za ní nechoďte.“

Podíval jsem se na něho. Myslel to vážně. „Moc bych byl rád, abyste to už nedělal,“ řekl.

„To vám nemůžu slíbit.“

Dopil svůj alexander, zapíchl se pohledem úporně do desky stolu a zakabonil se. „No dobrá,“ řekl konečně.

„Co má znamenat to vaše ‚Dobrá‘?“

„Myslím tím, když to má být takhle.“

Pozorně si mě dost dlouhou dobu prohlížel, pak se otočil, kývl na číšníka a požádal o účet.

„Už vám někdy někdo řekl,“ poznamenal jsem, když si oblékal sako, „že vypadáte jako Eisenhowerův tiskový tajemník Haggerty?“

„Vypadám jako Oscar Hammerstein. Víte, kdo to byl?“

„Hrál v Oklahomě.“

„Správně. A fůra dalších.“ Znovu se na mě podíval a řekl: „Myslím, že Gwen by vás rozhodně nemohla mít tak ráda, kdybyste byl takovej prevít, jak předstíráte. Nezlobíte se, že vám to tak říkám?“

Ke stolu přišel číšník.

„Můžu si s vámi ještě jenom malou chvilku promluvit?“ Když jsem přikývl, tak ještě nezaplatil, ale objednal další pití.

„Můj idol je Oscar Hammerstein,“ prohlásil.

„Ani bych neřekl, že ho budete znát.“

„Byl jsem druhý pomocný osvětlovač při prvním nastudování hry Král a já.“

„Skutečně? To jsem nevěděl.“

„Nedělejte si ze mne takovou legraci, pane Arnessi. Nejsem zase tak pitomej.“ Rychle se ovládl, ale přesto proniklo napovrch něco z toho jeho násilnictví, které byl rozhodnut potlačit. Když promluvil znovu, hovořil naprosto mírně. „Než jsem se seznámil s panem Hammersteinem, vždycky jsem si myslel, že jsou spisovatelé obyčejní blázniví šotkové, co si jenom válejí šunky. Ale pozoroval jsem pana Hammersteina pečlivě celou dobu, co se zkoušelo, a za každých okolností byli on i pan Richard Rodgers ti nejcílevědomější chlapi v divadle. Stejné, oni jsou Keats a Shelley naší doby. Rozumíte, co tím chci říct?“

„Vlastně ani ne.“

„Chci říct, že psali o lásce jako nikdo v naší době. Ale jsou to taky výborní obchodníci, zvlášť pokud jde o výši srážek. Neznám nikoho tvrdšího. Chápete mě teď?“

„Začínám.“

„U mě je jedno nebezpečí, totiž že chlap jako vy mě vyčíhne a může toho využít.“

„Teď vám skutečně začínám rozumět.“

„Že si tady s vámi jistým tónem povídám a říkám vám úplně otevřeně, že se mi líbíte, to neznamená vůbec nic. Proto jsem studoval pana Hammersteina. Ten má svého bližního rád, skutečně rád, ale dovedete si představit, že by dovolil někomu cizímu přiblížit se k vlastní ženě? Dovedete si představit, co by se stalo, kdyby to někdo zkusil?“

„Jinými slovy mi tedy vyhrožujete.“

„Vykládám vám tady o panu Hammersteinovi.“

„A na mě jde spaní.“

„Já mám Gwen rád, pane Arness. Jí už nikdo v životě nesmí ublížit. Ustavil jsem na to celý výbor a sám jsem se zvolil jeho jediným členem a to je celá moje agenda.“

„Rozumím.“

„Dobře. Jsem tu autem. Mám vás zavézt domů?“

Chtěl bezpečně vědět, kam jdu. Vysadil mě před hotelem a s naprostou dokonalostí a zdvořilostí tu předvedl ceremoniál loučení. Přesto jsem pozoroval, jak ho to pořád vyvádí z míry, že se mu líbím.

Těsně předtím, než odjížděl, jsem mu řekl: „Upokojilo by vás aspoň trochu, kdybych vám řekl, že jsem úplně švorc?“

„Jistým způsobem ano,“ odpověděl.

Musí cítit, uvažoval jsem cestou k výtahu, že tuhle situaci nezvládl. Na tvářích měl pořád ještě ten růžový nádech chlapců z nedělní školy. Dosud nic ho v životě nepřipravilo na někoho takového, jako je Gwen.

Ellen byla ještě venku. Nechala mi na mé posteli vzkaz. „Milý tatínku,“ stálo tam, „nějak se přestáváme stýkat, co? Pusu. Ellen. P. S. Dávej si pozor. Já si dávám.“ Dolů jsem šikmo připsal: „Zítra. Definitivně.“

Šel jsem do koupelny, vyčistil jsem si zuby, vypláchl si ústa ústní vodou. A pak jsem šel dolů.

V hale byla nějaká premiérová party.

Před hotelem seděl v autě zaparkovaném na druhé straně ulice Charles. Zahlédl jsem ho dřív, než spatřil on mě, a vrátil jsem se do hotelu. Věděl jsem, kde jsou postranní dveře pro hotelový personál. Už jsem jimi kdysi šel.

Zazvonil jsem na Gwenin zvonek a automat, který mě měl pustit dovnitř, zabzučel téměř ihned. Když mi otevřela dveře od svého bytu, tak jsem mohl její naprostou samozřejmost chápat dvěma způsoby: buďto na mne čekala, anebo jí bylo úplně jedno, jestli přijdu nebo ne.

„Čekala jsi mě?“ zeptal jsem se.

„Ne, proč?“

Tohle „Ne, proč?“ byl její obvyklý protiútok. Bylo to taktické: ustoupit, nechat přítele vyzradit jeho bojový plán a pak podle něho uzpůsobit svou obranu.

„Ne, a na co to ‚proč‘?“

„No proč se ptáš!“ řekla.

„Protože to chci vědět.“

Až do toho okamžiku se nikdo ničím neprozradil.

„Myslela jsem si, že se třeba pokusíš mě ještě jednou navštívit,“ řekla.

„A co tohle zase má k čertu znamenat?“

„To znamená, že jsem udělala chybu. Neměla jsem dovolovat, aby ses dověděl, že tady dnes na noc Charles nezůstane.“

„A ty už ses se mnou setkat nechtěla?“

Zhasla stropní světlo.

„Samozřejmě že ne. Jak sis mohl myslet, že bych chtěla?“

Nevěřil jsem, že říká pravdu.

„Charles udělá vždycky přesně to, co mu řekneš?“

„Vždycky ne. Většinou. Nalej si něco k pití. Nevypadáš moc dobře.“ Odešla do dětského pokojíku.

Zaslechl jsem zvuky, jaké vydává malé děcko, když je máma nakrmí. Namíchal jsem si něco k pití a pokoušel jsem se vymyslet si, jak bych u všech všudy z té naší hrdinky vymáčkl, čí to je dítě. Šel jsem za ní do ložnice.

„Čí je to dítě?“ zeptal jsem se.

„Moje.“

„Co to má znamenat?“

„To má znamenat, že od jeho otce nic nechci.“

„Kdo je…?“

„Nemusí se k němu hlásit. Nemusí ho živit. Ve skutečnosti, až na tu biologickou stránku, jeho otcem není. A ta biologická stránka je stejně záležitost dávno minulá.“

Zdálo se mi, že je mi dítě podobné.

Zapnula rádio a vyladila stanici s celovečerním hudebním programem. Že bychom se chystali udělat si večer?

Existoval jediný způsob, jak nalézt nejen odpověď na tuhle otázku, ale na všecko, co dosud skrývá.

Přistoupil jsem k ní zezadu, jak se skláněla nad dítětem. Zdála se mi v prsou trochu slabší! Ale pas a boky měla jako dřív. A na ten její zadeček, na ten jsem se tak dobře pamatoval. A nohy. Já mám úplně ďábelský smysl pro nohy. Mám rád, když jsou dokonalé. A ona je měla. Každou nohu vytvářelo mnoho křivek, ale přesto byla každá dokonale rovná.

V tu chvíli jsem po ní šíleně toužil. Nebyl to hlad mladíka. Nebyl jsem předtím s žádnou ženskou už dlouho, a přece jsem se necítil v ničem krácen a nijak lačný. Ale v tom okamžiku jsem to děvče chtěl celým svým tělem.

Aniž se otočila, řekla: „Jak se ti líbí?“

Vyměňovala mu plínku. Byl mu vidět jeho malinký růžový ptáček. Drobounký pytlíček pod ním byl čehosi plný, nebyl ještě nijak veliký, ale už tam byl. Ústí močové trubice bylo trochu temnější. Ta barva mi byla známá. To je moje dítě, myslel jsem si.

Stál jsem velmi těsně za ní. Narovnala se a řekla: „Promiň.“ Hlas jako by jí zjihl. Vzala dítě z vaničky a přenášela ho na postel. Položila ho a dítě mávalo ručičkama a něco si brumlalo. Ukázala na chlapce, jako by chtěla říct: Tady ho máš, tak se mu představ. Poodešla k nohám postele a opřela se o kovový rám, aby se mohla dívat na naše první setkání.

„Vypadá jako princ,“ řekl jsem.

„Když se narodil, to takhle vznešeně nevypadal. Poprvé mi připadal jako z těch legračních pohlednic, hlavu měl nad ušima šíleně špičatou.“

Zrovna v tu chvíli si dítě zapletlo ručičky a nožičky a rozplakalo se, spíš ze strachu než z bolesti. Upřeně na mě hledělo, ale já nevěděl, co u všech všudy dělat. Gwen přišla na pomoc, aby ho narovnala, a dělala to bez jediného slůvka lichocení. Jednala s ním důstojně, jako žena s mužem, který se octl v nesnázích. Položila ho na bříško a chlapeček zvedl hlavu a rozhlížel se kolem jako nazlobená želva.

„Nemá rád, když nemůže nic dělat,“ usmála se Gweň. „Je to hrozný pán.“

„Dělá mu to dobře, když takhle drží hlavičku? Má přece tak titěrný krček.“

„Myslím, že co je schopný udělat, udělá. Počkej za chvilku, to se unaví a pak paličku položí a usne. Podívej. Vidíš? Vidíš ho?“

V tom jejím vztahu k dítěti bylo něco nesmírně osobního a naprosto odloučeného ode všeho ostatního. Jako by říkala: „My od vás od žádného nic nepotřebujeme.“

Stál jsem přímo za ní a položil jsem ruku do míst v kříži a pomalu jsem ji sunul dolů pod…

„Ne, nedělej to,“ odmítala ihned, ale nepohnula se.

Vzal jsem ji oběma rukama mezi boky a pasem.

No a teď skutečně uvidíme, jak to tady vlastně vypadá.

„Postavu sis udržela,“ poznamenal jsem.

„Tu člověk začne ztrácet až při druhém.“

Nepohnula se. Vsunul jsem jí zezadu ruku pod pas a cítil jsem v rukou váhu jejího břicha. Ten pocit mi řekl víc, než by byla s to říct mi sama.

Ale nepřeháněl jsem to.

Dítě zavrnělo. Dívalo se po nás.

Vymanila se z mých pevně svírajících rukou. Trochu se zapotácela. Posadila se k chlapci na postel, začala ho hladit po čelíčku, na kterém se mu nadělalo od té námahy, s níž musel tu velikou báň držet vzhůru, plno vrásek. Usínal.

„Počkej, uvidíš, co je to za drzýho pána, až ho budu krmit.“

Poslouchal jsem. Posadil jsem se na postel vedle ní.

„Gwen?“ řekl jsem.

„Neříkej nic.“

„Proč ne?“

„Protože ať řekneš co řekneš, nebude to dobré. A nemusíš říkat ani slovo.“

Brzy mi bylo jasné, že od toho okamžiku, kdy jsem minulou noc telefonoval, po mně toužila. Od té chvíle, kdy uslyšela můj hlas, věděla – jak to ví každá žena, ať říká co chce –, že se bude muset stát jedno: že spolu budeme muset být v jedné místnosti s dveřmi, které by se daly zavřít.

Když jsem do ní vstoupil, byla na mne připravená.

Tak teď se dovíme, jaká ta historie opravdu je, myslel jsem si.

Šel jsem na to pomalu. Nechtěl jsem uspěchávat ani jediný okamžik, ani celou tu proměnu, ani sex. Uvědomoval jsem si, že stejně jako ve mně i v ní je cosi, co čeká vskrytu, cosi, co nikdy nemohla zapudit z mysli, cosi, čím byla pořád moje, anebo aspoň částečně moje, po všechny ty dlouhé měsíce, a co bylo pořád dost silné, aby jí to pomohlo překonat nepřátelský pocit, který se jí zmocňoval.

Když mi nakazovala, abych nemluvil, měla pravdu, protože jedině akt pohlavního spojení mohl překonat nedůvěru a vzdálenost mezi námi.

Ale i v tu chvíli pořád ještě něco zadržovala. Byla zřejmě rozhodnuta nedat mi všechno.

Po tak dlouhé době, kdy jsem s nikým nebyl, jsem býval obvykle brzy hotov. Jenže tentokrát jsem dělal ještě něco jiného, než jenom ji miloval. Musel jsem se vypořádat také s tím, že přede mnou skrývá cosi ze své podstaty.

Podsunul jsem pod ni ruku a nadzvedl ji. Do té chvíle nepromluvila, ale cítil jsem, jak se její tělo ke mně v oblouku vzepjalo. Oči jí zjihly a celý výraz zněžněl. Všiml jsem si, jak se ta příkrost ztrácí. A pozoroval jsem, jak se odkudsi začíná vynořovat onen výraz, který jsem si tak dobře pamatoval.

Přestože sama ještě nechtěla, byla by už skoro hotová.

Ale dosud nevydala ani hlásek.

Náhle jsem zpomalil. Úplně jsem přestal.

To ji podráždilo. „Ne, dělej,“ naléhala, přestože to snad ani nechtěla říct. „Nepřestávej, dělej!“

Neustále jsem zpomaloval.

Pak jsem slyšel, jak šeptá: „Panebože, já jsem v nebi.“

Jenže to nemluvila ke mně. Z jejího hlasu už neznělo žádné nepřátelství, ani se jí už nezračilo v očích, ale pořád se na mě ještě nedívala.

Bylo vidět, že už jí to přichází.

Najednou na mě začala dorážet. Musela to mít. Zdálo se, že to nekonečně potřebuje, a začala se mnou cloumat s tou silou, jaká se všech v tom okamžiku zmocní, s tou silou, která mě vždycky tolik překvapuje. Svírala mě pevně jako kdysi, nic jiného pro ni neexistovalo, nic neslyšela, neviděla, jako by se odpoutala od času i místa a ocitla se tam, kde splývá bolest i slast a kde dojde klidu teprve v naprostém vyčerpání. Viděl jsem, že ten svět jsem pro ni já; a já jsem jím také chtěl být. Ničím jiným.

Byla v nebi.

A já jsem ji v něm držel. Nepřestával jsem.

Pak se rozplakala: „Co mi to chceš udělat?“

Později řekla: „Nedopusť, abych tě zase musela milovat.“

Pak se tomu poddala. Zvrátila hlavu a zavřela oči. A když je opět otevřela, tak se na mne dívala a maska jí konečně spadla z tváře.

Myslel jsem si: ať už má vůči mně jaké chce pocity nepřátelství nebo odporu a ať už já mám jakékoli pocity nepřátelství nebo odporu vůči ní, není pro nás oba zbytí. Musíme být spolu.

A možná že jisté výhrady všemu dodávají právě tu správnou příchuť.

Pak jsem na všecko zapomněl, protože všecko se to vrátilo přesně tak, jak to bývalo kdysi. Nepamatuji se, co jsme dělali, jen že jsme do sebe byli zaklesnuti, jako bychom měli zemřít, a ona mě držela, jako bych ji měl opustit, a tentokrát navždy. A když pak nakonec vyrazil i můj pramen, tak pokud se vůbec na něco pamatuju, plakala a říkala cosi, čemu jsem nerozuměl. I potom jsem v ní zůstal a toužil jsem po ní jako předtím.

Nějakou dobu jsme tak zůstali, tiší, zaklesnutí do sebe. Nakonec jsme se oddělili, ale jen natolik, aby se ona mohla otočit a podívat se na dítě. Viděli jsme, že chlapec spí.

Teď si ona počínala jako útočník. A po ten čas, co jsme byli takto spolu, po ten nejlepší čas v lidském životě, jsme zapomněli na všechny neshody. Na světě neexistovalo nic než my. Bylo to dokonalé.

Když jsme se pak vyčerpali, přitáhl jsem polštář a podsunul jí ho pod hlavu a svou hlavu jsem si položil na druhou půlku. Leželi jsme s tvářemi těsně u sebe, já stále ještě v ní.

Spali jsme tak asi hodinu – ne, bylo to déle –, když zazvonil telefon. Neprobudili jsme se v žádném úleku, protože v tu chvíli se skutečně nemohlo nic zlého stát. Napůl ještě spala, když odpovídala do telefonu: „Děkuju ti, Charlesi,“ a říkala to s něhou a láskou, Charlesovi, který volal, aby jí připomněl, že už je šest hodin a že by měla nakrmit dítě. Ohlédli jsme se po něm. Pořád ještě blaženě spalo. „Může chvilku počkat,“ usmála se.

Tentokrát jsme to dělali prostě, jako rovnocenní partneři. Řekové říkají, „harmonicky sladěni“.

Kam se poděly všechny ty nepřátelské pocity?

Všechna ta nová příkrost, kterou jsem objevil v jejím obličeji, všechny ty vrásky zklamání jako by se rozplynuly a zmizely. Bylo jí čtrnáct. Měla oči hebké jako hedvábí, měkké jako všechno milující v přírodě, jako všechno, co v ní zjihne, když přijde pravý čas.

Začal jsem jí vyprávět, jak mi chyběla, a o všech okolnostech, které vedly k tomu, že jsem v New Yorku, prostě všechno. Pronesla jen: „Ššš!“ A já si myslel, později, vypovím jí to později.

A tak jsme poslouchali, jak ráno přichází do města. Nové zvuky, jiná auta jedoucí jinou rychlostí, jiné nákladní automobily s jiným posláním. Pak jsme zaslechli, jak po ulici jede první autobus. Šli jsme k oknu a dívali se ven. Nebe na východě bylo špinavě růžové.

Dítě se pohnulo. Když ji chlapec uviděl, začal prudce mávat ručičkama. Pak jsem ji pozoroval, jak ho přebaluje a dává mu čistou plenku, a poslouchal jsem, jak mu při tom zpívá tu starou známou písničku:

„Já jsem míšek smíšek,

hrášku plný bříšek,

hopsá hejsa hou, nožky tancujou.

Pořád si jen vejskám,

vůbec si nestejskám,

hopsá hejsa hou…“

Dítěti se nesmírně líbilo, že je s ní. A mně bylo jedno, čí je…

Pak mu dala pít. Počínal si zpupně, přesně jak to říkala, a bral si to svoje s takovou tvrdostí, až Gwen vyjekla: „Au, ty lumpe jeden!“ Celou dobu, co za to tahal, po mně koukal.

Když se napil, přihlásil jsem se já. Ochutnal jsem mléko; bylo sladší než kravské a mělo vanilkovou příchuť.

Pak jsme si šli s Gwen lehnout do postele, poprvé klidně; neměli jsme už potřebu to dělat znovu. Leželi jsme tam, já na zádech, ona nohu přehozenu přes mou, ruku přes má prsa a hlavu na mém rameni. A takto, v tomto objetí, kdy hodiny, pamatuju, ukazovaly za deset minut sedm, mi oznámila své zasnoubení.

„Ještě jsem mu to neřekla,“ sdělovala mi, „ale už jsem se rozhodla. Vezmu si Charlese.“

Neříkal jsem nic. Jen jsme tam tak tiše leželi, těly přimknuti k sobě, s dechem rytmicky sladěným.

„Nepoznala jsem v životě lepšího člověka. A taky to byl jediný, který byl s to mě milovat, aniž…“

„Chceš říct, že mu je jedno, co děláš?“

„On mě má rád, ať si dělám co chci.“

„Ano, možná že má.“

Měla dojem, že s tím souhlasím, a sevřela mě ještě pevněji. „Mám ho ráda,“ řekla, „mám ho ráda, takovou láskou, jakou jsem snad nikdy nikoho předtím ráda neměla.“

„Jakou láskou?“

„Zachránil mi život. Záleží mu na něm. Jestli si to chceš poslechnout, tak ti to povím.“

„Hm, chci.“

„Kdyžs mě nechal a odejel zpátky do Kalifornie, tak jsem –“

„Já jsem tě nenechal; tys nechala mě.“

„Tak chceš si to poslechnout, nebo ne?“

„Dobrá, už mlčím.“

„Chtěla jsem se ti pomstít, a hned. Z letiště jsem si vzala taxíka a jela k Chetovi. Skoro tři měsíce jsem z jeho domu téměř nevyšla.“

„Čí je to dítě?“

„Do toho ti nic není. Podívej se, tou prázdnou jámou, kterou jsi ve mně nechal, bys byl mohl projet pohřebním vozem i s párem koní, a Chet, ten tomu ještě dodal. Jednoho dne jsem si řekla, k čemu tohle všecko kruci je, vždyť je to stejná habadůra jako dřív, slepá ulička. A odešla jsem od něho. Ale o tom mluvit nechci. Ani o tom, jak jsem žila pak. Najala jsem si byt v Bronxu a žila jsem z úspor, a k tomu mi ještě jeden chlap, s kterým jsem to kdysi táhla ve Washingtonu, sehnal práci; mohla jsem ji dělat doma. A čas běžel.“

Podívala se na dítě. „Pak přišel den, na který nezapomenu. Andy se měl narodit už za měsíc a ve špitále mi řekli, že musím hned dát zálohu. Tolik jsem neměla, tak jsem si musela položit otázku, ke komu mám jít; to znamenalo, kdo je můj opravdový přítel. Ten den jsem si prověřovala všechny své známé. Pak jsem napsala dopis Charlesovi a žádala ho, aby mi poslal pět set dolarů. Bez jakéhokoli vysvětlování, vždyť jsem toho člověka sotva znala. Setkala jsem se s ním nejvýš třikrát čtyřikrát u jeho bratra a neznamenala jsem pro něho víc než holku, s kterou měl něco jeho bratr a s kterou už skončil. Ale za dva dny jsem našla mezi poštou poukázku. A přitom se nezeptal vůbec na nic.“

„A pročs proboha nepožádala mě?“

„Vždyť jsem ti to teďka říkala. A pak jsem se zase přestěhovala do středu města. Už jsem s sebou měla Andyho a náhodou mě potkalo štěstí, dostala jsem slušnou práci, stejnou jako předtím a u slušných lidí. A bylo mi – no podívej se na Andyho.“

Podíval jsem se.

„Chápeš, jak mi s ním bylo? Tak jsme se spolu najednou ocitli ve světě a neměli žádný nic. Myslela jsem si, že snad bych pro něho měla někoho mít. A tehdy jsem si asi musela uvědomit, že jsem vlastně ještě nepřišla ani na to, jak mám žít. A když jsem teď měla příležitost začít úplně znova, říkala jsem si, že si budu muset dát pokoj, dokud nenajdu někoho, koho budu mít skutečně ráda, a nebudu smět lítat z místa na místo jako dřív. Dokonce jsem uvažovala, jestli vůbec jsem schopna bez toho všeho vydržet; ostatně já jsem s tím nikdy zvláštní štěstí neměla. Moc jsem tehdy přemýšlela, jaká jsem a co úplně jiného bych potřebovala od ostatních lidí. Pokoušela jsem se najít pro sebe tu nejsprávnější cestu, chápeš?“

Rozuměl jsem jí.

„Pak se docela přirozeně stalo jedno. Nikam ven jsem moc nechodila – jenom když jsem si myslela, že by se snad některý mohl vybarvit slušně. Ale ty víš, jak strašně nerada jsem v noci sama. Jednou večer jsem zavolala Charlesovi, jen tak z dlouhé chvíle. Skončilo to tím, že přišel sem ke mně. Zůstal, ale nic si se mnou nezačal, což mě překvapovalo, protože přece vidíš, že mě má rád a vůbec; o to druhé se však nikdy ani nepokusil. A kdyby to udělal, tak bych mu musela říct, že se mi tak nelíbí.“

„Ví to?“

„Hm, jistě, protože brzy se z toho stala pravidelná záležitost. Třikrát, někdy čtyřikrát za týden, zůstane tady, spí tamhle na té pohovce –“

„A to nikdy –?“

„Ano, přesně tak. Jednou jsem si řekla – mám toho polovinu. Mám půlku čehosi a ono to opravdu funguje.“

„Věděl, že chodíš s jinými chlapy?“

„Jistě. Říkala jsem mu s kým a kdy… a…“

„Podrobnosti?“

„Všechno, přesně jako bych to vyprávěla nějaké kamarádce, kdyby se mnou bydlela, chápeš?“

„Co je s ním?“

„Nic s ním není.“

„Jak to vypadá, když máš schůzku?“

„Zůstane u mě a dává pozor na dítě. Má Andyho šíleně rád.“

„A když venku zůstaneš celou noc –?“

„Ví, co má dělat, nakrmit a tak.“

„A když si chceš někoho přivést sem, co –“

„Řeknu Charlesovi, aby nechodil, jaks to mohl slyšet včera večer.“

„A on?“

„Myslí si, že nakonec přece jen skončí se mnou. Já ti řeknu svůj názor. Já někoho takového jako Charles potřebuju. Pak ještě občas potřebuju taky někoho jiného, ale to není totéž. To, co z Charlese dělá člověka, kterému svěřím celý svůj život, to zároveň z něho zase dělá… hm, po pravdě řečeno, není na sexu cosi, čím se právě ten partner, který v člověku probudí tu posedlost, najednou změní v našich očích v lumpa? Anebo je to ta novost? Nejspíš se nepředpokládá, že děvče uvažuje takhle, ale mluvím o tom, jaká skutečně jsem. Chci říct, že bych strašně ráda našla tohle všecko dohromady v jedné osobě, jenže existuje vůbec někdo takový? Tak jsem si myslela, že potřebuju dvě osoby, a začala jsem se ohlížet po té druhé polovině. Poslechni, víš, že nejtěžší je v tomhle městě najít člověka, který by tě slušně a přátelsky pomiloval? Podívej, dáš si schůzku, vypadá to prima, začne to fajn, možná prvně; pak ale přijdou triky. A to nemyslím pití. V noci je nakonec každý opilý. Ze začátku je to marihuana, pak pilulky všech možných velikostí a barev a všechny možný voblbováky, co se jedí naveliko jako bonbóny, a ještě horší věci. Nakonec přece jenom dojde na sex, jestli má vůbec ještě někdo zájem. Ale každej tím je už otrávenej, takže šup na to, a pak už to jde hopem, dva na jednu, dva na dvě a vůbec všechny možný speciality, jaký kdo má rád, a už je z toho cirkus.“

Zhluboka se nadechla.

„Tak si vem například toho chlapa, co se mi začal docela líbit. Píše pro časopisy zprávy ze zahraničí, mluví fůru jazyků, byl všude, skutečně inteligent. Víš, je to zajímavý si s ním promluvit, nedovedeš si představit, co byl schopen udělat nebo říct, a mně se to líbilo, jednou byl tady, jindy tamhle, jezdil po celým světě, to patřilo k jeho zaměstnání, a to se mi taky líbilo, protože jsem měla Charlese. A tak jsem ti s ním byla dvakrát třikrát a už jsem si začala myslet, že jsem něco našla. Pak jednou večer máme schůzku a on se tady objeví a vede s sebou černošku a že prý abychom byli tři dohromady. Ale nejdřív že se na nás bude dívat. Hm, já mám černochy ráda, ale holky jsou u mě pořád holky. V tomhle směru jsem staromódní. Ukázalo se, že ona taky nevěděla, do čeho jde. Takže když tenhle prezent vyšel ze záchodu a měl na sobě Charlesův župan, popad mě vztek a obě jsme se na něho vrhly, a tos měl vidět ten binec; musel pak letět až dolů na jih na Pig Island v Nassau, pěkně na čtrnáct dní na sluníčko, aby se mu ta nadílka zahojila a mohl se vrátit do kanceláře.

No a pak se protrhla hráz a já se zase nechala unášet proudem. Nakonec mi to bylo všecko jedno, a nebýt Andyho, tak jsem to v tom proudu skončila. A jednou večer jsem měla na vybranou než dvě možnosti, buď si podřezat žíly, nebo zavolat Charlesovi.

Přišel sem hned a nevím, jestli si všiml, že stojím přímo nad okrajem Niagáry; seděl tu jako vždycky a povídal a povídal. Tvoje mlčení mě děsívalo. Charles pořád něco říká; člověk to všecko nemusí poslouchat, ale víš, on nic špatného nemyslí, protože co si myslí, to taky říká.

Tu noc jsem si uvědomila, že toho člověka nesmím ztratit. A tak jsem tuhle příležitost riskla. Řekla jsem mu pravdu. Řekla jsem mu, co k němu cítím a že ho mám ráda, skutečně ráda, měla jsem a mám, ale taky jsem mu pověděla, že tím druhým způsobem ho asi nikdy ráda mít nebudu. Vylíčila jsem mu, jak jsem žila, všecko, co jsem dělala, čím jsem prošla, prostě celý svůj rejstřík. A ono to něco skutečně znamená, když to všecko může člověk někomu vypovědět a nemusí nic přeskakovat. Seděl jenom tak na té své židli a něco si čmáral do bloku, co si přinesl s sebou. Řekla jsem mu, že už tak nechci žít, že jsem se už jednou bez toho vůbec obešla a možná že to dokážu zase. Že ovšem nevím. Taky jsem mu pověděla, že nemohu zaručit, jestli ty se ještě někdy u mě neobjevíš a jestli to vydržím s tebou nejít. A přece, viděls ho, jaký byl včera večer, takový milý a hodný, dokonce jako by se ti i obdivoval, a snažil se s tebou vyjít přátelsky. A přitom ty s tím svým pohrdlivým úsměvem na tváři.

No a tehdy tu noc, abych to dokončila, když jsem mu všechno vypověděla, tak mi ukázal, co si do toho bloku načmáral. Stálo tam: ‚Charles-Gwen. Ano, za všech okolností.‘ Nebo tak něco. Sloužil u námořnictva, prodělal hodně bitev jako spojař u rádia a tam v té spojařské místnosti se zřejmě naučil žít v nebezpečí a jenom pořád vysílat lidem zprávy pro útěchu.“

„Řekneš mu například,“ zeptal jsem se, „co se tady stalo dnes v noci?“

„Pokud jde o mě, tak bych mu to řekla. Ale mohl by se na tebe rozvzteklit, a to bys přece nechtěl.“

„Gwen, povím ti jednu předpověď. Ten člověk ti jednoho dne rozrazí hlavu sekyrou.“

„To si myslíš ty.“

„Myslíš, že si to pořád nechá líbit a bude tě pořád brát takovou, jaká jseš?“

„Chce se se mnou oženit. A je to jeho nápad.“

„Chce si tě vzít takovou, jaká jseš?“

„Říká, že vždycky taková nezůstanu. A já taky nechci. Nechci už být hozená na milost a nemilost tomu samopalu, co máte mezi nohama. Tolik to pro mě zas neznamená – vůbec žádnej a ničí?

„Tomu nevěřím,“ ozval jsem se.

V tu chvíli jsem uslyšel, že zvenčí někdo otevřel klíčem dveře u bytu, a pak se ozval zvuk těžkých, ale měkce došlapujících kroků. Následovalo tiché zaváhání. Slyšeli jsme tlumené Charlesovo: „Gwen?“

„Jsem tady, Charlesi,“ odpověděla, „ale Charlesi,“ a Charles, který užuž chtěl vejít dovnitř, se zastavil. „Nejsem tady sama, tak prosím tě, kdybys sem radši teď nechodil.“

Následovala dlouhá pauza.

Po několika okamžicích Gwen pokračovala: „Charlesi?“

„Ano,“ ozval se, „dobře, já už jdu.“

„Děkuji ti, Charlesi.“

„Já ti pak ještě zavolám,“ řekl.

„Prosím tě,“ dodala.

Přední dveře pevně zapadly. Pak je Charles zvenčí zamkl.

Když jsem ji šel o malou chvilku později políbit, nechtěla. „Teď se myslím budu muset trochu prospat,“ řekla.

Šel jsem do druhého pokoje a oblékl se.

16

Nejel jsem do hotelu. Zavolal jsem Ellen z nádraží a dal jsem jí jméno doktora, které mi napsala Gwen, než jsem odešel. Nastoupil jsem do vlaku do Stamfordu dvacet minut před odjezdem, zakryl jsem si obličej klopami od kabátu, jak to nejvíc šlo, a usnul jsem.

Myslel jsem si, že průvodčí nemá kouska citu, když mě vzbudil a chtěl lístek. Člověka přece ještě nemusí nikdo vinit z nepřístojností, když se ohrazuje proti hrubiánství. Někteří cestující po mně celou cestu do Stamfordu podivně zahlíželi. Ty jejich upřené pohledy mi nedávaly úplně usnout. A když se na to teď s odstupem podívám, měl jsem tenkrát pocit, kterým jsem byl posedlý celý ten týden, pocit, že se lidé kolem mne bojovně stahují a chtějí mě napadnout.

Tak jsem šel například pěšky z nádraží do nemocnice a najednou těsně přede mnou zastaví u chodníku rolls-royce. Kdo z něho nevyskočí jako Danny O’Connor, kterému se říká Mezek Danny, postaví se mi do cesty a pokyne mi do auta pana Finnegana, jako by byl od vojenské policie.

Předchozího večera jsem ten telegram neposlal, takže pan Finnegan byl prakticky ještě mým šéfem. Seděl v rollsu vzadu a diktoval cosi Kurtzové, ale všiml jsem si, jak mě očima sleduje. Ani jsem nevěděl, jestli se mi k němu do vozu moc chce. Prostě jsem trochu váhal. Na tom přece není nic nenormálního, ne snad? Ani v tom není žádné „strašně výstřední chování“, jak se měl pan Finnegan vyjádřit později.

Mezek jednal, jako by mi nic jiného nezbývalo. Danny O’Connor v sobě měl vždycky cosi hulvátského a u Williamse a MacElroye to každý cítil.

„Co mi chcete?“ zeptal jsem se.

„Vlezte si do vozu.“

„Co to má být, zatčení?“

Mezek se rozesmál. „Slyšel jste to?“ volal dozadu do vozu pana Finnegana. „Nejste snad cvok?“ řekl mi. „Pischer.“

Tak ono už se to rozneslo. V noci musel být u toho soudu asi nějaký reportér. Určitě.

„Eddie!“ vyklonil se Finnegan z auta. „Vykašlete se na toho idiota. Vlezte si dovnitř.“

„Já jdu do špitálu,“ namítal jsem.

„Já taky. Nastupte si.“

„Hned se vám budu věnovat,“ ujišťoval mě pan Finnegan, když jsem se posadil vedle něho. „Musím si ale poznamenat některé nápady. Než je zapomenu.“

Mezek Danny za mnou zavřel dvířka a šel si sednout vedle šoféra. A už jsme jeli.

Pozdravil jsem sekretářku pana Finnegana, ženskou, která se jmenovala Kurtzová. Usmála se na mě, ale pak ihned přeladila tvář do obligátního neurčitého výrazu.

Pan Finnegan mě držel za předloktí. Vypadal přátelsky a zasunul mi do kapsičky u saka jeden ze svých drahých doutníků. „Tak pokračujeme, slečno Kurtzová,“ řekl.

Připravoval důvěrnou zprávu, již měl pronést ke skupině výrobců cigaret; projevili mu totiž tu nejvyšší poctu, že ho požádali o radu v celoodvětvovém měřítku. A jak se ihned všichni z příbuzné branže dověděli, pan Finnegan se uvolil věnovat jim jeden celý den svého volného času bez nároků na honorář, pokud budou ochotni přispět pěti tisíci dolary na charitativní fond jeho manželky. Výrobci cigaret byli v značně svízelné situaci, a proto samozřejmě souhlasili.

Pan Finnegan diktoval jak do diktafonu, tak slečně Kurtzové. Všechno si pro kontrolu dělal dvakrát, jednak pomocí techniky a jednak s pomocí člověka.

Diktoval s elánem politického řečníka, přičemž mě stále držel za předloktí. Občas vehementně zamával druhou pěstí.

„Tak tedy, pánové,“ diktoval, „nemohu vám pomoci. Fakta, která jsem vám předložil, jsou nezvratná. Lze na nich pozorovat prokazatelnou souvislost mezi našimi výrobky a vzrůstajícím procentem onemocnění plicní rakovinou. Ocitli jsme se v těžké situaci. Co budeme dělat?“

Podíval se na mne, jako bych já snad znal odpověď.

Potom však odpovídal sám: „Za prvé, nechť světla v našich laboratořích hoří ve dne v noci, dokud nevyrobíme bezpečnou cigaretu, která nicméně bude stále cigaretou. Za nějaký čas se nám to podaří. Nikdy, nikdy o tom nesmíte pochybovat.“

„Kurtzová,“ obrátil se na sekretářku, „tam asi bude potlesk, takže mi tam udělejte poznámku, abych načasoval pauzu.“ Pokračoval: „Ale je také jasné, že nemůžeme přestat prodávat své výrobky po tu dobu, co budou naši vědci pracovat. Není tomu tak?“ Obrátil se na mne.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Můj starý a velice dobrý přítel Jack Dempsey má jednu zásadu, která se mu už bezpočtukrát osvědčila v ringu. Nejlepší obrana je dobrý útok. A já k tomu mohu dodat, že Jack sám není zápasy nijak poznamenán. Tedy, samozřejmě, myslím relativně!“ Pan Finnegan si zmáčkl špičku nosu, takže udělal docela legrační grimasu. Rozesmál jsem se.

„Kurtzová,“ řekl,“ v tomhle místě se asi ozve smích. Poznámka: pauza. Pokračujem: Co tedy já navrhuji? Zahajme při své obraně ofenzívu. Přesuňme břemeno viny. Tady taky poznámka: pauza, Kurtzová, ne pro potlesk, ale aby jim to pořádně došlo.“

Zhluboka se nadýchl. „Teď dávejte pozor, Eddie,“ obrátil se na mne. „Já tedy, pánové, nyní navrhuji, aby cigaretový průmysl jakožto služba veřejnosti ustavil výbor, jenž by se skládal z velkých vědců. Nechť tuto vybranou skupinu vědců veřejně zvolí, ustaví a platí náš vlastní průmysl, který je přese všecko přec jen sám a jediný odpovědný lidu těchto Spojených států. Tento výbor vynikajících vědců pak vystoupí se zprávou. A tato zpráva… posloucháte, Eddie?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Byl bych velice rád, kdybyste poslouchal. Teď přijde to hlavní.“

„Pokračujte.“

„Ta zpráva prostě prohlásí, že příčinou rakoviny plic jsou zplodiny průmyslového odpadu, které ničí vzduch, v němž žijeme a který všichni dýcháme. Tady by měl být potlesk, nemyslíte, Kurtzová?“

„Ano, pane Finnegane.“

„Tak naznačte pauzu. Co je, Eddie?“

„Jak víte, že vědci takovou zprávu předloží?“

„Už jsem s některými mluvil. Pokračujem, Kurtzová. Nuže já říkám, zaangažujeme do našeho společného problému naše bratry z automobilového průmyslu. Pomlka. Rozdělme se o odpovědnost za tuto situaci s výrobci syntetických chemikálií. Pomlka. Našim bratrům průmyslníkům vraždy klidně procházejí. Pomlka.“

Zatleskal jsem.

Pan Finnegan spokojeně pokýval hlavou. „A to prosím jen tak z voleje,“ chlubil se. „Pokračujem, Kurtzová. Nikoli cigaretový kouř, ten nepokrývá, drazí přátelé, obrovské město Los Angeles oním smrtelným příkrovem. Pomlka.“

Zatleskal jsem mu s nadšeným elánem.

„Ne, to přece není cigaretový kouř, co s odporem vdechujeme svými nozdrami, když projíždíme jerseyskými pláněmi.“

„Pomlka,“ řekl jsem.

„Správně,“ liboval si. „Co si o tom myslíte, Eddie?“

„Neptejte se mě,“ varoval jsem ho, „protože já vám to pak povím.“

To Finnegana zchladilo. Jeho já, které se páslo na pomlkách, se najednou začlo hroutit. „Jo, vím, co máte na mysli,“ řekl věcně. „Je to moc květnaté.“

Tak jsem to nemínil.

„Máte možná pravdu,“ přikývl. Seděl naprosto ztichlý. Nikdo ani nepípl. Pan Finnegan si vypracoval takový styl soustředění, který ihned padne na všechny ostatní. Okamžiky míjely. Bylo dokonce slyšet tikot elektrických hodin v jeho rollsu.

A tehdy jsem si uvědomil, že pan Finnegan jede do téže nemocnice co já. Že by jel navštívit mého otce? Pan Finnegan byl veřejný společenský činitel, a jakožto takový měl jistý společenský kodex a součástí tohoto kodexu byla zásada neopouštět přátele v nouzi. Copak snad jel celou tu dálku až do Stamfordského špitálu v doprovodu své sekretářky, diktafonu a tělesné stráže, klauna či koho ještě a přitom měl po celých padesát minut jízdy telefonní spojení se svou kanceláří jen proto, aby mě ujistil, že přese všecko, co se stalo, je Williams a MacElroy na mé straně?

Ať už byl jakýkoli, malý člověk to nebyl. Byl schopen být nesmírně nemilosrdný, ale také byl s to být z jakéhosi vnitřního podnětu velkorysý. Tomu jsem se vždycky obdivoval. A on již od samého počátku ten můj obdiv vycítil a pojal ke mně podobnou náklonost. A to byl také ten pravý důvod, proč tu chvíli tady byl – aby pomohl příteli.

Říkával jsem o něm, že on je jediný člověk, který žije život přesně tak, jak ho chce žít sám. Ne tak, jak nutí život žít jeho. Proto jsem věnoval jeho osobnosti a jeho životnímu stylu detailní pozornost. Když jsem se v pětačtyřicátém roce vrátil z války, byl jsem rozhodnut zařídit si zbytek svého života tak, abych z něho měl co nejvíc. Musím si vynahradit, co jsem ztratil, říkával jsem si; ztratil jsem čtyři a půl roku. Neviděl jsem žádný důvod, proč bych si nemohl sám ve svůj prospěch zařídit život tak výhodně, jako si ho zařídil pan Finnegan. Jak jsem průzkumem zjistil, zorganizoval si ho každou minutu tak, aby pro sebe získal co nejvíce všeho, co sám chce, a aby se musel zabývat co nejméně tím, co se mu zdálo pro vlastní osobnost nepřiměřené.

Nevím, jaký byl vztah mezi ním a jeho ženou. Choval se k ní tak přátelsky, že se mezi nimi podle mého dojmu odehrávalo velice málo, jestli vůbec něco, co by mělo fyzický charakter. O tom, co se mezi nimi děje, jste se mohli dovědět jedině ze stránek Harper’s Bazaar. Čas od času stavěl časopis okázale na odiv jejich soukromé štěstí: právě nedávno to byl její šampión, sealyhamský teriér, jindy to byl jejich nový bazén s průhledným plastickým krytem, přičemž venku bylo jasně vidět sníh. Vždycky spolu byli fotografováni tak, aby obrázek podtrhoval dramatický účin textu, jenž zvěstoval, že jejich svazek je ten nejúspěšnější manželský svazek v celé naší civilizaci. A vypadali vskutku šťastně, i když na ně pohlédlo oko cynika. Byl mezi nimi zřejmě smířenecký vztah; smířili se s tím, co nakonec tvořilo jejich tichou dohodu.

Ať už v noci dělali cokoli nebo nedělali třeba vůbec nic, ona si šla nakonec vždycky lehnout do jednoho křídla domu, kde měla také své psí šampióny.

Pan Finnegan pak spal taktéž sám ve své nevytápěné věži, v létě v zimě s otevřenými okny. Vlastně to bylo, jako by spal venku. Nic jiného v té věži nedělal, jenom tam spal. Její fotografii otiskl časopis Krásný domov. Na protější stránce byla pak fotografie jeho téměř stejného příbytku v horách West Hollywoodu. V textu pod obrázkem se pravilo, že takto může pan Finnegan využívat svého oblíbeného spacího návyku, ať už zavítá do své filiálky na západním pobřeží anebo pracuje v ústředí v New Yorku. Myslím, že jako pan Finnegan by nás dovedlo spát víc, jen kdybychom na to měli.

Každé ráno přicházel v sedm hodin vzbudit pana Finnegana jeho sluha. Leč tou ranní dobou už byl pan Finnegan půl hodiny vzhůru. Tu půlhodinku, jak prohlašoval na veřejnosti, věnoval svým takzvaným tvůrčím úvahám, vleže a pod teplými přikrývkami; v zimě bylo v pokoji tak mrazivo, že se mu až kouřilo od úst, a v létě zas takové chladno, že tu mohl klidně spát v sebevětším vedru.

Ve chvíli, kdy přišel páně Finneganův sluha s přehozem z vikuní vlny, odbyl si pan Finnegan prakticky práci na celý den. Na to byl nesmírně pyšný! Právě v této časné půlhodince si vydělal svůj plat a obrodil svou skvělost. Zbytek dne pak již byl snadný.

Pan Finnegan se narodil v Japonsku, strávil tam první léta svého života, a proto měl ke zvykům této země velice nostalgický vztah. Každé ráno odcházel ze svého pokoje v oné studené věži k výtahu, který ho zavezl dolů do sklepa, a tam už na něho čekala koupel v japonském stylu, nad níž se vznášela libovonná pára. Měl tu již také nachystánu skleničku citrónové šťávy. Tady též vyslechl pan Finnegan zprávy a byl mu předán arch papíru, na nějž Kurtzová opsala na stroji novinové titulky ze světa financí a průmyslu. Jimi se probíral, když ležel v té vařící vodě. Trvalo to pět minut a pak už ho zabalili do oranžového froté županu (oranžového ve stylu Buddhy) a dovedli do malé místnůstky, z níž byl výhled na japonskou zahradu. Tam pan Finnegan snídal: dvě naměkko vařená vejce, topinku ze samožitného chleba bez másla a horký zelený čaj dovezený přímo z Japonska.

Po snídani se oblékl pan Finnegan do sportovních šatů na cestu do kanceláře. Neholil se. Když dorazil na místo, nejdřív si dopřál příjemnou masáž a oholil se. A pak následovala stimulační masáž vlasových kořínků. Po všech těchto pozornostech věnovaných tělu se oblékl do oficiálních šatů, které u něho prakticky vypadaly jako uniforma: temně modré dvouřadové sako, bílá košile s polotuhým límečkem a francouzskými manžetami a manžetovými knoflíčky s vyrytými monogramy a černomodrá klubová proužkovaná kravata. Všechny tyhle součásti oděvu kupoval ve velkém, aby měl v šatně své kanceláře vždycky připraven další stejný čistý oblek, kravatu a košili, pan Finnegan byl v pracovním stále stejný. Z toho, co měl na sobě, nemohl nikdy nikdo vyčíst jeho momentální rozpoložení.

Jenomže příliš odbíhám. V sedm hodin dojeli jeho sekretářka Kurtzová a ten chlapík, kterému říkal Mezek, v páně Finneganově rollsu do Mt. Kisco. Ten vůz se zvláštním šoférem, telefonem a diktafonem se stavěl vždy ráno v šest hodin pro Kurtzovou a O’Connora, kteří čekali venku před newyorskou kanceláří. Každého rána odtud odjížděli, aby se sem vraceli zpátky s panem Finneganem. Cestou diktoval pan Finnegan program dne, plány, které si vysnil v posteli ve své věži a které si pak upřesnil v japonské lázni. Po celou cestu do kanceláře se dokonale soustředil a nikdo nesměl přerušit ticho, pokud to neučinil on sám. Mezek Danny seděl vedle šoféra a ani nedutal. Nikdo nikdy nevěděl, proč chce mít každé ráno pan Finnegan u sebe Mezka, ale Danny ve voze vždy byl, ten svůj křivý irský obličej upíral přímo před sebe a vypadal při tom trochu jako chrlič umístěný na předním sedadle. Ve Fall River v Massachusetts spolu chodili na střední školu a Mezek měl i ve svých devětapadesáti pořád tu trudovitou pleť školních let. Hlavní funkcí byl takzvaným soukromým společenským tajemníkem – anebo, řečeno jasněji, byl prostě poskok. Jednou z jeho dalších funkcí bylo dohlížet, aby byl oběd páně Finneganův připraven včas a přesně podle Finneganových požadavků. Obě funkce vykonával Mezek dokonale. Většina podnikových šéfů s problémy podvojného pracoviště by zaměstnávala jednoho tajemníka pro západní pobřeží a jednoho pro východní. Ale v Kurtzové a Mezkovi měl pan Finnegan tak dokonalé pracovníky, že je bral s sebou vždy a všude, kam jel.

Na pořadu dne byly v první řadě konference s vedoucími, s nimiž pan Finnegan vždy jednal po řadě a pověřoval je úkoly, které bylo nutno provést. To obvykle trvalo do dvanácti třiceti, v kterýžto okamžik vstoupil Mezek, následován číšníkem, jenž nesl páně Finneganův oběd.

Zatímco dopoledne bylo vyhrazeno tvůrčímu programování, odpoledne bylo věnováno organizačním záležitostem. Finnegan sám přijímal klienty málokdy. Rád říkal, že nechce podtrhávat nohy svým vedoucím úředníkům. Tím prostě mínil, že když by některý klient vešel ve styk s ním, se samotným panem Finneganem, pak by už asi nikdo nemohl zákazníkovi dobře posloužit. A dělal to tak správně. Mimoto bylo ve stylu jeho práce, že měl vždy schováno nějaké eso do hry. Jestliže se objevily trvalé potíže, zákazník se utěšoval jedním: „Když se to ještě zhorší, pustí se do toho sám pan Finnegan.“ A v případě nějakých náhlých těžkostí říkával i pan Finnegan: „Nemějte strach, když tohle bude trvat i nadále, já se do toho vložím.“

Finnegan si potrpěl na jednu praktiku, pro kterou se stal téměř legendární. Skoro nikdy neodpovídal na žádnou poštu. Ráno když přišel, tak si všechny dopisy zběžně prohlédl a pak vždy někoho určil, aby na každý odpověděl. Jedinou výjimku tvořily dopisy velice soukromého rázu. Všichni lidé, kteří psali Finneganovi, pak dostávali dopisy od některého z jeho vedoucích úředníků nebo od Kurtzové anebo od nějakých jejich podřízených ubožáků, což všechno záleželo na postavení dopisovatele. V oněch odpovědích obvykle stálo: „Pan Finnegan mě požádal, abych vám sdělil či sdělila atd.“ Pouze málo podnikových ředitelů se mohlo pochlubit, že má dopis od něho, takže když už pan Finnegan odpověděl na dopis osobně, pak to skutečně něco znamenalo. Pan Finnegan odpovídal opravdu jen na dopisy velice osobního rázu, byť byly sebeprimitivnější, jako zvlášť dopisy od jeho spolužáků ze střední školy ve Fall River anebo od jeho dcer. Nikdy a za žádných okolností on ani kdokoli z personálu neodpověděl na žádný dopis od nějaké mladé známosti ženského pohlaví.

V pět nadešlo první údobí páně Finneganova odpočinku. Toto označení však bylo klamné. Byla to ve skutečnosti hodina, mezi pátou a šestou, kdy si pod zástěrkou odpočinku odbýval obchodní záležitosti na nejvyšší úrovni. Tak například hrál karty s ředitelem nějaké společnosti, s níž chtěl navázat obchodní spojení. Anebo šel nakupovat obrazy či jiné objets ďart a pozval přitom ředitele reklamy od nějakého podniku, aby šel s ním. Za takové návštěvy pak u Rosenberga anebo Parke-Berneta koupil hostu nějakou maličkost či menší obrázek a při té příležitosti prohodil několik málo otevřených slov o obtížích, s jakými se setkávají a jaké je podle jeho názoru řešení. Za takových okolností mu mohl odolat jenom málokdo.

V šest pak následovalo druhé údobí relaxace, které pan Finnegan trávil buď ve společnosti téže osoby, anebo sám. Tou dobou se začal zajímat, jaké lahůdky mu Mezek ten den nachystal. Finnegan si vydržoval menší harém a Mezek obvykle uvědomoval některou z jeho pravidelných návštěvnic. Pan Finnegan pochopitelně neměl na nějaké dvoření čas. Jeho současný harém tvořily tři rozkošné dívky, jedna byla Malajsijka, druhá modelka z protestantské oblasti v Tennessee, dosud věřící, a ta třetí byla roztomilá stará kurva. Ty tři dívky si vydržoval, platil za ně nájemné a živil je. Vyžadoval pouze jedno, a to aby mu byly stále k dispozici. „A také jeho nejbližším přátelům,“ dodával Mezek.

Finnegan se nikdy citově neangažoval. Tyto vztahy pěstoval v zásadě jakožto součást plánované činnosti ve prospěch svého zdraví, rozhodně to nemělo nic společného s něčím jako city nebo dokonce láska. Příjemná zábava, ano. Ale také měl rád srnčí.

Někdy kolem sedmé (když pojídal večeři sestavenou podle pečlivého výběru) volal pan Finnegan své paní a roztomile si s ní popovídal. Tázal se jí, jestli je doma všecko v pořádku. Vždycky bylo. O to se dovedl postarat. Někdy volala touhle dobou také některá z jeho tří dcer. Všechny byly provdané, ale v tomto vyhrazeném čase mu volávaly a žádaly ho o radu, konzultaci či slova lásky. Všechny tři byly, jak se Finnegan vyjadřoval, „docela pohledné“. Manžel jedné pracoval u Williamse a MacElroye; manžel druhé sloužil z povolání v armádě a pracoval u nějakého generála, Finneganova blízkého přítele, s nímž Finnegan každoročně jezdil na Aljašku skolit kodiackého medvěda. A manžel té třetí ve skutečnosti nepracoval vůbec. Byl to „sportovec“, který vyplouval z Bimini a pak s lodí kotvil v docích, jež vlastnil sám Finnegan. Takto mohl Finnegan na všechny tři pečlivě vybrané manžely svých dcer dohlížet. Když se začali toulat, velmi rychle se postaral, aby se uzdy ihned pěkně přitáhly. U svých zeťů neschvaloval jakékoli „podvádění“. Všichni tři už každý dřív nebo později zakusili udidlo.

Jediné slabé místo, jež vnášelo starosti do jinak idylických výhledů páně Finneganových, byl jeho syn. Byl to upadající pijan, rozhodnutý, aspoň se zdálo, udělat všechno, aby poskvrnil na veřejnosti otcův obraz. V tomto dokonale zorganizovaném ráji byl on jedinou disharmonickou notou. Jednu dobu se ho Finnegan zřekl a upsal mu jistou částku peněz. Měla být poslední, již mu byl ochoten v životě dát. Hoch si za ty peníze dal soukromě natisknout podrobný hanopis na otce; žádné seriózní nakladatelství by se jej neodvážilo zveřejnit ze strachu, že by se octlo před soudem, ale synáček jej rozdával zdarma každému, komu by jeho obsah mohl způsobit jen trochu potěšení.

Takže až na Seana (takové dal synovi jméno) ovládal Finnegan dokonale každý sebemenší aspekt svého života. Na rozdíl od svých konkurentů a soků nebýval večer podrážděn, ale naopak osvěžen. Neboť po chvilce jízdy v sedle a po půlhodinové večeři, kterou absolvoval „couchant“, usnul zdravým spánkem. Jeho společnici bylo dáno jasně na vědomí, že ona rozhodně usnout nesmí, ale že má naopak čekat, dokud neusne on, a pak se tiše a rychle zvednout a vypadnout. Za žádných okolností tam už nesmí být, až procitne. Pan Finnegan se pak probudil jako do nového života. A tehdy také přijímal dr. Kruskala. Dr. Kruskal byl stoupencem injekční léčby a přicházel navštívit pana Finnegana po pět večerů v týdnu. Během tří z těchto návštěv dával Finneganovi injekce B16 anebo pohlavní hormony, které byly tou dobou zrovna v módě. V ostatní dny chodíval prostě jen tak, aby se podíval, jestli je jeho šéf v pořádku. Při těchto příležitostech mu třeba provedl masáž prostaty, podíval se mu do krku, zvážil ho nebo vyměnil lampu v teplometu nebo vůbec udělal cokoli, jen aby měl pan Finnegan pocit, že o něho dobře pečuje.

Poté následovala ostrá sprcha. A pak zpět do modrého obleku, který ten den ještě neměl na sobě. Když lidé viděli pozdě večer pana Finnegana oblečeného naprosto stejně jako dopoledne, museli se divit. Jak mohl tak pilně a po tolik hodin pracovat a zůstat tak čistý a nezmačkaný?

Konference s významnými klienty a pracovní porady plánoval Finnegan na večer. Osvěžen krátkým spánkem a sprchou mohl se klidně postavit protivníkům, jejichž důvtip byl již otupen dlouhým pracovním dnem, v němž se jim nedostalo žádného oddechu. Na těchto schůzích nechal každého přítomného, aby se k problému vyslovil. Seděl přitom nažehlený, načesaný, prostě dokonalý – a naslouchal s trpělivostí, jež byla přímo legendární (s trpělivostí, která sama o sobě byla jeho zbraní). Pak učinil závěr, a ten byl konečný. Tou dobou bylo jedenáct patnáct a všichni přítomní si již odseděli takovou dobu plnou protichůdných a zatrpkle předkládaných stanovisek, že už toužili, aby někdo do toho zmatku vnesl nějaký řád. Když se toho ujal pan Finnegan, ulevilo se jim. Ještě stačí chytit vlak do Greenwiche nebo Montclairu. Pan Finnegan tohle bral taky v úvahu. Věděl, kdy odjíždí poslední vlak.

Nato ho odvezli domů do Mount Kisco. A to již byl právě tak zralý pro postel. Ale vždycky ještě zašel za ženou a políbil ji na dobrou noc. Byl přece koneckonců dobrý katolík a dobrý manžel. (Neděle, říkával, vždycky patří mé ženě. Také hrávala golf, ale nikdy v téže čtyřce. Nicméně charitativní spolky měli oba stejné a na mši chodili také společně.) Co se odehrávalo za těch půlnočních schůzek s jeho manželkou, nevěděl nikdo než právě toliko manželé Finneganovi. Za příštího rozbřesku už vždy opět spal ve své nevytápěné věži.

Porušil snad tuto dokonale zaběhnutou rutinu, ptal jsem se sám sebe, a jede do špitálu jen proto, aby stál po mém boku?

„Vy máte někoho v nemocnici?“ zeptal jsem se.

„Ššš!“ okřikl mě Mezek Danny.

„To nic, Danny,“ řekl pan Finnegan. Obrátil se ke mně. „Máte možná pravdu. Pokud se týče té řeči. Prostota je to hlavní, a také to nejtěžší, co si člověk může osvojit. Ach jo, panebože! Zastavte to auto. Trošku se projdem, Eddie. Ne, já jsem přijel navštívit vás.“

Auto zastavilo. Danny otevřel dvířka.

„Tak pojďte, hochu, protáhněte si nohy, to vám udělá dobře. Přibíráte na váze?“

Šli jsme pěšky a rolls nás sledoval ve vzdálenosti takových dvanácti patnácti metrů. O řeč se staral pan Finnegan.

„Nejdřív vám chci, chlapečku, říct, že jsem s vámi, a to zároveň znamená, že je s vámi trvale i celá naše společnost. Taky vám chci říct, že jste nyní ve skutečně svízelné situaci, v situaci natolik vážné, že jsem si včera dovolil zatelefonovat vaší paní…“

Zlomek vteřiny zaváhal a v letmém zamyšlení se ohlédl za sebe přes rameno. Zapomněl jméno Florence a ohlížel se po Kurtzové, která by mu za normálních okolností vždy pohotově byla jméno dodala. Jenže rolls byl příliš daleko za námi, než aby se panu Finneganovi od Kurtzové oné pomoci dostalo.

„A co jste řekl Florence?“ zeptal jsem se se zvláštním důrazem na jménu.

Ihned se mé pomoci chopil. „Řekl jsem Florence, že by bylo velice užitečné, kdyby přijela na východ.“

„A přijela?“

„Myslím, že ano. Poprosil jsem ji, aby přijela ihned. Máte něco proti tomu?“

Za normálních okolností bych byl řekl: „Ne, proč?“ a nebo cokoli jiného stejně slušného a pokryteckého. Jenže nyní jsem se ohradil: „Proč si hergot nehledíte svýho?“

Pan Finnegan neměl s poznámkami tohoto rázu absolutně žádnou zkušenost. Asi minutu jsme kráčeli mlčky.

„Chtěl bych to opakovat ještě jednou,“ pronesl konečně pan Finnegan, „a říkám to s takovým klidem, jaký okolnosti dovolují. Vy jste skutečně ve velmi svízelné situaci. My u Williamse a MacElroye stojíme stoprocentně za vámi, ale… totiž… uvědomujete si, co jste udělal?“

„Bylo to v novinách?“

„Nějaký prevít od novin byl u nočního soudu, ano, a vyzpovídal policajta, který vás zadržel, a tak dále. Faktem je, že jsem většinu včerejšího dne musel strávit nad tím, aby se to nedostalo do tisku. Žádné živoucí bytosti se ale bohužel nepodaří zachránit, aby se to neoctlo v ústech těch malicherných mužů a žen, kteří bohužel tvoří většinu profesionálů v našem oboru. Spáchal jste urinální vtip roku!“

Té formulaci jsem se musel smát.

„Co je vám na tom k smíchu?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl jsem, „je to prostě legrační.“

„Společnost Zefyr tohle mínění zrovna nemá. A neexistuje jediná společnost, ať už velká nebo malá, která se to ještě nedověděla anebo která se to brzy nedoví od našich konkurentů, jestli se pokusím vás ustanovit vykonavatelem některé zakázky“

„To chápu,“ přikyvoval jsem.

„Doufám, že to chápete. A doufám, že nahlížíte, jak je to vážné.“

„A nenapravitelné, řekl bych.“

„Totiž, po pravdě řečeno, kdybyste byl u jiné společnosti…, ale u Williamse a MacElroye se vždycky ke všemu přistupovalo z té lidské stránky. My hledíme na člověka. Slyšel jsem, že se váš otec již ubírá ke konci.“

„Kdo vám to říkal?“

„Florence.“

„Je nemocný, ale u konce ještě není.“

„Je tohle aspoň částečný důvod pro to vaše krajně chaotické chování?“

Neříkal jsem na to nic.

„Nemyslíte si, že se chováte chaoticky?“

„Šíleně se mi to líbí,“ přiznal jsem se.

Podíval se na mě a já se podíval na něho. Pak řekl: „Vrátíme se do auta.“ Otočil se a dal znamení, které já jsem ani neviděl, ale jež šofér zaregistroval s fantastickou rychlostí. Auto až nadskočilo, přesně jak to dělá Bogart ve filmu.

„Povězte nám něco legračního,“ vyzval pan Finnegan Mezka, když nastoupil do rollse.

V nemocnici nás čekala Florence. Jen se mihla kolem mne a už byla v náručí pana Finnegana. Florence měla neobyčejnou úctu k autoritě. Matka stála těsně za všemi shromážděnými a já jsem šel k ní. Nevěděla, kdo je to pan Finnegan, takže ani nemohla být dostatečně ohromena. „Nadělají teď se mnou strašného povyku,“ svěřovala se mi.

„No však už taky bylo načase!“ vrhla se na nás Michaelova žena Glorie.

„Je mi docela dobře,“ prohlásila maminka.

„A tak vám bude pořád, maminko,“ ujišťovala ji Glorie.

Stále jsem ještě nevěděl, o čem hovoří, a taky jsem na to tu chvíli nepřišel, protože se vedle mne objevila Florence.

„Proč jsi mu říkala, aby sem chodil?“ zeptal jsem se jí, naznačuje, že jde o pana Finnegana, který hovořil s Michaelem a s chlapíkem, který vypadal jako nějaký velice drahý doktor.

„Já jsem mu neříkala nic, miláčku. On volal mně. A je tady, protože je tvůj přítel.“ Pak mě políbila na tvář. „A podívej se, ty netvore, právě teď přátele potřebuješ, skutečně je potřebuješ“ Měla opravdu nádherný měkký hlas.

Tím vším mě zahnala hodně do úzkých. „Mně nic není,“ namítl jsem.

„Ani bych neřekla,“ prohlížela si mě Florence. „Vypadáš příšerně. Kdes nechal kravatu?“

„Nevypadáš dobře, Éčku,“ přidala se maminka.

„Vypadáš, jako bys byl celou noc vzhůru,“ poznamenala Glorie.

„Tys na to kruci, holka, kápla,“ řekl jsem.

V tom okamžiku k nám přistoupil Michael s panem Finneganem a s nimi ten další člověk.

„To je můj osobní lékař, Eddie; dr. Clifford Taylor, prosím, seznamte se,“ představoval pan Finnegan. „Tohle je, Cliffe, nejstarší syn pacienta, náš pan Edward Anderson.“

Dr. Taylor mi podával ruku.

„Požádal jsem pana doktora Taylora,“ oznamoval mi Finnegan, „jestli by nebyl tak velice hodný a nebyl ochoten ztratit ještě o něco víc ze svého spánku a zajet se mnou podívat se sem na vašeho pana otce.“

Dr. Taylor řekl: „Pane Finnegane, myslím, že by bylo dobré, kdybychom se všichni společně posadili.“

Díval se směrem k návštěvní místnosti. Byli tam asi čtyři lidé, seděli tam sami a každý, jak se mi zdálo, čekal na nějakou špatnou zprávu. Bylo jasné, že tam pro nás všechny není dost místa, abychom se tam posadili a vyslechli ortel dr. Taylora. Dr. Taylor řekl: „Všichni tu okamžik počkejte,“ a spěšně odešel.

Zašel jsem chodbou k otcovu pokoji a nahlédl dovnitř. Seděl na posteli a po pravdě nevypadal dobře. Zřejmě se mu nesmírně ulevilo, když mě spatřil.

Byla tam sestra, ta přísná. Zahlédla mě a jen štěkla: „Teď ne, prosím vás!“

„Jedeš, ty kozo bláznivá,“ okřikl ji otec. „Pojď sem, pojď, chlapče.“

„Za to nemohu odpovídat,“ štěkla sestra a odešla z pokoje.

„Kurva jedna!“ ulevil si otec, načež následovalo cosi vybraného v turečtině.

Zvenčí jsme slyšeli, jak sestra znovu říká: „Za to nemohu odpovídat,“ a pak ještě něco, ale to jsme již neslyšeli, protože jsem zavřel dveře a kliku podložil židlí. Pak jsem se obrátil na otce.

„Kdo je to ten doktor, co je jako takovej velkej kapacita?“

„To je doktor pana Finnegana, mého šéfa, víš. Ten je tady taky.“

„To už určitě musím bejt v posledním tažení, když sem přijdou všichni takoví kanóni.“

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se.

„Musím vocuď, Evangeli,“ řekl. „Moc času už nemám.“

Najednou jsem ucítil, že ho odtamtud musím vzít pryč, přestože to po lékařské stránce nemělo žádný význam. Pro blaho jeho duše. Jenom proto.

„Kvůli čemu se ta sestra tolik rozčiluje?“ zeptal jsem se.

„Já jsem něco udál,“ odpověděl.

Venku někdo mírně zaklepal na dveře. Věděl jsem, že je to Florence, ještě dřív než jsem slyšel její „Evansi?“

„Cos udělal, tati?“ zeptal jsem se otce.

„Podělal jsem se do postele.“

„Miláčku,“ naléhala zvenčí Florence, pořád s onou roztomilou vlídností.

„To je Florence,“ řekl tatínek. Pro změnu si tentokrát vzpomněl na její jméno. „Myslil jsem, že je v Kalifornii.“

„To byla,“ vysvětloval jsem, „ale šéf pan Finnegan pro ni poslal.“

„To si myslejí, že už bude po mně, hm?“

„Eve,“ naléhala Florence, „tak podívej se, tady přestává všechna legrace. To už není ani trochu hezké.“ V její vyrovnanosti se objevila trhlinka jako vlásek.

„Evangeli,“ zašeptal mi otec.

„Co je, tati?“

„Dostaň mě vocud ven. Hele, já mám peníze na taxíka.“ Začal hledat pod matrací svou malou černou peněženku.

„Já vím, že máš, tatí.“

„Sežeň taxíka. Počkej, až všichni odejdou, sežeň taxíka a vodvez mě pryč.“

„Podívej, Evansi,“ ozvala se znovu ode dveří Florence. „Čeká na nás dr. Taylor. To přece vůbec není slušné.“

„Musím se chovat slušně, tati,“ vysvětloval jsem otci.

Podíval se na mne vyčítavě. „Evangeli,“ zaprosil, „jenom mě nevopouštěj.“

„Já se hned vrátím, tati, slibuju ti to, musím vyslechnout, co říká doktor.“

„Já to udělal schválně. Zeptej se doktora Levina.“

„Cos udělal schválně?“

„Podělal se do postele.“

„Proč?“

„Já chci, aby mě vyhodili. Včera v noci jsem zase slyšel, jak vynášejí ty svoje mrtvý kunčofty. Voni si myslejí, že nevím, co se tady děje. A ten kanón nafouklá, to není žádnej doktor. Je to vobyčejnej funebrák. Zeptej se doktora Levina!“

„Já se hned vrátím, tati.“ Zamířil jsem ke dveřím.

Kdo je ten dr. Levine? uvažoval jsem.

Florence byla úplně šílená zlostí, ale trpělivě se na mne usmívala a sladce mi sdělovala: „Dr. Taylor se nám všem postaral o vlastní místnost k poradě. Pojď, prosím tě, pojď.“

V té naší soukromé konferenční místnosti už všichni čekali, včetně čtyř „kluků“, kteří mezitím přišli a v tu chvíli seděli v koutě jako pěny a jen se usmívali. Mluvila Glorie, a dosti rozrušeně.

„Přála bych si, abyste teď věnovali trochu pozornosti jí,“ prohlašovala s důrazem té jediné spravedlivé, ukazujíc při tom na matku. „O tu teď musíme mít strach. Nemám pravdu, Florence?“

„Jistěže, má milá,“ přitakávala Florence se stejnou trpělivostí, jakou předtím projevovala vůči mně, a se stejně dokonalým sebeovládáním, „však si o tom promluvíme.“

Pak jsme se s Florence posadili.

„Budu mluvit velice stručně,“ pravil dr. Taylor, přestože ho o stručnost nikdo nežádal. „Váš otec trpí chorobou vlastní každému, kdo se narodí na této zemi, totiž nemocí stáří.“

„A co mu vlastně je?“ zeptal jsem se.

„Má hodně pokročilou sklerózu,“ vysvětloval dr. Taylor.

„Je cvok,“ špitl jeden z „kluků“.

„Prosím vás, buďte teďka zticha, jo?“ okřikovala je Glorie.

Dr. Taylor pokračoval, jako kdyby pomlku byl udělal úmyslně sám jen proto, aby se mohl nadýchnout. Přistihl jsem ho ale, jak se letmo dívá na hodinky, což se všichni doktoři naučí dělat tak dokonale, že si toho nikdo nevšimne.

Ale pan Finnegan si toho povšiml také a to ho přimělo, že s poměrným klidem prohlásil: „Myslím, že bychom teď všichni měli vyslechnout, co nám dr. Taylor chce říct, bez přerušování. Prokázal nám velikou laskavost, že sem přišel.“

„Mohl jsem si to časově zařídit,“ řekl dr. Taylor skromňoučce.

„Bylo to od vás skutečně nesmírně milé,“ děkovala Florence.

„Jsem si vědom faktu,“ pokračoval dr. Taylor, „že členové rodiny budou muset právě v tuto chvíli prodebatovat otázku, co s ním udělat za jeho současného zdravotního stavu. Ale myslím, že mě při tom omluvíte. Já náhodou souhlasím s…“ kývl na Glorii, „že v prvé řadě bude nutno postarat se o jeho manželku. Zde o tuto dámu. To, co se například stalo včera v noci, se rozhodně bude opakovat, a brzy. Postupem času bude čím dále tím rychleji ztrácet vládu nad základními tělesnými funkcemi“

„Udělal to úmyslně,“ řekl jsem.

Všichni vyprskli smíchy.

„Skutečně!“ trval jsem se zoufalým přesvědčením na svém. „Kruci, skutečně to udělal naschvál.“ Nevěděl jsem, kvůli čemu jsem se začínal tak rozčilovat.

„Ale prosím tě, Evansi,“ mírnila mě Florence a zasmála se tím svým roztomilým nenápadným smíchem, který měl zakrýt podivnost situace.

„Ne, udělal to naschvál!“ opakoval jsem znovu.

Pan Finnegan si mě příkře změřil. Viděl jsem, že v tu chvíli právě provádí jakýsi odhad, který má cosi společného s mou budoucí praktickou použitelností pro „naši“ firmu.

Dr. Taylor se zvedl. Myslím, že toho měl dost. Florence ho chtěla zadržet: „Pane doktore, prosím vás, jeden vedle druhého, jak tu jsme, chceme, abyste nám řekl všechno, co víte. Prosím vás.“

„Nikdo,“ řekl dr. Taylor zapínaje si plášť, „neví o cirkulačních poruchách víc, než že jsou progresivní a často velice rapidně progresivní. Ustává funkce za funkcí. Ehm, smím mluvit otevřeně…?“

„Prosím vás o to,“ shodly se Florence s Glorií a obě se naklonily kupředu, aby jim z toho, co mělo následovat, neuniklo jediné slůvko.

Dr. Taylor se usmíval. Ta jeho drobná pantomima, jež měla představovat hrozbu, že odejde, vnesla do celého shromáždění pořádek. Rozepnul si jeden knoflík. „Chci, abyste všichni věděli přesně –“ Odmlčel se. „Ten pán k nám také patří?“

Všichni jsme se otočili a uviděli, že ve dveřích stojí Joe Arness, dokonalý obraz konečného stadia rozkladu, v tom svém černém haveloku a proužkovaných kalhotách, a v ruce žmoulá rozdrbaný tvrďák. Vpředu byl celý zaprášený od cigaretového popela a upatlaný od omáček z automatu na 57. ulici, kde většinou jídal, aspoň to, co si zaplatil.

„To je,“ vysvětlovala Glorie, „pacientův starší bratr Joe Arness.“ Glorie měla vůči starému Joeovi očividný odpor.

„Dobrý den, pane Arnessi,“ pozdravil ho dr. Taylor a opět si zapnul pláší. „Zrovna jsem na odchodu.“

Joe Arness se hluboce uklonil: „Dobrýtro vespolek! Už je po ňom?“ Pak se zasmál. Zuby měl jednu žlutou změť. Joe už dávno přestal chodit k zubaři. Jeho odměnou byl zlatý úsměv. „Já vím,“ řekl, „když tady je tolik psychologů a takovejch geniálních pašáků, tak to vono to s ním bude zase dobrý.“ Znovu se hluboce uklonil.

„Mlč už,“ okřikla ho Glorie, a pak: „Pane doktore, prosím vás“

„Nechtěl jsem už dodávat nic jiného než jisté poznámky v souvislosti s onou příhodou včerejší noci,“ pokračoval dr. Taylor a zasmál se. „Říkává se tomu druhé dětství. Starý pán bude tvrdit, jak většinou říkají, že to udělal úmyslně a tak dále. Je to jakýsi zoufalý pokus onen čin anulovat, a pokus poměrně udatný. Chtějí se ubezpečit, že dosud své schopnosti ovládají. Vážení přátelé, stane se to nám všem, pokud budeme mít to štěstí a dožijeme se takového věku jako tento starý pán. Na smrt, vážení přátelé, není léku.“

Podíval jsem se na matku.

Dr. Taylor pokračoval s krajní naléhavostí dále, „Bude mít stále více halucinací. Bude se vracet do minulosti a zase zpátky do přítomnosti. Nebude vědět, kde je, takže nebude moci za své skutky odpovídat. Sestry mi například říkaly, paní…,“ kývl na matku, „že vás atakoval ve velice osobních věcech. Nesmí vás to, madam, skličovat. Váš manžel již není sám sebou. Je to jiný člověk. Neobviňoval vás například z různých nevkusností a z nevěry?“

Matka neodpovídala.

„Hm, jaképak tajemství? Ano! Ano, pane doktore!“ odpověděla za matku Glorie.

„Nedejte se těmito věcmi rozrušovat. Ale velice snažně vás nyní prosím, buďte sobecká. Dbejte především na sebe. Nebudete schopna – a to říkám bez obav, že opak by mohl být pravdou – nebudete schopna se o něho starat sama. Měla byste ho dát do nějakého ústavu. Tam o něho budou pečovat, jak vy byste to snad už ani neměla dělat. Dejte ho co nejrychleji do nějakého pěkného slušného menšího ústavu. Můžete ho pak chodit navštěvovat, jak často budete chtít, a nebudete muset na sebe brát ono těžké břemeno a pozorovat hodinu za hodinou ten příšerný rozklad, jenž přichází. Mluvil jsem snad příliš krutě?“

Rozhodně ne,“ odpověděla Glorie. „Řekl jste nám pravdu.“

„Doufám, že to ode mě vezmete v onom duchu, v jakém jsem to myslel. Paní…“ kývl na matku, „zachraňte sama sebe.“

Podíval se na maminku. Byla za otce provdána už celých čtyřicet sedm let. Dr. Taylor na ni vznesl příliš vysoký požadavek. Šel jsem se posadit vedle ní.

Dr. Taylor vyplul ke dveřím. Tam mu začal tisknout ruku Finnegan, jako by gratuloval nějakému velice slavnému herci, který právě dokončil na jevišti svůj výstup, jímž se proslavil. A v tu chvíli, aby všemu ještě nasadil korunu, nám dr. Taylor začal mávat a odcházel v co nejlepší náladě.

Starý Joe Arness se pak sebral a šel ke mně, k místu, kde jsem seděl s matkou, naklonil se a šeptal mi do ucha: „Co je na tom tak novýho? Sam byl přece dycky takovej.“

Zavěsil se do mne s grácií boulevardiera a tak jsme spolu odcházeli k číslu 612.

„Tak jakej je ortel?“ ptal se otec. Pak spatřil bratra a vybuchl: „Kruci, co ty tady chceš? Jestli prachy, tak koukej mazat.“

„Tak já jdu,“ řekl Joe. „Já jsem se na tebe jenom chtěl eště jednou podívat, než zaklepeš bačkorama!“

„Až po tobě!“

Začali spolu velice rychle hovořit řecký. Rozuměl jsem jenom něčemu a zachytil jsem takové věci jako „podělal jsem si posrávačky“, přičemž slovo „posrávačky“ se v hovorové řečtině užívá pro podvlékačky. Oba se smáli a předváděli se s oplzlými řečmi, až se vrátila přísná sestra, tentokrát se zřízencem, který nás vykázal a bez obalu začal otce připravovat na koupel v posteli.

Venku se po mně zatím sháněl Finnegan. Jakmile vyšel z pokoje, vzal mě pod paží a řekl: „Doprovoďte mě k vozu,“ a strkaje mě za loket před sebou, zamířil ven. Když jsme šli kolem žen, pravila Florence: „Díky, pane Finnegane, velice vám děkuji.“

A již se mnou Finnegan kormidloval ven a Mezek v patách za námi.

„Děkuji vám, že jste sem přivedl dr. Taylora,“ řekl jsem. „Bylo to od vás hezké.“

„To nic,“ mávl rukou. „Potřebujete pomoc, a když ji můžu poskytnout –“ Spatřil svůj rolls a už k němu mířil s takovou rychlostí, k jaké mě jen mohl přimět, „ostatně o vašeho otce ve skutečnosti ani tak strach nemám. Pro něho už žádný z nás nemůže nic zvláštního udělat. Mám strach o vás.“

„Právě o tom bych s vámi chtěl hovořit,“ řekl jsem. „Myslím, že jsem u konce své cesty.“

„Nesmysl! Máte ještě třicet let, třicet produktivních let!“

„Nemám na mysli tuhle cestu. Myslím, že s mou užitečností pro vaši firmu je konec. A já bych rád…“

„Zrovna si proděláváte takové ošemetné údobí,“ řekl. „Už jsem to viděl, dokonce jsem si to sám taky prodělal, i když u mě to byla otázka několika dní. Někdy se tomu říká menopauza, náhlé návaly a vůbec tak všechno: máme to zkrátka taky, jako holky – chováme se výstředně, o všem pochybujeme, nechce nám to stát, jsme celí ochablí a ztrácíme sebejistotu – to všechno znám. A vy mimoto ještě nežijete správně; nemáte žádný vlastní zdravotní program; nerespektujete požadavky těla. Byl jsem v tom vašem šíleně přetopeném domě; jak tam můžete spát? A cvičíte vůbec někdy? Pak se nedivte, že se vám to nepostaví.“

„Chtěl bych jen podotknout,“ odpověděl jsem mu, „že se mi to postaví. S tím potíže nemám.“

„Ale tam se to prvně projeví,“ řekl. „To já vím.“

„Tyhle potíže nemám,“ trval jsem na svém.

„No jen počkejte,“ prohlásil zlověstně, „on ten den přijde. Viděl jsem to už i u zápasníků v ringu.“

„Není to otázka mého těla,“ ujišťoval jsem ho. „Prostě už nesnáším sebe ani svět.“

„Ach tak,“ kývl hlavou.

„Připadá mi to samé pokrytectví.“

„A co?“

„Tak v prvé řadě naše povolání.“

„No v něm přece pokrytectví být musí, a co na tom?“

„Hm, já už to prostě nemůžu polknout.“

„Vždyť to musíte polykat dennodenně, celý život. Obklopuje vás to ze všech stran.“

„Každý mi připadá jako lhář, vy i já a vůbec každý.“

„No samozřejmě. Jak dlouho myslíte, že by tenhle svět existoval, kdyby kdekdo říkal pravdu? Žijeme z milosti nikdy nevyslovené tiché dohody, že si navzájem nebudeme říkat pravdu. Kdyby někdo od kšeftu mluvil pravdu, tak především, kdo by kupoval zboží? To přece naše lži – vždy dobře míněné – drží tenhle svět pohromadě. Vy mi neřeknete, co si skutečné o mně myslíte, a já zas neřeknu vám, co si myslím o vás.“

„Jenže když to člověk dělá jistou řadu let, přestává mít vlastní názor.“

„Ovšem proto je život jedině možný, nemám pravdu? Domníváte se, že vám vaše žena skutečně řekne, co si o vás myslí?“

„To se nedomnívám.“

„To máte ale kruci jo pravdu, neřekne!“

„Chvilku bych s vámi chtěl mluvit vážně.“

„Nedělejte to, zahráváte si s něčím strašně nebezpečným. Když se objeví tenhle způsob myšlení, tak jsem si všiml, že to vždycky někdo zaplatí vlastním životem.“

Mezek, který se zatím přiblížil na doslech, se rozchechtal.

„Prosím vás, můžu s vámi mluvit chvíli vážně, jenom…“

„Nedělejte to. Proto s sebou vždycky mám Mezka. Ten dovede udržet všechno v patřičných mezích.“

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se.

„Už jste se na něho někdy pořádně podíval?“

Podíval jsem se.

Danny měl dvě tváře. Z jedné zářilo nepřátelství, druhá byla plná mezkovitého humoru, pohřebního humoru, humoru člověka, který se naučil snášet společnost, kde on sám je jenom dobrý vtip – kde jím ve skutečnosti pohrdají, ale kde jím pohrdají lidé, kteří nejsou ani za mák lepší než on.

„Copak se domníváte,“ zeptal se Finnegan, „že Danny mi někdy vůbec řekne, co si o mně myslí? Danny,“ obrátil se na něho, „co si o mně myslíte?“

„Kdybych vám to řekl, tak mě vyhodíte,“ odpověděl Danny.

„Přesně tak,“ přikývl Finnegan. „Víte,“ pokračoval, „určitě byste tomu nevěřil, když se podíváte na tuhle hromadu cynismu, ale Danny byl zamlada idealista. Opravdu z přesvědčení. Pracoval jako funkcionář v Celonárodním svazu textilních dělníků, v místní odbočce, ve Fall River v Massachusetts – a z přesvědčení! Jenomže dnes, na co má člověk věřit? Ptám se vás. V co vy věříte? Samotu a nějaké povyražení! To je skutečné. Ano! Ale co dál? Vykládáte mi o našem oboru! Kde by byla reklama, kdybychom říkali pravdu? Například Ogilvy vytříská hodně z toho, že říká fakta. Ale myslíte si skutečně, že ten nejhlasitější zvuk v mém rolls-roycu je zvuk elektrických hodin?“

„Nejhlasitější zvuk ve vašem rollsu,“ pravil Mezek Danny, „je zvuk vašeho hlasu, když diktujete tý krávě Kurtzový.“ A vybuchl smíchy. Ale Finnegan se nesmál. „Dejte si pozor,“ zchladil Dannyho, „jednoho dne zajdete moc daleko.“ Mezek mlčel.

Finnegan si mě vzal stranou. „Jen tomu dejte chvilku čas,“ řekl, „stejně vás teď k ničemu nemůžu použít. Nemůžu vás teď pustit k žádnému kšeftu. To přece musíte vidět. Budu muset nejdřív lidem říct, že jste si šel na hodně dlouho odpočinout, takže si stejně můžete někam zajet a oddychnout si. Plný plat vám zaplatit nemůžu, ale při půlce to udržím.“

„Já to nechci,“ odmítl jsem.

Finnegan se obrátil na Mezka. „Slyšel jste, co říkal, Danny? On to nechce.“

„Měli byste ho radši strčit někam, kde mají v oknech mříže.“

Oba se rozesmáli.

Došli jsme k vozu.

Mezek otevřel zadní dvířka.

Finnegan si mě vzal ještě stranou na posledních pár slov. „Prý se pořád stýkáte s Gwen Huntovou,“ řekl mi.

„Ne, nestýkám.“

„To mě mrzí, že mi lžete. Byl jste u ní včera večer.“

„Jak to víte?“

„Platím si poměrné rozsáhlý personál, abych byl neustále informován o lidech, kteří jsou pro mě důležití, a můžu vám říct, hošíčku, jenom jedno: dejte si pozor. I já jsem se jí musel zbavit. Myslím totiž, jestli je teď právě s vámi zle, tak se to týká téhle dámičky. Otočila si vás kolem prstu tak, že nevidíte, co je důležité a co důležité není. Ta osoba má rozkladný vliv. Vůbec nerespektuje výdobytky naší civilizace anebo zákony boží.“

„Já taky ne.“

To bylo poprvé, kdy jsem na vlastní oči viděl, že proslulá trpělivost pana Finnegana povážlivě zvadla.

„Stejně už jsem se chtěl Florence zeptat,“ štěkl, „jak vypadá váš poslední lékařský nález. Slíbila mi, že mi ho ukáže.“

„Co jste chtěl vědět?“

„Jaké byly závěry, pokud se týče vaší havárie! Chtěl bych to vědět jako váš přítel. Nedošlo při tom k nějaké…“

„Poruše mozku?“

Zlobíte se snad, že se na to ptám?“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem.

„Vy už nejste ten hoch, s kterým jsem spolupracoval a kterého jsem tak dobře znával. Například dnes ráno jste se choval výstředně od samého okamžiku, kdy jsme vám nabídli, že vás svezeme do nemocnice. Chtěl bych vám, Eddie, říct, že mi na tom skutečně záleží!“

Nastoupil do rollse. Mezek držel dvířka otevřená.

„A právě před hodinou jste udělal cosi, co je z rodu totožné mentality zmíněné mladé dámy. Víte, na co narážím?“

„Měl jsem na mysli svůj proslov. Vy jste ho zničil jedinou drobnou větou namířenou přímo do černého, do mého nejzranitelnějšího místa. Ale přemýšlel jsem o vašich slovech. A nemáte pravdu. Je to sakramentsky dobrá řeč.“

Mezek zabouchl dvířka a byli pryč.

17

Asi touhle dobou jsem si začal uvědomovat, že veškerá konverzace v tom našem malém okruhu se netočila kolem otce – jeho pokládali za odbytého –, ale kolem mne. Hlavní otázka okamžiku nezněla, co udělat se starým Samem Arnessem, ale co dělat s jeho synem, Eddiem, Evangelosem.

Když se mnou lidé mluvili, všiml jsem si v jejich hlase čehosi nového. V podtextu každého hovoru, i toho nejobyčejnějšího, se většinou skrývá jakási hysterie, pramenící z faktu, že lidské záležitosti bývají už samou povahou života nebezpečné. Ale tón hovoru kolem mne byl tón vynuceného klidu a záměrné roztomilosti. Vídal jsem přece, že takhle zacházejí dospělí s dětmi. A vždycky jsem si myslel, že si děti uvědomují, s jakou blahosklonnou nadřazeností se s nimi jedná a že se jim to protiví a v skrytu zatím chystají dospělým, kteří se k nim chovají s takovou povýšenou blahovůlí, konečnou pomstu.

Já jsem ji chystal také. Zdálo se mi, že se mnou kdekdo strká, kam se mu líbí. Cizí lidé se na mne dívali nevraživě. Začal jsem větřit a stal jsem se celkově podezřívavý a hádavý.

Na chodníku, kde mě zanechal pan Finnegan, se objevil Michael a přinášel zprávy z hlavního stanu: „Děvčata s tebou chtějí mluvit!“

„Kvůli čemu?“

„Chtějí společně v rodinném kruhu povečeřet a promluvit si o matce.“

Udělal jsem svůj známý posunek.

„Nebuď takový, Eddie.“

„Proč ne?“

„Nejsi ve své kůži.“

„Pche, tohle jsem teprve skutečně já. Napijem se.“

Michael nechtěl, ale šel se mnou do denního baru, zřejmě dohlédnout, abych moc nepřebral. Je to snad paranoidní, takhle uvažovat? Obrátil jsem do sebe dva gibsony a bylo mi hůř.

Florence a Glorie čekaly u výtahu v pátém poschodí. Byly zabrány do vážného hovoru, který se však rázem – aspoň se mi to zdálo, když se otevřely dveře výtahu a já se objevil – rozplynul v samých úsměvech.

„Glorie si myslí, že bychom měli celá rodina povečeřet společně.“

Glorie se na mne usmála. Skutečně se mnou strkali, jak se jim líbilo. „Je tady blízko jedna báječná italská restaurace,“ navrhovala.

„Evans má strašně rád italské jídlo,“ řekla Florence. „Třeba budou mít lasagnu, Eve.“

„Snad bychom si mohli zajít na verandu a promluvit si spolu?“

„Vaší matce by neuškodil dobrý oběd,“ prohlásila Glorie.

Maminka postávala sama kousek opodál, vypadala vyplašeně, ale rozhodně ne podvyživeně.

Zůstal jsem tam stát v zatvrzelém ustrnutí. Někdy se do takového stavu otupělosti stáhnou děti, když se nemohou jinak bránit palebné síle dospělých, kteří na ně dohlížejí.

„Eve, Glorie je tvoje přítelkyně, a já jsem tvoje žena, ale přitom jsem taky tvoje přítelkyně, takže buď hodný“

„Měl by ses trochu jít upravit,“ navrhovala mi Glorie.

„Co je na mně v nepořádku?“

„Teda ať užs byl včera v noci kdes chtěl,“ řekla Glorie jako odpověď na mou otázku, „v hotelu jsi nebyl.“

„Prosím tě, Glorie,“ okřikovala ji Florence.

Sebral jsem se a šel k matce, takže zbytek hovoru jsem neslyšel, jen jsem si všiml, že nepřestaly hovořit a pořád se na mne dívaly.

„Vymyslely si, že bychom se všichni měli jít společně najíst,“ oznamoval jsem matce, jako by to byl nějaký ztřeštěný nápad.

„Glorie není zlá,“ řekla maminka. „Je Michaelovi dobrou ženou, dala mu děti, nebuď na ni takový!“

Nedovedu matce nic odmítnout. „Dobře,“ svoloval jsem. Otočil jsem se k ostatním. „Půjdu se trochu upravit.“ Šel jsem chodbou, až jsem našel telefonní box.

Gwen to vzala, jako by už čekala, až budu volat.

Řekl jsem jí, jak je s otcem. „Mám dojem, že se ho chtějí zbavit. A on mě pořád prosí, abych ho odtamtud dostal.“

„Kam chce jít?“

„K sobě domů.“

„Tak ho vezmi domů.“

„Kdybys ten jejich starý dům viděla, tak bys pochopila, že to není možné. Mimoto potřebuje, aby ho měl pořád někdo pod dohledem.“

„Proč ho s sebou nevezmeš zpátky do Kalifornie?“

Seděl jsem tam a držel sluchátko, jako by mě nespojovalo vůbec s ničím.

„Eddie?“ řekla Gwen.

„Ano.“

„Trochu se uprav a běž s nimi na oběd. Tvoje žena by si mohla něco myslet.“

„Tak dobře.“

„A jestli ho odtamtud chceš vzít a nemáš kam, přived ho sem, dokud se nerozhodneš, co budeš dělat dál.“

„Fajn. Totiž děkuju.“

„Zavolej mi pak, co bude.“

V umývárně byl takový mudrlant, takový ten fanda na koníčky, co sedávali za sloupem na nekryté tribuně v Ebbets Field. Díval jsem se na tu svou trosku v zrcadle a on stál u druhého umyvadla. Přistihl jsem ho, že se na mne několikrát podíval a usmál se, jako bych byl podařený vtip. Najednou se mě zmocnila chuť mu jednu vrznout. Ovládl jsem se, ale roztřásly se mi ruce a on si toho všiml.

„Že jste si to v noci rozdával s nějakým zajdou?“ pronesl.

Strhl jsem ze sebe košili. Knoflíky se utrhaly a rozkutálely po zemi. Rozchechtal se. Chrstl jsem si do obličeje studenou vodu. Byl už jsem tak jako tak v dost pitomé situaci, než abych si někde v nemocniční umývárně začínal ještě nějakou rvačku.

„Vy jste syn šestsedvanáctky, že?“ zeptal se. „Já jsem dr. Levine. Mám na starosti vašeho otce.“

Panebože, skutečně začínám být paranoidní! Vzpomněl jsem si, jak často se otec o dr. Levinovi zmiňoval. Utřel jsem si ruce do košile a podával mu pravici. Také se utřel do mé košile a pak jsme si oba stiskli ruce.

„Jak mu skutečně je?“ zeptal jsem se.

„Je s ním už konec. Jinak se mu daří dobře.“

„Co to, prosím vás, má znamenat?“

„To znamená, že vás budou někteří doktoři tahat za nos, navrhnou mu léčebnou kúru a pak vám strčí mastný účet. Ale tohle už zpátky nepůjde.“

„Tak co mám dělat?“

„Dopřejte mu, aby byl co nejdéle co nejšťastnější. Ale žádnou spásu odnikud nečekejte. Nepřijde. Chtěl byste si půjčit košili?“

Jeho košile mi sice byla dost těsná, ale vypadala líp, než co jsem měl na sobě předtím. A jeho holicí strojek skutečně holil. A zatímco jsem pracoval sám na sobě, vyprávěl mi o otci.

„Nemůže vaší matce přijít na jméno, nechci to ani opakovat, protože ona je velice hodná a jemná paní. Váš otec je taky hodný. Ale tak už to v životě někdy končívá. Víte, všechny averze a všechna podezření, která v sobě každodenně pociťujeme vůči ostatním lidem a která potlačujeme, ty se teprve teď v tom chudákovi derou na světlo. Znamená to, že takový musel být uvnitř celou tu dobu. Teď už mu nezbývá čas, aby si dovolil předstírat. Ve skutečnosti se chová daleko čestněji než kdy jindy za svého života.“

S úpravou zevnějšku jsem byl jakžtakž hotov. „Víc už dělat nemůžu. Dnes prostě nevypadám dobře.“

„Tak to někdy končívá,“ řekl dr. Levine.

„Můžu se vás na něco zeptat, když už o tom mluvíme. Skončím taky tak?“

„Vy?“ byl zřejmě překvapen, ale i on se na mne podíval nějak jinak.

„Začal jsem si všímat, že o mně lidi mluví a šeptají si, víte, jako by se mnou museli zacházet nějakým zvláštním způsobem. Začínám mít podezření na každého. Když jsem vás například viděl poprvé, myslel jsem si, že se mi smějete; a skutečně jsem si vás chtěl půjčit. Co si myslíte?“

„Komu co o vás mám povídat?“ řekl Levine. „Mimoto existuje vždycky možnost, že máte pravdu. Kdekdo hned vykřikuje paranoia, víte, ale lidi si dovedou navzájem dělat taky pěkný intriky. Lidský živočich má velmi nízkou míru tolerance pro každého, kdo trochu vybočí z řady. Ve všech vězeních a ve všech blázincích je plno cvoků a bláznů. Ale řeknu vám, někteří jsou v pořádku.“

„Ano.“

„Myslím, že to je právě jedna z příjemných stránek života, jak je ta mez úzká!“

„Mez mezi čím?“

„Mezi skutečností a snem, mezi normálním a nenormálním. Ten mezní prostor je skutečně strašlivě úzký.“

Když jsme se konečně dostali do restaurace Vesuvio, byly tři odpoledne. Glorie se posadila a řekla mi: „Já vím, ty si myslíš, že se se mnou dá těžko vyjít. Ale už je opravdu načase podívat se na všechno, jak to skutečně je, a do tohohle se zřejmě nikomu nechce. Takže já jsem se sama rozhodla být tím hlavním zločincem, ale mně se ta role stejně nelíbí, jako se v ní nelíbím tobě.“

„Na matce mi záleží stejně jako ostatním,“ řekl jsem a chopil jsem se jídelního lístku.

„To všechno už není,“ řekl číšník, vzal mi lístek z rukou a začal vyškrtávat jídla.

Florence to na mne zkusila z druhé strany, pokoušejíc se všecko urovnat: „Když jsem tě včera nemohla najít, zavolala jsem Glorii a ta přijela do města. Byly jsme spolu na dobré večeři a pak šly do divadla.“

Glorie se toho chopila a zřejmě se chystala vyrazit na mne oklikou. „Dávali hru od Arthura Millera,“ řekla a podívala se po Florence.

Florence dodávala: „Případ ve Vichy. Úžasná hra.“

„Mně na mamince záleží stejné jako všem, co jsou tady,“ řekl jsem.

Glorie zarecitovala zvonivým hlasem: „Nechci tvou vinu; chci tvou odpovědnost!“

„To je citát z Millerovy hry,“ vysvětlovala Florence.

Nějak se mi to s tím Arthurem Millerem nelíbilo.

„Necítím se vinen,“ prohlásil jsem.

„Hm, ale měl bys,“ řekla mi Glorie.

„Podívej, Glorie,“ obrátila se Florence, „teď si objednáme oběd.“ Florence je jediná osoba na světě, z které má Glorie strach.

Číšník nám podával zpátky jídelní lístky, na nichž bylo téměř všecko vyškrtáno. „Na oběd je pozdě a na večeři brzo.“

„Máte rybí omáčku?“ zeptala se Florence.

„Třeba sto plechovek!“ řekl číšník.

„Nono,“ smála se Florence, „jen do toho nedávejte tolik romantiky.“ Otočila se na matku. „Maminko,“ zeptala se, „dala byste si špagety s bílou rybí omáčkou?“

„Máme červenou,“ upozorňoval číšník.

„Mně je to jedno, co budu jíst,“ řekla maminka.

Florence se ještě dohadovala s číšníkem o bílém a červeném víně, ale to už jsem neslyšel, protože mi zatím Glorie zasyčela do ucha.

„Prosím tě, Eddie,“ šeptala. „Někdo se teď o ni musí starat.“

„Staráme se o ni všichni.“

„Teda všichni se o ni nestaráte. Nechali jste ho, aby mu celý život dělala služku, celý život. A… já bych si dala, pane vrchní, martini, doufám, že ho máte.“ Pak se opět naklonila k mému uchu. „Proč mu dovolujete ji takhle zabíjet? Ty dva poslední roky, co jí nadával, řval na ni a dokonce ji bil, kde jsi ty byl? Naloženej v tom svým bazénu?“

Promluvila matka. „Glorie, nech toho.“

„No jo,“ vzdychla Glorie.

Michael ji napomenul. „Prosím tě, radši mlč, miláčku.“

„A nebudu,“ rozhorlovala se znovu Glorie.

Michael ji okřikoval: „Ššš!“

„Nedělej na mě žádný ššš, já nejsem nějaká ta vaše řecká puťka, co se nechá okřikovat!“ Pak ukázala na mne. „S ním nemůžu vůbec mluvit. Na takovouhle nevůli jsem krátká. Jak ho můžeš vystát?“

Florence se ke mně nahnula a políbila mě na tvář.

Seděli jsme a přepjatě hovořili anebo mlčeli, až přinesli linguine. Někdy během jídla mi Florence oznámila: „Maminka by se odpoledne ráda zašla podívat do starého domu!“

Než jsem si uvědomil, co říkám, otočil jsem se na matku a zeptal se: „Skutečně jsi to říkala?“

Maminka přikývla a podívala se na Florence.

Florence byla celá rudá. „Miláčku,“ obrátila se ke mně, „co se to s tebou děje? Ty už nikomu nevěříš.“

Ten starý dům byl náš jediný rodinný dům, na který se pamatuju. Když jsme se tam nastěhovali, bylo mi pět. V rodině se vypravovalo, že jej otec vyhrál (všech osmnáct pokojů) v pokeru. Pochybuju, že to byla pravda. Ale fakt je, že první dvě auta, co jsme měli, získal otec v době, kdy hrál s chlapy karty. První byl Elgin six, červený sportovní vůz, ke kterému se dostal, když nějakému příteli nevyšla sázka, za kterou se finančně zaručil. Druhý vůz byla limuzína Pierce arrow s oddělenou kabinkou pro šoféra (řídila ji matka a otec seděl vzadu) a tu získal zase jednou, když uspořádal celovíkendový poker. Elgin už zmizel dávno. Ale Pierce arrow stál u jedné stěny garáže na splasklých pneumatikách dosud. V troskách čehosi, co kdysi sloužilo jako přístřešek pro naši loďku, hnily pozůstatky motorového člunu.

Pamatuju se na svátky, o nichž otec brával mne a Michaela v tomhle motorovém člunu na projížďku. Jeli jsme vždycky z jednoho konce zálivu na druhou stranu Long Island Sound na návštěvu k dalším zámožným Řekům.

Také se pamatuju na řecké velikonoce s barevnými vejci! Na Čtvrtého července s jehňátky pečenými na rožni! Pamatuju se na otcův svátek, kdy maminka tančívala tanec s šátkem!

Po krachu – kdy se v našem domě výraz „National City“ stal kletbou a kdy otec s oblibou pronášíval dlouhé shakespearovské monology, v nichž bohatě spílal prezidentu banky panu Charlesi Mitchellovi – se peněz na udržování toho starého domu strašlivě nedostávalo. Daň z nemovitého majetku se zdvojnásobila a pak ztrojnásobila. A jak se stav domu zhoršoval, účet za topení rostl. To bylo ještě v dobách, než se začala dělat dokonalá tepelná izolace; větry ze všech čtyř světových stran sem měly snadný přístup. Neprováděly se ani základní opravy. Jeden konec verandy se zřítil, ale bylo to za rohem u boční stěny domu, takže si otec mohl dovolit to přehlédnout.

Maminka mu samozřejmé nic neřekla a sama zavřela dvě hoření patra, vypnula radiátory a stáhla rolety, prostě udělala všechno, aby zachránila ty nejmenší zbytky tepla. Ale ať dělala, co dělala, dům se stával stále méně a méně obyvatelný. Uvažovat o možnosti, že by se dům prodal, otec odmítal. A po dvou desítkách let, kdy se o dům nepečovalo, byl nakonec tak staromódní a sešlý, že prodej už vůbec nebyl možný. Pozemek ano, ten by byl prodat šel, ale dům ne. Po otcově smrti jsem se dověděl, že si ho dal několikrát tajně odhadnout a že nabízená částka byla tak malá – dům byl koneckonců horší než bezcenný; musel přece ještě být zbořen a trosky odvezeny –, že se všem nabídkám prostě vysmál. Také mu působil jisté potěšení fakt, že má něco, co chtějí jiní lidé, a že on jim to nedá. Samozřejmě tu bylo ještě něco hlubšího, proč stále tak trval na svém. Byl to jeho domov.

Když jsme toho dne k němu přijeli, vypadal ještě sešlejší, než jsem ho pamatoval. Divoké víno se rozrostlo po verandě a zakrylo všechny okenní výklenky v přízemí. Nátěr se loupal a okna, v nichž se před čtyřmi lety v předvečer svátku Všech svatých rozbily okenní tabulky, nikdo nazasklil. Přední dveře byly zamčeny a klíče měl chlap z realitní kanceláře. Ale okno od spíže, kudy jsem lezl jako kluk, zůstalo otevřené.

Když jsem procházel domem, bylo tu pořád ještě znát matčinu ruku. Vše bylo sice zaprášeno, ale dosud uspořádáno. A vypadalo to tu všecko příšerně holé!

V hlavním pokoji tohoto domu nebyla nikdy jediná kniha, ani v tom nejživějším období. Když jsme chodili do školy, nosili jsme s bratrem samozřejmě knihy domů, ale mívali jsme je nahoře u sebe v ložnici. Maminka měla svých několik vzácných knih, bibli v řečtině a nějaké verše z dob, kdy sama chodila do školy, taky u sebe v ložnici. Ale dole? Ani časopis.

Hodně jsme používali velkou staromódní kuchyň. V zimě to byla jediná teplá místnost. Plynový sporák s otevřenou troubou tam hořel celý den. Sem musela maminka snést otci jeho hlubokou lenošku, která tu pořád ještě stála. A také tu byla televize, kterou jsme jim před pěti lety dali s Florence k vánocům. Otec se tu navysedával celé hodiny a díval se na westerny.

Chvíli jsem se zastavil v kuchyni, bylo to místo, kde maminka strávila čtyřicet let svého života. Dřevěná mřížka nad výlevkou byla od samého mytí vyhlazená do běla. Ty hrnce a kastroly, jak jsem je všechny dobře znal! Každé škrábnutí! Celá ta místnost byla jeden velký pomník matčiny trpělivosti. Glorie a Florence měly pravdu; skutečně ji to muselo skoro zabít.

Když jsem jim otvíral přední dveře, aby mohly dovnitř, řekl jsem Glorii: „Máš pravdu.“

„A v čem?“ zeptala se Glorie. „Poslouchej, Florence, hele, že prej mám taky v něčem pravdu.“

„V tom s matkou,“ odpověděl jsem. Šel jsem za maminkou, dal jsem té nebožačce pusu a odvedl ji ven na konec verandy. Stála tam nějaká stará bedna, dost špinavá, takže jsem přes ni přehodil sako. Sem jsem ji posadil, do toho měkkého tlumeného světla, jež se sem prodíralo divokým vínem. Sám jsem se přikrčil vedle ní a chvíli jsem neříkal ani slovo, jen jsem jí tak v duchu splácel úctu, kterou si zasluhovala; tu jí však opravdu po zásluze nemohl vzdát nikdo.

Konečně jsem řekl: „Pověz mi, co chceš dělat?“

„Nevím.“

„Holky mají pravdu. Musíš teď především dbát na sebe.“

„Jestli mě nechá, budu se starat o něho. Jenže když za ním teď přijdu někam do pokoje, tak nemluví. To mi nevadí, ale bije mě; a má ještě sílu, víš. Je to strašné, protože já vím, že to už není on, ale bojím se. A člověk mu to nemůže zazlívat. Celý život se dřel jako kůň, a nemá, čím by se pochlubil.“

Nikdy jsem nemohl snést, když maminka plakala.

„Já se o něho postarám,“ sliboval jsem.

„Musíš,“ řekla, „protože já už nemůžu. Mohli bychom mít hezké stáří; kdyby se z něho dovedl těšit. Jenomže jemu dělá potěšení jenom kšeft a ty věci kolem. Pořád mluví o svých starých obchodech, a jaké chyby udělal, a pořád National City a prezident banky pan Charles Mitchell – já mu říkám, Seraphime, pan Charles Mitchell už je mrtvý! A on se na mě podívá jako na nepřítele. No a pak je tu ještě, víš, to se mnou. Ptám se ho, Seraphime, ukaž mi, kde ten člověk je? Nikdo tady není, Seraphime, ukaž mi kde! A on na to, že tohle prý mu přece musím ukázat já, já jsem ho nikde neschoval, říká, ty ho schováváš. Když se zase uklidní a dělá, že se kouká na televizi, říkám mu, Seraphime, podívej, promluvíme si spolu. A on mi na to, že s nepřáteli se prý nebaví.“

Florence a Glorie přišly za námi na verandu. Zřejmé už prošly celým domem. Florence si z rukou utírala prach. Glorie na mne zůstala civět.

„Co tě zas žere?“ zeptal jsem se.

„Vždycky když se na tenhle barák podívám, tak bych byla s to tě zabít a Michaela taky.“

„Prosím tě, Glorie,“ okřikoval ji Michael.

„Uvědomuješ si, že tady v tomhle domě strávila čtyřicet let a celou tu dobu dělala otroka tomu netvorovi…?“

Šel jsem k ní. „Už nechci slyšet ani slovo,“ varoval jsem ji. Měl jsem sto chutí vrazit jí jednu pěstí. Obrátil jsem se na Michaela. „Je to tvoje žena. Tak koukej, ať dá pokoj?

Sebral jsem se a šel pryč. Přišla za mnou Florence. Šli jsme dolů k vodě, až na okraj oblázkového břehu.

„Eve,“ začala, „podívej, skutečně…!“

„Už si o to koledovala dlouho.“

„Jenomže to je jako jít s kanónem na komára. Ty jsi přece někdo, a ona je jenom –“

„Číslo.“

Florence se zasmála. „Proč se vy všichni, chlapi jako hory, tak šíleně bojíte takové holčičky, přestože nemá v kapse u zástěry nic než malé nůžtičky?“

Florence vypadala podivuhodně vyrovnaná a podivuhodně klidná.

„Florence,“ zeptal jsem se, „co chceš?“

„Eve, chci tě vzít s sebou zpátky domů. Chtěla bych letět už příštím letadlem.“

„Já se zpátky nevrátím“

„Potřebuješ si důkladně odpočinout, Eve.“

„To je zrovna to poslední, co potřebuju.“

„No dobrá, Evansi,“ přikyvovala roztomile, „dobrá…“

„… dobrá co?“

„No jen tak, dobrá.“

„No jen tak dobrá, co… co? Co?“

Pak se to v ní najednou provalilo.

„Prosím tě, proboha, nedělej mi to, nedělej mi to! Já se snažím, co můžu, Eve. Pomoz mi, prosím tě, nedělej mi to ještě těžší.“

Chvíli tam zůstala sedět a chvěla se po celém těle.

„Promiň… promiň… panebože, promiň!“ omlouvala se. Prostě nesnášela, aby ji někdo viděl jinak než dokonale sebejistou. Šla až na konec cestičky. Byla tam řada buxusových keříčků, které přes rok nikdo neošetřoval. Rostlo mezi nimi plno býlí. Začala plevel vytrhávat.

Šel jsem za ní.

„Mě to mrzí,“ omlouval jsem se.

Neotočila se. „Dej mi ještě jednu možnost, Eve, já se snažím, já jsem si nakonec uvědomila, co dělám špatně. Myslím, že ti můžu pomoct.“

Všechno, co ji to stálo, ta naše společná léta a všechny ty naše spory, účet za to vše byl vepsán v její tváři.

„Mně je to líto,“ opakoval jsem, otočil se a chtěl odejít.

„Nechoď pryč,“ zadržela mě. „Můžeš mi všecko říct.“

„Radši ne, teď ne.“

„Prosím tě, Evansi, neboj se, řekni mi to, ať už to je co chce!“

Tak jsem to zkusil. „Dohadovali jste se celé dopoledne s Glorií o nějakém plánu a já bych rád, kdybys mi řekla, oč jde.“

„Pokoušeli jsme se jenom vymyslit, co s vaším otcem.“

„A?“

„Ale proč hned tolik podezřívání a takové nepřátelství, Eve? Co se děje, co je?“

„Co je co?“

„Chováš se takhle ke každému, jsi tak popudlivý a hned se rozzuříš. Proč? A proč na mě?“

„No dobrá, cvokovatím.“

„Myslím, že na tom něco je.“

„Dobře, začínám blbnout, ale odpověz mi na mou otázku.“

„My dvě spolu žádné pletichy neděláme; snažíme se jenom najít řešení jednoho velice obtížného problému. Co myslíš, že bychom mohli dělat? Přece snad už teď musíš vědět, že nemůžeme nechat matku s otcem v jednom domě? A rozhodně už ne v tomhle domě.“

„To vidím.“

„Je to jako u těch příšerných kmenů na Nové Guineji anebo na Hebridách. Manžel se dohodne s dětmi, že až zemře, tak jeho ženu zabijí a hodí do hrobu s ním“

„Ty říkáš, že ji chceme zabít.“

„Ano.“

„Jak to, že máš tolik soucitu s ní a vůbec žádný s ním?“

„Na tuhle otázku bych radši ani nechtěla odpovídat.“

„Proč ne?“

„Protože celá ta otázka je postavená na hlavu.“

„Jak to?“

„Protože je v ní celá tvoje nenávist ke mně. Eve, hochu můj, co jsem ti udělala, že jsem si zasloužila tohle?“

„A jaký je tedy ten váš plán?“

„Nemáme žádný plán.“

„To ti nevěřím.“

„Proboha, Evansi, hledám řešení…“

„A jaké je to tvoje řešení?“

„Jaké je tvoje?“

„Moje?“

„Ano, máš vůbec nějaké?“

„Ano, mám.“

„A jaké je?“

„Chci ho z toho špitálu vzít, chci ho vzít zpátky do Kalifornie a chci, aby žil u nás.“

Bylo to horší, než kdybych jí byl jednu vrazil.

Zůstala tam stát, zvedla oči, podívala se na mne a zase zrak odvrátila. Uvědomovala si, to jsem viděl, že by na ten návrh měla být s to odpovědět klidně a naprosto spořádaně, ale zjistila, že toho není schopna; bylo na tom děvčeti vidět, jak se snaží ovládnout, ale jak jí to nejde.

Najednou mi jí bylo líto, najednou mi bylo líto každého, kdo se takhle zamotá do sítí vzájemného mučení, až jsem se pokusil ji obejmout, přitisknout a potěšit, ale ona tam stála v mém náručí jako z kamene. Bylo až neuvěřitelné, jak prudce reagovala na návrh, který by asi byl v jiném společenském prostředí nebo prostě u jiných lidí možná tím nejobyčejnějším a nejpřirozenějším řešením.

Nakonec se mi vymanila z náručí. Viděla, myslím, že jsme se ocitli v jakési krizi, kdy mi na můj návrh musí dát prostou a pravdivou odpověď.

Řekla: „To by nešlo, Eve.“

„Proč by to nemohlo jít?“

„To by prostě nemohlo jít. Snad bys to měl vidět!“

„To nedovedu pochopit.“

„Tak především bychom museli… podívej se, potřebuje stálou péči a…“

„Tu mu chci právě poskytnout.“

„Podívej se, ono by to nebylo jenom tak, tak…“

„Tak… co?“

„Podívej, možná že to vypadá trochu jinak, než to myslím, ale prostě by to byl strašný zmatek, a já bych chtěla, abychom pro sebe měli spíš pořádek, abychom mohli –“

„Je to můj otec,“ namítl jsem.

„To vím, Eve.“

„Je už skoro u konce, umírá.“

„Vím, nebude to dlouho trvat“

„To neříkám, neslibuju ti, že to nebude dlouho trvat. Ale je to stejně tak můj dům jako tvůj, Florence, a já se v něm chci o něho starat.

„Jenom ho to tam všechno zmate.“

„Co tím chceš říct?“

„Není to jeho domov.“

Chvíli jsme neříkali ani jeden vůbec nic.

„Myslím, že by sis měla položit jednu otázku,“ navrhl jsem. „Proč tě tohle tak strašně rozčiluje?“

„Rozčiluje?“

„Ano, rozčiluje. Hrozně! Přiznej to. Přiznej aspoň to.“

„Dobrá,“ přikývla, „protože tě mám ráda. Protože jsme možná už oba pro sebe navzájem odbyti, ale jestli skutečně máme ještě nějakou šanci, rozhodně bychom jí nemohli využít, kdyby byl tvůj otec s námi v jednom domě.“

„Proč ne?“

„Protože před sebou máme obrovskou práci postavit všechno znovu.“

„Proč ne?“

„Protože… protože, kdes byl včera v noci, kdes byl včera celou noc?“ Přímo to zaječela, ale přesto to bylo sotva slyšet, protože jí v tom okamžiku vypověděl hlas.

„Byl jsem včera v noci u Gwen, a celou noc až do rána.“

Odešla do domu, aniž řekla jediné další slovo.

Zůstal jsem dole u vody a házel do zálivu oblázky a pak jsem je vrhal rozbitými okny naší kůlny na motorový člun.

Když jsem vešel do domu, byla už Florence, aspoň se to zdálo, opět vyrovnaná. Byly spolu s Glorií a s matkou.

„Evansi,“ řekla, „tak jsme to všecko probraly a jediné možné řešení, jak se to jeví nám všem, je dát otce do nějakého domova pro přestárlé, kde by nad sebou mohl mít stálý dozor a kde by dostal stálou péči, jakou potřebuje. Je jasné, že vaše matka se už o něho, pokud nechce vystavovat nebezpečí svůj vlastní život, dál starat nemůže. A jak jsi to slyšel od samotného osobního lékaře pana Finnegana, později už nebude ovládat žádné tělesné funkce, a přece nemůžeš připustit, aby tohle potom vykonávala tvoje matka.“

„To můžu,“ řekl jsem, „myslím, že by mu měla denně vytírat zadek, jako poslední akt v jejich manželství.“

„A tak jsme se všichni dohodli,“ řekla, ignorujíc má poslední slova, „že by se měl dát do nějakého ústavu pro přestárlé –“

„To nepůjde,“ řekl jsem.

„Co nepůjde?“

„Jen tak ho někam strčit a zbavit se ho.“

„A tvoje důvody?“

„Domovy pro přestárlé jsou pro ty staré lidi, co nikoho nemají.“

„To zrovna tedy být nemusí, rozhodně ne; jsi na omylu.“

„A on má mě.“

„V tomhle jsi tedy na omylu,“ papouškovala Glorie po Florence.

„A já nedovolím, aby o osudu mého otce rozhodovaly dvě kurvy, který –“

„Dvě ženy, můj milý…“

„– který ho nenávidějí.“

„Hm,“ řekla Florence, „a syn, který ho miluje, bude radši vidět vlastní matku mrtvou, než aby pro to vůbec něco udělal.“

„Takhle se to ovšem jeví lidem, kteří by ho nejradši viděli na prkně, nemám pravdu, Glorie? No tak jen si přiznej, ty naše maličká Glorie, že bys radši toho starýho sprostýho kurevníka viděla bradou vzhůru! Nemám pravdu? No tak, nemám pravdu?“

Musím Glorii vzdát tu čest, řekla: „Máš pravdu.“

Pak se do toho vložila Florence: „Stejně brzy umře, ať si to přejeme nebo ne. Ale já u toho nebudu sedět s rukama v klíně a dívat se, jak s sebou do hrobu bere i tvou matku. Musíme se postarat o živé. A mimo to si myslím, že teď nejsi za svoje myšlenky odpovědný, stejně tak jako nejsi odpovědný za svoje city.“

„To je fuk, ale v tomhle případě, co řeknu, platí!“

„Vůbec ne,“ namítla Florence. „V tomto případě má rozhodující slovo vaše matka. S konečnou platností se musí respektovat především její přání. A ona souhlasí s námi.“

„Je to tak, mami?“

„Evangeli, co jiného můžeme dělat? Já mu teď pomáhat nemůžu. A v takovémhle stavu o to nemůžu žádat ani někoho jiného, nemyslíš? Glorie i Florence mi říkaly, že ty domovy pro přestárlé jsou velice pěkné a že tam bude mít pohodlí; aspoň tak prý to v některých je.“

Glorie řekla: „My máme s Florence seznam –“

„Jak dlouho už ten seznam máte?“ zeptal jsem se.

Na tu otázku Glorie neodpověděla. „Odpoledne se na ty ústavy podíváme,“ uzavřela.

O dvě hodiny později, když jsem byl v nemocnici, mi telefonovala Glorie, že už s Florence našly jedno místo, které se jim i matce velice zamlouvá. I její kněz prý to doporučil. Jestli bych se na to prý nechtěl přijet podívat. Řekl jsem, že ne.

Pak vzala sluchátko Florence a sdělovala mi, že tam je až překvapivě čisto a že se tam najednou uprázdnilo místo, někdo prý právě minulou noc zemřel, a jestli prý to lůžko chceme, tak se musíme nastěhovat ihned, protože prý po něčem takovém je obrovská sháňka a tak slušné místo bychom rozhodně už nikde jinde nesehnali. A ten druhý člověk, co bude v tom pokoji s tatínkem, že je nesmírně příjemný, tichý a důstojný starý pán. Určitě spolu budou dobře vycházet.

Poslouchal jsem ji a neříkal nic.

Přemlouvala mě, abych tam přijel. Odmítl jsem.

Řekla mi, že tedy budou jednat bez mého svolení a otce tam ráno převezou. Michael prý s tím také souhlasí. Sbohem.

Když jsem vyšel z telefonního boxu, stál tam starý strýček Joe Arness, dokonalý vzor nedůvěry. Když jsem ho spatřil, vyprskl jsem smíchy. Usmíval se tím nejcyničtějším úsměvem. Už dávno, dávno přestal očekávat od kohokoli něco dobrého. Vrátil jsem se zpátky do boxu a zavolal Gwen. Poprosil jsem ji, jestli by nemohla sehnat auto. Říkala, že Charles by mohl; na co? Odpověděl jsem jí, ať se mě už na nic neptá jen ať s tím autem čeká ještě ten večer v deset hodin na parkovišti vedle Stamfordské všeobecné. Vyšel jsem z budky, na Joeův úsměv jsem odpověděl taky úsměvem, vzal jsem ho pod paží a tak jsme spolu vešli do otcova pokoje.

18

Otec měl halucinace. V té změti závitů a spojů, které tvořily jeho mysl, docházelo ke krátkým spojením.

Úvodem mi oznámil, že „vona“ se vdává.

„Kdo je to ona, tati?“

„Kdo je to vona? Tvoje máma. Copaks neposlouchal? Dyť jsem ti to povídal!“

Starý Joe si zaťukal na scvrklé čelo. „Konec,“ zašeptal.

Otec si toho nevšímal. Mysl se mu zatím rozběhla k jinému předmětu.

„Máš lístek?“ uhodil na mne.

„Jaký lístek, tatí?“

„Jakej lístek! No můj lístek!“

„O tom nic nevím.“

„Panebože dobrotivej!“ vykřikl.

„No řekni mi, jaký lístek?“

Neodpověděl.

„Tatí?“ řekl jsem.

„Taky dobře! Já si to udělám sám!“ Jako kdyby právě prožíval zklamání. Nevěděl jsem co říct ani co dělat. Podíval se na mne a vrtěl při tom hlavou. „Panebože, na mou čest, to tedy nevím, jak se z tebe mohlo stát takový velký zvíře!“ divil se. „Máš paměť jako řešeto, jako kluk.“

Strýc Joe se usmíval svým vlčím úsměvem.

Otec stále vrtěl hlavou a vyčítal mi: „Evangeli, já tu nemám, komu bych důvěřoval. Mám než tebe.“ A kroutil hlavou, udiven tou lhostejností, již vůči jeho osudu projevuje celý svět, včetně nejstaršího syna.

„To mě mrzí, tatí.“ A taky mi to bylo líto. Nevěděl jsem přesně co, ale skutečně mě to mrzelo. Začal jsem přemýšlet, jestli opravdu neříkal něco o nějakém lístku? O lístku kam? „To mě mrzí, že jsem na ten lístek zapomněl, tatí,“ omlouval jsem se. „Řekni mi ještě jednou, co mám udělat, a já to udělám.“

„To je fuk,“ řekl. „Já si to seženu sám.“

„Mně přece můžeš věřit, tati.“

„No zatím ne,“ ucedil. „Není moc času, Evangeli. Musíš trošku namáhat mozek, abys mě vocad dostal.“

Nedovedl jsem pochopit, že tenhle bláznivý stařec má v sobě ještě tolik moci, že já se před ním cítím provinile a dokonce začínám pochybovat o své vlastní soudnosti a paměti.

„Vidíš, jakou sem dali reklamu?“ zeptal se najednou.

„Ne, tati.“

„Copak máš něco s očima?“

„Myslím, že jsem si toho prostě nevšiml.“

„Tak se koukni z okna a reklamu uvidíš.“

Neodvážil jsem se neuposlechnout. K svému překvapení jsem skutečně viděl jeden nebo dva bloky domů od nás velikou reklamu. Byla to myslím reklama na brzdové obložení nebo baterie. Na tu vzdálenost bylo možno rozeznat jen výrobní značku, počáteční písmena S. P. Byla to dvě velká světelná písmena, která se střídavě rozsvěcovala a zhasínala, S. P., S. P.

„Už ji vidíš?“ zeptal se otec.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„A už to chápeš, jo?“

„Chápu,“ lhal jsem.

„Co chápeš?“

„Je to něco na brzdové obložení. Je to tak?“

„Proč mi, chlapče, lžeš? Proč to děláš?“

„Totiž…“ nevěděl jsem, co mám říct.

„Jaks mohl mít v životě ten úspěch a jak se z tebe mohlo stát takový zvíře? Můžeš mi to vysvětlit?“

„Už jsem ti to říkal, tati, nevím.“

„Vidíš tam to S. P, S. P.?“

„Vidím, tati.“

„To přece něco znamená, no ne?“

„Znamená.“

„Co to znamená?“

„Nevím.“

„Seraphime, prachy!“ vysvětloval. „Znamená to, Seraphime, prachy!“

„Aha!“ řekl jsem.

„Takže když ti říkám, že mě tady chtějí votrávit, tak se tomu nesměj.“

„Kdo tě tady chce otrávit, tati?“

„Jídlem. Už jsem ti to přece říkal tisíckrát.“

„Proč tě chtějí otrávit?“

„Pro prachy, hochu. Po čem lidi jdou, he? No řekni!“

„Vždyťs mi říkal, že žádné peníze nemáš.“

„No tak proč mě teda chtějí votrávit, to mi pověz!“

„Nevím.“

„Nevíš. Přece musejí mít nějakej důvod, no ne?“

„Ale ty žádné peníze nemáš, co?“

Jenomže to voni nevědí, he?“

„Aha.“

„Žádný aha. Proto ti říkám: sežeň taxíka a dostaň mě vodsuď pryč. Voni mají plán, že tady musím umřít, Evangeli“

„Já vím, tati.“

Naštěstí jeho myšlenky přeskočily na něco jiného.

„Ten chlap není nic dobrýho, je to žebrota,“ povídal si sám pro sebe.

„Kdo, tati?“

„No kdo! Ten, co si ho bere, kdo! Ten irskej! Šak vona sama pozná. Nemá ani ň. Žádnej kšeft, žádný prachy, žádnou kancelář, ani psací stůl, jenom lítá za těma kurvama, šak vona prokoukne!“

„Kdo je to, tatí?“

„Evangeli, musíš s ním dnes promluvit. Rozbíjet mi domov po sedmatřiceti letech, to je hřích.“ V očích mu stály slzy.

„Já s ním promluvím, tati. Řekni mi, kdo to je.“

„Když v tom je ta potíž. Já nevím.“

Stáhl se do sebe jako do ulity a pokoušel se něco si srovnat v hlavě. Všichni tři jsme tam seděli a nemluvili. Joe na mne mrkl, pak se otočil a podíval se oknem směrem k rozsvěcející se a zhasínající reklamě.

Stále jsme mlčeli.

Otec ležel na zádech a namáhavě oddychoval. Jelikož si vyndal můstek, měl tváře v dolní části obličeje propadlé. Oba snímací můstky měl ve skleničce vedle postele. Před několika lety jako by mu tvář začala tuhnout do jakési masky úzkosti. Strach ze smrti překryl jakékoli vlídnější rysy, které v obličeji míval kdysi. Ležel tu jako rozbředlá ryba a s námahou lapal po vzduchu, aby ho do sebe dostal aspoň tolik, co potřeboval. Oči mu těkaly z místa na místo, stále jakoby ve střehu před tou další a poslední hrozbou. Odkud přijde ta, která vše ukončí, a kdy?

Pokoušel se ze sebe něco vypravit. Naklonil jsem se k němu a zaslechl jsem: „Chtěl bych hrozny. Dones mi hrozny, Evangeli“ Vzpomněl jsem si, jak strašně míval rád ty malé bílé bez zrníček. Již jsem se zvedal a chtěl jít pro sestru, ale vtom mě sobě strhl a s překvapivě prudkým zanícením mě políbil.

Zazvonil jsem na sestru.

Když jsem se otočil, viděl jsem, že se snaží na posteli posadit. Šel jsem mu pomoci. Usmál se na mne, ale pak si vzpomněl, že nemá zuby, a zakryl si ústa.

„Pamatuješ se,“ začal namáhavě, „jednou jsem ti říkal, že se člověk může stejně lehce zamilovat do bohatý holky jako do chudý? Je to tak? Pamatuješ se na to, chlapče?“

Rozesmál se a zakryl si při tom ústa.

„Pamatuju,“ odpověděl jsem a smál jsem se s ním.

„Zaplaťpámbu, žes udělal, co jsem ti radil, a žes měl nakonec úspěch. Poslechls, co jsem ti říkal, a vidíš, co se stalo!“

„Vidím, tati.“

„Hodnej kluk! Hodnej chlapec!“ pořád mě držel za ruku. Pak zavřel oči a v obličeji se mu objevil tak šťastný výraz, jaký jen v tom okamžiku vůbec mohl mít. „Vidíš?“ opakoval zjihle. „Vidíš?“

Vešla slečna Smythová. Tatínek zavřel oči a podíval se na ni. Našpulil ústa na slovo „kurva“. Slečna Smythová však měla příliš mnoho práce, takže tuto poklonu nepostřehla. Přivedla si s sebou posilu, sestru Bentleyovou, typ zápasnické lesbičky.

„Chtěl by hrozny,“ řekl jsem.

„Mám dojem, že se dnes k večeři dávat nebudou,“ oznámila mi břitce. „Teď se bude koupat. Prosila bych vás, abyste oba odešli.“

Starý Joe měl v sobě cosi z galantnosti Blízkého východu. Ke všem ženám se choval jako k sexuálním objektům, ač třeba nebyly vůbec žádoucí. „Tak tedy zatím sbohem, mé krásné dámy,“ řekl. Slečna Smythová ho zchladila mrazivým mlčením. Jenže starého Joea nemohl jen tak někdo urazit. „Jedna krásnější než druhá!“ prohlásil a vysekl sestrám s tvrdákem na srdci hlubokou poklonu.

Na chodbě Joe zapředl vážný hovor s vrchní sestrou. Slyšel jsem, jak jí vysvětluje, že si bratr hrozně přál, aby zůstal po jeho boku. Má sice ten večer v městě důležité obchodní jednání, ale nicméně když mu nemocnice poskytne jednu ze svých báječných večeří, dá se pohnout a zůstane. Joeovi se zoufale nedostávalo peněz!

Dal jsem si zavolat k telefonu Ellen. Prý strašně spěchá; dole v autě na ni čeká ten její chlapec. U doktora to dopadlo dobře a teď už je na všechno připravená. Řekl jsem jí, aby mě zatím v Algonquinu odhlásila a zavazadla mi nechala v hotelové úschovně. Ať také uvědomí v hotelu pokladního, že tam přijdu a vyrovnám svůj účet sám. Ten den dlužím v Algonquinu ještě 278,47 dolarů.

Vyšel jsem si na balkón nad parkovištěm. V dálce se rozsvěcelo a zhasínalo „Seraphime, prachy!“ Pokud jsem si mohl vzpomenout, neměl ten staroch tu chvíli ve světě přítelíčka. Všechny si je jednoho po druhém odcizil. A teď jsem tu nakonec s tím starcem zůstal sám, a on se mnou.

A co může plným právem v tomto okamžiku očekávat od svého posledního a jediného přítele? Prosil mě o jedno jediné: abych ho dostal z toho špitálu. Musel jsem to udělat, ne, že by to bylo rozumné anebo z lékařského stanoviska správné, ale prostě proto, že in extremis je to právě to jediné, co si přeje. Je to poslední přání, jehož splnění na mně v životě vyžaduje. Na koho jiného by se měl obrátit, aby ta poslední kapitola jeho života patřila skutečně jemu?

Pak se mi to náhle zdálo absurdní, prostě nemožné. Musím ho přestat v té myšlence podporovat. Vždyť mu tak přivodím jenom smrt.

V tom okamžiku ke mně přiletěla po chodbě slečna Smythová. „Prosím vás, pojďte dovnitř,“ volala na mne. „Váš otec se nechce nechat obrátit, a když to slečna Bentleyová zkoušela, tak ji uhodil.“

Rychle jsem šel do pokoje. Postel byla jedna změť. Umyvadlo na zemi a voda rozlitá po podlaze, kde se válela i žínka a kus mýdla. Lahvička s lihem se při pádu rozbila. Když mě otec spatřil, vybuchl: „Já si nepřeju, aby na mně tahle zápasnice šahala.“ Ukázal na sestru Bentleyovou. Plakala. Otcův hněv, zvlášť když ho někdo zažil poprvé, byl na pohled něco strašlivého. Ta lesbická zápasnice Bentleyová byla koneckonců uvnitř taky jen malá holčička.

Když jsem přišel k posteli, strhl mě k sobě a šeptal mi: „Kde je taxík?“ A než jsem si to uvědomil, vyhrkl jsem, co chtěl slyšet: „Už jede, tati, už jede.“

S tímhle musím přestat, myslel jsem si; tuhle myšlenku v něm nesmím živit.

Ta stará splasklá pneumatika Joe se objevil ve dveřích a chechtal se: „Vona poslala pro poldové, Seraphime!“ oznamoval mu. „Konečně tě zašpérujou do chládku, Seraphime.“

„Seber se a koukej mazat domů,“ rozkřikl se otec. „Nechci tě ani vidět.“

„A koho teda vůbec u sebe budeš mít, když nechceš vidět mě?“ zeptal se Joe. „Nemáš jedinýho přítelíčka, ty kurevníku starej.“

A pak se navzájem jali urážet, napůl v řečtině a míchali do toho angličtinu a pro větší důraz tu a tam nějaký podivný útržek z turečtiny. Konečně jsem v té změti rozeznal, jak mu otec říká: „Už ani cent! Sežrals mi moje peníze, a teď bys chtěl ještě?“

„Hergot, co s nima chceš dělat? Dyť seš vodkecanej. Ležíš tady jako roztřísknutý vejce. Aspoň mi dej na taxíka, když jsem s ním za tebou přijel,“ vymáhal Joe. Najednou se rozběhl ke skříni ve stěně, otevřel prudce dveře a jako šílenec začal prohledávat kapsy bratrových oděvů.

Otec na mě mrkl a zasmál se svým bezzubým úsměvem. „Myslíš si, že jsem blbec?“ zařval na Joea. „Dokud nebudu na prkně, nikdy nenechám prachy jen tak po kapsách. Počkej si, až natáhnu brka, ty blázne bláznívej!“

„Ty kurevníku,“ rozkřikl se Splasklá pneumatika Joe, „dej mi na taxíka.“

Otec na mě mrkl a rozesmál se, až se rozkašlal, a pak se zase smál.

Slečna Smythová se vrátila. S ní přišla zápasnice a vrchní posila, dr. Levine a Otec Draddy, ten mladý kněz, který se už předtím pokoušel promluvit s otcem, a neměl úspěch.

Dr. Levinovi se ten boj líbil. Asi v něm viděl známky života. Mladý kněz se držel zpátky. Po jednom odmítnutí si uvědomoval, že se speciálně k této své oběti musí blížit obezřetně. Dr. Levine mluvil s duchovním, oba se čemusi smáli. Dr. Levine se přes rameno naklonil dozadu a naznačil Smythové, že může blíž. I zápasnice Bentleyová nabyla jistoty. Udělala čtverácký posuněk, jako by starocha chtěla uhodit, a on zas udělal čtverácký posunek, jako by chtěl uhodit ji. Začali ho koupat. Myslím, že se starouškovi hrozně líbilo, jaký respekt mu ten jeho silácký kousek vydobyl.

Mladý duchovní Otec Draddy, uklidněn, se přesunul ke mně.

„Kolik je vašemu panu otci let?“ zeptal se.

„Kolik ti je, tati?“

„Už tolik, že jsem úplně vyřízenej,“ řekl otec.

Kněz se uznale zasmál a potom se zeptal: „Co to říkal?“

„Že už není k ničemu.“

Kněz se zasmál znovu.

Všiml jsem si, že má Otec Draddy trošku v hlavě. K svému překvapení jsem zjistil, že se mi docela zamlouvá.

„Copak chcete klofnout na ty ponožky, Otče?“ zeptal jsem se. Mladý Otec měl kolárek a černý oblek, ale dole na kotnících jsem zahlédl zářivě barevné ponožky s pestrým vzorem.

„Ááá,“ zastyděl se a stahoval si nohavice k botám, „myslíte ty?“

„To není žádná odpověď,“ řekl jsem mu.

„Au,“ vyjekl otec, „krucihergot, co to děláte, vy jedna zápasnice!“

„Pane doktore!“ vypískla zápasnice Bentleyová.

Dr. Levine rychle přikročil k starochovi.

„Mají ty ponožky snad být nejnovějším projevem úsilí o zhumanizování kněžstva?“ zeptal jsem se mladého Otce.

„Ne,“ odpověděl, „hrál jsem golf a zapomněl jsem, že musím mít Čestnou stráž u mrtvého Dannyho Roache. Tak jsem se co nejrychleji oblékl a zapomněl jsem.“

„To už stačí!“ křičel otec. „Běžte pryč.“

Slečna Smythová i slečna Bentleyová pohlédly na dr. Levina. Naznačil jim, že mají jít, čehož rády uposlechly. Dr. Levine nacpal otci pod hlavu dva polštáře. To starochovi umožnilo, aby poprvé uviděl taky kněze.

Zůstal na něho vyjeveně hledět.

Byl jsem připraven na všechno.

Ale v tu chvíli byl otec již v lepší náladě. Ten vyjevený pohled nevyjadřoval, co cítí. Měl pouze ztuhlý obličej.

„Jsem Otec Draddy.“

„Fajn, fajn,“ pochvaloval si otec. „Tak se u nás posaďte.“

Dokonce se na mladého kněze usmál, natáhl se a vyndal z dočasné schránky ve sklence zuby a nasadil si je. Byl připraven mít společnost.

„Evangeli,“ řekl, již poněkud vylepšeným hlasem, „dones Otci zázvorové pivo, kokakolu, anebo co máte rád, Otče? Evangeli!“

Vymrštil jsem se, abych naznačil, že mu jsem k službám.

„Ale nic neshánějte, děkuju mockrát,“ řekl Otec Draddy.

„Něco si musíte vzít,“ pobízel otec mladého kněze. „Evangeli!“ obrátil se potom na mne krajně rozhodným tónem.

„Musíte si něco vzít,“ snažil jsem se, seč jsem dovedl.

„No tak dobře, snad trochu nějaké šťávy. Třeba grapefruitové.“

„Dobrá!“ řekl otec.

A víc se už neřeklo ani neudělalo.

„Tak jsem si zrovna myslel, že vás navštívím,“ začal Otec Draddy.

„No to je báječný,“ řekl otec. „Posaďte se. Evangeli, důstojný pán stojí.

Donutil jsem Splasklou pneumatiku Joea slézt z jediné židle v pokoji a přisunul jsem ji k posteli.

„Víte,“ řekl otec knězi, „já pro vás mám jedno překvapení.“

„A jaké, pane Arnessi?“

„Já neumřu.“

„O tom jsem pevně přesvědčen, že neumřete.“

„Já každýho ještě překvapím.“

„Budu se neustále modlit za vaše trvalé zdraví“

„Víte,“ pokračoval tatínek, „že jsem jednou dělal ministranta?“

Nikdy předtím jsem to ještě neslyšel, ale ukázalo se, že to je skutečně pravda.

„Aha, vy jste katolík,“ řekl Otec Draddy.

„Ortodoxní!“ vysvětloval mu otec. „Já dovedl nějak vyzpěvovat Písmo svatý. Měl jsem nádhernej hlas. Stavrosi,“ obrátil se na bratra, „pamatuješ se, jakej jsem míval hlas?“

„No jo, pamatuju,“ přitakával Splasklá pneumatika Joe.

„Vy zpíváte?“ zeptal se otec duchovního.

„Ne, bohužel ne.“

„No jo, ale jak potom hlásáte Písmo svatý?“

„My Písmo svaté mluvíme, jaksi rytmicky, tak spíš polozpíváme na jednom tónu, tak…“

„Tak se teda předveďte.“

„S čím?“

„No předveďte se se vším, co mi teďko může dělat dobře, rozumíte? Dělejte,“ pobízel. Usmíval se na kněze. „Von se přece tak stydí,“ dodával, „to je ale pěkný, moc hezký.“

Kněz nevěděl, jestli si z něho nedělá legraci. Snažil jsem se ho ujistit, že ne, naopak, že si otec od výkonu jeho duchovní služby slibuje nějakou pomoc.

Rozhostilo se ticho, do kterého jen klapal Splasklá pneumatika Joe sanicí a skřípal zuby.

„Kuš!“ okřikoval otec bratra přísně.

Splasklá pneumatika Joe ztichl úplně. Všichni jsme mlčeli.

Kněz viděl, že je na něm, aby ticho vyplnil.

„Ó Bože,“ zarecitoval zpěvavým jednotvárným hlasem a snažil se svým slovům dodat jakéhosi rytmu, tvárnosti a melodičnosti (přestože všechny tyhle věci byly jeho osobě, ne-li celé jeho tradici naprosto cizí), „ó Ježíši, jenž snímáš hříchy světa, dopřej tomuto muži klidu. Odpusť mu jeho hříchy, ó Pane.“

Otec mu skočil do řeči.

„Žádný hříchy,“ odmítal. „Nejsou žádný hříchy. Dělal jsem všecko správně, jak to mělo bejt, a to jsem neměl! To s National City Bank. To byla věc! V roce 1926 jsem koupil tisíc akcií –“

„Ale tati,“ přerušil jsem ho, „tohle přece nemá Otec chuť poslouchat –“

„Jenom vteřinku,“ řekl a v obličeji se mu opět začínala objevovat zuřivost. „Evangeli!“ zaburácel, jako by mě varoval. Pak se opět vrátil k původnímu tématu: „Dal jsem tam všechny svoje prachy, tisíc akcií, dvě stě čtrnáct tisíc dolarů. Byl to hřích?“

„Tohle jsem neměl na mysli,“ řekl mladý farář.

„Vylezly až na šest set osmdesát. Pak jednoho krásnýho dne –“

„To nebylo jednoho krásnýho dne,“ skočil mu do řeči Splasklá pneumatika Joe. „Měls čas z toho vylízt.“

„Kruci, jakej čas z toho vylízt?“ zaječel otec, rty se mu roztřásly, opět se objevily sliny a obočí mu ztvrdlo na kámen.

„Spousta lidí z toho včas vylezla,“ rozváděl Splasklá pneumatika Joe.

„Jo, jenže já věřil v americkej systém. Já jsem vlastenec, ale když klesly na dvacet tři? Všech tisíc akcií? Co jsem na to měl říct?“

Udělal jsem velkou chybu, že jsem se do toho vmísil: „Ale tati, to už je stará historie.“

„A musíme odpouštět,“ dodával farář.

„Vodpouštět?“ vybuchl otec. „Vodpouštět komu? Prezident Mitchell z National City Bank už je mrtvej, ale já nevodpustím ani jeho duši. Já na náboženství nedám, víte?“

„Ale ano, dáte,“ tvrdil Otec Draddy.

„Bane, nedám, ale věřím na duši, a duši pana Charlese Mitchella, správce kapitálu National City Bank, nevodpustím nikdy.“

„Nechť odpočívá v pokoji,“ zarecitoval farář.

„Ať se v hrobě vobrací, mezek jeden kurevnickej,“ ulevil si otec.

„Ts, ts, ts,“ vrtěl hlavou Otec Draddy.

A to byl jeho konec.

„Nedělejte na mě žádný ts, ts, ts. Už jste někdy v životě přišel v jednom tejdnu v dobách, kdy dolar byl skutečně dolar, vo dvě stě čtrnáct tisíc dolarů?“

„Jenže to nyní nejsou ty nejdůležitější záležitosti.“

„Že nejsou nejdůležitější? Když nemáte prachy, tak se ve dveřích nevobjeví ani noha. Vidíte tady v téhle cimře nějakýho kupce?“

„Ne, to nemohu říct,“ připouštěl chudák Otec Drady, nervózně se rozhlížeje kolem sebe. „Ale vaši opravdoví přátelé jistě…“

„Nemám žádný vopravdický přátele! Jenom tohohle hocha, syna. Vzal si k srdci, co jsem mu říkal, a někam to dotah.“

„Ale vaše žena –“

„Moje žena,“ zaječel, „mi šoustá s jiným, vodpusťte mi to, ale já pro to žádný slušný slovo neznám. Už vám vaše manželka šoustala s jiným, no řekněte?“

„Vím určitě, že se mýlíte! Setkal jsem se s paní Arnessovou.“

„To je fuk, jestli jste se viděl s paní Arnessovou! Vona vás sem poslala, že? Řekněte mi pravdu, Velebnosti, že vás sem poslala?“

Staroch se pokoušel slézt z postele.

Otec Draddy se stáhl na ústup.

K posteli přistoupil dr. Levine a nevím, co otci řekl, ale staroch se těžce převalil na břicho a schoval obličej do polštáře jako malé děcko.

Otec Draddy přistoupil ke mně. Zřejmě byl rozrušen a také trochu zaražen svou porážkou.

„Je mi líto, že jsem mu nemohl pomoci,“ omlouval se.

„Já si ho vezmu na starost.“

„Má před sebou dalekou cestu,“ pokyvoval hlavou.

Starý strýc Splasklá pneumatika Joe si pobrukoval nějaký turecký tanec a při tom se pohupoval v rytmu.

„To chcete říct, že musí, ještě než umře, očistit svou duši, připravit se na Poslední soud a tak všecko?“

„Já vím, že vy tuhle představu neuznáváte,“ připouštěl Otec Draddy, „ale vidíte, jaké jsou pak výsledky.“

„O jakých výsledcích mluvíte?“ zeptal jsem se.

Ukázal na postel.

„Ten člověk,“ řekl jsem, „strávil celý svůj život tím, že dělal přesně to, co mu přikazovala společnost. Nikdy neporušil zákon. Můžete se pak divit, že ho to takhle pobouří?“

Otec to slyšel a namáhavě se na posteli otočil.

„Já měl hodně šancí, na Berengarii, Aquitanii, na staré Mauretánii, to byla jedna z nejrychlejších a nejznámějších cestovních lodí, a plno nádhernejch ženskejch. Já byl hezkej chlap. To víte, to nebylo, co vidíte teďka. Blázen pitomej, blbej!“

Dr. Levine ho znovu uklidnil.

Stáhli jsme se s Otcem Draddym do nejvzdálenějšího kouta pokoje. Pak za námi přišel dr. Levine.

„Já bych ho chtěl odtud vzít pryč,“ zašeptal jsem.

„Kdy?“ zeptal se.

„Teď, dnes večer.“

„Budete si muset nejdřív obstarat propušťák od ošetřujícího lékaře.“

„To všechno nehodlám podstupovat,“ odmítl jsem. „Je to příliš komplikované. A v rodině jsou různé názory.“

Oči dr. Levina jako by neznatelně zamrkaly směrem k mladému duchovnímu. Varoval mě, abych si dával pozor na všechno, co před ním říkám.

„Co takhle,“ zeptal jsem se ho, „kdybych ho dnes večer unesl?“

„Nač ten spěch?“ řekl dr. Levine.

„Je mu to k něčemu dobré, že tady je?“

„Myslím, že mu to neškodí,“ uhýbal dr. Levine.

Otec Draddy naslouchal s nejživějším zájmem. Napadlo mě, jestli zná Glorii. Věděl jsem, že Glorie chodí k přijímání. Že by chodila přijímat k Otci Draddymu?

„Může mu teď skutečně něco pomoct?“ zeptal jsem se dr. Levina.

„Myslíte prodloužit život? Ne. Ale spousta okolností, jako nešťastné náhody a tak dále by mu ho mohly zkrátit. Musí se na něho dávat pozor, každou minutu.“

„Ale v zásadě…“

„Už jsem vám řekl. Má to spočítáno.“

„Dalo by se nějak dosáhnout, aby se cítil líp?“

„Fyzicky nebo duševně?“

„Fyzicky.“

„Nijak.“

„A duševně?“

„Zeptejte se Otce Draddyho.“

„Tak se vás tedy ptám.“

Uhnul. „Hm… já vám nevím.“

„Myslím, že by se cítil o moc líp, kdyby byl odtud pryč,“ řekl jsem. „A pokud jde o ten dozor, tak přece záleží na tom, kdo na něho dohlíží a jestli se pak cítí líp nebo ne, nemyslíte?“

„S tím můžu souhlasit.“

„Problém je, že ho nikdo nechce. Chystají se, že ho strčí do nějakého domova.“

„Napadla mě jedna věc,“ řekl dr. Levine. „Proč si ho s vaší paní nevezmete domů? Mám dojem, že si stojíte docela dobře. Mohli byste si dovolit ošetřovatelku. I matka by k vám mohla chodit na návštěvu.“

„Mám jisté osobní důvody, proč to nemohu udělat.“

„Například?“ zeptal se Otec Draddy.

„Do toho vám například nic není,“ usadil jsem ho. „Promiňte, Otče.“

„To nic,“ usmál se farář. „Jenom že jste před chvílí mluvil o nějakém únosu a…“

„Chtěl jsem ho vzít na Floridu,“ vysvětloval jsem, „do Tarpon Springs a posadit ho tam pěkně na slunce.“

„Má rád slunce?“ zeptal se dr. Levine.

„Jestli má něco rád, tak to, když je v kšeftě plno zákazníků.“

„Jaký to má potom smysl?“ zeptal se Otec Draddy.

„Smysl to má ten, Otče, že v Tarpon Springs je plno voddělanejch starejch Řeků, co sem přijeli už hrozně dávno a potápěli se na dno pro houby. Jenomže my jsme teď vymysleli syntetickou houbu a ta se vyrobí snáz a taky se snáz prodává. A tak tam ti chlapi vysedávají celý den po kavárnách, hrajou kostky a kecají. Myslím, že by si tam dole na jihu lehko našel společnost, která by odpovídala jeho povaze, chlapy, kteří cítí přesně to, co cítí on – a mohl by s nimi taky mluvit řecky.“

A tak jsem v těch výmyslech pokračoval, šikovně jsem si připravoval půdu, nastražoval falešnou stopu v naději, že mi na to Otec Draddy skočí, a až bude čas, předá všechno dál.

„Tohleto, Otče,“ říkal jsem mu, „je ale přísně mezi námi.“

„Jistě,“ lhal.

„Tak co byste tomu řekl? Kdybych ho tak odtud mohl ukrást bez propouštěciho vysvědčení.“

Dr. Levine se podíval na Otce Draddyho. „Hm,“ zaváhal, „zdá se mi, že se zvedá mlha. Myslíte, že dnes večer budou startovat letadla na Floridu?“

„Už jsem si zajistil dvě místa,“ lhal jsem dál. „Prý se létá normálně. Tou clonou jenom prolítnou.“

„Sám bych si dal říct, vyjet si na týden na Floridu,“ smál se Otec Draddy nervózně.

„No, tak co byste na to říkal?“ zeptal jsem se dr. Levina.

„Ať už bych si o tom jako člověk myslel co chtěl,“ odpověděl dr. Levine, „rozhodně bych to nemohl schvalovat jako doktor.“

„Já také ne,“ souhlasil Otec Draddy, ačkoli doktor nebyl.

„No když se na to takhle díváte vy dva,“ připouštěl jsem, „tak to budu muset radši vzdát. Asi to prostě není dobrý nápad.“

„Jsem strašně rád, že si to uvědomujete,“ liboval si Otec Draddy. „Já jsem jenom kněz a snažím se tu být k něčemu dobrý, a tak mi promiňte, když řeknu, že by bylo daleko lepší, kdybyste našel nějaké řešení přijatelné pro všechny – pro doktory, pro příbuzné a samozřejmě taky pro jeho manželku.“

„A on?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že on už není odpovědný,“ zašeptal Otec Draddy. „A možná,“ zašeptal ještě opatrněji, „že byste se snad ani neměl tak nevraživě dívat na ten útulek pro přestárlé. Některé jsou velice pěkné, víte. Říkal jsem Glorii, totiž, ona byla tak hodná a přišla se mě zeptat, a já jsem jí radil…“

Tak tady to máme!

Když dokončil, řekl jsem: „Děkuji vám, Otče, za dobrou radu. Já se podle ní rozhodně budu řídit. A prosím vás, pokud jde o ten můj šílený nápad, víte, je to jenom mezi námi, ano?“

„Ale to víte, to víte,“ přisvědčoval Otec Draddy upřímně. „A poslyšte,“ dodával, „měl byste se taky starat trochu o sebe.“

„Co?“

„Totiž, připadáte mi… chci říct, pěkně si odpočiňte, chlapče, jen si pěkně odpočiňte. Dejte mu nějaký prášek, doktore. Myslím, že on je tady ten skutečný pacient. Haha!“ Usmál se na mne a podával mi ruku. Zdálo se mi, že to je docela hodný člověk a že neřekne nic, aspoň než se mi podaří starouška unést.

Když Otec Draddy zašel dát tatínkovi dobrou noc, měl otec zase ten skleněný výraz a nereagoval, tak farář odešel.

Dr. Levine byl názoru, že bychom se měli sebrat taky.

Když vycházel, u dveří se otočil a rychle mi řekl: „O půlnoci budu dávat sestrám na tomto patře jisté podrobné instrukce, které budou vyžadovat jejich naprostou pozornost. Kdyby někdo chtěl provést tu bláznivou věc, kterou jste líčil, pak by to byla nejvhodnější doba.“

Přesně o půlnoci jsem otevřel do chodby dveře u otcova pokoje. A kráčeli jsme spolu, já a otec, pomalu, ale bez pobízení k výtahům. Dr. Levine dával, jak slíbil, podrobnou instruktáž sestrám, které se tu právě všechny sešly. Když jsme procházeli kolem, zahlédl jsem cípkem očí, že děvčata postavil tak, aby byla obrácena do chodby zády. Někdy se plán vydaří jen proto, že je šíleně prostý.

Gwen a Charles na nás čekali v jeho dodávce. Nejeli jsme na Kennedyho letiště, ale do Shore Road č. 31. Přesně tam chtěl. Ani jsem se nemusel ptát proč. Zastavili jsme a vzali tam něco na snídani.

Později jsem se doslechl, co se zatím stalo v nemocnici. Pro krajní případ, že bychom chtěli využít menšího zmatku v řadách nepřítele, navlékli jsme Splasklou pneumatiku Joea do bratrovy nemocniční noční košile a nechali ho v posteli, s obličejem obráceným do polštáře. Joe mi později vyprávěl, že se na něho celou noc nikdo nepřišel ani podívat. Byli asi natolik všichni uspokojení, že všechno nechali být. Ráno mu dokonce sanitárka přinesla snídani a on ji z větší části snědl, a teprve pak přišla sestra Smythová a zjistila, co se stalo.

Zavezl jsem otce do starého domu. Vážil jako uzlíček starých šatů. Byl v docela dobré náladě, přestože jsem měl po příjezdu z jeho bledosti strach. Gwen mu připravovala postel a já ho zatím svlékal. Pak jsme ho do ní položili. Gwen seděla se mnou u postele. Na první pohled si ji zamiloval.

Po minutě – a nevím vlastně ani kvůli čemu – mi řekl: „Příště, ty kanóne, poslouchej, co ti povídám.“ Pak se podíval na Gwen a oba se na sebe usmáli. „Vy zůstaňte tady,“ nakazoval jí. „Von může jít!“

Samozřejmě že jsem chtěl, aby Gwen zůstala, ale věděl jsem, že jí doma někdo hlídá u dítěte. A čekal na ni Charles.

Na otce přicházel spánek. Otevřel oči, podíval se na Gwen a zašeptal: „Moc pěkná, moc pěkná.“

Gwen se zvedla. „Já se hned vrátím,“ řekla. Charles seděl u domovních dveří a čekal. Viděl jsem, jak s ním Gwen vážně hovoří. Přikývl. Pak přikývl ještě jednou. Potom ho Gwen políbila na skráň. Usmál se na ni a Gwen ho doprovodila k vozu.

Vrátil jsem se k otcově posteli. „Zůstane tady,“ řekl jsem mu. Ale už spal a neslyšel, jak Charlesovo auto odjíždí pryč.

19

„Co říkal Charles?“ zeptal jsem se jí, když konečně vklouzla do postele. Dlouho otálela se svlékáním.

„Nic, proč?“ odpověděla.

„Jo, nic neříkal už dost dlouho. No tak, co říkal?“

„Že prý teda dobře.“

„To je všechno?“

„To je všechno.“

„A co takhle nějaká konverzace?“

„Nechtěj to ze mě vypáčit násilím. Dobrou noc,“ a usnula.

Pak uprostřed noci jsme spolu byli a oba skončili zároveň, aniž jsme se při tom úplně probudili. Fakt je, že jsme si ani nedovolili docela se probudit, protože když jsme byli vzhůru, stály před námi naše problémy v celé neřešitelnosti; ve spánku jsme byli milenci.

Ale jednu věc řekla přece, a s plným přesvědčením.

„Tohle mu už víckrát neudělám.“

Tak jsme tam leželi dlouho, nemluvili jsme, Gwen měla nohu přehozenu přes mou.

„Nebudeš muset,“ řekl jsem.

Rozhodl jsem se, že se s ní ožením.

Nemohl jsem spát. Gwen byla unavená a usnula, ale já jsem tam ležel a díval se na ni.

Přes to všechno, čím v životě byla a co dělala, přese všecko, čím procházela, vypadala pořád nevinně a dětsky. Co v tom pojmu „dětsky“ cítím, nedovedu přesně říct. Ale zřejmě pro mne něco znamená.

Ležel jsem tak několik hodin. Byl to pokoj, ve kterém jsem bydlíval, když mi bylo třináct a čtrnáct let. V tom pokoji jsem prodělal španělskou chřipku a tady mě taky tížívala ta noční můra s hodinami. Rolety byly staženy jako tenkrát. V koutě stál mnohoramenný věšák. Pamatuju se, jak mě za nemoci v horečkách děsíval. Když byla jeho kostra ve tvaru stromu pokryta šatstvem a oděvy, stával se z něho můj nepřítel, který na mne v noci číhal a čekal, až usnu. Teď mi však připadal jako přítel, protože mě navracel do dob, kdy jsem ještě nezašantročil svůj život.

Náhle jsem si uvědomil, že jsem bez nějakého zjevného a jmenovatelného důvodu dospěl k okamžiku, kdy měl nastat obrat. Bylo to myslím proto, že jsem podnikl jistou akci, ať už byla sebevýstřednější a sebenesmyslnější. Rozhodl jsem se, že teď určitě jistý krok udělám, a to že se ožením s tou ženou, co leží vedle mne, se ženou, které sice nedůvěřuji a které ve skutečnosti pořád nejsem s to porozumět, ale kterou přes to všecko miluju.

Když mělo už začít svítat, obrátila se na posteli a schoulila se do klubíčka. A v tom okamžiku, když se tak zachumlávala do svého pelíšku, uvědomila si, že nespím. Otočila se a podívala se na mne.

„Co je?“ vypravila ze sebe.

„Co říkal?“ zeptal jsem se.

„Že počká.“

„Na co?“

„Na mě.“

„A tohle?“

„To je mu prý jedno.“

„Tomu nevěřím, ty snad ano?“

„Aspoň to říkal.“

„Tak kvůli čemu vyvádíš?“

„Totiž tohle mu už víckrát provést nemůžu. Je strašně hodnej…“

„Taky si to tak asi myslím představuje.“

„Já bych řekla, že si nepředstavuje nic, leda…“

„Leda?“

„Totiž řekl mi, že tebe prostě nesnese. S tebou prý to nemůže vydržet nikdo jiný než já. To mi říkal.“

„Věříš tomu?“

„Byl bys schopen udělat to, co dělá právě teď on, sedět u mě v bytě a hlídat cizí dítě? A já tady? Dovedl bys to?“

„Ne.“

„Tak tohle jsem právě měla na mysli. Někdy mi připadá, že nejsilnější lidé jsou právě ti, kteří dovedou s člověkem vydržet prostě jen tak. Zvlášť s takovými lidmi, jako jsi ty nebo jako jsem já, přesto, že ani jeden ze dne na den nevíme, co skutečně chceme, a dnes už nedovedem odpovědně ani vysvětlit, co jsme udělali včera… Ne… teď ne, Eddie, ne… ne… teď nechci, Eddie, tak to prosím tě nedělej, Eddie, ne…“

Když bylo po tom, řekla: „Eddie, proč si myslíš, že můžeš vždycky všecko řešit tímhle způsobem?“

Dost dlouho jsme leželi jen tak mlčky. Pak jsem jí řekl, že se s ní chci oženit.

Odtáhla se ode mne.

„Ty prostě za nic nestojíš, Eddie,“ řekla.

„Proč?“

„Jseš strašnej lhář. Vůbec nebereš odpovědnost za to, co říkáš.“

„Tak takovej už nejsem.“

„Lžeš, Eddie. Kdyžs mi to řekl poprvé, tak jsem si myslela, že to opravdu něco znamená. Jenže teď už všecko vidím líp, Eddie.“

„Ne, nic líp nevidíš.“

„Probudila jsem se jednou ráno, týden po tom, cos odejel zpátky do Kalifornie, a měla jsem pocit, jako bych byla kuře, do kterýho hrábl řezník rukou a vyrval z něho všecky vnitřnosti. Byla jsem jako mrtvola, studená a vyschlá, Eddie. A zabily mě ty tvoje lži. Nejenom ty lži, cos mi napovídal, ale všecky ty lživý věci, cos se mnou dělal. Totiž já tomu všemu skutečně věřila, to jaks se mnou vždycky byl, jako bychom byli jedno tělo – to je legrace, viď! – jaks to pak ve mně držel pořád dál, jako kdybychom se vůbec už nikdy nemohli rozloučit, to byla psina, viď, hošíčku? Jo! Jako kdybychom už vůbec nikdy jeden bez druhého nemohli žít; tohle přece člověk nemůže nakonec brát jako komedii, copak to jde? Já jsem skutečně těm lživým kouskům, cos se mnou prováděl, věřila a čert tě kvůli tomu vem, Eddie! A teď se tu najednou za rok nebo za jak dlouho objevíš a přijdeš si na mě s takovýmhle pitomým žvástem o vdávání, s takovou blbostí o důstojným stavu, a čekáš, že tomu snad budu věřit? Co si myslíš, že jsem, ty lumpe? Já tě zabiju, ty děvkaři!“

Slezla z postele a šla k oknu. „Nehrej si se mnou, Eddie,“ hrozila, „krucihergot víckrát už si se mnou nezahrávej.“

Stromy, které byly vždy za dob, když se otci vedlo dobře, pečlivě prořezávány a ošetřovány, vzrostly a rozbujely se. Opíraly se po celé délce o lomenou střechu. Ve větru se dřely o starou budovu a vyluzovaly příšerné zvuky.

„Pojď zpátky do postele,“ zavolal jsem na ni.

Vrátila se. „Eddie,“ řekla mi, v tu chvíli již klidná, „v tom všem to vězí. Já ti nevěřím.“

„Zas budeš,“ ujišťoval jsem ji.

„Kdyby ses byl vzdal jediné věci, která ti byla pohodlná a která ti vyhovovala.“

„Nechal jsem obou zaměstnání.“

„A co myslíš, že tohle může změnit na mém názoru? Víš, Eddie,“ řekla a hluboce při tom vzdychla, „ono už je moc pozdě.“

„Není,“ odpíral jsem, „uvidíš.“

Otočila se a přilehla těsně ke mně, ale mlčela. Měla křehké štíhlé tělo opuštěného dítěte.

„Já si tě vezmu,“ řekl jsem.

„Je už moc pozdě, Eddie.“

Ženské slzy mě děsívaly, ale zřejmě je to u žen nejpřirozenější projev. Teď jsem tam ležel a ona plakala, a bylo to tak v pořádku.

Po chvilce ze sebe dostala: „On je Charles skutečně hrozně milej kluk.“

„Já mu nevěřím,“ řekl jsem.

„Nedokázal bys udělat to co on.“

„On taky ne, děvenko. Jeho to žere teďka stejně, jako by to žralo mě. Čekám, že ti jednou rozrazí hlavu sekerou. Anebo mně.“

„Já mu věřím.“

„Věř, že tohle udělá. Je příliš klidný ve chvílích, kdy by neměl. Připadá mi jako maniak.“

„Ty prostě nedovedeš uvěřit, že by někdo mohl být tak trpělivý a milý a mít takové pochopení, co?“ řekla.

„Pokud se týče toho, co děláš jemu, rozhodně ne. Musí být blázen, aby byl v tomhle případě trpělivý.“

„Hm, už to předtím vydržel dost dlouho. Ono to nebylo jenom teď s tebou. To už bylo i s jinýma.“

„S kterýma jinýma?“

„No prostě s jinýma.“

„S kterýma jinýma?“

„Skutečně se ptáš, s kterýma jinýma?“

„Ano.“

„Tak za prvé s jeho bratrem.“

„O něm vím. S kým jiným?“

„Ty bys to nesnesl. On to vydrží. Ty se nedovedeš na věci dívat tak, jaké jsou.“

„Jen to se mnou zkus! S kým ještě?“

„Ještě s jedním, ani už nevím, jak se jmenoval, seznámila jsem se s ním na nějaké party; a ten byl tedy další. Dovezl mě domů. Ráno jsem se probudila a on byl pryč a nenechal ani řádku.“

„S kým ještě?“

„S jedním černochem, znala jsem toho chlapce, ještě když jsem chodila na střední školu, měl mě tenkrát rád.“

„A na střední škole jsi to s ním dělala?“

„Ne. Ale před třemi měsíci ano.“

„S kým ještě?“

„S jeho nejlepším kamarádem.“

„Taky to byl černoch?“

„Máš snad něco proti černochům?“

„Mám, protože nechci, aby mi píchali moji holku. Ani žádný bělokožky, ani pidlovoký Číňani, ani Taliáni nebo ty francouzský ropuchy nebo Indáci, nikdo!“

„Já nejsem tvoje holka. Říkám ti to proto, abys viděl, že je skutečně sakra pozdě. Prošvihl jsi toho už moc. Já dneska nejsem ta ženská, cos nechal, a nečekám na tom samým místě. Nejsem kufr, kterej si jenom vyzvedneš.“

„S kým ještě?“

„Myslíš, že si klidně můžeš jít pryč, zamknout mě na klíč, zmizet a nechat mě jako u ledu čekat, až zapískáš?“

„S kým ještě?“

„S jedním tlusťochem, byl to filmový producent, Ital, pokrokář a teplouš, pracháč, a strašně arogantní, s tím jsem měla pocit, že jsem úplně bezcenná, protože říkal, že kluci jsou lepší. Měla jsem ho dost ráda.“

Najednou se do mě pustila: „Nemám tě ráda. Nechci k tobě být přivázaná řetězem!“

„S kým ještě?“

„Ss jedním chlapem, kterýho jsem viděla u Sardiho, obědval tam s nějakou herečkou. Když odešla na zkoušku, tak že prý by se posadil ke mně ke stolu. Já že ne, ale když jsem odcházela, pořád na mě čekal, a tak jsem se s ním posadila. ‚Máte dneska štěstí‘, povídám mu.“

„Kdes to s ním dělala?“

„Ve svým bytě. Tam, kde jsme byli spolu, v stejný posteli.“

„Jak se dostal nahoru?“

„Řekla jsem mu, aby šel se mnou. Musela jsem se přece jít podívat na dítě, ne?“

„Setkala ses s ním potom ještě?“

„Jenom jednou.“

Neříkal jsem nic.

„Máš už dost?“

„S kým ještě?“

„Tak jak se ti to všecko zamlouvá?“

„Ani moc ne. S kým ještě?“

„Ty si myslíš, že mě můžeš jen tak nechat a že se nic nesmí stát, co? Já nejsem tvoje máma, abych pořád čekala a věčně odpouštěla.“

„S kým ještě?“

„Myslel sis, že zůstanu pěkně naložená u ledu a budu na tebe čekat? Že sis to myslel? Řekni!“

„S kým ještě?“

„S Jackem Schneem, tím, co navrhuje plakáty… s kým ještě? Copak na tom vůbec záleží, s kým ještě? Chápeš ty to vůbec?“

„S Jackem Schneem! S tím prevítem?“

„Ano.“

„Co tě na něm tak vábilo?“

„Žes ho nesnášel. Pamatovala jsem si to. Tak vidíš, je to už mrtvý účet. Zavřem účetnictví.“

„S kým ještě?“

„Už si nějak těžko vzpomínám.“

„Snaž se.“

„A vůbec, říká ti to něco?“

„Jistěže.“

„Myslel sis, že to klidně sneseš, co?“

„Taky že snesu.“

„S kým ještě?“

„To stačí, už jsem si udělal představu.“

„Pořád si mě ještě chceš vzít?“

„A taky si tě vezmu.“

„Chceš vědět, kdo byl z toho spolku nejlepší? A proč?“

„Ne.“

„Ten starej Ital. To bylo něco fantastickýho. Doved ležet na zádech na posteli, dva polštáře pod hlavou a –“

„No dobře, už si všecko dovedu představit –“

„Ne, tohle si musíš poslechnout. Ležel tam, a ať jsem s ním dělala co dělala, kdybych mu na tom objela celej svět, tak ho měl pořád jako topůrko. A je to starej chlap, tělo jako za groš kudla, ležel tam na zádech, dva polštáře pod hlavou, a měl taky panděro, a vůbec, krásy moc nepobral. Ale díval se na mě s takovým tím měkkým italským úsměvem, s takovou láskou, jako by se mi obdivoval, když jsem mu tam na tom seděla. V těch svejch rukách mi držel břicho, v takovej těch měkkejch italskejch rukách, měl na nich plno těch obrovskejch zarudlejch skvrn, a byly to ruce, jako mají ti staří světci.“

„No dobrá, dobrá,“ přerušil jsem ji.

„Žádný žvanění o lásce a takovejch blbostech, ale hluboká náklonnost, nejčistší a nejspolehlivější a nejčestnější, taková! Hluboký cit! Pro ten cit bych si ho byla vzala. Ale z lásky ne. Říkají láska, když z nich vášeň jenom teče, ale druhý den jsou tahu a nenechají ani vzkaz. Melou pořád to slovo láska, ale jenom než člověku vyrvou všechny vnitřnosti z těla.“

„No jo, dobře.“

„Říkáš láska, ale bůhví co cítíš, možná nenávist, proto tě taky může rozdělat taková děvka jako já. A ty ze mě děláš ještě horší děvku, jako zrovna teďka s tím svým ‚S kým ještě?‘, jenom aby tě to rozrajcovalo.“

„To není pravda.“

Vstala z postele a šla do koupelny, kde si minulý večer nechala šaty. V tom tichu jsem si uvědomil, že mě volá otec. Podle jeho volání „Evangeli!“ se dalo soudit, že je normální a „příčetný“. Vstal jsem a oblékl si spodky.

Gwen na mě volala z koupelny. Právě si přetahovala šaty přes hlavu. Když si je zapnula, řekla: „Já mu udělám snídani.“

Pak přistoupila ke mně: „Vidíš? Je to beznadějné – to, o čem jsi mluvil“

„Ne, není.“

Připravili jsme otci postel dole ve velkém pokoji, ze strachu, že kdyby byl nahoře s námi, mohl by v nějakém bláznivém hnutí mysli začít chodit po domě a spadnout se schodů. Dole jsem ke schodišti taky nastavěl dost nábytku, jako se to dělá dětem, aby po nich nemohl nahoru. A tamodtud na mne otec velice velitelským tónem volal: „Evangeli!“

Křikl jsem na něho dolů: „Už jdem, tati…“

Vztekle tam cosi brebentil a dělal kravál.

Na dívkách je jedno hezké, že po bouři vypadají tak pěkně. Boj a hádka v nich vyvolává veselou náladu. Proč ne? Nakonec ony jsou ta cena, o kterou se bojuje. Gwen celá jen zářila růžovými odstíny jemných broskvových barev. Oči měla vymyty slzami a jen se jí třpytily.

„Eddie,“ řekla, „já ti povím, jakou šanci ještě máme. Můžeš mě poslouchat?“

Přikývl jsem. Vyzařovalo z ní pevné přesvědčení.

„Já si ho vezmu, Eddie, jak jsem ti říkala.“

„Ne, nevezmeš.“

„Vezmu. Určitě. Když něco budeš chtít dělat, tak ho na tebe poštvu. Až sem odpoledne přijde, řeknu mu, jestli si mě chce vzít, že teda zajedem do města nebo kam se to musí a všecko si obstaráme. Ale… víš, v tomhle vidím jediné řešení, Eddie, potom… potom bychom se třeba mohli i stýkat.“

„Jak?“

„Jako jsme to dělávali dřív.“

„To myslíš v legraci?“

„Ne, nemyslím.“

„Ale předtím jsi říkala –“

„Tohle by bylo něco jiného. To bych byla vdaná. Mohli bychom to mít pravidelně, chápeš?“

„A ty bys mu to řekla?“

„Ano… totiž, ano… protože taková je prostě situace.“

„Měli bychom svůj dům. Totiž najali bychom si něco nastálo a pěkně bychom si to tam zařídili a já bych se tam o tebe starala.“

„Nevěřím tomu, že to myslíš vážně.“

„Myslím. Tak bych se cítila v bezpečí, protože bych měla jeho a všecko, rozumíš? A tak bych mohla věřit i tobě. Každý den bych se nějakou dobu o tebe skutečně pečlivě starala. Ostatně nic jiného ode mě nechceš; ty přece nechceš ten zmatek a nádobí a nechceš děcko; ty chceš to, co se dělá v noci. Jako kdyby všechno bylo naprosto dokonalé. Jenomže ono úplně všechno dokonalé být nemůže. Ale co by mohlo být dokonalé, to by bylo! A na to ostatní bychom se prostě nedívali. Vedli bychom každý svůj obyčejný život jako všichni ostatní lidé. Mohl by ses dokonce i vrátit ke své ženě, kdyby byla schopná to takhle chápat. Možná že by jí to i vyhovovalo. Takhle to totiž ve skutečnosti vypadá všude, ne? Skoro každý, koho znám –“

„Evangeli!“ ozvalo se zdola.

Šel jsem a nahnul se přes zábradlí u schodiště.

„Ano, tati,“ zavolal jsem, „hned jsem dole.“

„Už ses slečny ptal, co si bude přát k snídani?“ řekl. „Musíme se o ni dobře starat.“

„Ne, ještě ne, tati.“

„Evangeli,“ zavyčítal, „matka tady přece není, že?“

„Myslím, že ne, tatí.“

„Tak to teď visí jenom na tobě. Měl bys jí udělat nějaký prima lívance.“

„Chtěla bys prima lívance?“ otočil jsem se na Gwen.

„Ne,“ zavrtěla hlavou a pak dodala: „Rozmysli si, co jsem ti říkala. Určitě by ti to vyhovovalo.“

„Evangeli! Co to říkala?“

„Že lívance nechce, tatí.“

„No tak jí udělej dobrý míchaný vejce. Dej na mě! Já vím, co je dobrý. Pojďte sem dolů, voba! Musíme si pospíšit. Dneska půjdem do trezoru…“

„Kam, tati?“

„Do banky. Do New Yorku.“

„Kam?“

„Vždyť jsem ti to říkal včera večer. Co to máš za paměť, hochu?“

„Říkal snad něco, že by se dnes mělo jít někam do nějaké banky, pamatuješ se?“ obrátil jsem se na Gwen.

„Když to tvrdí, tak asi ano,“ řekla a vzápětí pokračovala: „Musíme brát v úvahu, že jsme oba dva hrozně neobvyklí jedinci, možná že jsme nějaké zrůdy. Musíme si to všecko zařídit po svém, ne jako nějací obyčejní jiní dva lidé. Já musím mít někoho, s kým mohu v každém případě počítat. Na člověka, jako jseš ty, se spoléhat nemůžu. Máš launy, chytne tě to a můžeš se klidně sebrat a odstěhovat, a každý den jseš jiný!“

„Evangeli?“ křičel hromovým hlasem staroch. „Hned ať jdeš dolů!“

„Rozmysli si to, Eddie,“ dodávala, když sbíhala po schodech. „Mohlo by to jít.“

Osprchoval jsem se.

Gwen si s otcem zřejmě výborně rozuměla, protože když jsem přišel dolů, byli jako dva milenci. Využíval příležitosti, že má novou posluchačku, a vyprávěl jí celou svou životní historii, všechno o National City, a znovu proklínal chudáka nebožtíka Mitchella a pouštěl se i do podrobností o jeho životě po krachu na burze, jak každého po roce 1929 ožebračil, ale sám že se hned do všeho pustil znovu a do pětatřicátého roku si nadělal ještě větší majetek než předtím! Vyprávěl, jak ho soudili před soudem, ale na takový esa, říkal, jsou všichni krátký. Kdo má fůru peněz, tak ten ještě nikdy neseděl v kriminále. A jak ho jednou prý zahlédl v hale Waldorfu na Peacock Alley a jak báječně vypadal, pěknej chlap, líp než předtím, jako nikdy předtím, takovej chlap, kterej se měl vodstřelit, rozkládal otec, už kvůli spravedlnosti.

Gwen mu mezi řečí strkala do pusy vajíčka, vždycky čekala, až dokončí větu, a když nastavil ústa, znovu mu je naplnila, jako se to dělá malému děcku, a dokonce mu bradu otřela ubrouskem. Působila dojmem, že se jí to všecko líbí. Měla zřejmě ráda staré muže. Vzpomněl jsem si na toho starého Itala s těmi rezatými skvrnami po rukách.

„Vona byla fajn ženská,“ prohlásil.

„Kdo, pane Arness?“ zeptala se a naplnila mu přitom pusu zase vajíčky.

„Jeho máma; tenhle barák moc pěkně udržovala. Pak jsem přišel vo peníze…“ Spustil zase o téhle záležitosti, tak jsem zamířil do kuchyně.

„Evangeli,“ uslyšel jsem náhle. „Kam jdeš?“

„Udělat si hrníček kávy.“

„Nechtěl bys prosím tě počkat, až dokončím větu?“ zlobil se. „Vidíte, slečno, když přijdete vo prachy, nikdo nepočká, ani až dokončíte větu, dokonce ani vlastní syn.“

„Já poslouchám, tati.“

„Copak je ti hrnek kafe důležitější, než co povídá tvůj táta?“

„Ne, tatí.“

„Tak si sedni. Teď mluvím já.“

Posadil jsem se.

Pak ztratil nit. Najednou měl okno. Jen jsme tam všichni tak seděli. Konečně Gwen přispěla na pomoc. „Chtěl jste Evangelovi říct, aby zavolal taxíka,“ připomněla.

„Jo, Evangeli, hned zavoláš taxíka, jedeme do města, do New Yorku.“

„Kam?“

„Už jsem ti to říkal, Evangeli. Jak se z tebe moh stát takovej kanón a jaks mohl mít takovej úspěch. To mi prosím tebe někdy řekni.“ Obrátil se ke Gwen. „Mou paměť nepobral!“ a rozesmál se, potřásaje v krajním údivu hlavou. „Jedem do města, do Cornuh Exchange Bank, do sejfu; mám tam nějaký jednání u pana Meyera, ten je v oddělení trezorů. Žid, ale moc fajnovej člověk, já vás představím,“ sliboval Gwen.

„Děkuju vám,“ řekla.

„To mě mrzí, že tady není moje žena. Ale možná,“ mrkl významně, „že vona v těchhle věcech není tak velkorysá.“ Usmál se. „Já osobně proti tomu nic nemám. Ale…“ Viděl, že stojím a hledím na něho. „Užs zavolal taxíka, Evangeli?“

„Ne, tati.“

„Tak na co čekáš?“

„Hned to zařídím.“

„Tak vidíte,“ otočil se ke Gwen, „teď mu musím připomínat všecko. Moje kšefty už pro něho vůbec nic neznamenají.“ Pak se na ni ostýchavě podíval a zeptal se: „Je tam ještě trošku?“ Myslel vajíčka.

„Je, pane Arness,“ přikývla, „hned to bude.“

Zamířila do kuchyně, a když šla kolem mne, zeptal jsem se: „Co mám dělat?“

„Zavolej taxíka,“ řekla.

Všichni tři jsme pak jeli k Empire State Building, kde měl otec v jednom podzemním patře svou bezpečnostní schránku. Myslím, že to byl jeden z nejšťastnějších dnů v jeho životě. Tou dobou už byl po uši do Gwen zamilovaný. A ona k němu byla milá, jak jen dovedla, a ke všemu se stavěla stejně jako on, a pořád ho pobízela, aby vykládal o bitvách, které bojoval, o vítězstvích, tragédiích, o všem, co podnikal, o zradách, jež ho potkaly, a aby vyprávěl i ty staré, prastaré vtipy. Cestou jí vypověděl celou historii svého života, jak ho jeho bratr přivedl do téhle země, jaký měl zpočátku v New Yorku tvrdý život, jak se hádali, jak nadešel den, kdy se rozhodl pracovat na svou vlastní pěst, a jaký pak měl úspěch. A o tom, jak ještě před krachem na burze viděl na staré dostihové dráze v Belmontu Mitchella s nějakou ženskou s obrovským kloboukem a se závojem a jak si všiml, že ji Mitchell nikomu nepředstavoval. Ten den měl jakési nejasné nutkání, že by měl svoje peníze z National City vzít. Ale neudělal to. Vzpomněl si, jak tenkrát ta Mitchellova společnice dala nohy křížem a on jí viděl na kotníky. Pěkný nohy, to on prý rád, a poklepal Gwen po koleni a mrkl na mne, a že prý tenhle nos na ženský nohy jsem zdědil po něm. Pak začal probírat seznam nohou všech mých přítelkyň: některé je měly moc hubené, některé moc tlusté v lýtkách nebo ve stehnech. Nakonec došel až k Florence. Že prý to pro mne bylo báječné terno, když jsem si Florence vzal, protože to je teda nóbl třída, to jsou respektábl lidi, rektorova dcera. Ta že mě naučila šetřit. A že jsem si ji vzal, to jsem měl za ušima. Ale pokud se týče nějakého toho občasného hříšku (poklepal Gwen znovu po koleně), k tomu on se staví kavalírsky, jenom když je holka čistá. Usmál se na ni. Pak nasadil ještě přátelštější tón a radil jí, aby nechala toho života, co vede, a vdala se. Tou dobou už mi došlo, že si myslí, že je Gwen prostitutka.

Když jsme dojeli k Empire State Building, nařídil taxikáři, aby počkal. Nevím, odkud myslel, že sebereme peníze. Mně samotnému se nějak začínaly moc rychle kutálet. Ale choval se, jako by se chtěl před Gwen ukázat. Kanón! Důvěrně se nám svěřil, že zamýšlí vyzvednout všechny cennosti uložené v bezpečnostní schránce a uložit je u Colonial Trust, kde je jistý pan Manning, sice Ir, ale taky moc fajn člověk. Jenomže se ještě pořád nedovede rozhodnout, kde je to bezpečnější.

V podzemí, přesně jak to říkal, jsme našli pana Meyera. Byl to důstojný starý pán s jemnou tváří člověka, který moc nepřijde ven. Jakmile spatřil, že otec vstoupil, ihned šel přes celé foyer k nám a převzal ode mne otce, kterého jsem držel pod paží, a srdečně se s ním zdravil. Otec tam chodil od roku 1932, když se filiálka otevřela, a pan Meyer tu byl po celou dobu zaměstnán v té či oné funkci a pomalu stoupal po žebříčku úspěchu, až nyní dospěl na místo vedoucího; a teď ve funkci jakéhosi Charóna převáděl otce po mramorové podlaze jakousi branou, za kterou jsem ani já, ani Gwen nemohli proniknout, protože jsme tam neměli bezpečnostní schránku. Pan Meyer podržel otci houpací křídlové dveře a otec jimi prošel první. Staroch se otočil po Gwen a po mně, aby se podíval, jaký na nás učinila dojem všecka ta zdvořilost, jež se mu tu prokazovala.

Ustoupili jsme do uctivé vzdálenosti. Pan Meyer, zřejmě nutně odborník na jednání se starými lidmi, si pomalu odváděl otce do své pracovny. Otec byl pořád ještě zesláblý, ale slavnostní chvíle a veškerá ta pozorně prokazovaná zdvořilost ho nesmírně vzpružovaly. Malá kancelář, do které ho teď pan Meyer usadil, působila dojmem té největší a nejlepší místnosti a každého, kdo sem vstoupil, tu zaléval opar bezpečnosti, byt byl třeba sebedočasnější. Pochopil jsem, proč ta cesta pro otce tolik znamená. Pak se odehrál malý ceremoniál: otec vyndal svou černou peněženku, tu, kterou schovával v nemocničním lůžku pod matrací. Byl v ní klíček, který předal panu Meyerovi. Pan Meyer se uklonil a poděkoval mu jakoby za důvěru, pak zamířil z místnosti ven a svým rozvážným krokem prošel obrovskými tapetovanými bezpečnostními dveřmi do chodby, jejíž stěny lemovaly samé bezpečnostní schránky. Když nám zmizel z očí, otec se zvedl a šel ke dveřím pracovny, aby mohl pana Meyera pozorovat ve výklencích a mohl sledovat, co se tam děje, co se odmyká a co se odnáší.

Když byl uspokojen, že je všechno košer, vrátil se k svému křeslu. Ve chvíli, kdy se pan Meyer vracel s plochou kovovou schránkou, seděl už otec velice zpříma v křesle a hleděl před sebe.

Pan Meyer položil schránku před otce na stůl. Pak mu dal blok, pero, připoutané malým řetízkem ke stojánku, krabičku svorek a malé nůžky. Přisunul stolní lampu trochu blíž. Zeptal se otce, jestli si ještě něco nepřeje a jestli má skutečně všechno pohodlí. Staroch neučinil jediný pohyb směrem ke schránce, jen přikývl, sedě při tom naprosto strnule a zpříma. Pak se pan Meyer vzdálil, zavřel za sebou dveře, a otec nám zmizel z očí.

Když se pan Meyer vrátil ke svému stolu, usmíval se tím svým jemným úsměvem člověka zvyklého neustále se pohybovat v uzavřených prostorách. „Chodí sem už dvaatřicet let,“ oznamoval nám.

„Co to tam má?“ zeptal jsem se.

„Ó, to my prosím nevíme.“

Pak jsme s Gwen osaměli.

„Ty se tedy nechceš na všecko podívat tak, jak to skutečně vypadá, co?“ začala znovu.

Neodpověděl jsem.

„Není možné,“ pokračovala, „aby jeden člověk dostal všechno, co potřebuje, od jedné jediné osoby. Tohle nikdo nechce brát na vědomí.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil jsem.

Pokrčila rameny.

„A já to taky nepřipustím.“

„Když si jednou řeknu, že za ním půjdu, jak tomu chceš kruci zabránit?“

Na to jsem neměl odpověď.

Dveře místnůstky se pootevřely. Otec nás spatřil a zakýval na nás.

O dva měsíce později jsem musel jako vykonavatel otcovy pozůstalosti otevřít tutéž schránku před zástupcem daňového odboru. Byla tu spousta, spousta pojistek, všechny prošlé. Našel jsem tu přes dvacet archů papíru s dlouhými seznamy čísel napsanými otcovým kostrbatým písmem. Sloupce někdy sahaly přes celý arch až dolů, kde byly sečteny. Ale ani Michael, ani pan Meyer nedovedli říct, jaké hodnoty ta čísla mají představovat. Byl tu kus papíru s otcovým prohlášením, že je vlastníkem deseti akcií National City Bank. Buďto nikdy úplně v tuhle společnost neztratil důvěru, anebo – což se mi zdálo pravděpodobnější – nechtěl vypadat jako blázen, kdyby akcie náhodou zase stouply. Měl tu nějakou orientální bižutérii, většinou cetky, nic zvlášť cenného – až na jednu věc. Byl tu přívěsek s řetízkem, obojí z pravého zlata. Ty věci patřívaly babičce mého otce a sem do této země je přivezla moje babička, když sem roku 1905 přijela ze Starého světa. Tenhle šperk měl podle zlatníkova odhadu značnou cenu.

Pan Meyer poslal jednoho svého úředníka nahoru do obchodu k Walgreenovi koupit zlatavě lesklý model mrakodrapu Empire State Building, takový ten deseticentimetrový, jaký si s sebou odnášejí turisté. Když jsme odcházeli, daroval jej otci. „Moc hezký, moc hezký,“ liboval si otec, když jej od něho bral. Pak prohlásil s vážnou tváří. „Rozhodl jsem se, že k jiné bance nepůjdu.“

Pan Meyer řekl: „Děkuji vám, pane Arnessi. Velice vám děkuji.“ Potřásli si rukama. Pan Meyer už otce víckrát neměl spatřit. Sám pak odešel z tohoto světa krátce po smrti mého otce.

Celou cestu domů otec prospal, hlavu si položil Gwen na rameno a v rukou držel model Empire State Building.

Dívali jsme se s Gwen na sebe. Měla skutečně okouzlující úsměv. Když jsme se konečně dostali z nejhoršího dopravního ruchu a zahnuli na Pelham Parkway, řekla mi: „Kdysi bych s tebou byla utekla, kam bys chtěl. Stačilo jen říct: ‚Pojď, půjdem.‘“

Zřejmě se jí v mysli rozjitřila stará strašlivá rána.

Později mi Gwen ještě řekla: „Měla jsem tě nechat tam, kde jsem tě našla – měla jsem tě nechat spát v tom tvém údolí.“

„V jakém údolí?“

„V údolí spořádané důstojnosti, v takovém údolí.“

„Teď se tváříš, jako bys byla nade mě povznesená.“

„To taky jsem,“ přisvědčila. „Jsem čestnější. Nedovedeš si připustit fakta, nedovedeš přiznat, jaký jseš a co cítíš. Byla jsem ti dobrá, dokud jsem byla jenom jako duch, který procházel po chodbách toho lacině elegantního motýlku na Wilshireském bulváru, pokud jsem byla holka, co se svlíká a necekne při tom ani slovo, holka, kterou jsi ty na denním světle ani pořádně neviděl. Ale když jsem začínala být někdo, jistá osobnost, to už jsi mě vystát nemohl. A teď je příliš pozdě.“

Dojeli jsme k domu. Zaplatil jsem za taxíka.

„Nějak jsi zesmutněl,“ podotkla.

„Myslím, že se mýlíš,“ odpověděl jsem. Ale měla pravdu.

„Víš, nemůžeš mi vyčítat, že jsem ti nevěřila; ty si prostě vždycky najednou zmizíš; nemám pravdu, Eddie?“

„To bylo,“ řekl jsem. „To bylo.“

Naklonila se ke mně a políbila mě. „Promiň,“ zašeptala. „Řeknu Charlesovi, aby dnes večer ještě nechodil. Všecko mu povím až zítra. A pak to uděláme! Ano?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

Uložili jsme starocha do postele.

O něco později jsme slyšeli, že před dům předjelo auto. Charles. Gwen si s ním šla dolů promluvit. Asi za deset minut se vrátila a nesla v náručí Andyho. Charles prý musí ráno někam služebně odjet, takže na něho už nemůže dát pozor.

Prý se pro mě zastaví zítra po práci, mám se přichystat.“

„A cos mu řekla?“

„Slíbila jsem mu to.“

Slyšeli jsme, jak auto odjíždí.

20

Poslední společná noc plyne minutu za minutou. Leželi jsme na zádech, vedle sebe, nedotýkali jsme se, naše těla byla ochladlá, leželi jsme klidně, rovně vedle sebe. Když jsme hovořili, hovořili jsme v minulém čase.

„Vždycky jsem si přála udělat s tebou jedno, Eddie; chtěla jsem si vzít auto a zavést tě tam dolů a ukázat ti, z čeho pocházím.“

„Byl bych hrozně rád jel.“

„Ty jsi žil v přepychu, Eddie; když jsi byl malý, tak tenhle dům muselo být úplně panský sídlo.“

„Někdy tomu lidi skutečně tak říkali. Možná že to tak opravdu bylo.“

Za chvíli jsem si všiml, že se něčemu usmívá, a zeptal jsem se jí, čemu.

„Už je to hrozně dávno, chodila jsem s jedním židovským klukem. Vzpomněla jsem si, co mi říkával.“

„A co?“

„Co tady ležíš jako uzenej losos?“

„Tehdy jsem vůbec neměla tušení, co je to losos. Tam, odkud pocházím, žádný nejsou. Tehdá jsem byla přesně taková.“

Chvíli jsme nemluvili. Ještě nikdy jsme předtím spolu takhle nebyli, ještě nikdy jsme si jen tak s gustem nepovídali a neposlouchali jeden druhého a nevychutnávali klid. Poslední noc člověk objeví, co si mohl užít.

„Víš, Eddie, mohls být na mě pyšný – a možná kdybys byl viděl, z čeho jsem –“

„Byl jsem na tebe pyšný.“

„Ano, jistě. Všiml sis, co si o mně myslel včera tvůj otec?“

„Ano, to bylo legrační.“

„Skutečně?“

„Ale, prosím tě!“

„Já nikdy nepochopím, pročs na mě nebyl pyšný a na to, co jsem ze sebe udělala. Člověk musel jako děcko umět kličkovat a vědět, jak se vyhnout ráně, ale jinak se žilo báječně.“

„Jistě.“

„Myslím to vážně. Jako ten váš otec, co prosím tě na něm bylo tak špatnýho? Vždyť ten staroušek je docela fajn.“

„Co tady ležíš jako ten uzenej losos?“

„Vždycky jsi litoval sám sebe a stěžoval sis na otce. Kdybys ale znal mého!“

„Co na něm bylo tak strašného?“

„Napohled nic. Má ve městě obchod s koloniálním zbožím, ale věří, že jeho poslání na světě je střežit město pro bělochy. A taky to dělá. Celý týdny vydrží v klidu, podle toho, jak vypadá v tý bílý zástěře, bys netušil to nejmenší. A pak se najednou utrhne, jako by mu ruplo v hlavě. Ty myslíš, že je tvůj otec hrozně temperamentní? Když se ale můj táta naleje, tak se žádný černoši ve městě neodváží vystrčit paty z domu. Je to docela malej človíček – viděls ale, co vyvádím, když se rozparádím já. Nemysli si, on tam dole nemá žádný zvláštní právní postavení; je předsedou nějakýho bělošskýho výboru a z bratra udělal šerifa, jinak sám je jenom obyčejný obchodníček s koloniálním zbožím.

Já jsem neměla matku, která by mi mohla pomoct jako tvoje. Moje byla, jako když se nechá ve vodě moc dlouho kus bílýho mejdla, i ruce měla celý rozbředlý, k ničemu. Chlubívala se, že se nikdy nenaučila rozdělat v kamnech oheň. Samozřejmě kolem sebe měla celý život černochy, a ti za ni všecko udělali. Šíleně se bála – a taky po setmění nevystrčila z domu ani nos, a dělala dobře, protože otec zavraždil pět šest jejich lidí a všichni čekali, že dřív nebo pozděj skončí s kulkou nebo nožem v těle.“

„Možná že touhle dobou už skončil.“

„Mluvím o vysočině, až tam vzadu na pomezí Alabamy a Georgie. Ne, ještě tam pořád žije a chodí s kalhotama zastrčenýma do bot. Já nevím, jak mě vůbec mohli udělat. Spala jsem s ní v jedné posteli do čtrnácti let, a nejsem s to si vzpomenout na jedinou noc, kdy by k ní byl přišel. Co potřeboval, to dostal od všelijakejch bílejch děvek nebo od černošek. Když zmerčil holku, která se mu zamlouvala, donutil bratra, aby ji pod nějakou záminkou zavřel do kriminálu. Oba tam měli vzadu za vězením pokojík, svou soukromou jízdárnu, s dobře pérovanou koženou pohovkou.

No a když teda nevlezl do máminy postele táta, vlezl tam strejda. S tím rozdílem, že máma už tam nebyla. Byla jsem tam já. Odjela tenkrát do Rosedalu v Mississippi na návštěvu k sestře. A táta byl nahoře ve Stuttgartu, jel tam naproti chlapům, co přijeli pracovat na rýžoviště. Pět týdnů nato začala lovecká sezóna a strejda se rozhodl, že s tátou do toho srubu v horách nepojede. Chodil za mnou v jednom kuse a vyháněl mámu z domu – tak šíleně se ho bála, že ani nepískla, a aspoň tolik by udělala každá obyčejná myš. Potom se tvářila, jako by se nic nestalo.

Bylo mi čtrnáct. Pochopila jsem, že pro sebe musím udělat něco sama, protože to pro mě nikdo jiný neudělá. A tehdy jsem utekla. Do našeho města přijela kočovná společnost s reklamním programem. Měli tam holky v takovejch těch růžovejch trikotech, prsiska to mělo vyšprajcovaný, a držely v rukou ten výrobek, umělý pokrmový tuk Růžový plátek, a přitom měl ten jejich chlap řeč. Vzali mě, a tak jsem se dostala do Nashvillu.

Pak se tomu chlápkovi, co uváděl program, přejedl Růžovej plátek, do kterýho to zatím strkal, a v noci začal chodit do pokoje ke mně. Vzal si od recepčního v hotelu univerzální klíč. Tak jsem si našla místo v jednom kšeftě, kde se nakupovalo jednotně za pět dolarů deset centů, a zalhala jsem věk i školy. Pánové, vždyť já nedovedla dát zpátky ani drobný! Chvíli jsem tam pracovala, ale taky to nikam nevedlo.

Jeden chlap mi nabídl, že mě vezme nahoru na sever do Washingtonu. Ten chlap se ke mně choval čestně, chci říct přesně tak, jak řekl. Tehdy už jsem věděla, jak to v životě chodí. Jenomže jsem si myslela kruci, k čemu to je, já při tom jenom ležím – jo, jako ten uzenej losos, přesně tak.

Dospěla jsem tehdy k jednomu rozhodnutí. Budeš si asi myslet, že je to strašný, ale copak nevidíš, jak se to mohlo stát? Ne?

Hm, já sama na to moc ráda nevzpomínám. Ale měla jsem snad něco jinýho, co by všichni ostatní chtěli? To je svět, v kterým si to každej vodbyde a v tu ránu pustí jméno holky z hlavy.

No dobře, viděla jsem tedy, že jsem v posteli víc než doma a že z toho nic nemám, dokonce že mi to nepůsobí ani žádnou rozkoš. A tehdy jsem se seznámila s tajemníkem jednoho člena Kongresu – to byl ten žid, co jsem o něm už mluvila – s tím jsem se dala dohromady; pak jsem se seznámila s jeho šéfem, tím chlapem z Kongresu. Docela mladej chlap to byl, a vůbec nevypadal, jak by si někdo kongresmana představoval. Měl mě docela rád, nevím proč, leda že jsem tehdy začínala nějak růst do krásy. Našel mi pokoj, dával mi na nájemné a pravidelně nějaké peníze na jídlo a na punčochy a tak vůbec. Trval ovšem na tom, že musím být jenom pro něho. Ani neměl tušení, jaká to pro mě byla úleva – smět být taková.

To byla moje šance. Měla jsem čas se rozhlédnout. Pokojík jsem si zařídila moc hezky. A začala jsem chodit na střední školu. Tam nikdo nemohl přijít na to, co jsem. Byla jsem o tři roky starší než ostatní a hrozně pilná. Na schůzky jsem s nikým nechodila. Nikdo nevěděl, kde bydlím. Nikdy jsem nepřijala žádná pozvání k děvčatům domů, protože jsem neměla možnost jim pozvání oplatit. Ze všeho nejvíc jsem četla. Knížku denně. A povídala jsem si se svým kongresmanem. Byl to první člověk, který si mě trochu vážil. Učil mě, jak rozumět lidem a jak žít sám se sebou. Chodíval někdy za mnou do toho bytu jenom studovat zprávy a pracovat na referátech. Vždycky jsem mu udělala něco k jídlu a tak. Naučila jsem se od něho mluvit.

Ale za nějakou dobu se toho v posteli dálo čím dál tím míň. Jak jsem řekla, měla jsem špatnej začátek a sex jsem neměla ráda, skutečně neměla. Pořád jsem nechápala, co je na něm tak nádhernýho; mně to při tom nikdy nepřišlo, tak není divu. No a jednoho dne mi teda ten chlap řekl, že ho asi fyzicky ve skutečnosti ráda nemám a že si našel holku, která mu po té stránce sedí. Fakt byl, že já jsem to děvče znala. A pro ni to neznamenalo taky nic. Však víš, děvčata hodně hrajou. ‚Už budeš?‘ zeptá se jí chlap, protože všichni si v knížkách přečtou, že to mají držet, dokud není hotová ženská. A holka pak při tom dělá všechny ty pohyby a vydává všelijaký zvuky a tomu říkají láska.

Pro většinu chlapů, když je holka fuč, je fuč. Ale tenhle můj kongresman mi naposledy ještě zařídil jedno, sehnal mi flek; dělat interview pro dokumentaci. Dokonce mi poradil, jak na to. Má to svou techniku, víš. Zjistila jsem, že k tomu mám od přírody nadání. S hezkým děvčetem jsou lidi většinou ochotni si popovídat. Pak jsem zjistila ještě jedno, totiž že si dovedu místo udržet. Když jsem přišla na tohle, nepotřebovala jsem chlapa už vůbec. A tak jsem to přestala dělat, ať tomu věříš nebo nevěříš, celý dva roky. Snažila jsem se vypadat pěkně, to je pravda, děvče se vždycky oblíká rajcovně, to už patří k profesi. Ale jinak jsem fakticky byla šťastná, že si s tím nemusím dělat starosti. Vůbec ne!

Po reportérce se ze mě potom stala dokumentátorka. V tom jsem taky byla dost dobrá. Zjistila jsem, že dovedu napsat slušnou zprávu – nic světovýho, ale jako když se píše telegram, fakta. Když jsem začala pracovat u pana Finnegana, řekl mi, že lidi většinou vidí to, co chtějí vidět, ale já že vidím přesně to, co je přede mnou. Proto mi dal to místo u své firmy. Samozřejmě že měl vedle toho ještě i jiný úmysly. Byl to strašný chlap, no znáš ty řeči. ‚Pošlu pro vás rolls, milánku,‘ a tak dál.

Z toho druhýho jsem nikdy nic neměla, až teprv když jsem potkala tebe. Nevím, proč se mi to stalo zrovna s tebou; nebyl jsi jiný ani jsi nebyl lepší. Možná že právě tou dobou jsem k tomu dospěla. Možná proto, že jsi to tolik potřeboval, když jsem se s tebou seznámila, viděla jsem tě tenkrát na tom vánočním večírku, a když jsem si všimla toho hladovýho výrazu v očích, tak mě napadlo, že třeba k tomu nakonec dojde.

Ty sis myslel, bůhví co nemám zkušeností a tak, že? Ale víš, mně to skutečně do té doby ještě nikdy nepřišlo. Proto jsem taky byla ochotná polknout později tolik těch tvých řečí. Proto jsem se k tobě pořád vracela, přestože – podívej, jedno ti teď povím, ty v sobě máš něco, čeho si skutečně vážím, ať už o tobě říkám, co chci. Vážím si myslím tohohle: jseš v hloupý situaci a nevíš jak z ní, ale přiznáš to. V tom ohledu jsi čestný. A řeknu ti ještě, čím výš jsem se dostávala, a dostala jsem se až na ten zpropadený vršek, tím to bylo pořád víc úplně to samý. Holky vidí život hodně odspodu, to, co se nefotografuje pro Life.“

Posadila se a přikrývka se z ní vpředu sesmekla. Vypadala jako kluk. „Myslíš si, že mě můžeš posuzovat jako ostatní holky, co mají normální táty a mámy a rodiny? No jenom řekni! Ne, nech toho! Neprosím se taky, aby mě někdo omlouval. Ale jednou pochopíš, co myslím. Mám dojem, žes na mě mohl být spíš hrdý – místo všeho ostatního. Sama jsem to někam dotáhla.“

Leželi jsme tam a minuty ubíhaly.

„Byla bych pro tebe mohla hodně udělat,“ pokračovala.

Po nějaké chvíli dodala: „Nečekám, že se ti bude líbit, jaká jsem bývala dřív. Ale taky nechci, abys mě soudil. A vůbec nikdo. Anebo abys mě ty nebo někdo jiný ponižoval. Proto ti říkám: tamto pusť z hlavy. Mám Charlese.“

Dítě začalo vrnět. Vstala, přinesla chlapce do postele a položila ho mezi nás. Bylo až legrační, jak se mu líbilo, že je u ní v posteli. Měla v sobě cosi z přirozené živočišnosti, co hned na dítě tak zapůsobilo, že usnulo. Držel jsem ji za ruku – myslím, že to byl výraz obdivu – a chtěl jsem ji milovat. Ale bylo tam to dítě, a vůbec kvůli všemu ostatnímu jsem to neudělal. Za nějakou dobu jsme napolo usnuli, všichni tři. Uvažoval jsem, že to chtělo asi hodně odvahy říct mi všecko, co mi pověděla, aniž to přikrášlila ve svůj prospěch. Já bych asi některé podrobnosti vynechal.

Pak otevřela oči a podívala se na mne. Po tváři jako by se jí rozlévala úžasná svěžest, rty měla pootevřeny, šedozelené oči přivřeny, temné řasy se odrážely od jemné bělosti jejích tváří. Chci říct byla v nich sice barva, ale nesmírně lehounký odstín.

Nemohl jsem dělat nic jiného než se opatrně nadzvednout, přenést se přes chlapce a položit se na ni. Sám jsem se jí však nikde ani nedotkl. Čekal jsem, ani jsem sebou nepohnul, nijak jsem nepomáhal. Brala si mě pomalu sama. Aby uspokojila sebe, krůček za krůčkem. V jejím počínání bylo cosi magického, protože to znamenalo držet na uzdě vášeň a přitom vědět, co bude následovat, a taky vědět, že se to všecko skutečně stane.

Dole bylo slyšet nějaké zvuky. Zaslechl jsem otcův hlas. „Táta je dnes ráno ve formě,“ šeptal jsem jí.

Políbila mě tím zvláštním způsobem, který naznačoval, abych si hleděl věci.

Podsunul jsem pod ni ruku a přitáhl ji k sobě. Při každém pohybu jako bych z ní vynutil nějaký zvuk. Svírala mě štíhlými bílými prsty. Dýchala namáhavěji a namáhavěji. Skopla přikrývku, zvedla nohy, podsunula je výš a obemkla mi je kolem pasu.

Pak najednou strnula. Hleděla někam přes moje rameno.

Obrátil jsem se, ohlédl a stála tam Florence.

Za ní, u dveří, kterými právě vstoupily, byla Glorie.

Později jsem zjistil, že Michael skutečně odjel na Floridu. Celou noc mě tam hledal po motelech a kde se dalo a pak telefonoval, že pokud mohl v Tarpon Springs zjistit, tak nikdo neví, že bych byl já s otcem přijel do města.

Glorie na mě samozřejmě musela mít oprávněné podezření a dostala jisté tušení. A to její tušení ji přivedlo až sem, do toho domu u zálivu.

Florence si prohlížela všechno na lůžku. Stála tam a jezdila zrakem po posteli, jako by ji měřila na nějaký přehoz.

Glorie se na nás nedívala. Myslím, že už si nás předtím prohlédla až moc dobře.

A tak tam celá ta situace zůstala v mrtvém ustrnutí, jako když v přepychové restauraci vystaví u vchodu nějaké jídlo nebo jako když se zalije ryba nebo pták do rosolu, v němž je pak kdysi živoucí hmota zachycena v jakémsi zhutnělém prostoru, znehybněna v pozici jednoho okamžiku.

Když se nad tím zamyslím, tak člověk, pokud byl civilizovaný, nemohl v tu chvíli vlastně nic říkat ani dělat. Nevím, jak by se chovala nějaká primitivní žena.

Chudák Florence.

Přesně, tak jak to odpovídalo její povaze, otočila se a odešla. Glorie v patách za ní a zavřela za sebou dveře.

Uvědomil jsem si, že mě zalila vlna úlevy a dokonce jakéhosi radostného pocitu. Bylo v tom tolik štěstí, mít to všecko za sebou. Připadalo mi to jako okamžik před koncem starých divadelních mystérií, kdy pět minut před tím, než jde opona dolů, se na jevišti objeví najednou všechny postavy, co před sebou celý večer kličkovaly a vyhýbaly se, a člověk ví, že je po všem; nikde už nezbývá žádná zápletka. A když opona spadne a rozsvítí se světla, vy se začnete podivovat, jak mohlo u všech všudy trvat tak dlouho, než se dospělo k tomu rozuzlení.

Bylo mi, jako by ze mě spadla nějaká tíha. Cítil jsem se doslova lehčí.

A děcko se zasmálo. Nebylo to možná poprvé, co se chlapec nahlas zasmál, ale tehdy jsem ho poprvé ve skutečnosti uslyšel. Pro Gwen to muselo být také něco úplně nového, protože ona se rozesmála.

„Kdo to byl s ní?“ zeptala se.

„Jak ti připadala?“

„Jako zaprcatělá policajtka,“ řekla, „anebo jako dokumentační pracovnice časopisu Playboy…“

„Je to moje švagrová,“ vysvětloval jsem.

Na tom není nic směšného, ale tou poznámkou jako by do nás cosi vjelo. Oba jsme dostali úplný záchvat smíchu!

Později se u mého výslechu objevilo Gloriino písemné svědectví, v němž stálo, že když prý odešly, zaslechly za sebou „výbuchy obscénního smíchu“ a dětský pláč. Dítě neplakalo a nám nijak nepřipadalo, že bychom se smáli obscénně. Ale vstali jsme pak z postele a neoblékli se. Nebylo už co skrývat, tak jsme stáhli rolety až dolů a nechali vlát v průvanu.

Gloriina ekvipáž odjížděla.

Aniž jsme si to uvědomovali, celou tu dobu, co jsme tu byli, jsme mluvili šeptem, měli jsme stažené rolety, co nejméně světla a hovořili jsme neustále přitlumeně. Teď jako by se všechno vracelo kamsi, co již jsme dávno zapomněli: k normálnosti.

Udělal jsem, co jsem si podvědomě přál. Spálil jsem za sebou most na pevnou zemi.

Chudák Florence.

Jenže jak se mi ulevilo!

Zavolal jsem obchodníkovi. Objednal jsem všechno, co mám rád: malé lahůdkové párky, natlusto nakrájenou slaninu, vajíčka, na večer krocana a hotovou nádivku v prášku od firmy Pepperidge Farm a šalvěj a kaštany a šery na chuť a do všeho oregano a víno na zapití a hotový koktajl a rum a ty malé uzené ústřice – no prostě, co člověku dělá dobře. Uvědomil jsem si, že tu mají otec a matka pořád v obchodě otevřený úvěr na zboží, takže dokud vydrží, můžu ho klidně využít.

Myslím, že otce všechen ten smích a rozruch vyvedl poněkud z míry. Křičel na nás zezdola: „Co se to tam děje?“

Sešli jsme za ním. Toho rána by nám vůbec bylo nevadilo, kdyby se mu to v hlavě mátlo sebevíc. Zdálo se však, že je nejen soudný a normální, ale že má dokonce povznesenou náladu.

Zřejmě musel mít nějaký sen.

„Evangeli,“ obrátil se na mne, „pojď sem.“

„Udělám ti něco k snídani, tati,“ řekl jsem.

„To nech na starosti ženskejm!“ prohlásil; počínal si velice pánovitě a v tu chvíli se nesmírně podobal tomu člověku z minulosti, kterého jsem tak nemíval rád.

„Je tu jenom jedna žena, a ta se tady v kuchyni nevyzná,“ namítal jsem.

„Však vona si všecko najde. Pojď sem, ke mně.“

„Já snídani udělám,“ ujišťovala Gwen. „Na co byste měl chuť, pane Arnessi?“

„Na pár oliv a kus sýra,“ poroučel si.

Gwen mi pošeptala: „Kde mám proboha vzít pár oliv a kus sýra?“

„Nesmíš na něho dát,“ řekl jsem.

„Nechtěl bys míchaná vejce, tati?“ zeptal jsem se.

„To dá moc práce,“ namítl. „Nechci vám přidělávat starosti.“

„Chce vajíčka,“ řekl jsem Gwen.

Posadil jsem se vedle otce. Zřejmě už byl několik hodin vzhůru; oči mu svítily vší možnou energií. Jako by byl zase ve své kůži, imperativní, panovačný, plný elánu a trochu zlomyslný. Odkud se všechna ta nová energie vzala, nevím.

„Jak ses vyspal?“ zeptal jsem se.

„Nespal jsem celou noc,“ odpověděl. „Zdál se mi sen. Hrozně důležitej.“

V naší rodině jsou sny stejně reálné jako události denního života, a ještě daleko důležitější.

„Byly tady dvě ženský,“ vyprávěl. „Jedna vypadala jako tvoje žena Frances, víš…“

„To nebyl sen, tati. Byla tady.“

„Ale můj táta,“ namítal, „táta tady byl taky!“

„Tati, tvůj táta zemřel v roce 1914 na lodi Kaiser Wilhelm cestou z Turecka do Spojených států.“

„Včera v noci tady byl.“

Vzdal jsem se. „Co říkal?“

„Povídá mi: ‚Seraphime, ještě nejseš vyřízenej!‘ Pak mi povídá takovým tím zpěvavým hlasem řeckýho ortodoxního faráře: ‚Seraphime, ještě s tebou není konec. Začni znovu, Seraphime.‘“

Gwen se vrátila z kuchyně a poslouchala.

„Co měl na sobě?“ zeptal jsem se.

„Jako vobyčejně. Má jenom jedny šaty. Druhý dal Stavrosovi, tvými strejdovi Joeovi, když odjížděl poprvé do Ameriky. Ale představ si! Přijel na bílým koni a držel buzuki.“

„Kde toho šimla sehnal?“

„Jak já to mám vědět?“

„A že držel… co?“

Posunkem mi naznačil, že staroch na šimlu držel jakousi orientální kytaru.

„Aha,“ přikývl jsem, „buzuki.“

„Copak jsem ti to neříkal?“

„Říkal.“

„No tak. Co je ti?“

„Nevěděl jsem, že na ni dovedl hrát.“

„Taky že nedoved.“

„Takže mi je to skutečně trochu divné.“

„Asi se musel naučit,“ usoudil otec.

Podíval se na Gwen. Usmála se a vracela se do kuchyně. Káva v kávovaru se začala vařit. Neměl jsem na vybranou a musel jsem pokračovat v konverzaci.

„Jak se mu daří?“

„Měl na mě vztek,“ pokračoval otec. „Von měl dycky vzteklou náturu, ten tvůj dědek. Seděl tam jako kakabus a povídá mi: ‚Seraphime, co to děláš?‘ Nedoved jsem mu odpovědět. Pak povídá: ‚Seraphime, s tebou eště není konec.‘“

„Co tím chtěl říct?“

„No že eště se mnou není konec! To je snad jednoduchý. Co ti to zas dneska straší v palici?“

„Promiň,“ omlouval jsem se, „ale co tím chtěl přesně říct?“

„Chtěl říct, že mám znova začít kšeftovat.“

„Aha.“

Zmocnila se mě náhle nervozita. Jestli si to tenhle šílenec vezme do hlavy, přemítal jsem –

„‚Ty rozumíš trhu, Seraphime,‘ říkal, ‚rozumíš mu líp než všichni ti Arméni a Syřani. Ty rozumějí jenom póvlovýmu zboží a tuzemskýmu. Ty rozumíš fajnovýmu. Já jsem tě přece učil, jak se má zespoda koukat na koberec a jak poznat kvalitu. Dovedeš tkát a víš, jak se barví, a rozumíš trhu.‘“

„To je fakt, tati, tomus rozuměl.“ Snažil jsem se chovat jemně, ale nijak to nepůsobilo.

„Co, že jsem rozuměl? Rozumím! Eště dnes stačí, když zespoda kouknu na tébich. Z fleku ti řeknu, kde se koupil a kolik stál; kdo prosím tě zná tenhle kšeft líp než já?“

„To si nedovedu představit,“ přikyvoval jsem uznale.

„Tak co se se mnou hádáš?“ zeptal se. Byl na mě rozdurděný, obočí nasupené, strnulé jako kámen. Levé oko měl podlité krví.

„Nikdo,“ pokračoval, „žádnej Armén, ani Syřan, ani žid nebo kdo, ani Egypťani a žádný ty zloději zlodějský, co kšeftujou teďka…“

Zvedl se. Byl v jakési útočné, ale zároveň optimistické náladě Byl na něho báječný pohled. Mával rukama a hulákal: Voni vo trhu vědí starej prd. Voni neznají zbóží.“

„Máš pravdu, tati,“ přikyvoval jsem.

„To mi nemusíš povídat, že mám pravdu.“

„Promiň, tati, nechtěl jsem snad –“

„A dyť mně se nic neděje.“

„Dobrá.“

„Každej dělá, jako by mi něco bylo!“

„Víš, tati, trošku jsi byl…“

„Každej by mě nejradši viděl pod drnem.“

„Ale tati…“

„Dyť ty taky, někdy se na mě díváš tak pitomě!“

„Víš, tati, trochu jsi teď nebyl ve své kůži.“

„Že mě najdeš ve špitálu, to ještě neznamená, že jsem nemocnej. Dělají tam se mnou, jako bych ani nemoh chodit. A já chodím. Jenomže prostě nechci chodit tam, kam chtějí voni. Prej: dojděte si k nějaký ambulanci! Copak já jsem volal nějakou ambulanc, to Glorie a Michael volali ambulanci Vo tvý mámě se nezmiňuju, její jméno nevyslovím. Prej běžte si do postele. A já just nechci do postele. Nejsem eště vodkecanej!“

Uvažoval jsem, jak bych měl toho člověka zarazit.

„Tati, dnes ráno ale vypadáš o moc líp.“

„Che, jenže pod kytičky mě eště nedostaneš.“

„Proč myslíš, že bych tě už chtěl pohřbívat, tati?“

„No počkej, to se hned uvidí.“ Zuřivě po mně loupal očima. Myslím, že ta zuřivost se hlavně týkala smrti. Ale já jsem byl taky v obvodu jejího dosahu. Třásl se zlostí.

„Já eště dokážu všecko, co jsem dokázal kdysi.“

Nemohl jsem dělat nic jiného než se ho snažit uklidnit.

„Já vím, tati.“

„A na trhu mě eště znají. Všichni se ptají: ‚Kdepak je Sam? Kde je Sam Arness?‘ Stačí, když otevřu dveře.“

„To já vím, tati.“

„Já se cejtím eště fest… koukej… koukej…“

Prováděl jakési groteskní gymnastické cviky.

„To jsem rád, tati.“

„Doufám, že to myslíš upřímně“

„Myslím, tati.“

„No to brzy uvidíme.“

„Co brzy uvidíme?“

„Jak moc jseš rád a tak vůbec!“

„Proč o mně pořád pochybuješ, tati?“

„Protože chci, abys mi dal nějaký peníze.“

„Áá,“ řekl jsem.

„Chci zase začít kšeftovat.“

„Ááá.“

Provrtával mě pohledem, jako by hledal tu nejskrytější trhlinku v mé oddanosti.

„No…“ protahoval jsem hovor, abych získal čas, „totiž…“

„Dneska ráno půjdu k zálivu, jako jsem to dělával v letech, kdy mi kšefty kvetly.“

„Dobře, tati!“ Co jiného jsem proboha mohl říct?

„Víš, tyhle stromy jsou ty samý stromy, co jsme měli doma v Malé Asii. To byl ten dům, kde jsem se narodil já a kde se narodil tvůj strejda Stavros. Tys je nikdy neviděl.“

„Vzpomínám si, žes mi o nich vyprávěl.“

„Tos měl bejt v Anatólii a vidět je takhle na jaře. Ty jseš hlupák, synku.“

„Já vím.“

„Už ses na ty stromy, co mám tady blízko u vody, zašel podívat?“

„Neměl jsem čas.“

„A cos dělal důležitýho, žes neměl čas? Nezdobu, co?“

„Potom se tam půjdu podívat.“

Zvedal se. „Já tě tam zavedu teď hned. Pojď.“

„Už ti nese snídani, tati.“

„Tak po snídani…“

„Dobrá.“

„Dobrá.“ Dělá si snad ze mě legraci? „Proč si kruci myslíš, že ti tady vo těch stromech povídám?“

„Myslím, že to jsou hezké stromy.“

„No zas tak moc hezký nejsou, ty blázne bláznívej.“

„Já si totiž vždycky myslel –“

„Teď na jaře na nich vyrážejí květy, chápeš to, a všude kolem se z nich rozlejvá nádherná vůně. Cejtíš?“

„Ne –“

„Tak čuchej, teď, cejtíš?“

Panebože, měl pravdu. Nepředstavoval si to. V tu chvíli jsem je ucítil –

„Aha, ano, ano,“ přikyvoval jsem.

„A zrovna takhle jsou cejtit v Kayseri v Turecku.“

„Je to úžasná vůně, jako gardénie.“

„Ne, starýho čerta gardénie, jsou cejtit přesně tak, jaký jsou, jako akáty. V celým okolí. Proč myslíš, že ti tohle povídám?“

„Hm, protože chceš, abych si všiml, jak nádherně vonějí –“

„Evangeli, na takovýho chytrýho kluka, skoro fenoména, jseš úplnej blbec.“

„Hm, tak třeba –“

„Jak sis prosím tě mohl nadělat tolik prachů? To mi vysvětli!“

„Tak řekni, co –“

„V některejch věcech jseš pitomec.“

„Ale tati, vždyť jsi právě říkal…“

„Chodil jsem až k vodě a k těm stromům, to jsem ti povídal.“

„Ano, já vím.“

„Houby víš.“

Takovýmhle zastrašujícím tónem se mnou jednal, když jsem byl malý kluk, a já jsem vůči němu začal pociťovat odpor a zároveň jsem se ho zase bál stejně jako tenkrát, když jsem byl malý.

„Podívej, tati…“

„Podívej, tati, podívej, tati! Vidíš tady kolem někde nějaký sestry?“

Nevěděl jsem, co na to mám říct.

„Vidíš nějaký sestry, jo nebo ne?“

„Ne.“

„Pro změnu máš tentokrát pravdu.“

Ulevilo se mi, když jsem viděl, jak do dveří vchází Gwen s podnosem a nese na něm vajíčka a kávu.

„Tos slyšel, jak mi ta kunda jedna v tom špitále, ta sestra, povídala, dyť vy nemůžete chodit, pane Arness?“

„Tati, jsou tady dámy.“

„Ale vona to slovo už taky určitě slyšela, že jo, slečinko?“

„To víte, že jsem to už slyšela,“ přitakávala Gwen.

„Když se vás někdo pokouší zabít, tak se zdvořilostí člověk nevystačí, že jo, slečinko?“

„Přesně tak, hochu,“ souhlasila s ním Gwen.

„Co si myslíš ty?“ obrátil se ke mně.

„Já… já…,“ blekotal jsem.

„Jájájájá?!?!?!“ opakoval po mně posměšně.

V tu chvíli už ve mně všechno vřelo. Zároveň jsem musel přiznat, že byl otec opět ve své kůži.

„Vo čem teď přemejšlíš?“ zeptal se.

„Proč? O ničem.“

„Lžeš, lžeš, když ty nemluvíš, tak moc přemejšlíš! Vo čem přemejšlíš, Evangeli?“

„Že už jseš to zase ty, jaks býval.“

„Prevít, co?“

„No,“ přikývl jsem, „ale…“

„Ale žádný sestry tady nevidíš, a ty stromy, kdepak jsou?“

„Dole u vody.“

„Jo!“ zařval. „Daleko! Tak si to jen představ!“

V tu chvíli se podíval na tác, který před něho postavila Gwen. „Já ty vejce nechci,“ zavrtěl hlavou. „Copak jsem na vás chtěl vajíčka?“

„Tati, nebuď na ni takový!“

„None, ty mi snad budeš povídat, co mám říkat?“

Gwen se do toho vložila. „A na co byste měl chuť, pane Arness?“

„To je mi fuk, nechci vám přidělávat práci.“

Pak se na ni podíval a roztomile se usmál, natáhl se a vzal ji za ruku.

„Vy jste moc roztomilá mladá dáma. Škoda že nejsem mladík, to já bych vás synáčkovi přebral. Víte, když jsem byl mladej, tak já to vydržel třeba celou noc. Samozřejmě jsem měl jenom jeho mámu. Ale i když jsem byl nemocnej nebo unavenej, vydržel jsem to dělat celou noc. Chudák ženská, chvilku klidu neměla. Koukne na mě a povídá: ‚Seraphime! Už zase?‘“ Zasmál se a stiskl jí ruku. Pak zazpíval: „Celej den, celou noc, Seraphime! Chudák ženská!“

Vždycky mi to bylo nepříjemné, když otec mluvil o svém sexuálním životě s matkou, a on to věděl.

„Von to neměl rád, když jsem mámu tu a tam zmáčk. Dycky mi trhal ruku. Pamatuješ?“ Obrátil se na mne: „Pamatuješ se? Tomudle říkal,“ položil ruku Gwen na prsa, „vo tom říkal, že je to jeho papání, a když jsem tam dal ruku, tak mi ji tahal pryč. Koukejte se, a chce to udělat zas…“ a vybuchl smíchy. „Celej den, celou noc, Seraphime,“ prozpěvoval.

Gwen se líbil. „Já si stejně myslím, že byste to ještě svedl, pane Amess.“

„Nedělejte si ze mě srandu, slečinko. V lásce už bych nesved nic, to skončilo, když mi bylo pětačtyřicet. Konec.“

„Hm, člověk nikdy neví,“ usmála se Gwen.

„Neříkejte mi, když to vím sám moc dobře,“ řekl. „V tomhle voddělení to skončilo. Ale v kšeftě s kobercema ne. Dneska půjdu k vodě. Sám. S žádnou sestrou. Nechci žádnou pomoc. Co si vo tom myslíte?“

„Že to je moc fajn, pane Arness,“ řekla Gwen.

„Jo, je to báječný! Už vám povídal,“ pokračoval, „že ke mně ve snu přišel táta?“ Trochu potutelně se na mne podíval a řekl: „Von si myslí, kluk jeden bláznivá, že nerozeznám, co je skutečnost a co je sen. Jenže sny člověku povědí všecko, věříte tomu, slečinko?“

„Věřím,“ přikývla Gwen.

Panebože, ta se snad ukývá.

„Dobře,“ liboval si otec. „Po tom snu se mi zdá, že snad tady někde kolem sebe uvidím někoho, kdo si nepřeje, abych byl pod drnem.“

„Tati,“ ohrazoval jsem se, „já si nepřeju, abys umřel.“

„No uvidíme,“ pronesl hrozivě, „uvidíme.“ Upřel na mne oči. „Kolik máš peněz?“ zeptal se.

Rozhodně mi to myslelo strašně pomalu. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, co má za lubem.

„Nevím,“ odpověděl jsem vyhýbavě.

Chvíli mlčel, ale potom se otočil ke Gwen a zeptal se jí: „Slečinko, už jste někdy slyšela, že by dospělej mužskej nevěděl, kolik má peněz?“

„Ne,“ odpověděla Gwen, potvora.

„Pche, pche, pche!“ ulevil si otec. Tohle „pche, pche, pche“ dělával, když jsem byl ještě malý kluk. Byl to nejpohrdlivější zvuk, jaký ze sebe vydal, zvuk, který ještě po víc než třiceti letech měl sílu mě rozzuřit. „Pche, pche, pche!“

„Kolik máš peněz?“ ptal se znovu, „ty i Florence?“ Obrátil se ke Gwen. „Florence, to je paní Arnessová mladší, nóbl dáma, táta je kanón, a taky má prachy.“

„Já skutečně nevím, tati.“

Nepodíval se na mě a mluvil dál s Gwen. „V životě jsem zjistil jedno, celej hovor se hned změní, když se začne vo prachách. Už jste si toho všimla, slečinko? A když požádáte vo peníze druhej den ráno, zas uslyšíte novou písničku, že? Nejdřív je to samý miláčku, kočičko, srdíčko, ťuťuťu, prcinko, a tak dál, a potom: ‚Nevím, kolik mám peněz!‘ Lež jako věž!“

Musel jsem se ovládnout.

„Nejdřív je to samý muckání, mám tě rád a tak dál, tudle se chmátne, támhle se chmátne, no přece to znáte, to znáte… že?“

„Jo, to znám,“ přikývla, nevypadávajíc z role. „Jenže to je život.“

„Ale vod vlastního syna člověk čeká něco jinýho.“

„Váš syn je dobrák, pane Arness,“ zastávala se mě Gwen.

„To se uvidí,“ řekl. Znovu se obrátil ke mně. „Já se vo žádný milosti neprosím. Mluvím čistě vobchodně, chci s tebou udělat kšeft.“

Najednou se podíval na stůl na vajíčka: „Už je to studený!“

„Ano, ehm…,“ řekla Gwen. Pak se podívala na mne. Nikdo jsme nevěděli, co mu na to máme proboha říct, až nám pomohl sám.

„A to nevadí,“ prohlásil. „To je fuk. Nechci vám přidělávat práci. Milá slečinko, koukejte, podejte mi ruku, tu svou teplou ručičku, a vejce můžou bejt studený. Já si tu ručičku trošánek požmoulám a hned mi bude teplo, no!“ Pak na všecko zapomněl a pustil se do vajíček. „Moc fajn,“ liboval si, „míchaný vejce,“ jako by si jich všiml teprve teď. „Moc fajn!“

Potom se jeho pozornost opět vrátila ke mně.

„Já jsem v životě vod nikoho žádný milosti nepotřeboval. Čistě jenom vobchod!“ Polykal už vejce plnými ústy. „Moc fajn,“ liboval si.

Stál jsem tam a celý jsem se třásl. Styděl jsem se za to, jakou moc ten starý lump nade mnou ještě pořád má. Nemohl jsem se na Gwen ani podívat. Myslím, že cítila moje rozpaky, protože přišla ke mně a zavěsila se do mne. Dívali jsme se, jak ochutnává kávu.

„Žádnou smetanu,“ řekl. „Já rád jenom trošíčku horkýho mlíka.“

„On nerad smetanu,“ podíval jsem se na Gwen. „Ohřej trochu –“

„Nemáme ani kapku mlíka,“ zavrtěla hlavou.

„Jo a co je todle?“ zeptal se. Zvedl malou konvičku a pohlédl na ni velmi kritickým pohledem. Pak ji zvedl k nosu a čichl jejímu obsahu. „Co je todle?“

„Kondenzované,“ řekla Gwen.

„Dejte to pryč,“ nařizoval a prudkým pohybem strkal konvičku Gwen, „tady se nic z konzerv dávat nebude!“

Opět se na mne upřeně zahleděl. Pak zjihl. „Vypiju to bez mlíka, to nic, nechci vám přidělávat práci.“

Usmál se na mne. „Evangeli,“ kývl na mne, „pojď sem, Evangeli!“

Opatrně jsem se k němu přibližoval.

„Vidíte to,“ otočil se na Gwen, „von dobře ví, co bude, a má přede mnou luft. Můj vlastní syn. A to jenom, když se zmíníte vo penězích, dokonce můj vlastní syn.“

Přitáhl si mě k sobě a políbil mě na tvář. „Neboj,“ řekl, „peníze nejsou všecko.“ Pak se rozesmál obscénním rozdychtěným smíchem. „Peníze nejsou všecko!“

Taky jsem se smál, ale byl jsem ochoten mu jednu vrazit.

„Pche, pche, pche,“ chechtal se staroch pohrdlivě. „To je dobře, že si nechci půjčit peníze vod nejstaršího syna, co, slečinko?“

Cítil jsem, že se každou minutu přestanu ovládat. Znovu jsem nabádal sám sebe, abych to nedělal a abych to vydržel. Jenomže jsem cítil, že to dlouho nepůjde.

„Koukejte se na něho,“ obrátil se zase na Gwen, „podívejte se, jak se bojí. Myslel si, že je se mnou konec, myslel si, že už ho nikdy víckrát nebudu ničím trápit, že? Ts! ts! ts! ts!!“

„Tati,“ ujišťoval jsem ho, „opravdu, opravdu jsem rád, že ti je líp.“

„Ale co ta druhá záležitost? O tom se diskutovat nebude, co?“

Neříkal jsem nic.

„No dobrá, já si vod tebe žádný prachy půjčovat nechci, pusť to z hlavy. Já ty tvoje prachy nechci.“

„Já peníze nemám, tati, ale mám nějakej menší majetek.“

„To je ale sakra pravda, že máš nějakej menší majetek, trošku větší než menší. A prachy máš taky.“

„Ne, nemám, na mou čest nemám.“

„Už jste někdy viděla něco takovýho, slečinko, lhát vlastnímu tátovi?“

„Chce myslím říct, že to neví přesně,“ zachraňovala mě Gwen.

„Von je přece můj syn a ví to moc přesně! Je prostě zesranej hrůzou.“

Najednou už jsem nebyl ochoten to snášet dál. „A čeho že se bojím, tatí?“ zeptal jsem se.

„Bojíš se, že ti seberu tvoje prachy.“

„Proč bych se toho měl bát? Nemůžeš mi je vzít, protože žádný nemám. Ale i kdybych měl, tak bych ti je nedal.“

„Ty máš a já ti je můžu vzít!“

„Ne, nemůžeš. Nemysli si, že jsi v Turecku, tati.“

„Můžu ti je vzít. Ale nechci –“

„Ano, chceš, tati. Chceš po mně peníze.“

„Ne, chci to čistě na obchodním základě,“ řekl. „Šest procent, ale ty si stejně myslíš, že jsem vodbytej, jako všichni vostatní. Jen se směj,“ řekl a rozhodil při tom rukama. „Můj syn a ta kurva sesterská, to je jedno a to samý. Všichni si přejou, abych už natáh brka.“

„Já si nic takového nepřeju, tati.“

„Von si myslí, že už to mám v hlavě úplně pomotaný, co? Ty si představuješ, že už mi mozek nefunguje, he?“

„Tati,“ řekl jsem, „nic takového si nemyslím.“

„Tak proč mi nedáš peníze? Na to se tě táta ptá. Proč chceš, abych se tě tak doprošoval a ještě tady před slečinkou, před cizí osobou? Evangeli, tohle je moje jediná šance. Všichni se mi smějou a říkají, že jsem vodbytej. V hlavě že už mám vykradýno. To chceš, abych tak umřel, s ničím?“

„Tati, ty máš rozumu ještě až dost.“

„Když člověk nemá peníze, tak nemá ani rozum. Proto se mi taky lidi smějou. Proto taky prosím svýho vlastního syna, dej mi teďko tu šanci. Znám trh, rozumím zbóží…“

„O to tu nejde, tatí.“

„Já vím, o co jde. Peníze pro tebe znamenají víc než vlastní krev.“

„V tom ohledu jsem stejný jako můj otec,“ podotkl jsem. A bylo to venku, dřív než jsem si to uvědomil. Gwen se na mne káravě podívala. Ale staroch pokračoval klidně dál, jak kdyby o existenci tohoto nepřátelství vždycky věděl a vůbec nečekal, že by se na tom něco zlepšilo nebo změnilo.

„Slyšíte ho, slyšíte ho?“ obrátil se zase na Gwen. „Slyšíte mýho nejstaršího syna? Měl bych ho zmlátit holí za to, co říká tátovi“

„Tati, odpusť mi to. Já tě mám rád, tati.“

„Tak proč mi nedáš peníze, abych mohl začít znova kšeftovat?“

„Tati, já žádné nemám, mám jenom nějaký společný majetek s Florence. A za druhé, začínat s obchodem je dneska hrozně složitá záležitost.“

„Já žádnou složitou záležitost rozdělávat nechci. Koupím, jekněme, za dvacet třicet tisíc dolarů zbóží v Persii, nebo jak se jí dneska říká?“

„Írán.“

„Írán, jo! A taky možná koupím za dvacet na istanbulským trhu a taky třeba něco na zdejším trhu v New Yorku, ale to jen s podmínkou, že to budu moct vrátit; halt mám jen polovinu skladovací plochy, to je všechno!“

Jen jsem tam němě stál.

„Evangeli,“ třásl se otcův hlas úzkostí. Dělal cosi, co nikdy v životě nechtěl udělat; prosil nakonec svého syna. „Je to moje poslední šance, Evangeli. Když řekneš ne, je se mnou konec, a to se mi teprvá vysmějou, že mám v hlavě piliny! Já jsem už jenom pro smích. Ty máš peníze, Evangeli…“

Nemohl jsem ho nijak přesvědčit, že nemám. Protože totiž soudil mne podle sebe.

„Von nemluví. Pan Mlčoch. Měl by se dát k televizi, ten můj nejstarší synáček. Zbrusu novej program. Pan Mlčoch, Nicnemluva.“

„Tati, poslyš…“

„Není potřeba, abych tě poslouchal. Rozumím ti moc dobře. Po tom všem, co jsem pro tebe udělal, ty si klidně na všechno zapomeneš.“

Nemělo smysl ta fakta nějak upřesňovat. Prostě jsem se vzdal.

„Mlčoch!“ otočil se na Gwen. „Teď je čas, aby promluvil ve prospěch svýho táty, ale ne jenom slova, mám tě rád a tak dál, ale fakticky. Jenže von pan Mlčoch si jako ňákej moudrej Číňan Čum-sem-čum-tam jenom bloumá a vejrá a neřekne ani slovo!“ Obrátil se ke mně. „Po tom všem, co jsem pro tebe udělal! Myslíš, že ty zavšivený Arménci a židáci posílají svoje kluky študovat na vysokou? Co tě nemá!“

„Já si myslím, že jsem si na svoje studia vydělal sám, tati.“

„A kdo ti řek, abys šel studovat?“

„Maminka.“

„Jméno tý ženský tady nechci slyšet!“ zařval otec.

„A tys dělal všecko možné, abys mi v tom zabránil.“

Gwen mě tahala za ruku.

Otočil se na ni. „Já tý ženský ale dal dovolení! Když chce jít řek jsem jí, a ť si jde. Myslíš, že vona by tě nechala jít, kdybych já řek ne? Chtěl jsem na ní jenom jedno, řekni chlapci, ať študuje v nějakým kurse, kterej bude k nějakýmu praktickýmu užitku, a ať neztrácí zbůhdarma čas jako ty americký kluci s ňákejma Shakespearama a takovejma ztřeštěnostma, a s těma knížkama, co mu dala jeho máma, vo lásce a vo takovejch pitomostech!“

„S tím maminka neměla co dělat –“

„Ty se jí zastáváš, to vidím.“

„To víš, že jsem na její straně.“

„Ven!“ zařval. „Ven z tohodle domu.“

„Ššš,“ konejšila ho Gwen.

„Jenom mě, slečinko, nevokřikujte nějakým ššš, todleto je s dovolením můj dům…“

„Tys mi ani nekoupil šaty, abych měl na fakultu,“ vyčetl jsem mu.

„A kdo ti kupoval šaty?“

„Maminka mi je kupovala.“

„A kde myslíš, že brala peníze, copak vona měla kšeft a vydělávala peníze, he? Ukradla mi je z kapsy, nakradla to z účtů vod kupce, a to si myslela, že nevím, co dělá. Já přijdu vo svůj jedinej kšeft v životě, a vona mi krade peníze z účtu u kupce a posílá je tomu mýmu klukovi budižkničemovi, tomu Shakespearovi pitomýmu, kterej do krámu ani nepách, aby pomoh tátovi, když byl na dně a potřeboval pomoc. Pamatuješ se, když tenkrát voddělal prezident Mitchell s National City Bank tvýho tátu, a já ti jednou povídám: ‚Hele, nech tý školy a pojď pomáhat tátovi, je ve srabu.‘ A co tys řek… he? Pamatuješ se?“

„Pamatuju. Řekl jsem ne.“

„To se teda pamatuješ dobře. Ne! Ale stejně jsi šel v mejch stopách a ne v jejích, byls chytrák. Prodals svoje zbóží za dobrou cenu, jako tvůj táta, a oženil ses, jak ti radil táta, s fajn holkou, máš v žilách přece jenom obchodnickou krev, a hlavu máš taky po mně!“

Byl tak rozzuřený, že mu už řeč vynechávala, obličej měl celý rudý a levé oko podlité krví. Jenže na to jsem si vzpomněl až později. V tu chvíli jsem se přestal ovládat.

„Ne, nejsem jako ty,“ odporoval jsem mu, „a nechtěl bych ani být jako ty. Stal se ze mě někdo, přes to, žes existoval ty, rozumíš, přesto, žes existoval ty…“

Gwen mi prudce cloumala rukou a snažila se mě odtáhnout pryč.

„A ty žvásty o tom Shakespearovi si už jednou provždy nechej, už je nechci slyšet, ty sobče zkaženej starej, já nejsem jako ty, ty chlape zkaženej a nenávistnej a neřestnej…“

Gwen mě násilím odvlékla z pokoje.

Kráčeli jsme k pobřeží.

Long Island Sound je voda bez života. Olizovala oblázky, jako pes olizuje pánovi boty.

Chvěl jsem se.

„Panebože, co jsem to udělal?“ hrozil jsem se. „To je mi líto, líto.“

„Pojď, půjdem si zaveslovat,“ navrhla Gwen.

Vlezli jsme si do loďky, která byla vytažena na břeh. Nějakou dobu už nebyla ve vodě a prkna vyschla, takže do loďky začalo téct. Na rejdičce stála stará plechovka od kávy, a když jsem vesloval, Gwen vylévala vodu. Jeli jsme až za špičku zálivu, kus ke skalám až na druhou stranu, kam jsem jezdíval ještě jako malý kluk. Když už nebylo vidět náš starý dům, zastavil jsem a shýbl se pro plechovku, abych Gwen vystřídal s vyléváním. Tehdy mi dala ten nejvřelejší polibek, jaký jsem snad v životě dostal, nesmírně něžný a oddaný. Myslím, že cítila, jakou hroznou bolest prožívám. A skutečně jsem prožíval. Udělal jsem strašlivou hloupost, která se nedala nijak pochopit, jen odpustit.

„Co to do mě proboha vjelo?“ ptal jsem se. „Myslel jsem si, že mám tohle všecko dávno za sebou. Kristepane, tohle udělat! Jak jsem mu to nadával?“

„Sobců a zkaženejch a něco takovýho, ale pusť to z hlavy,“ tišila mě.

„Ach jo, úplně jsem zapomněl, že tohle pořád ještě cítím.“

„Radši rychle vylejvej, nebo budem plavat,“ pobízela mě.

„Jeďme zpátky,“ prosil jsem ji.

„Já bych si nedělala starosti,“ uklidňovala mě.

„Já se vrátím a řeknu mu, jak mě to mrzí.“

Dal jsem jí plechovku, chopil jsem se vesla a sklonil se k němu. „Hm,“ povzdychl jsem, „to jsem tomu lumpovi zase dal!“

„A jdi, copaks mohl dělat něco jiného? Vždyť on tě taky pěkně natíral,“ řekla Gwen.

Vesloval jsem.

„Teda na zacházení s dětma to musel bejt prevít,“ soudila.

„Jenomže k tomuhle oni jsou už z domova vychovávaní,“ vysvětloval jsem jí. „Jinak to nedovede.“

„Nehraj si na Krista,“ řekla Gwen.

„V takové tradici ho vychovali. Co jiného mohl čekat, než že jeho syn půjde v jeho stopách? A že mu přijde na pomoc, když na tom bude zle…“ Vesloval jsem usilovněji.

Když jsme zahýbali za špičku mysu, byli jsme svědky scény, která se odehrála daleko od nás, a bylo to jako z němého filmu.

Gloriina limuzína stála zaparkována před naším domem. U vozu stál zřízenec v bílém plášti a v bílých kalhotách. Glorie a Florence vedly po schodech z verandy otce k vozu.

Staroch se vzpíral, ohrazoval se a kladl odpor.

A pak se to stalo.

Vytrhl se Florence z ruky, kterou ho pevně svírala. A oběma rukama od sebe s veškerou silou odstrčil Glorii. Jak ji od sebe odstrkoval, prudce sebou hodil dozadu. A pokud jsem to na tu dálku mohl pozorovat – byli jsme vzdáleni asi půl kilometru zvrtl se na jedné noze a padl na bok.

Zřízenec, který zatím klidně čekal opodál, přiběhl, zvedl starocha a odnášel ho k zaparkovanému autu.

Zřízenci se již otec nevzpíral. Naopak, zřejmě se ho držel.

Byli jsme příliš daleko a nemohli jsme vědět, že si staroch při pádu zlomil kyčli.

Ale ještě než zřízenec odnesl starocha na zadní sedadlo do limuzíny, přece jen jsme něco zaslechli; slyšeli jsme, jak vykřikuje: „Evangeli! Evangeli!“ Na tu dálku jeho volání znělo jen slabě, ale nebylo o něm pochyb.

Všichni pak nasedli, zřízenec dozadu s otcem, Glorie a Florence dopředu. A odjeli.

Začal jsem veslovat nazpátek.

„Nedalo se už nic dělat, bylo pozdě, tak jsem nespěchal, podívej,“ upozorňovala mě Gwen, „tamhle je Charles.“

Když zmizelo Gloriino auto, předjela Charlesova dodávka.

Gwen myslím nesla velice těžko pomyšlení, že mě ten den musí opustit.

Převinula děcko, a když mu natahovala gumové kalhotky, řekla mi, aniž od dítěte vzhlédla: „Chet si myslí, že je Andy tvůj. Ale je jeho. Nikdy mu to neřeknu. Myslela jsem si, že ti to povím a ty že pochopíš, proč je líp, když všecko zůstane tak, jak to je.“

Nedoprovodil jsem ji k místu, kde čekal Charles. Když odcházela, jenom jsem jaksi kývl hlavou, a to bylo všecko.

Seděl jsem na přední verandě. Bylo ticho. Cítil jsem vůni akátů.

Odpoledne mi přišel poslíček z obchodu s objednaným zbožím.

Tu noc jsem v našem starém domě strávil sám.

21

Bylo slyšet jen větve povívající ve vánku, který sem táhl od zálivu. Větve se třely o stěny domu a o střechu verandy. Ne, byly slyšet i jiné zvuky: vodu olizující oblázky, uschlé listí šustící ve větru, štěkot sousedova psa a kdesi v dálce motorový člun.

To už jsem neudělal, co jsem byl ještě malý chlapec: ležel jsem ráno v posteli a neměl jsem pocit onoho nutkání „Musím vstát, musím se sebrat!“

Vánek byl jako chladivá koupel, lehký jako melodie pískaná na fujaru. Shodil jsem ze sebe přikrývky, zůstal jsem ležet nahý a nechal vánek pohrávat po těle.

Zvonil telefon. Nešel jsem k němu. Celý můj postoj k telefonu se změnil. Nepřemýšlel jsem, kdo se mnou chce mluvit. Uvažoval jsem, s kým chci mluvit já. Zvonil znovu. Nebral jsem to.

Od toho okamžiku zvonil celé dopoledne v patnáctiminutových intervalech.

Našel jsem dlouhé jemné havana, které mi pan Finnegan strčil do kapsičky u saka, když jsem prvně nastoupil do rollsu kdy to bylo? Včera? Zapálil jsem si je. Pak jsem se šel vyčurat.

Na jedné stěně veliké staromódní koupelny viselo procovsky zdobené zrcadlo. Pokud se pamatuju, míval je ve svém apartmá strýček Joe, když ještě bydlel v hotelu St. Moritz. Když si strýček užíval svých nejlepších let a přestěhoval se do Ritz Towers, nehodilo se k dekoru interiéru. Tak je otec přivezl domů vzadu ve svém pierce-arrowu. Pamatuju se, jak seděl s tím barokním zrcadlem vzadu a matka vpředu v oddělení pro šoféra. Rám vypadal, jako by ho byl šéfcukrář vytlačil zdobící stříkačkou na šlehačku. Musel být báječný, když v něm byla vidět nahá tanečnice z Follies.

Na to jsem já samozřejmě byl krátký.

Nepamatuji se, že bych si kdy byl uvědomoval existenci svého těla tak silně od okamžiku, kdy jsem poprvé objevil, že se mi v stydké krajině objevily chlupy.

Měl jsem břicho. Dost velké. Ani malé, ani moc velké, ale dost slušné! Hlava mi vyčuhovala z ramen. Nebyl jsem si jist, zda ten úhel měla příroda sama v plánu. Vypadal jsem, jako bych měl udělat něco zvláštního.

Jasně, pro mne jsou důležité šaty. Bez nich nevypadám dobře.

Dole na zadku mi visely záhyby kůže. V partiích hýždí jsem vypadal jako postava z nějakého obrazu od Cranacha. V klidové poloze mi bicepsy visely jako staré ženské, jako těm, co fotografovával Weegee na plážích Coney Islandu. Prsa docela ušla – než jsem se ohnul. Pak jsem viděl, jak se mi na nich kůže krabatí.

Vzal jsem židli, přitáhl ji před zrcadlo a posadil se na ni. Vsedě jsem měl břicho ještě větší. Penis mi visel mezi nohama. Tohle cigáro na mně bylo to nejpůsobivější.

Uvědomoval jsem si, že jsem se po léta vyhýbal pohledu do zrcadla. Život se tím nekomplikoval.

Natočil jsem židli tak, abych měl svůj obraz přímo před sebou. Všechny ty nepříjemnosti, uvažoval jsem, všechna hysterie, sebevražedné stavy, výkřiky v noci, záchvaty a obviňování ze zrady, všechny ty vášnivé proklamace, všechny hromy a blesky – pro tohleto?! Pro tohle, na co jsem se díval do zrcadla?!

Poposedl jsem dopředu a nechal varlata sunout přes okraj židle. Jedno varle se tajemně pohnulo, zvedlo se a zase kleslo. Ale Mladý pán odpočíval. Myslel jsem si, podívej se na něj, na ten kus flaksy, svalu a žlázy, to všechno spojeno a vyživováno cévami; a pak uvaž, co vzrušených citů se kolem toho malého údu rozbouřilo. Jak je to neúměrné, uvažoval jsem, strašně neúměrné!

Chápal jsem v tu chvíli, proč jsou šaty nutné. Ne aby člověka chránily před nepohodou, nýbrž před pátravými pohledy ostatních lidí. V šatech jsem působil daleko mohutnějším a přesvědčivějším dojmem. Vzpomněl jsem si, jak jsem jednu dobu dovedl uklidnit místnost plnou vyděšených podnikatelů jenom tím, že jsem vstoupil. Rozhodně bych je nemohl uklidnit, kdybych vešel nahý, i kdybych měl ten dlouhý doutník od pana Finnegana v puse.

Především by na první pohled zjistili, že nemám ani groš. Měl jsem chuť se jít podívat do kapsy, kolik mi zbývá ještě peněz. Ale pak mi to připadalo příliš namáhavé, zvedat se a chodit do koupelny a hledat kalhoty a dívat se. Mimoto bych asi stejně zjistil, že je to beznadějné. Radši se nedívat. Fakta skutečnosti mě stejně sama dohoní. A nechtělo se mi hýbat. Byl jsem sám sebou jakoby fascinován.

Napadlo mě, co si tak asi vezmu na sebe, až přijde čas se obléct.

Jestliže jsou šaty jenom reklamou toho, co je uvnitř, za co se mám veřejně prohlásit? Co jsem právě v tomhle okamžiku?

Jsem spolehlivý? To ne. Intelektuál? Taky ne. Milenec? Kdo ví, jestli jsem v životě měl někoho skutečně rád! Důvěryhodný? Pochyboval jsem, jestli by mi mohl ještě někdo důvěřovat, že udělám něco jiného, než co sám chci. Přítel lidstva? Fakt je, že v tu chvíli jsem zaujímal nepřátelské stanovisko téměř ke každému. Nepostradatelný Eddie? To by mě muselo rozesmát! Čestný Eddie? Tak trochu. Člověk, který potřebuje ostatní? Neměl jsem zájem a byl jsem sobecký. Měl bych se snad obléct do šatů, které budou říkat Pojď a buď se mnou, potřebuju něčí blízkost? Ne, právě naopak! Dával jsem přednost samotě. Jak se mám obléct, abych to dal najevo?

Prostý fakt byl, že jsem si nechtěl obléct vůbec žádné šaty. Nechtěl jsem na nikoho dělat dojem a nechtěl jsem být s nikým. Ocitl jsem se zpátky na startovní čáře, nahý a sám, přesně tak, jak jsem přišel na svět. Byl jsem odloučen ode všeho a neměl jsem k ničemu a k nikomu žádné závazky. V tom okamžiku jsem neměl nejmenší tušení, který je den v týdnu a kolik je hodin. Anebo kde kdo v tu chvíli je.

Někdo někde ale musel být v činnosti, protože telefon pořád v pravidelných intervalech vyzváněl.

Strhl jsem celou budovu svého starého života. Teď byla ovšem otázka, co postavím na její místo. Už jsem nedělal nic, co jsem nechtěl dělat.

Napadlo mi, že dělat nechci nic. Dovedl bych snad jen žít. Tak dlouho, dokud to vydrží.

Jak dlouho to může vydržet?

Měl jsem něco peněz a otcovu střechu nad hlavou a možná ještě jednu střechu v Los Angeles a žádné bankovní konto, ale nějaké pojištění, přestože na Ellenino jméno. Zítra nebo pozítří na mne ještě bída s nouzí nevtrhne.

Jeden můj přítel vždycky ohrnoval nos nad problémy středostavovské přecitlivělé duše. Říkal, že on prý nemůže mít účast a soucit s problémy kohokoli, kdo se může sebrat a najít si zaměstnání. Účast si zasluhují jedině lidé v těch nejubožejších a nejzbídačenějších oblastech – řekněme v Indii –, kteří žijí ve špatných podmínkách a nemohou se uživit.

Jenomže mně připadalo, že existují ještě jiné způsoby, jak vyhladovět až k smrti. Začínají to pociťovat tisíce lidí, a brzy to pocítí milióny. Existují ještě jiné choroby než nemoci způsobené fyzickou podvýživou. Přece nemůžete chodit po ulicích měst, dívat se lidem do tváří a říkat, že ti všichni nemají žádné problémy.

Ty problémy se totiž uchovávají tabuizovány, v tajnosti. Lidem připadá divné, když se k nim mají přiznat. Jenže ty problémy existují.

V jednom smyslu měl ovšem můj přítel pravdu. Já jsem si ten „problém“ mohl dovolit. Byl to problém nadbytku, ať už sebeneobvyklejší. I když jsem neměl hotové peníze, přece jen jsem měl koneckonců střechu nad hlavou, jistý úvěr, nějaké pojištění a –

Radši bych si myslím měl naplnit lednici, dokud ten úvěr ještě mám. Zůstanu prostě tady. Pustím jenom kluka od kupce se zásobami a pak se tu zase zavřu.

Pokud jde o tu otázku šatů, tak tenhle problém můžu odložit. Abych zavolal k obchodníkovi, na to se nepotřebuju oblékat. Telefon zvonil znovu. Čekal jsem, až přestane. Pak jsem zvedl sluchátko a vytočil obchodníkovo číslo.

V tom kupectví u Bristolů kupovali mí rodiče po tři desítky let. Chlap se ve skutečnosti jmenoval Embrostelis. Byl Řek z ostrova Mytilén. Před několika lety se vrátil na ostrov zpátky a žije tam ze sociálního důchodu a pravidelné podpory od syna, který mu teď vede obchod.

Můj otec a pan Embrostelis byli velcí přátelé.

Mladý Tom Embrostelis (Tom? Thodoros!) neměl slitování. Sdělil mi žertovně žoviálním tónem energického úspěšného Američana již z druhé generace, že právě dostal instrukce a úvěr že je uzavřen a rodina nepřijímá žádnou odpovědnost za dluhy, které bych u něho udělal.

Pokládal to za jakýsi vtip.

„Kdo mi to spískal, Tome?“

„Vaše paní,“ odpověděl. „Volala za vaši matku.“

„Byla matka taky u telefonu?“

„Ne. Vaše paní říkala, že mluví za ni.“

„Podívejte, co prosím vás kruci…“

„Dobrá, tak já vám to ‚prosím vás kruci‘ vysvětlím. Nikdy mi to nenapadlo, ale podíval jsem se na váš účet a dělá to přes sto dolarů. Normálně bych z toho nedělal žádný problém, ale to víte, taky jsme jenom obchodníci… a… hm, do háje, Eddie, řekněte mi, co chcete, a já vám to pošlu. Ale byl bych rád, kdybyste ten účet vyrovnal.“

„Podívejte, Tome, my jsme vždycky… kruci, Tome!“

„Řekněte mi, co potřebujete.“

Tak jsem objednal zboží. Ale daleko míň, než jsem plánoval. Vůbec jsem tím nezaplnil lednici ani poličky. Měl jsem dost tak na tři dny. Tím způsobem mi Tom uzavřel úvěr.

Šel jsem od telefonu a obcházel po domě.

Bylo to muzeum otcova životního stylu. Kdyby se dalo zavřít do nějakého časuvzdorného pouzdra, mohlo by dokonale ilustrovat budoucím generacím život takových lidí, jako byl můj otec.

Obývací pokoj byl pro to zvlášť vhodný. Jediné známky toho, že tu někdo žil, byly fotografie. Nejzajímavější byla z roku 1927, z období otcovy největší prosperity. Odpovídala přesně tradici té sebejisté éry. Otec seděl. Matka stála. Mne postavili vedle něho z druhé strany s rukou jemu na rameni. To gesto jako by říkalo: „Neboj se, tati, až budeš starý, tak se o tebe určitě postarám. Zatím mnohé díky za všechno, cos pro mne dosud udělal, tvůj milující syn Evangelos.“ Michaelovi jakožto druhorozenému synovi vyhradili místo o kousek dál za námi. Pozadí scény tvořil neexistující park. Fotografie měla narůžovělý nádech.

A tahle fotografie stála na obrovském křídle. Ani otec, ani matka nedovedli zahrát jedinou notu. Bylo to obvykle u příležitosti každoroční návštěvy strýčka Joea. Jeho slečna dovedla na piano zahrát „Na březích Wabashe“, což byla z nevysvětlitelných důvodů strýčkova oblíbená písnička.

Když jsem odešel z domova, hrozně rád jsem si brnkal na piano. V koleji v Commons Clubu měli klavír, a odpoledne, když všichni byli někde pryč za sportem, jsem sedával u nástroje a improvizoval na jednu jedinou smutnou frázi z nějaké hudby z Blízkého východu, hrál jsem ji znovu a znovu, odpoutával jsem se dál a dál a zase jsem se vracel, a pokaždé jsem pak hrál hlasitěji a hlasitěji, až se ostatní vyděděnci a nečlenové studentského bratrstva, kteří bydleli v pokojích nad klubem, začali ohrazovat.

Piano bylo taky ve společenské místnosti letního tábora, kde jsem rok po promoci pracoval jako úředník pro styk s veřejností. V noci, když hosté vypichovali s ostatními hosty anebo je jídlo zřídilo natolik, že se nemohli ani hnout, sedával jsem u piana a improvizoval. Tou dobou už jsem měl v zásobě dvě fráze a mohl jsem si hrát celé hodiny.

Florence, která kdysi chodila na hodiny klavíru, ale nedovedla se nadchnout žádnou hudbou, leda jakožto předmětem společenské konverzace, hleděla, abychom v našem kalifornském domově také měli křídlo. I na to jsem improvizoval. Florence tu moji muziku nesnášela. Prý z ní zaznívá příliš mnoho stesku a nesplněných tužeb. Řekla mi, že sice mám talent na mnoho, ale rozhodně ne na hudební kompozici. Snažil jsem se hrát, když tam nebyla. Pamatuju se, jak se několikrát hnala jako fúrie do zahrady anebo ve svém continentalu někam ven, aby unikla té agresívní ubohosti (její formulace) mého autohypnotického hudebního narcisismu (také její formulace). Musím však přiznat, že když jsem na ni měl zlost, hrál jsem někdy jen proto, abych rozbil ten její zpropadený klid.

Zvedl jsem víko u piana. Bylo strašlivě rozladěné. Ale já taky. Sedl jsem si a hrál jsem ty dvě umečené melodie, znovu a znovu, Masitěji a hlasitěji. Telefon vyzváněl.

„S kým chci já mluvit?“ ptal jsem se sám sebe. A to rozhodlo.

Hrozně jsem si přál setkat se s otcem a zmírnit to, co se mezi námi stalo. Aspoň jsem tedy pro něho něco zahrál. Asi by si o mně myslel, že jsem blázen, když tam tak sedím, nahý, s doutníkem v puse, a hraju tu divočinu. Ale hudebnímu výrazu Blízkého východu by rozuměl.

Hrál jsem matce, úplně osamělé, dokonce bez možnosti najít úlevu v hádce.

Hrál jsem Ellen a všem těm objevům, které učiní, i tomu, jak budou bolestivé.

Hrál jsem Florence svázané v tom propletenci jejích „bychů“, a tomu, jak je schopna vidět všechno jenom jedním jediným způsobem.

Michaelovi, který dosud nadějně pobývá v Tarpon Springs a polyká pompano mezi lidmi, kteří by tomu, co hraji, taky rozuměli.

„Podívej se, Eve, můj milej, ty prostě nemáš sluch, řekněme si to upřímně.“ To mi kdysi Florence totiž skutečně řekla.

Měla pravdu. Bušil jsem do klavíru silněji a silněji.

Modulovat, chlapečku, to chce modulovat. Louis Armstrong a Velma. Ach, Louisi, Louisi.

Moduloval jsem.

Hrál jsem pro všechen ten zpropadený personál Williamse a MacElroye, kteří pořád ještě trčeli mezi těmi svými telefonními aparáty.

Hrál jsem pro Gwen, teď vdanou. Ne, ještě ne, myslím, že až za tři dny. Ale to je jedno, pro Gwen.

V té melodii Blízkého východu bylo plno cynismu a lítosti.

Hrál jsem pro malého Andyho.

Ale ne pro jeho otce.

Hrál jsem pro Charlese.

Hrál jsem už hodně hlasitě.

Někdo bušil na dveře.

Třeba se bouří soused.

Měl bych mít revolver.

Ať si tříská!

Až se tímhle prokousám, tak spálím barák; aspoň budou mít skutečně důvod si stěžovat. Poslyš, to je dobrý nápad! Neměl jsem pořád tu odvahu to udělat, ale přesně tohle bude na pořadu jako další bod. Tahle relikvie si nezaslouží uchovávat pro příští generace. Muzeum v plamenech, celá éra zapomenutá.

Hrál jsem požáru Blízkého východu, který zhltne tohle východní muzeum omylem umístěné ve vyvolené oblasti starých amerických tradic. Dům byl se vším všudy vlastně hnízdem požáru. Byly tu staré noviny, hračky, proutěné koše a stará rádia včetně krystalky, na které prvně zazněla pittsburská rozhlasová stanice! A všechny otcovy účetní knihy a dokumenty z obchodu, to všechno tady bylo. Kůlna na loďky je plná člunů, které už nikdy nemohou vyplout, ale mohou dobře hořet. Hrál jsem jim, loďkám, jež patřily tomuto mořemilovnému rodu a jež by se vůbec už nemohly pustit v zápas ani s tím unaveným, starým, chemikáliemi nacucaným, špinavými zplodinami zaneřáděným zálivem Long Island Sound.

Co by je asi dokázalo opět pustit po moři? Hrál jsem tomu!

Zhluboka jsem se nadýchl, zvrátil jsem prudce hlavu, abych zmírnil jakési nezměřitelné napětí, a znovu jsem se vrhl na to rozladěné, disonancemi znějící piano. Jako bych si tím bušením probíjel cestu do života.

Zároveň jsem si však uvědomoval, že se na mne někdo dívá oknem.

Přišel si stěžovat soused? Ať jde k čertu!

Pak jsem si však uvědomil, že si žádný soused stěžovat nepřišel. Byl to Arthur Houghton. Díval se na mě, jako bych byl nějaký exotický přírůstek, který čerstvě zavřeli do voliéry v zoologické zahradě.

„Co to hergot děláš, Edwarde?“ volal na mne oknem.

Z tónu jeho hlasu jsem vytušil, že se s jakousi povýšenou tolerancí docela baví, což dělal pokaždé. V žoviální povýšenosti měl dokonalý trénink.

Arthur Houghton byl náš rodinný advokát, a mně říkal Edwarde. On jediný mě vlastně oslovoval Edwarde. On byl taky jediný, kdo vždycky při představování nějaké cizí osobě dřív nebo později utrousil, že jsme spolu studovali na téže univerzitě. Když jsem já přišel do prvního ročníku, byl už Arthur Houghton starší student a byl členem kdečeho. A kluci se tehdy rozhodně nezmýlili, když právě jeho vybrali jako typ, jenž „s největší pravděpodobností udělá kariéru“. Ve skutečnosti to vlastně ani tak moc předpověď nebyla. Všichni věděli, že přímo po studiích půjde Arthur do právní kanceláře Florencina strýčka, bratra našeho rektora. Pečeť úspěchu měl Arthur na čele od samého začátku. Chudák prevít nikdy neměl jinou šanci.

Z různých velmi složitých důvodů jsme my dva byli přátelé. Myslím, že z mé strany byl důvodem fakt, že mi Arthur daleko víc než kdo jiný dával pocit, že „patřím k nim“ – k nim, rozumí se k oněm vyvoleným s pozadím čisté americké tradice. Proto jsem si ho cenil, a kdybych vůbec byl někoho ten den rád viděl, tak to mohl být právě Arthur.

Jenže já jsem ve skutečnosti neměl chuť setkat se s nikým. Uvědomoval jsem si, že všecko, k čemu se odhodlám ten den a co udělám následujícího dne, rozhodne o mém osudu. V hlavě mi vyvstávaly některé zoufalé spekulace. Když jsem jednou okusil maso z vepře, chtěl jsem ho zřejmě celého. A tak jsem se těšil, že jeden jediný celý den budu mít naprosto sám pro sebe. A byl jsem odhodlán mít samotu za každou cenu.

Arthur stál pořád u okna a civěl vyjeveně na mne.

„Tvoje malá originální kompozice, že jo?“ ptal se.

„Jenom anatolská válečná píseň,“ řekl jsem, „je tak akorát pro tuhle zvláštní situaci!“

Panebože, jak já jsem nechtěl, aby mě někdo vyrušoval!

Pak mě napadlo: a proč bych se vlastně měl dávat vyrušovat? Vždyť jsem se ho neprosil, aby sem chodil.

Šel jsem ke skleněným dveřím a zajistil je na řetěz.

Pak jsem toho litoval. Měl jsem radši Arthura poslat pryč bez takového zřejmého projevu nepřátelství. Jenže jsem nevěděl jak, a tohle bylo daleko lepší než nedělat vůbec nic.

Arthur obešel verandu, přišel ke skleněným dveřím a hleděl na mne.

„Edwarde,“ říkal mi, „to se nestydíš? Takhle úplně nahej!“

„Co chceš?“ ptal jsem se.

„To mě nepozveš ani dál?“

„Asi že ne.“

„Chtěl bych tě na několik minut navštívit.“

„To si se mnou budeš muset smluvit předem.“

„Prosím tě, Edwarde, nech toho!“

„Na naší yankeeský tradici se mi vždycky líbilo jedno, Arthure, totiž že je rozhodně proti neohlášeným návštěvám.“

„Nemluvila s tebou moje sekretářka?“

„Ne, tvoje sekretářka se mnou nemluvila.“

„Nařídil jsem jí, aby ti volala v patnáctiminutových intervalech tak dlouho, dokud tě nezastihne.“

„Nebral jsem telefon.“

Arthur měl jednu moc, totiž že v jeho přítomnosti jsem mluvil stejným stylem jako on.

„Hele, Edwarde, hoď něco na sebe a pojď sem ven. Je úplně nádherně.“

„Co chceš?“

„Veliký Scotte, Edwarde, chci s tebou mluvit.“

„Arthure, podívej, já dnes prostě potřebuju mít trochu času čistě pro sebe.“

„No tak, Edwarde, nech toho. Celá tahle záležitost začíná běžet hrozně povážlivým směrem. Nakonec nejsem jenom tvůj přítel; jsem taky tvůj advokát. A jako tvůj advokát ti musím říct, že teď právě strašně potřebuješ dát si poradit.“

Neodpovídal jsem.

„Edwarde, já jsem skutečně tvůj přítel; jsem tady, abych ti pomohl.“

„Já ti to věřím, že jsi můj přítel, Arthure, tak prosím tě udělej něco velkorysého a ukaž taky jako přítel nějaký pochopení.“

„A to je, ty chlape?“

„Nech mě na pokoji. Za pár dní tě budu moct přijmout.“

„To už nepomůže.“

„Bude to muset stačit.“

„Za několik dní už bude pozdě. Všecko to zašlo moc daleko. Prosím tě, chovej se teď jako kulturní člověk a otevři mi dveře.“

Neodpovídal jsem.

„Můžu ti dát příklad?“

„Ano,“ řekl jsem.

„No tak mě pusť dovnitř. A něco si na sebe hod. Nemůžu s tebou mluvit vážně, když jseš nahej jako Adam.“

„Prosím tě, omluv mě,“ řekl jsem.

Chtěl jsem dveře zavřít.

„Ne, já tě neomluvím,“ odmítal. Vzal prudce za skleněné dveře, protože nečekal, že budou zavřeny. „Edwarde, odvolal jsem strašně nabitý program, jen abych mohl přijít sem za tebou. Měj na paměti naše přátelství, a to už trvá víc než dvacet let! Jak můžeš všechnu mou starostlivost zahazovat s takovou hrubostí?“

„Víš, je mi to líto, Arthure,“ omlouval jsem se, „ale prostě na to nemám náladu.“

„Pchchch, hlouposti, to jsou jen samé hlouposti! Dobrá, budeme tedy mluvit přes dveře.“

Šel a přisunul si ke skleněným dveřím starou bílou židli. Já jsem se na své straně ani nepohnul.

„Uvědomuješ si,“ zeptal se, „všechny důsledky, ty nejvážnější důsledky svého chování za poslední dobu?“

„Například?“

„Například, a ujišťuju tě, že to je jenom ten nejmenší příklad. Už ses pokoušel udat dneska svůj šek?“

„Ne.“

„No tak to teda zkus.“

„A co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že Florence učinila jistá opatření, pokud jde o váš společný účet. Zjistíš, že ses ocitl bez jakýchkoli možností.“

„Pak tě ovšem musím jako svého právního zástupce požádat, abys jí to přísně zakázal, anebo ji vůbec jakýmkoli způsobem od podobného postupu odradil.“

„Můžu jít teď dovnitř?“ zeptal se Arthur.

„Buď tak laskav a běž a pověz jí, o co jsem tě žádal.“

„Edwarde, asi za takových pět vteřin ty dveře vlastní nohou rozkopu, vlezu dovnitř a pořádně tě zmlátím.“

„Byl bych rád, kdybys mě poslechl a nezkoušel to.“

„Edwarde, to byl jenom vtip. Co se to s tebou děje? To nejsi ty hm –“ zarazil se. „Aha, rozumím!“

„Čemu rozumíš?“

„Máš tam nějakého hosta. Je tam ta…?“

„Do toho ti je houby.“

„Můžu klidně mluvit před ní.“

„Řekl bych, že bys dokonce radši. Ale Arthure, já skutečně mám svůj vlastní soukromý život a to je opravdu jenom můj vlastní soukromý život, a ty jsi můj advokát, v mých službách.“

„To děcko je tady taky?“

„Jaké děcko?“ Chtěl jsem zjistit, kolik toho ví.

„Tvoje děcko. Co máš s ní.“

Kdo mu tohle mohl kruci říct?

„To byl ale šok, Edwarde, co?“

Neodpovídal jsem.

„Můžu teď dovnitř?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„A pro tvou informaci, o tomhle poměru vím ještě spoustu dalších podrobností.“

„Jak to?“

„No jak se dnes na všecko přijde, Edwarde? Florence si najala určitou osobu, aby se na tuhle mladou dámu a všechny její poměry podívala.“

„Špeha?“

„Detektiva.“

„Pchch, to je… to je…“

„Dokonalé sprosťáctví,“ pomohl mi, „ale je to zároveň její naprosté právo.“

„A tys jí to radil?“

„Můj nápad to nebyl, ale když se mě před několika týdny ptala, co si o tom návrhu myslím, tak jsem jí to, musím přiznat, nijak nevymlouval.“

„Jseš můj advokát, nebo její, Arthure?“

„Jsem advokát vaší rodiny.“

„Dává ti to snad právo čmuchat mi tím svým čumákem až do postele?“

„Není to zrovna povinnost, která by mi v životě byla moc po chuti, ale pokládám ji v tomto případě za naprosto nutnou. Řekni, odvážil by ses popřít Florencino svaté právo zjistit si všecko o poměru, který ohrožuje její vlastní život?“

Neodpovídal jsem.

„Tvoje mlčení musím vzhledem k této otázce pokládat za kladnou odpověď Ona skutečně takové právo má.“

„Tak si najala fízla.“

„Detektiva. A teď už má celou podrobnou zprávu. O tobě o slečně Huntové. Tu zprávu jsem měl náhodou možnost důkladně si prostudovat.“

„Jo?“

„Na téhle záležitosti mě udivuje jedno, a je to u většiny detektivů – musím ovšem říct, že tuhle praxi teoreticky naprosto neschvaluji – totiž udivuje mě, s jakou ochotnou spoluprací se většinou setkávají. Zdá se dokonce, jako by jim nedělalo vůbec žádné potíže najít lidi, kteří chtějí všecko vypovědět.“ Trochu se tomu uchechtl. „Setkal jsem se s tím chlapem, a vůbec to není žádný přitažlivý typ. A přesto nemluvil s jediným člověkem, který by nebyl naprosto ochoten – Jaké je pro to jenom to slovo? Užívalo se ho zprofanované v souvislosti s komunisty a bývalými komunisty.“

„Kooperovat.“

„Správně, kooperovat.“

„Přesto mě však překvapuje,“ řekl jsem, „že Florence a…“

„Ano, mě to taky překvapilo,“ přiznal. „Jenomže svět velice rychle popošel k onomu stadiu, jež mi poněkud připadá jako civilizované barbarství. Já jsem se za tím vývojem trochu opozdil, ale…“

„Ale ty přece neschvaluješ podobné sledování a takové špiclování?“

„Je mi to naprosto odporné, jenže v tomto speciálním případě, když vím, že Florence –“

„Arthure,“ ostře jsem ho zarazil, „mluv se mnou zpříma.“

„Dobrá,“ kývl hlavou, „dobrá, hochu. Budu mluvit zpříma. Věděl jsi například, že slečna Huntová je stálou společnicí – jsem přesvědčen, že placenou společnicí – jednoho starého italského komunisty, kterého minulý týden ministerstvo vnitra vyzvalo, aby opustil tuto zemi? A věděl jsi, že táž slečna Huntová byla předtím milenkou jistého pane Colliera, jehož osobní historie je v této oblasti nesmírně pestrá? A že takovéhle epizody jako ten Ital a ten druhý chlap jsou úplně nevinné záležitosti ve srovnání se sexuálními avantýrami, v jakých si libovala předtím? Ve Washingtonu dělala ženskou, která byla k mání každému, kdo si ji chtěl vydržovat. Edwarde, odpověz mi na jedno: je tohle zrovna typ, kvůli kterému jsi ochoten zahodit slušný domov?“

„Arthure,“ varoval jsem ho rozzuřen, „tohle není žádný soud.“

„Nicméně tě musím prosit, abys mi odpověděl. Prosím tě, řekni mi, jsi ochoten vzdát se teď svého domova, to znamená Florence – tak krásné, slušné a čisté ženské, jakou bys těžko jinde hledal, neposkvrněné bytosti – kvůli ženské, po které se váleli a kterou obdělávali na všechny možné způsoby, kupovali a prodávali, proboha, Edwarde, jsi toho schopen? Jsi?“

Arthur se již neovládl, vzal vší silou za skleněné dveře, vyhodil řetěz, vpadl do místnosti, a aniž vydýchl, pokračoval: „Řekl jsem pro tu nejobyčejnější rajdu, jakou si podávali z ruky do ruky dva černouši a o které oba ve snaze o tu nejlepší spolupráci s detektivem mluvili jako o zkurvený bílý fuchtli.“

Vší silou jsem ho uhodil.

Padl na zem na záda. Byl to chlap jako hora, ale mířil jsem dobře. Z úst mu vytryskla krev.

Pomalu se zvedal.

„Podívej,“ řekl, „jsem v dokonalé formě, v daleko lepší než, ty, a mohl bych tě rozcupovat na kousky.“

„Nezkoušej to,“ varoval jsem ho.

„Jenže já hodlám pokračovat, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Čí právník sakra jsi?“ zařval jsem na něho. „Můj, nebo její?“

„Nechtěj, abych se teď rozhodoval, protože kdybych si měl volit právě teď, tak bych si rozhodně nevybral tebe.“

„No tak když teda jseš její advokát, tak se odtud koukej pakovat.“

„Já jsem přece říkal, že nejsem její advokát. Jsem tvůj a její.“

„Já tě platím, ty mezuláne, a neplatím tě za to, abys mi posílal čmuchat za prdel fízly.“

„Myslím si, že toho mezulána nebylo vůbec zapotřebí, Edwarde.“ Zjistil krev. „Mohl bys mi půjčit kapesník?“

„Nemám žádný u sebe,“ řekl jsem.

Zasmál se. „Snad aspoň papírový ručník.“

Měl v ústech čím dál tím víc krve. Ohledával si zuby.

„Ty jsou v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že jo.“

„Přinesu ti ručník.“

„Tohle všecko musí udělat advokát, když má splnit svou povinnost,“ řekl.

Spěchal jsem do kuchyně a nad výlevkou jsem namočil cíp utěrky. V tu chvíli jsem si Arthura téměř vážil. Chtělo to hodně odvahy a značný osobní zájem, že se mnou ještě tak mluvil. Musí mu na tom skutečně záležet. Když jsem se vracel s utěrkou, říkal jsem si, hele, chovej se k němu slušně, vyslechni ho.

Posadil se a utíral si ústa a bradu utěrkou. Když jsem se na něho pak znovu díval, opět se mě zmocnil pocit, jaký se mě zmocňoval vůči jeho osobě v mezních situacích vždycky: že ho třeba zvlášť rád nemám, ale že ten člověk má rozhodně svou úroveň. Není divu, říkal jsem si, že je tak úspěšný. Odkašlal si, znovu se na mne zadíval, až viděl, že ho opět plně sleduji.

„Edwarde,“ říkal mi a připravoval si tím půdu pro slova, která měla přijít, „jsou doby, kdy advokát nemůže poskytnout svém klientovi lepší služby, než když ho chrání před jeho vlastním já –“

„Arthure,“ odpověděl jsem, „mě tohleto šíleně mrzí a doufám, že budeš s to mi prominout. Nejsem úplně v pořádku…“

„Rozhodně nejsi v pořádku, Edwarde.“ Pohodlně se uvelebil v křesle, v obrovské lenošce, v níž sedával otec. A tam seděl, dokonale vyrovnaný, jako by byl ve vlastní soudní síni a měl rozhodovat o rozsudku, který nade mnou bude vynesen.

„O tomhle nemusíš už vůbec hovořit,“ ukazoval na bradu. „To se ti promíjí“

„Chtěl jsem totiž jaksi naznačit, že tu mladou dámu neznáš, a že snad tedy nemáš právo… ehm… ji… jak bych to řekl… ji urážet…“

„Pouze jsem citoval ze zprávy, která právě teď leží se všemi dalšími podrobnostmi u Florence na prádelníku. Sexuální návyky a morálka té slečny mě ani v nejmenším nezajímají. Nemám žádný zájem na Florence a v tomto okamžiku zvlášť už ne na tobě. A skutečně bych si nečinil nároky na žádnou odměnu, kterou bych snad od tebe měl obdržet,“ pokračoval, jako by žertoval. „Fakt je však ten, že jsem žádnou nedostal už od doby hodně dlouho před tou tvou havárií. Jestli se mohu chvíli vyjadřovat poněkud tvrději, tak naše firma ti vlastně slouží zdarma franko.“

„To je mi líto,“ řekl jsem. Pokaždé když jsem se omlouval, můj hněv vzrůstal.

„Pracuju pro tvou rodinu bez odměny jen proto, že náš přátelský vztah trvá již tak dlouho, a taky pro ten neobyčejně blízký vztah k Florencinu otci, ale především proto, že věřím, že zase budeš ve své kůži.“

„Dobrá,“ řekl jsem, „prosil bych, abys mi poslal účet.“

„Pošlu, až budeš mít prostředky.“

Měl jsem chuť ho udeřit znovu.

„Teď bych se chtěl zeptat, jestli bych mohl dostat sklenici studené vody, než budu pokračovat.“

„Co takhle kávu?“

„To by bylo báječné,“ svolil.

Zamířil jsem do kuchyně, vděčný za tu možnost, abych se mohl ovládnout. Dal jsem na kávu. Natočil jsem do sklenice vodu.

Když jsem se vrátil, dělal si na legitimaci do knihovny nějaké poznámky.

Vypil vodu, poděkoval mi za ni s úsměvem a odkašlal si. Posadil jsem se, jako by mi to někdo rozkázal.

„Edwarde,“ zvěstoval mi slavnostně, „tohle manželství se dá zachránit. Pokládám to za svou povinnost, za povinnost advokáta vaší rodiny.“ Odmlčel se. Teď nebylo obav, že ho přeruším.

„Můj hlavní problém teď nejsi ty. Musíme najít způsob, co udělat s ranou, kterou utrpěla Florence.“

„Já Florence nechci nijak ublížit,“ vypravil jsem ze sebe jako strašný blbeček.

„Jistě že ne,“ přitakával mi. „Ale musím ti říct, že včera v noci se stalo něco strašného.“

„Florence?“

„Ano. Mezi jiným ten zpropadený detektiv zjistil fakt, že Ellen nejela zpátky na univerzitu A. Radcliffové, jak Florence předpokládala, ale že žije v nějakém dost obskurním hotýlku. A s ní že je tam nějaký mladík, taky ve věku vysokoškoláka, černoch; víš o tom, že je to černoch?“

„Máš něco proti černochům?“

„Edwarde, smím ti připomenout, že jsem ve výboru Svazu pro občanské svobody?“

„Hm, tohle je už podruhé, co ses zmínil o barvě kůže, a vždycky mi to připadalo jako jasná narážka, že žádná běloška nemůže v životě udělat nic horšího, než když se osobně stýká s černochem.“

„Podívej se, odpověz mi pravdivě na jedno, nebyl bys snad radši, kdyby to byl běloch?“

Musel jsem odpovědět: „Ano, byl bych.“

„No a co? Ellen je ještě děcko, Edwarde. Když jste mě s Florence požádali, abych jí šel za kmotra, tak jsem po značném sebezpytování tuto funkci přijal, a s ní také jistou odpovědnost. Přísahal jsem, že na ni budu dohlížet. No a tak když Florence udělala tenhle objev a zavolala mi, podařilo se mi zařídit, aby se Florence mohla podívat do pokoje, v kterém Ellen bydlí. A tam v koupelně našla Florence jistý antikoncepční prostředek, jaký používají ženy. A pak tam v pokoji seděla sama – dovedeš si ji jenom představit – a čekala, až přijdou domů, do čtyř do rána, což je skutečně dost pozdě. Konečně Ellen přišla a s ní ten mladík. Florence ho požádala, aby je omluvil, jenže on udělal tu chybu, že odmítl. Musela ho vybídnout Ellen, aby odešel. Florence jí pak položila několik otázek a zjistila všechno, včetně faktu, že právě ty jsi jí povolil a dokonce zařídil jí, téhle devatenáctileté dívence, aby si opatřila ten prostředek. No a pro tohle na tebe Florence úplně zanevřela, a skutečně, ničím jiným jsi toho nemohl dosáhnout líp.“

Najednou jsem zjistil, že se opět přestávám ovládat.

„Arthure,“ slyšel jsem opět svůj vlastní hlas, „věř mi, už se nechci dát vůči tobě ničím unést. Ale žádám tě, abys se mnou jednal jako můj advokát, a ne jako můj soudce. Nejsem ani v nejmenším povinen dávat ti nějaké vysvětlení.“

„Hochu, z tebe mluví tvoje vina!“

„Celý tvůj tón –“

„Můj tón, můj milý, je můj tón. Proti tomu nikdy nikdo nic nesvedl. A mimoto mi docela vyhovuje.“

„Trvám na tom, abys jednal jako můj advokát, pokud můj advokát jsi. Jestli ne, pak si seženu jiného. Ty nejsi zákon, chápej!“

„Kdo kdy tvrdil, že jsem?“

„Chm, jak tam tak sedíš…“

„Jak sedím?“

„Ano,“ prakticky jsem již na něho zařval. „Nejseš zákon. Jseš jenom někdo, koho platím, aby mi se zákonem poradil.“

„Edwarde, smím ti navrhnout, abys otázku odměny nechal stranou? Tím se před námi otevírá jistá propast, do které bychom se snad raději ani dívat neměli. A pokus se teď chovat jako člen civilizované společnosti a posaď se, ano?“

Posadil jsem se.

„Nezdá se ti, že Florence s tebou měla svatou trpělivost? Dala si líbit fantastické urážky, neustálé provokování a osobní újmu, jejíž charakter si jistě domyslíš sám, aniž bych ti to musel připomínat.“

„Ne, snad bys mi to skutečně měl raději připomenout.“ Šíleně jsem si přál se s tím chlapem porvat.

„Řekla mi všechno, Edwarde.“

„No dobře.“

„Tenhle sarkasmus radši pomineme. Florence má plné právo říct mi všechno, co pokládá za patřičné, protože jsem váš rodinný advokát a v této funkci je pro mě principiálně důležité, abych znal klíčová fakta celé situace.“

„A jaká jsou ta klíčová fakta celé –“

„Podívej, zdá se mi, že jedním faktem je skutečnost, že už po tři roky nejsi podle skutečného stavu jejím manželem. A dále, že jsi předstíral impotenci, a zatím jsi měl poměrů, že se to nedá ani spočítat.“

„Vím určitě, že Florence by si byla radši přála, abych byl impotentní.“

„Bezpočet poměrů, a o všech víme veškeré podrobnosti. Opět díky našemu detektivovi. Kolikpak těch tvých přítelkyň by si bylo dalo tohle líbit?“

„Snad si to Florence opravdu neměla dát líbit.“

„Dala si to líbit, protože věří, stejně jako já, že tohle manželství se dá zachránit.“

V kuchyni naráz překypěla káva. Běžel jsem tam a loudal se s přípravou tácu co nejdéle. Dával jsem na něj všechno s péčí až úzkostlivou. Když jsem se vrátil a předložil tác před něj, lehce se na mne pousmál.

„Díky, Edwarde,“ poděkoval. „To, čemu říkáme civilizace, je něco báječného. Ubalil jsi mi skutečně pořádnou. A přesto tady sedíme, ovládáme svoje živočišné pudy a společně se snažíme zjistit, co se v téhle situaci dá dělat.“

Usadil se v ušáku a připravil si kávu podle své chuti.

„Podívej, budeš-li tak laskav a vyslechneš mě,“ začal, „řeknu ti, co ti prostě musím sdělit. Tak za prvé nejsem přítel tvůj ani přítel Florence; jsem přítel vašeho manželství. Dobře si vzpomínám, že ještě před nedávnou dobou se v jistém okruhu kulturních lidí pokládalo za dokonalé; říkalo se vám zlatý pár. To se netýkalo vašeho bankovního konta, přestože i to představovalo slušný zlatý důl.“

Vyndal si doutník, Dunhill číslo 23, dlouhý, štíhlý a lahodně jemný, doutník tak drahý, že na sobě neměl ani papírovou pásku, a tak speciální, že ho mohl klidně dát o vánocích svým nejvzácnějším klientům.

„Dáš si taky?“ zeptal se mě. „No jen si vem,“ dodal, když jsem váhal, „nebudu za to chtít nic na oplátku,“ zasmál se. Vzal jsem si od něho doutník.

„Tak,“ řekl, „teď jsi vlastně dokonale oblečený“ Pozorně mi doutník zapálil a pak sobě. Opřel se pohodlně v lenošce, naprosto uvolněný, a pokračoval: „Podívej, Edwarde, žijeme v civilizované společnosti. Tys dělal všecko možné, abys její zákony mohl rozbít. Dobrá. Řekněme, že je to známka tvé vitality. Dokonce vím i něco o tom, jak ti je. Věř mi, mám s tebou i jisté sympatie. Zdá se mi sice, že tohle všecko děláš už poměrně příliš pozdě v životě, ale ať.“

Docela hřejivě se na mě usmál. „Ovšem teď tu před tebou vyvstává jedna otázka, Edwarde,“ pokračoval, „totiž kolik jsi ochoten pro svůj nový život obětovat? Abys získal tu neodpovědnou svobodu, po jaké zřejmě toužíš, za to možná budeš muset zaplatit víc, než si můžeš dovolit. Společnost, Edwarde, má taky svoje práva. Postaví se ti na odpor. Lidi to uráží, Edwarde, postaví se proti tobě. Tvoje činy už měly důsledky, které se ti možná nebudou zvlášť líbit. Můžu ti to doložit?“

„No jistě, mluv.“

„Věděls například, že včera tvůj otec upadl a zlomil si kyčel?“

Ticho.

„Zrovna tady před domem na trávníku.“

„Když ho vlekli do auta?“

„Neříkáš to úplně přesně. Vím jistě, že ho nevlekli.“

„Zlomil si kyčel?“

„Roztříštil si pánevní kost.“

„Že je čert nesebere!“

„Proč je?“

„Otec nechtěl jít.“

„Víš to jistě?“

„Pořád mě volal. Nutili ho proti jeho vůli.“

„Edwarde, člověk jeho věku a v jeho stavu se nenechává o samotě v domě, kde –“

„Kde je teď?“

„V nemocnici.“

„Musím tam za ním.“

„Nebudeš k němu moci.“

„Proč ksakru ne?“

„Protože,“ podíval se na hodinky, „asi za hodinu bude na operačním sále –“

„Budou ho operovat?“

„– budou mu do kyčle dávat hřebík a nějak mu ty kosti budou muset zdrátovat k sobě, to záleží na tom, co zjistí. Rentgenové snímky moc dobře nevypadaly.“

„Hm, chci u toho být.“

„Bohužel ti musím oznámit, že v nemocnici dostali příkaz, aby tě k panu Arnessovi nepouštěli.“

„Dyť kruci to není otec Florence,“ ohrazoval jsem se, „je to můj táta.“

„Nějaké příliš přecitlivělé rozčilení ti myslím v tomhle okamžiku nijak nepomůže. Rozhodně jsi neměl dělat, cos udělal. Unesl jsi člověka, který už vůbec neví, oč kolem něho jde, a v citově rozvráceném stavu jsi ho nechal v tomhle domě o samotě, a sám ses zatím projížděl po zálivu v loďce se svou děvkou. Když sem pro něho přijeli, ani nevěděl, kde je. A volal tě ne proto, abys mu pomohl, jak ty si to zřejmě vykládáš, ale proto, že chtěl pokračovat v nějaké hádce, kterou sis s ním zřejmě předtím začal. Nehádal ses s ním?“

„Za to, co se s otcem stalo, nenesu žádnou vinu.“

„Neseš, a víš to. Cítíš tu vinu sám nejlíp. A teď bych ti řekl o dalších důsledcích. Myslíš si, že tě pan Finnegan u sebe bude moci ještě někdy zaměstnat? myslíš si, že vůbec nějaký podnik bude ochoten tě zaměstnat? Změň si jméno, Edwarde: běž zpátky do Turecka anebo kam chceš jinam –“

Vybuchl jakýmsi neovladatelným smíchem. Pak pokračoval. „Musím se ti teď přiznat, že ty kroky, aby ti bankovní konto nebylo dostupné, podnikla Florence na mou radu. Jsem si jist, že kdybys byl úplně v pořádku, chtěl bys, aby ti tvůj advokát chránil tvé finanční zdroje. A také zdroje tvé ženy.“

„Ach tak, to tedy byl tvůj nápad?“

„Ano, už jsem prostě tvou neodpovědnost a krutost, jakou jsi vůči ní projevoval, nemohl snášet.“

„Vypadá to, jako bys připravoval rozvod.“

„To třeba nebude nutné, pokud dáš na naše rady.“

„A ty jsou?“

„Florence si přeje, abys šel někam, kde by se ti dostalo profesionální péče a pozorného ošetření, a aby sis pořádně odpočinul.“

„Nikam jít nechci a pořádně si odpočinout nepotřebuju.“

„To první, to ovšem záleží na tvém vlastním rozhodnutí. Druhé tvrzení je prostě mylné. Naopak, rozhodně si potřebuješ důkladně a hodně, hodně dlouho odpočinout.“

„Jinými slovy svázali jste mi ruce natolik, že se nemůžu ani hnout.“

„Přesně tak. Protože tohle už nejsi ty, Eddie, to už nejsi ty.“

„To ty jsi tedy splichtil tyhle tvrdé kroky vůči mně a všechen ten nátlak a…“

„Ano, já.“

„Už se tě nemusím tedy ptát, na čí straně stojíš.“

„Řekl jsem ti jasně, kde stojím. Na straně vašeho manželství. Chci ho zachránit.“

„Miluješ snad mou ženu?“

„Edwarde –“

„Vyspal ses s ní?“

„Edwarde, to jsou nechutnosti… co si myslíš, že jsem?“

„Nevím. Najednou mě tak čistě intuicí napadlo, že snad jedině nějaký takový cit by mohl vysvětlit, cos doteďka dělal. No tak, co si myslíš? Nedovedeš mluvit? Zkus to! Zkus odpovědět na tuhle prostou otázku. Zamiloval ses do Florence?“

„Jestli tohle má být hra, Edwarde, pak je hrozně špinavá…“

„Není to hra. Myslím to vážně. Zamiloval ses?“

Změřil si mě. Pak promluvil, jak nejlíp v tom okamžiku svedl.

„Myslím, že Florence je výjimečná žena, a tato žena je vražděna na oltáři jednoho egoistického já, které zdivočelo. Byl jsem svědkem, jak to ubohé děvče bičuješ svým sobectvím a svou paličatostí, a něco takového jsem neviděl za celých pětatřicet let, co mám co dělat s egoistickými maniaky.“

„Teď konečně mluvíme otevřeně,“ pochvaloval jsem si.

„Skutečně, tohle mohla vydržet jenom ryzí a hluboce oddaná žena. Když se na ni podívám teď a –“

„Nech si tu vomáčku ze soudní síně na chvíli od cesty a řekni mi, jestli jsem na to skutečně káp; viď, že jo?“

„Jistě že ne! Tohle je jediný způsob, jak snad můžeš opravdu pochopit, co jsem se pokoušel do této chvíle dělat. Nedovedeš si představit, že by někdo byl s to dělat to, co dělám já, z jiného důvodu než z chlípnosti nebo –“

„Aha, a proto mě taky chcete zašantročit někam do blázince, že jo!“

Začal se vzpamatovávat.

„Ne, můj milý Edwarde, vůbec ne. Je to kvůli tobě samému. Je to přímo podstata mé rady. Dovolil jsem si – jelikož jsem si naprosto jist, že je to jedině správné – zajistit ti již místo.“

„A co když si tvou radu nevezmu k srdci?“

„Budeš si potom muset přičíst následky.“

„Kde jsi mi to místo zajistil?“

„Teď začínáš uvažovat rozumně! Je to jisté sanatorium – náhodou jsme jejich právní zástupci – jmenuje se Armstrongovo-Robertsovo sanatorium, a je to v Lenoxu v Massachusetts. Pobudeš tam několik měsíců.“

„Ano…“

„Budeš denně konzultovat s psychiatrem přímo na místě.“

„A…“

„Poskytnou ti tam i jistou léčbu, terapii prací, nějaké koupele, skupinovou terapii a zároveň soukromé pohovory…“

„A…“

„Je tam nádherně; kolem sanatoria je překrásná krajina.“

„To mě tam zavřou?“

„Zavřou? V jakém slova smyslu?“

„No v tom obvyklém. Můžu tamodtud, kdykoli budu chtít? Budu moct, řekněme, do New Yorku?“

„To ne, kdyby to šlo takhle, pak by ten ústav nemohl být tím, čím je. Zásadou je ničím nepřerušovaná léčba, vyloučení jakéhokoli napětí, izolace od –“

„A já tě platím, ty mezuláne kurevnická!“

„Proto si taky od tebe nechám líbit všechny urážky, ty lumpe odpornej! Proto taky tohle všechno dělám, pro tvoje prachy!“

„Ne, děláš to z toho důvodu, který jsem ti už řekl.“

„Jedno je na tom pravda: už nikdy nedovolím, abys ještě Florence ubližoval. Možná že jednou později, až budeš zase u ní, mi za to budeš žehnat. V životě jsem nepoznal trpělivější a statečnější ženu, než je Florence. Je to skutečně tvoje Skála věků. Kde bys byl bez ní? A řeknu ti ještě jedno. Bez ní zase nikde nebudeš.“

Tvář se mu zkřivila návalem zlosti.

„NIKDE! Jestli ji nebudeš mít po svém boku.“

„A já ti platím, ty kurevníku.“

„S tímhle prosím tě přestaň – už jen proto, že mě neplatíš a už dlouho jsi mi neplatil, a brzy nebudeš mít ani na jedno slušné jídlo, pokud nepřijdeš k rozumu a nebudeš se řídit podle mých rad.“

Zmlkl. Musel si zřejmě uvědomit, že nejedná jako člověk, jakého v sobě sám rád viděl. Opět nasadil umírněný tón a začal mluvit přitlumeným hlasem.

„Je mi skutečně líto, že na tebe jdu s takovou. Bolí mě to. Ale jednou budeš Arthurovi Houghtonovi blahořečit. Zachráním ti manželství. A fyzickou výzbroj tvého manželství. Ovšem abych to byl schopen provést, musím si teď počínat drasticky. Proto jsem ti zarazil ty peníze. A proto jsem taky zařídil, aby tě přestal Finnegan pro nic za nic vydržovat.“

„Tys přemluvil Finnegana, aby –“

„Musel jsem to udělat. V tom okamžiku, kdy budu cítit, že jsi zase ve své kůži, postarám se, aby ti znovu vypláceli poloviční gáži“

„A mezitím?“

„Mezitím je Florence zabezpečená.“

„Promiň, ale nemyslel jsem na Florence; uvažoval jsem zase čistě sobecky. Mám přece s Williamsem a MacElroyem smlouvu, ne?“

„Pokud si ráčíš vzpomenout, tak v té smlouvě je klauzule o dodržování základní morálky. Řekl jsem panu Finneganovi, že vzhledem k jistým naprosto zřejmým… řekněme, excentričnostem v tvém chování má nesporné právo rekriminace.“

„Tos udělal před tímto setkáním?“

„Jistě! Pan Finnegan mi zároveň dal své slovo, že jakmile budu moci potvrdit, že jsi opět ve své kůži –“

„Ty sám že by ses za mě přimluvil?“

„Tenhle sarkasmus pominu. Ano. Rozhodně. Tohle je krajní situace. Teď, nebo nikdy. Došel jsi na samu mez.“

„Tu mez ovšem stanovíš ty?“

„Jelikož ty si ji nestanovíš, musím to udělat já. Florence je příliš dobrá, aby na tebe šla neúprosně. Někdo to tedy musí udělat.“

V tu chvíli předjelo před dům auto.

Arthur Houghton vyrazil s překvapující rychlostí k oknu a vyhlédl ven. V tom chvatném pohybu bylo cosi úzkostlivého a vylekaného.

„To je Ellen,“ oznamoval. „Nakazoval jsem jí, aby sem nechodila.“

„Tys jí nakazoval?“

„Ano,“ přikývl, „jménem Florence.“

Obrátil se ke mně a začal mluvit s takovou nezkrocenou prudkostí, jakou dosud za celé dopoledne nepoužil.

„Teď tě musím požádat, a to nesmírně vážně, ve jménu své klientky –“

„Vlez mi na hrb!“

„– abys s Ellen nemluvil. Florence ti může odpustit všechno, ale rozhodně ne, kdybys chtěl Ellen ještě dál kazit.“

„Arthure, hezky se zvedni z toho křesla a koukej z tohohle domu vypadnout!“

„S Ellen mluvit nebudeš,“ trval na svém, „dokud k tomu nedostaneš od Florence svolení. Poničils už morální konstituci toho děvčete až dost.“

Otočil jsem se a utíkal nahoru. Co nejrychleji jsem na sebe hodil kalhoty a košili, a když jsem si zatáhl zip, běžel jsem k oknu a viděl jsem, jak Houghton utíká přes trávník k místu, kde zastavil Ellenin černošský přítel s vozem. Houghton se naklonil do vozu, což byl zřejmý trik, když se uváží, jak je Houghton vysoký a že to byl starý chevy s malými okny. A mluvil s ní.

Prudce jsem otevřel okno. Vedlo na mírně skloněnou střechu verandy. Vykročil jsem ven a volal: „Ellen! Ellen!“

Ellen mě uviděla a odstrčila Arthura, aby mohla otevřít dvířka. Běžela směrem ke mně a mávala. „Tati,“ volala. Z hlasu jí zněla úzkost a radost zároveň.

Houghton jí řekl něco velice kousavého.

Udělala odmítavý posunek, tak prudký, že to bylo skoro až slyšet.

Nato Arthur zůstal chvíli tiše a velice vzpřímeně stát. Pak se podíval nahoru na mne, jaksi smutně se pousmál a s jakousi lítostí mi zamával na pozdrav. Určitě asi slíbil Florence lepší výsledky, než jakých dosáhl. Zamával jsem mu taky. Nasedl do svého vozu a odjel.

Šel jsem naproti Ellen.

22

Stereotypy se mění. Pro Ellenina přítele jsem si chystal stereotypní představu zarputilého a bojovně naladěného člověka. Ukázalo se, že je to tichý chlapec s jemně řezaným obličejem a neuvěřitelně jiskrnýma očima. Když zjistil, že jsem v nesnázích, instinktivně udělal, co bylo v jeho silách, abych se cítil šťastnější.

Chevy stál Ralpha Scotta sedmdesát pět dolarů. Přestože se kolem něho dost nadělal a nasháněl s maličkostmi, v podstatě to byl vůz, který koupil ve starém železe blízko svého domova v Riverhsad na Long Islandu. Ptal jsem se ho, proč se obtěžoval a prodíral se s tím vozem vším tím dopravním chumlem. Říkal mi, že nechtěl vybuchnout – což by se mu určitě stalo – až by zase kolem jel bílý taxikář a nezastavil mu.

Ralph měl v sobě jakousi eleganci, kterou stavěl na odiv až provokativně, jako kdyby jeho nepřítel ze všeho nejméně očekával právě elegantní oblečení a vybrané způsoby. Anebo vlídnost – jeho vlídnost by od něho běloch asi rozhodně nečekal.

Ve svém obleku působil dojmem aristokrata. Měl kalhoty z jemné kamzičiny a módní boty z jemné pravé kůže, které sahají až nad kotníky a kterým se teď říká „kotníkové do pouště“. Košili měl z bavlněného sametu světle hnědé barvy. Výsledný dojem byl uspokojivý a důvěryhodný. Tenhle mladík si musel někde vydobýt nějaké velké vítězství. Pořád jsem se divil, jak může být dvacetiletý černoch takovýhle.

Měl Ellen rád. Ale jeho chování vůči ní byla jakási hluboká hrdost. Spíš jako by dával, než bral. Sice nikomu nedával najevo odpor, ale zároveň neprozrazoval ani opak: vášnivou potřebu být milován. Zdálo se mi, že mě svým umírněným způsobem má docela rád – ne s onou impulzívností, s jakou dnešní mladí lidé hned při prvním setkání někoho mají rádi nebo ho nesnášejí.

Ellen ho zbožňovala.

Působil na mě dojmem, že mu moje společnost dělá dobře, že mě veze do nemocnice rád, a když jsme tam dojeli, že na mě velice ochotně počká. Ale nic víc; to bylo všechno.

Odcházel jsem od auta a od Ellen s Ralphem a bylo mi dobře, jako už dlouho ne. Prošel jsem nemocničním suterénem a vyjel výtahem do pátého poschodí a pak zamířil chodbou k otcovu pokoji. Byl prázdný a okna byla vytažená. Vzpomněl jsem si na otcovo vyprávění, jak prý si zvlášť dobře všiml, že když někdo v noci umře, ráno mrtvé tělo zmizí, protože je odvezou pryč, a potom se v pokojích vždycky důkladně větrá.

Zeptal jsem se vrchní sestry z patra, kde je pan Arness. Na operačním sále, odpověděla. Kdo prý jsem. Když jsem jí to řekl, její chování se změnilo. Zeptal jsem se jí, kde je operační sál. Prý tam nemohu. Šel jsem k výtahu a zřízenec, který jej obsluhoval, mi nejen pověděl, kde sál je, ale sám mě tam svezl.

V osmém patře mi službu konající lékař oznámil, že otec prodělal úspěšnou operaci. Taky mi řekl, abych šel pryč a už se nevracel.

„To jsou instrukce, jaké jsme dostali,“ vysvětloval.

„Od koho?“

„Od členů rodiny.“

„Já patřím k rodině.“

„Takový mám příkaz,“ tvrdil doktor. „Prosím, nedělejte nám potíže.“

„Nedělám žádné potíže,“ ohrazoval jsem se. „Vy děláte potíže mně. Chci vidět svého otce. Mám obavy o jeho zdraví.“

„Se zdravím je na tom v pořádku,“ řekl doktor. „Prorazili jsme mu kyčelní kostí a vrchem femuru hřeb. Je teď v pooperační kóji a pro svět je prozatím vyřízen, a asi tak příští dva dny bude pod sedativy. Kdykoli budete chtít vědět, jak se mu daří, můžete k nám zavolat a rádi vám to sdělíme. Zatím však máme příkaz –“

„Já vám na vaše příkazy kašlu.“

„Bernie,“ zavolal doktor.

Zřízenec mě tlačil k výtahu.

„Dejte ty pracky ode mě!“ varoval jsem ho.

„Tak pudem, šéfe,“ sápal se po mně Bernie.

Vytrhl jsem levou paži z Bemieho zajetí a nabral ho pravičkou. Když se skládal k zemi, vzpomněl jsem si na Ellenina přítele. Kmitlo mi hlavou, že Ralph Scott si dal v životě už asi líbit daleko víc než provokování a neutíkal se hned k pěstnímu řešení.

Přiběhl další zřízenec a pomáhal Berniemu na nohy.

Rozhodl jsem se, že budu jako Ralph Scott.

Uklonil jsem se a přitlumeným zjihlým hlasem jsem pronesl cosi podle mého soudu smířlivého. (Tohle vše bylo součástí svědectví pozdějšího řízení. Item: Nejdřív jsem srazil zřízence k zemi, pak jsem se usmál a uklonil.)

Popadli mě dva chlapíci v bílém a odvlekli do zadního výtahu. Můj úsměv je nijak neusmířil a přes všechny mé poklony mě vyhodili z budovy a vrátnému u dveří nařídili, aby mě dovnitř už víckrát nepouštěl.

Vzhledem k mému náhlému rozhodnutí odložit veškerou nenávist vůči svým nepřátelům a chovat se jako Ralph Scott to všechno vypadalo poněkud směšně. Dařilo se mi být jako Ralph Scott jedině s Ralphem Scottem.

„Co vám to ti chlapi udělali?“ zeptal se.

„Podle nich to byla jejich povinnost,“ řekl jsem. „Trochu jsem v osmém patře dělal virvál.“

„Jak je dědečkovi?“ ptala se Ellen.

„Je v pooperačním pokoji,“ odpověděl jsem „Zarazili mu do kyčle hřebík. Ellen, kdo dal ten příkaz, aby mě sem nepouštěli?“

„Maminka s Glorií.“

„Co si mysleli, že bych tomu starýmu tátovi udělal?“

„Ale tati,“ podívala se na mě Ellen vyčítavě, jako bych ji svými slovy přiváděl z míry, „přece víš, cos udělal.“

Uvědomil jsem si, že už i Ellen si myslí, že se chovám podivně.

„Podívej, tati,“ řekla, „chceš, abych mluvila před Ralphem?“

„Mohu vám každému přinést trochu kávy?“ zeptal se Ralph.

„To byste mi udělal nesmírnou laskavost,“ děkoval jsem.

„Jakou chcete?“

„Skoro úplně černou a třeba trochu…“

„Přinesu cukr a smetanu zvlášť.“

„Chtěl bych vám říct, mladíku, že se vám obdivuju,“ řekl jsem mu.

„Díky,“ odvětil chladně, možná s jistou vděčností, ale v zásadě to na něho neudělalo žádný dojem. Měl jemný trpělivý úsměv. Třeba se mi podaří být taky takový, myslel jsem si.

„Tati,“ obrátila se ke mně Ellen, když Ralph odešel, „musím ti něco říct. Maminka si myslí, že…“ do očí jí najednou vstoupily slzy.

„Promiň,“ omlouvala se. „Maminka si myslí,“ začala znovu, „že už nejsi vůbec za nic odpovědný. A domnívá se – znáš přece mámu –, že se s tím musí něco udělat.“

„A co udělat?“

„Hm, ona si myslí, že…“

Rozhodl jsem se, že to tomu děvčeti ulehčím.

„Arthur je přesvědčen, že by mě měli někam strčit a že bych si tam měl pořádně a dlouho odpočinout. Možná že má pravdu.“

„Jé, to bych byla teda skutečně ráda, kdyby sis pořádně odpočinul, tati,“ souhlasila horlivě.

„Myslíš si, že se chovám poslední dobu divně, Ellen?“

Čekal jsem od ní, že se postaví proti. Zarazilo mě, když jsem zjistil, že souhlasí s Arthurem. To už jsem fakt zašel tak daleko?

„Zašel jsem už tak daleko?“ zeptal jsem se.

„Tati, podívej, poslední dobou jsi dělal divné věci a odpočinek by ti opravdu prospěl. Jedno bych ti ale chtěla říct: já Arthura nemám ráda; je to čistě instinkt. Ralph říká, že instinkt je obyčejně předpojatost, ale to je mi jedno. Vždycky když přijdu k mámě do pokoje, tak s ní mluví hrozně důvěrným tónem. Máma tvrdí, že on prý myslí jenom na tvoje dobro, ale…“

„Ale co?“

„Já ti opravdu nevím.“ Vypadala vystrašeně.

„Myslím, že se za ní zajdu podívat,“ rozhodl jsem se.

„To bych byla ráda. Víš, měl bys tam jít jako Odysseus a pobít je všechny lukem a šípy, postřílet přímo do srdce, zvlášť toho hajzlíka, je to takovej úhoř, prevít. A dnes ráno přijel ten psychiatr. Mně se zdá, že jemu se máma taky líbí. A ještě se kolem ní potlouká jeden. Tati, prosím tě, měl bys tam jít a…“

„Dobrá, moje milá, půjdu, a přímo do srdce!“

Když jsme procházeli chodbou hotelu Gotham, kde Florence bydlela, napadlo mi: panebože, tady to musí stát nejmíň padesát dolarů denně. Na té úrovni jsem kdysi žil taky.

Ellen znala číslo pokoje, tak jsme na dveře zaklepali bez ohlášení.

Slyšeli jsme zevnitř přitlumený hovor, který po našem zaťukání umlkl. Arthur Houghton pootevřel opatrně dveře.

„None, Edwarde,“ vykřikl hodně nahlas, čímž mě nezdravil, ale oznamoval ostatním lidem v pokoji, že jsem přišel a že by si měli dát pusu na zámek.

„Pojď dál, Edwarde, to jsem rád, že tě vidím, pojď dál!“

Možná byl rád, že mě vidí, o čemž však silně pochybuju, ale Florence ani ostatní rádi nebyli.

Hleděl jsem jenom na Florence. Viděla mě vlastně poprvé od té doby, co mě přistihla s Gwen v posteli. Jak se má chovat ženská, která právě viděla svého manžela, že se válí v posteli s jinou? Dlouhou dobu jsem tam jen tak stál a přemýšlel o tomhle společenském problému. Později Arthur při soudním řízení vypovídal, že jsem vešel do pokoje a zůstal omráčen. Prý jsem stál, zíral do prázdna a rozhodně jsem nebyl ve své kůži.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se mě Arthur.

„Přemýšlel jsem,“ vysvětloval jsem, „že to už nejsem já.“

„Těší mě, že sis to uvědomil,“ odpověděl pohotově Arthur.

„Tyhle lidi znáš, že,“ řekl s opravdovou přátelskou zdvořilostí.

Stál jsem tam jako idiot, civěl před sebe jako omráčen, jako by mi do obličeje pustili deset fleší. Možná že to způsobila prudká vlna nedůvěry, která na mne ode všech přítomných dolehla. Vypadalo to, jako bych skutečně byl tím, čím mě jedlou nazvala Florence: divokým zvířetem, které se najednou utrhlo a dostalo se mezi ně, a oni teď uvažují, jak mě dostat do klece. Rozhodl jsem se, že se budu usmívat, a usmíval jsem se; usmíval jsem se a ukláněl, maje neustále před očima, jak by to asi dělal Ralph Scott.

Pak prolomil ticho Charles.

„Musím už jít,“ prohlásil.

Tehdy jsem si poprvé uvědomil, že Charles je v pokoji. Co tady kruci dělá? Aha, vzpomněl jsem si, Arthur mi přece říkal, že se s Florence dali dohromady. Jak je to šikovné, když se dají dohromady dva lidé, kteří mají skutečně jeden společný cíl: abych se už nikdy nesešel s Gwen. Uklonil jsem se mu, tak jak by to byl podle mého soudu udělal Ralph. Vezmi si z toho elegantního chlapce vzor, nabádal jsem sám sebe – dosud jsem ještě pořád nepromluvil a pořád, aspoň pokud oni mohli vidět, jsem vypadal jako omráčený – vezmi si z toho roztomilého chlapce příklad. Chovej se chladně, ale přátelsky. Dopřej svým nepřátelům víc zdvořilosti, než si zaslouží, oplácej jim tím, že budeš vlídnější než oni, elegantnější a „civilizovanější“. Oplácej nesnášenlivost snášenlivostí, pohrdání hrdostí, nenávist jemností.

„Charlesi,“ oznámil jsem mu, „jsem rád, že vás vidím.“

Hm, nemá smysl lhát, napomínal jsem se, řekni pravdu.

„Totiž,“ opravoval jsem se, „vlastně vůbec nejsem rád, že vás vidím, co tady ksakru děláte?“

Nato všichni vyprskli smíchy a dívali se jeden na druhého a hlavně na dr. Leibmana. Vzpomněl jsem si, jaké má mezery v předních zubech, ale na jméno jsem si vzpomenout nemohl. A tak jsem tam opět stál, zíral bez pohnutí na něho a upíral jsem na něho pohled déle, než se pokládá za přirozené. Zdálo se mi, jako by měl v očích něco mrtvého. Pak se na mě usmál, a to vypadalo ještě hůř. „Já jsem dr. Leibman,“ řekl mi.

„A, á,“ vypravil jsem ze sebe.

„Jsem rád, že vás vidím,“ uklonil se dr. Leibman. „Jste taky rád, že mě vidíte?“

„Ani nevím.“

„Překvapuje vás to, že mě tady vidíte?“

„Ano. Přesně tak. Překvapuje mě, že vás vidím.“

„A proč takové překvapení?“

„No co tady kčertu děláte?“

„Budeme mít příležitost se o tom zmínit ještě později,“ řekl.

Florence vysvětlovala: „Poprosila jsem dr. Leibmana, aby sem přijel a věnoval mi několik hodin.“

„Až z Kalifornie?“

„Musím už jít,“ oznamoval Charles neadresně.

„Tak běžte,“ řekl jsem.

„Ano,“ pokračovala Florence, „až z Kalifornie. Není to od něho milé?“

Všichni, co jsou tady, mě chtějí někam strčit, uvažoval jsem. Jedině Ralph Scott ne. Jemu je to jedno, ať je to tak nebo tak. Pořád jsem na ně všechny upřeně zíral.

Není divu, jestli si mysleli, že jsem blázen.

„Posaď se,“ vybídl mě Arthur.

„Kam?“ zeptal jsem se.

Vlastně jsem se zeptal správně. Nebylo kam si sednout.

Charles se zvedl. „Já už musím jít,“ opakoval. „Ale ještě bych si s vámi na okamžik chtěl pohovořit.“

Myslím, že jsem zůstal o dvě až o tři poznámky přítomných v konverzaci pozadu. „Mám takový dojem,“ obrátil jsem se k Florence, maje na mysli dr. Leibmana, „že ho platíme.“

Nikdo zřejmě nevěděl, o čem mluvím.

„Jeho,“ ukázal jsem na dr. Leibmana. „Že je tady, to není z žádné jeho dobrotivosti, no ne?“

Nastalo trapné ticho. Všichni si vždycky připadají nějak trapně, když se narazí na otázku placení psychiatra.

„Všichni si vždycky připadají trapně,“ řekl jsem, „když se narazí na otázku placení psychiatra.“

„Dr. Leibman si tím musel rozbourat velice nabitý program,“ hájila ho Florence.

„Ale to je mi líto,“ řekl jsem.

Ellen se rozesmála.

„Ellen,“ otočila se na ni Florence zřejmě s krajním sebeovládáním, „nechtěli byste se jít s tím mladým mužem trochu projít, a mohli byste nakoupit.“

„Ne,“ odmítla Ellen, „chci to taky slyšet.“

„Jestliže půjdeme,“ řekl Ralph Scott, „kdy se máme vrátit?“

Trvalo mi asi dvacet vteřin, než jsem si uvědomil, že Ralph mluví ke mně. Moje reakce se zpomalily, ubíraly se až hlemýždím tempem. Pořád jsem myslel na to, že mě ti lidé chtějí všichni někam strčit. Pak mě napadlo: přece nevěřím, že by to mohla Florence udělat. Florence ne; ti ostatní ano, ale ona ne.

Ralph řekl: „Pane Arnessi!“

Arthur mě upozornil: „Edwarde, mluví s tebou,“ a do toho se ihned ozval dr. Leibman: „S kým jste si myslel, že mluví?“

„Hm, to já nevím,“ pokrčil jsem rameny. „S kým jste si myslel vy, že mluví?“

„Na to bych zrovna teď nechtěl odpovídat,“ řekl dr. Leibman.

„No, možná budeme mít příležitost se o tom zmínit později,“ pokračoval jsem. A uštědřil jsem mu jeden úsměv à la Ralph Scott. Už jsem si našel způsob, jak s nimi jednat. Začínalo mi být docela dobře. Všiml jsem si, že ne já, ale oni propadají popudlivosti.

„Pane Arnessi,“ obrátil se na mne znovu Ralph, „vrátíme se za hodinu, a jestli to bude moc brzo, tak půjdem a dáme si ještě jeden oběd.“

„Proč tady nezůstanete? Už pro tu legraci!“ zeptal jsem se.

„Přímo do srdce!“ řekla Ellen a otočila se ke dveřím.

„Hodně štěstí,“ přál mi Ralph. Vzal Ellen pod paží a ztratil se mi z očí.

Když jsem viděl, jak mi mizí před očima, otočil jsem se a kdo nestojí přímo přede mnou jako Charles.

„Chtěl bych vám říct několik drobností,“ pravil.

„Tak jen ven s tím,“ vybízel jsem ho a usmíval se svým otcovským úsměvem.

„Nešel byste se mnou na chvíli na chodbu?“ ukázal na dveře.

Z tónu jeho hlasu zaznívalo něco zlověstného.

„Máte v hlase něco zlověstného,“ řekl jsem, „ale rád s vámi půjdu.“ Všiml jsem si, že říkám přesně to, co si myslím, ať to bylo cokoli. A z toho mi bylo dobře.

„Říkám všecko, co cítím,“ oznámil jsem všem. „Je to pro mě nový životní návyk. Dělá mi zřejmě hrozně dobře.“

„Myslím, že neříkáte úplně všecko, co si myslíte,“ usoudil dr. Leibman. „Tak bych například byl rád, kdybyste nám řekl, proč máte pocit, že by vás Charles mohl nějak ohrožovat.“

„Každému to nepovím,“ usmál jsem se, „ale vám to pošeptám.“

V tom okamžiku se všichni po sobě zlověstně podívali.

„Proč se po sobě tak zlověstně díváte?“

„A proč si myslíte, že máme v obličeji zlověstný výraz?“ zeptal se dr. Leibman.

Hm, pomyslel jsem si, takhle to může jít donekonečna.

„Hm,“ řekl jsem, „takhle to může jít donekonečna. Mimochodem, kdo dal příkaz, aby mě nepouštěli na návštěvu k otci?“

Mírně jsem si jednoho po druhém prohlížel. Vypadali všichni dost rozpačitě.

„Vypadáte všichni dost rozpačitě,“ sdělil jsem jim, „ale to je jedno, stejně bych si přál, abych dostal odpověď na svou otázku, prosím. Kdo z vás udělal tu šílenou ztřeštěnost a dal nemocniční policii příkaz, že mě mají násilím vyhodit, když přijdu do nemocnice navštívit vlastního tátu?“

Zamířil jsem k Arthurovi.

„Byls to ty, Arthure?“

„Ne,“ lhal.

„Byla jsem to já,“ ozvala se Florence.

„Nevěřím, žes to byla ty, Florence: jsem přesvědčen, že to byl Arthur, a teď Arthur bude muset nést důsledky svého činu. Každý čin má své důsledky, že, Arthure?“

„Musím už jít,“ opakoval zase Charles.

„No tak jo,“ řekl jsem. Pak jsem se otočil a obrátil se obličejem ke všem. Vypadali šíleně stísněně. „Já vím, že máte ještě co domlouvat,“ prohlásil jsem. „Nedokončená záležitost! Tak to teda dojednejte. Já se vrátím. Mám dojem, že toho Charles moc na srdci nemá, že ne, Charlesi?“

„Chci se vás zeptat jenom na jednu věc,“ oznámil mi.

Přešel jsem k Florence. „O ostatních ano, ale o tobě to nevěřím,“ řekl jsem jí. Pak jsem se uklonil a odešel z místnosti. Charles v patách za mnou.

Venku na chodbě jsem zašel k oknu, z něhož byla vyhlídka na bloky domů mezi 55. a 54. ulicí.

„Hodí se vám to tady?“ zeptal jsem se Charlese.

„Mně se to hodí kdekoli.“

„Tak vyklopte, co chcete,“ vyzval jsem ho.

„Chci vaše čestné slovo, že se už víckrát nesetkáte s Gwen.“

No to je ještě docela fér, pomyslel jsem si.

„No to je ještě docela fér,“ řekl jsem. „Budete se brát?“

„Ano,“ přitakal.

„Kdy?“

„Pozítří.“

„Kde?“

„Do toho vám nic není.“

„To je docela fér. Ne ten tón, ale ten obsah. Docela fér.“

„Takže chci vaše slovo. Nemá sice zvlášť velkou cenu, ale –“

„Proč si myslíte, že moje slovo nemá zvlášť velkou cenu?“

„Protože se poslední dobou chováte naprosto nevyzpytatelně.“

„A kdopak to říká?“

„Říká to kdekdo.“

„Kdekdo kde?“

„Kdekdo v tom pokoji. A říkám to já. Myslím si, že jste blázen a měli by vás někam strčit!“

„Strčit?“

„Rozhodně! Ohrožujete slušný lidi.“

„To tam teď uvnitř domlouvají?“

„Však oni vám řeknou, co tam domlouvají. Mezitím ale chci, abyste mi dal svoje čestné slovo. Tak co?“

„Ne.“

„Co?“

„Když o to žádáte takovým způsobem, tak vám svoje slovo nedám.“

Obrátil jsem se a zamířil jsem pryč.

„Pane Arnessi!“

Otočil jsem se.

Popošel až těsně ke mně. „Jestli ještě někdy budete Gwen obtěžovat anebo se jí vůbec budete chtít přiblížit nebo…“ Těžce oddychoval, matně hledaje slova, jimiž by dokončil nakousnutou větu.

„No jen pomalu a bude to,“ nabádal jsem ho.

„Jestli se jí budete chtít přiblížit, však vy víte, jak to myslím, tak vás budu muset zabít. Už jsem snesl všechno, co jsem ochoten snést.“

Hrozby a násilí nebyly pro tohoto člověka ničím přirozeným. Napadlo mě, jestli to do něho nenapumpoval jeho bratr Chet. Podíval jsem se na něho a zmocnil se mě vůči němu přátelský pocit. Ale Charles zřejmě cítil, že by třeba změkl a začal se možná ke mně chovat snášenlivě, a proto se raději otočil a odcházel.

Vrátil jsem se do Florencina pokoje bez klepání. Všichni se po mně podívali; tísnili se v hloučku nad několika archy úředního formátu. Arthur jeden položil popsanou stranou dolů na stoleček v koloniálním stylu. Druhý si strčil do kapsy.

„Mám ještě chvilku zůstat venku?“ zeptal jsem se.

„Ne, jen pojď dál,“ zval mě Arthur.

„Co je to zač, ten úřední papír? A ten, co sis strčil do kapsy?“

„Ale to se tě zrovna netýká,“ odpověděl Arthur.

„To pochybuju,“ řekl jsem. Tihle lidé si zacházení à la Ralph Scott nezasluhují, uvažoval jsem. Je pro ně příliš dobré. Zkusím něco jiného.

„Větřím prachy,“ prohodil jsem.

„Co to má znamenat?“ zeptal se dr. Leibman.

Díval jsem se mu přímo do tváře.

„Vždycky když vidím psychoanalytika, větřím prachy,“ řekl jsem a popotahoval jsem nosem, jako bych čichal, „ale tentokrát je větřím všude kolem dokola.“

Dr. Leibman se zvedl. Konečně jsem ho ťal do živého.

„Mohu vás požádat, abyste tuto poznámku vysvětlil?“ vyzval mě.

„Pane doktore, prosím vás,“ vložil se do toho Arthur, „mám schůzku –“ Podíval se na hodinky na zápěstí: „Měl jsem ji vlastně už před pěti minutami.“

„Já musím v poledne chytit letadlo,“ řekl dr. Leibman.

„A já mám rande s manikýrkou z přízemí,“ oznámil jsem. Ať se jdou všichni vycpat, myslel jsem si. Nezaslouží si, aby se s nimi zacházelo slušně. Svou snahu být jako Ralph Scott jsem odložil na jindy.

„Co že to máte?“ zeptal se dr. Leibman.

„Budeme to dělat v polední přestávce,“ vysvětloval jsem. Vždycky jsem dovedl dr. Leibmana vyhecovat.

„Co že budete dělat?“ zeptal se.

„No tu věc, co je každýmu moc dobře známá,“ smál jsem se. „Budeme to dělat v kadeřnickým skladišti na haldě špinavejch ručníků.“

Arthur se do toho vložil. „Všichni bychom se měli především posadit,“ navrhoval.

Sedl jsem si vedle Leibmana. „Vy jste můj zvlášť oblíbenej milánek!“ řekl jsem mu. „S váma bych hrozně rád chtěl bejt celej tejden a jenom bych s váma chtěl tak laškovat.“ Zmrazil mě pohledem, který do mne zabodl po čáře svého skvělého nosu. „Mohl byste mě držet za ruku?“ řekl jsem. „Já se bojím.“

„Je vám snad naše přítomnost nepříjemná?“ zeptal se Arthur velmi upjatě.

„Samozřejmě že je,“ přitakal jsem. „Přišel jsem sem za svou ženou, za Florence, za svou manželkou, která se mi odcizila. Nepřišel jsem s vámi klábosit, vy mudrlanti, anebo abych si tady dal vyhrožovat od Charlese – myslím, že si radši koupím revolver, co na to říkáte?“ Nikdo neodpovídal. „Pane doktore Leibmane?“ obrátil jsem se na Leibmana. „Hovořím s vámi.“

Dr. Leibman tam seděl, jako by mu ulítly včely.

„Prosím tě, přestaň laskavě s tou frivolností,“ nabádal mě Arthur.

„Pche,“ zavrtěl jsem hlavou, „já vůbec nemám frivolní náladu.“ Pak jsem se naklonil až těsně k dr. Leibmanovi a pošeptal mu: „Já vám to s tou manikýrkou můžu taky zafírovat, jste v cizím městě a tohle je moc krátkej termín. Dám vám prvních deset minut z její polední přestávky. Co na to říkáte? Měl bych nosit revolver?

Můj čas,“ řekl jsem, „nemá žádnou cenu. Doufám, že neplatím za váš čas, vy lumpové. Vsadím se s tebou, Florence, že vydržím čekat dýl než voni všichni!“

Florence mi neodpovídala.

„Arthure,“ řekla.

„Se mnou dnes nic nesvede,“ zavrtěl jsem hlavou. „Dneska nemám náladu vážně si povídat s nějakým advokátem, dokonce ani ne se svým vlastním. Jseš pořád ještě můj advokát, Arthure?“

„Arthure,“ zeptala se Florence, „co navrhuješ?“

„Já mám návrh,“ vskočil jsem jí do řeči. „Navrhuju, aby ten pán, co mu ulít roj včel, šel dolů a podíval se na tu manikýrku. A pak navrhuju, aby zašel Arthur na 54. ulici a Sedmou třídu a přinesl mi tamodtud z toho velkýho delikatesního kšeftu u divadla horkej pastrami sendvič a česnek v láku! Co říkáš tomuhle návrhu?“

„Arthure,“ řekla znovu Florence.

„Nevím, co mám dělat,“ pokrčil rameny Arthur.

„Tak proč nepřistoupíte na můj návrh?“ zeptal jsem se.

Florence zaječela. Panebože, to byl ale výkřik!

Dr. Leibman k ní přiskočil a ona mu schovala hlavu někde v krajině žaludeční.

„Tak se podívejte, co jste udělal,“ vyčítal mi.

„Dejte jí pokoj,“ řekl jsem dr. Leibmanovi. „Ať se vypláče. To jedině pomůže. Znám to, mám už přece léta zkušeností.“

„Pane doktore Leibmane,“ řekl Arthur, „mohl bych si s vámi chvilku promluvit?“ Přešel k oknu. Dr. Leibman nevěděl, jak se zachovat. Ale Florence udělala nějaký posunek, takže se sebral a šel za Arthurem.

Florence si začala otírat oči a pak šla do ložnice, asi pro papírový kapesník.

„Myslím, že půjdu,“ oznámil jsem. Pak jsem se zvedl, rychle jsem zamířil ke dveřím ložnice, otevřel jsem je a vešel.

Arthur mi byl v patách.

Florence sebou trhla, když mě viděla, a vykřikla: „Arthure!“

„Ano, moje milá,“ zastavil se Arthur. „Já jsem tady.“

„Moje milá,“ řekl jsem. „Moje milá!“

Dr. Leibman stál ve dveřích přesně jako socha doktora Leibmana.

„Budu už muset brzy jít,“ oznámil jsem, „a hrozně rád bych tady tomu shromáždění dodal zdání jakéhosi pořádku. Teď si chci promluvit se svou ženou. Ale nehodlám to dělat před žádným advokátem, třeba by to byl i můj advokát. A z dr. Leibmana mě chytá cukání. Chci se cítit naprosto volný, protože tohle možná bude můj poslední rozhovor s mou ženou. Nijak jí neublížím.“

„To je báječné,“ řekl Arthur.

„Co je báječné?“ zeptal jsem se.

„Konečně se chováš jako rozumný kulturní člověk.“

„Hm, přece tak daleko bych nezašel, co říkáte, dr. Leibmane?“

„My si tady jen tak sedneme, pěkně stranou,“ navrhoval Arthur.

„Na to nepřistupuju,“ odmítl jsem.

„Co tedy chceš?“

„Chci, abyste kruci tady odtud vypadli.“

„Já s ním sama nebudu,“ bránila se Florence.

„No tak potom mám poslední návrh,“ řekl jsem, „totiž abyste vy dva, chlapi, šli vedle do pokoje a nechali mě s Florence tady uvnitř. Můžete tam sedět a mít uši na dveřích, a kdyby mě popadla zuřivost, můžete sem vrazit a dva mě klidně přemůžete, Co říkáš na tohle, Florence?“

„Myslím, že to by šlo,“ svoloval Arthur, ale moc důvěřivě to neznělo. Rozhlédl se a zakoulel při tom očima, jako když Dick Nixon pronáší některá ze svých poněkud silných tvrzení a není jisto, zda to myslí úplně vážně.

„Vyhovuje vám to, pane doktore Leibmane?“ zeptal jsem se.

Dr. Leibman mi neodpověděl.

„Dr. Leibman se mnou zřejmě nemluví.“

Dr. Leibman se naklonil k Florence a něco jí říkal, ale neslyšel jsem co.

„Vím, že je to pro vás pro všechny těžké rozhodování, když se uváží můj stav,“ pokračoval jsem, „tak já půjdu vedle a můžete si to zatím dohodnout.“

Šel jsem do vedlejšího pokoje.

Arthur za mnou. „Všichni tady máme jenom jeden jediný cíl,“ ujišťoval, „chránit Florence, dokud zase nebudeš ve své kůži.“

„Báječný!“

„Vím určitě,“ pokračoval, „že někde v hloubi duše musíš i ty mít s Florence soucit.“

„To musím,“ přitakal jsem.

Dr. Leibman otevřel dveře.

„Arthure,“ volal. Opět se usmíval. Arthur spěšně odešel do vedlejšího pokoje a zavřel za sebou.

Pořád ještě jako bych ve vzduchu větřil peníze, a byl jsem zvědav, jestli ten arch papíru, který obrátil Arthur na stole popsanou stranou dolů, by nemohl vrhnout trochu světla na tu záhadu, proč to tak silně v tom pokoji zavání po penězích.

Tak jsem si ho přečetl.

Bylo to prohlášení, které jsem měl podepsat v přítomnosti svědků, Arthura a dr. Leibmana. Přelétl jsem je naráz moderním globálním způsobem a stálo v něm, že převádím všechna práva týkající se našeho společného majetku, kterých jsem požíval rovným dílem s Florence, na ni; pozemky, domy, inventář má nadále patřit pouze jí, dokud nebudu podle jejího úsudku opět plně odpovědnou osobou.

Vzhlédl jsem od papíru, a stál za mnou Arthur s dr. Leibmanem a pozorovali mě, jak čtu. Klidně jsem si to dočetl. Pak jsem řekl cosi, co překvapilo i mne.

„Klidně to podepíšu,“ prohlásil jsem.

Byli ohromeni.

„Mně to naprosto vyhovuje.“

Arthur popošel ke mně a tiskl mi ruku.

„Já to věděl,“ lhal.

„A kvůli tomuhle tolik zmatku?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přikyvoval Arthur, jako by najednou dostal záchvat upřímnosti. Jenže ve skutečnosti, jak jsem brzy zjistil, zase lhal.

„Můžeš mi půjčit něco na psaní?“ zeptal jsem se.

Arthur nechtěl mařit ani okamžik.

Já také ne. Vzal jsem od něho pero a efektně jsem pod text podepsal jeho jméno. Jak jsem předpokládal, byl tak rád, že podpis má, že se naň ani nepodíval, ale rychle papír složil a zasunul do náprsní kapsy.

„Teď si teda určitě musíte myslet, že jsem cvok,“ řekl jsem.

Arthur se rozesmál. Najednou se choval přátelsky.

„Arthure,“ obrátil se k němu dr. Leibman, „jestli tady budeš moci zůstat, dokud si spolu neodbudou ten rozhovor, tak mě tady není zapotřebí, že?“

„Já už mám deset minut zpoždění na jednu nesmírně důležitou schůzi,“ vytáčel se Arthur.

„No tak, kluci,“ navrhl jsem, „proč se neseberete a nejdete oba? Ten papír jsem vám už přece podepsal.“

Šli znovu do ložnice a slyšel jsem, jak se tam dohadují. Potom vyšel Arthur.

„Dr. Leibman počká na letadlo ve dvě hodiny,“ řekl. „Já musím jít.“ Podával mi ruku.

„Arthure,“ zeptal jsem se, „mohl bys mi půjčit padesát dolarů? Nemám teď žádné peníze. Nevím, kdy ti to budu moct splatit.“

„Ale samozřejmě,“ souhlasil, „samozřejmě!“ A už vyrukoval s náprsní taškou. „Nestačilo by ti čtyřicet?“ zeptal se. „Mám s sebou než něco přes padesát a celý den budu jezdit taxíkem.“

„No tak těch dalších deset bys mi třeba mohl poslat později,“ navrhl jsem podrážděně.

„Jistě,“ přikyvoval. „A gratuluju, všechno to dobře dopadne.“

„Jistě, dopadne,“ přitakal jsem.

„Vždycky jsem říkal, že máš srdce na pravém místě.“

„A teď to víš naprosto bezpečně,“ řekl jsem.

„Čas hojí všecko,“ dodával.

„A Arthure,“ pokračoval jsem, „že vy, chlapi, už proti mně nic skeťáckýho neplichtíte, co?“

„O čem mluvíš, Edwarde?“ ptal se. „Koneckonců jsem tvůj advokát.“

„To mi právě dělá starosti.“

Nervózně se usmál a jeho smích se mi vůbec nelíbil. Pak se chopil měkkého plstěného klobouku a odešel.

Hned nato vyšel z Florenciny ložnice dr. Leibman. Začal se roztržitě rozhlížet po pokoji, jako by si ani neuvědomoval, že jsem tam také já.

Chvíli jsem ho pozoroval. Vypadal jako takový malý divný živočich a náhle se nejevil vůbec přátelsky a přívětivě.

„Něco se děje?“ zeptal jsem se.

„Bolí mě hlava,“ odpověděl.

„Proč si nelehnete a nezavřete oči? Jste už asi dlouho v nějakém napětí.“

„Myslím, že to udělám,“ pokýval hlavou, „děkuju vám.“ Položil se na pohovku a zavřel oči.

Šel jsem do ložnice.

Florence si právě zapalovala cigaretu.

„Florence,“ začal jsem, „musím ti něco důležitého oznámit.“

„Ano,“ řekla s jistými obavami.

„Totiž: já nejsem blázen.“

To ji zřejmě znervóznilo ještě víc.

„Já se ve skutečnosti cítím líp než celá ta léta. Ten papír jsem podepsal, protože jsem si myslel, že se budeš cítit bezpečnější.“

Neodpovídala.

„Doufám, že se tak už cítíš,“ dodával jsem.

Neodpovídala.

„Ale vidím, že ne.“

„Peníze,“ odkašlala si, „pro mě nic neznamenají.“

„Co pro člověka vůbec něco znamená?“

„Chci, aby všecko zase bylo tak, jak bývalo.“

„Co má být zas tak, jak to bývalo? A jak to bývalo?“

„Chci, aby ses ke mně vrátil a byl se mnou jako dřív.“

„Ale Florence, moje milá. Já už jsem s tebou vlastně nebyl léta, ne?“

„Nečekám nic dokonalého,“ pokračovala, „ale chtěla bych mít možnost… možnost vytvořit si život, zařídit si pěkný život.“

„No a teď právě takovou příležitost máš, a já ji mám taky.“

„Můžu dokonce zapomenout, co jsem viděla tuhle to dopoledne,“ slibovala. „Charles mi řekl, a je to velice slušný člověk, že se s tím děvčetem ožení. Proč si chce tu děvku vzít, to už je jeho věc. Ale jsem ráda, že to bude on a ne ty… a… Eve, ach Eve…“

Trochu začínala plakat.

„Nevšímej si toho, že pláču,“ omlouvala se.

„Já se kvůli tomu nezlobím,“ ujišťoval jsem ji.

„Ty jseš přece takový lump, takový lump…, ale já to překousnu, skutečně to dokážu, jenom když mi dáš čas. Dovedu smazat všechno, co jsem ten den viděla. A nakonec jsem přece kulturní člověk a ty jsi taky kulturní člověk.“

Asi v tuhle chvíli jsem si uvědomil skutečnost, že mě Florence chce zpátky.

„Chceš, abych se vrátil?“ zeptal jsem se. Asi to znělo velice překvapeně.

„Jistě,“ přitakávala, „nic jiného jsem si celou tu dobu nepřála. Jenom mi dej čas, ať můžu zapomenout na tu strašlivou podívanou, kterou jsem spatřila. Ale je to už pryč, viď?“ řekla. „Vykopls ji, že?“

„Ne, ona odešla ode mě.“

„To asi ne!“

„Proč ne?“

„Myslím, že od tebe by žádná ženská neodešla.“

Rozesmál jsem se tomu.

„Ty lumpe!“ říkala a dívala se při tom na mě velice dychtivě, „vypadáš moc dobře, víš, moc dobře. Nemáš absolutně ani to nejmenší právo tak vypadat, ale vypadáš.“

Narážka pro mne, abych ji vzal do náruče. Ale nevzal jsem.

Zřejmě ani nepotřebovala tolik času, aby tu strašlivou vzpomínku vymazala z paměti, protože její oči na mne hleděly se silně vyzývavým výrazem.

„Takhle rychle to se mnou nejde,“ zarazil jsem ji.

„Jistěže ne, se mnou taky ne. Potřebujeme čas.“ Šla ke mně a posadila se. Fakt, že jsem podepsal ten papír, uvažoval jsem, dělá zřejmě zázraky. Rozhodl jsem se ale, že tohle neřeknu.

„Já možná už nikdy nepůjdu do práce,“ oznámil jsem jí.

„A co budeš dělat?“

„Možná že nic.“

„Nic?“

„Nic, co by někdo mohl vidět. Jen se tak budu procházet a přemýšlet. Prostě se třeba někam seberu a někam půjdu, sednu si tam a budu si přemýšlet.“

„Jako Tolstoj?“

„On to udělal?“

„Ano, udělal… jednoho dne se prostě sebral, uřízl si hůl a šel pryč z domu.“

„Ne, tak ne; jak budu já sám chtít!“

„Ale Tolstoj,“ podotkla, „byl bohatý člověk.“

„No my přece máme taky nějaký majetek, můžeme něco prodat a budeme mít peníze.“

„To teda nevím.“

„Co nevíš?“ mluvil jsem s ní teď jako s paní šéfovou.

„Jestli máme skutečně dost, abychom byli opravdu hmotně zabezpečeni. Totiž byla bych moc ráda, kdyby ses mohl podívat na všecky nové účty, které zase naráz zničehonic přišly.“

„Rád bych, kdybys je zaplatila a pak prodala dům, prodala tu vilu v Indiu, prodala auta, prodala desky a obrazy a knihy, prodala vlastně všechen náš majetek a…“

„Evansi, měj přece rozum! Kam bychom šli?“

„Nepotřebujeme víc než dva pokoje. Můžeme si vzít laciný byt tady v New Yorku.“

„Jsem na to příliš stará a taky příliš hezká, než abych snášela takové nepohodlí, Evansi.“

„Dá se žít líp…“ začal jsem.

„Připadá mi to strašně vulgární a nepohodlné. Jsem skutečně na takové nepohodlí už moc stará, opravdu.“

„Ale nám tam přece nijak zvlášť dobře nebylo, aspoň mně ne. Bylo mi tam mizerně, vždyť jsem se dokonce snažil zabít, pamatuješ? Dvakrát!“

Přestával jsem se ovládat, ustal jsem tedy a poodešel od ní. Věděl jsem, že teď, nebo nikdy. Šel jsem k ní, vzal ji za ruce, pevně je sevřel a dokonce jsem jimi začal třást.

„Florence, Florence,“ říkal jsem, „já vím, dělal jsem ti strašné věci, i jiným lidem. Ale to není nic proti tomu, co jsem udělal sám sobě. Můj hřích je hřích proti sobě samému. Zradil jsem sám sebe. Stal jsem se vším, co jsem na samém počátku, když jsem vstupoval do života, nikdy nechtěl být. V té podobě, jaký jsem byl, jsem sebou pohrdal.“

„Já jsem tě měla ráda právě takového, jaký jsi byl.“

„Takový už nejsem.“

„Neříkám, žes byl dokonalý, ale měls aspoň určité ohledy vůči ostatním lidem – Eve, prosím tě, můj milý, buď slušný člověk, buď zase sám sebou! Mysli taky na někoho jiného než jen na sebe!“

„Celou tu dobu jsem nedělal nic jiného, než právě že jsem myslel na někoho jiného. V tom byla taky moje chyba. Ztratil jsem sám sebe. Stal jsem se – proboha, chápej to, Florence – vším, čím jsem u ostatních lidí pohrdal. Takový už nikdy být nechci.“

„No jednu dobrou věc jsi už udělal – že ses jí zbavil.“

„Nemá to nic společného ani s ní, ani s tebou. Týká se to mě. Ztratil jsem sám sebe. To už nejsem já, to už nejsem já!“

„Eve, uklidni se. Pokus se mi říct, jaký jsi tedy teď“

„To ještě nevím. Ale z toho nejsem blázen. Možná že celý ostatní svět se zbláznil. Já ne!“

„Eve –“

„Ne, nech mě domluvit! Takhle už nesmí vypadat nic, vůbec nic v tom našem světě tady! Na téhle zemi může být život dobrý, ale jak vypadá teď, to nemá žádný smysl! Je to šílený svět. Ne já, svět je šílený!“

Slyšel jsem, jak zvyšuju hlas a jak nad ním ztrácím vládu.

„Do takového světa a do ničeho jemu podobného se nevrátím. Nikdy! Nikdy!“

„A co budeš dělat?“

„Vzácné chvíle života! Okamžiky mého života! Už nikdy nikomu žádné nedám.“

„Evansi, uklidni se.“

„Ne, nechci být klidný; proč bych se měl uklidňovat? Já nejsem klidný!“

„Co chceš tedy dělat – au, bolí mě, jak mi mačkáš ruku!“

Pustil jsem jí vztekle ruce. Pak jsem ji za ně zase vzal.

„Teď zrovna nechci dělat nic.“

„Tedy musím ti říct, že tomu se nemůžu nijak obdivovat.“

„Už nechci dělat žádnou práci, kterou pohrdám. Už nikdy nechci lidem lhát anebo nad nimi násilím vítězit nebo na ně vyzrávat anebo předstírat.“

Nabíral jsem dech. Florence byla šíleně vyděšená.

„Než zemřu, chci udělat jednu jedinou malou věc, jednu nepatrnou maličkost, pro kterou bych k sobě měl úctu, tu jednu skutečně svou vlastní věc, která je součástí mě samého… dovedeš to pochopit?“

„Jistěže, Eve –“

„Tak, a to právě chci!“

„Jistě.“

„Pohrdám životem, jaký jsme žili, Florence. Je mi líto, ale pohrdám tebou i sebou dohromady. Chci si najít nový způsob života, jakého si vážím…“

„Jako spát s tou kurvou!“

„Neříkej jí kurva,“ namítl jsem klidně.

„Proč bych jí neměla tak říkat, když taková je.“

„Je to lidská bytost jako ty a je daleko míň děvka než většina našich známých přítelkyň –“

„Je to špinavá coura!“

„Jak to víš?“

„Protože už mám takový cit! Rozeznám děvku na první pohled. Takže když mi začneš povídat, jak chceš velkolepě vyjít do nového života za svobodou, vím, co tohle rozhodnutí znamená!“

„Co o ní víš?“

„Všecko!“

„Čerta o ní víš.“

„Dala jsem si o ní všechno zjistit. Dověděla jsem se, s kým kde byla a kolikrát… a kolik za to dostala zaplaceno. Slyšíš, zaplaceno! Zaplaceno!“

„No a co?“

„Zaplaceno!“

„Mám ji radši než tebe.“

„Evansi.“

„Je daleko víc člověkem než ty a dá se jí daleko víc důvěřovat! Ta by neplichtila za zády vlastního manžela žádné žádosti, aby ho někde zavřeli.“

„To jsem neudělala.“

„Ta by nepletichařila, aby mě strčili do blázince.“

„S tím jsem nesouhlasila.“

„Nemysli si, že nevím, co se tady děje. Tvůj advokát má právě tuhle minutu v náprsní kapse papír, který by mě mohl dostat do blázince, a to na základě podepsaného prohlášení –“

„Odmítla jsem to podepsat

„Chtěl jsem říct prohlášení, které podepsal ten nafoukanej idiot,“ (zvýšil jsem hlas natolik, že se rozléhal po celém jejím apartmá) „dr. Leibman! A fakt je, že v tomto okamžiku uvažuješ i ty, jestli to máš podepsat.“

Znovu zaječela. „Dr. Leibmane!“ křičela. „Dr. Leibmane!“ Třásl jsem s ní skutečně prudce.

Dr. Leibman musel skočit několik metrů, protože netrvalo skoro ani vteřinu a už byl v ložnici.

A netrvalo taky skoro ani vteřinu, abych se dostal ven. Nevěděl jsem, kam jdu, ale šel jsem.

Dveře u výtahu se otevřely, z něho vyšel Arthur Houghton a prolétl kolem mne takovou rychlostí a tak šíleně vzteklý, že mě ani neviděl. Mířil k Florencinu apartmá a byl zlostí bez sebe.

23

Dole jsem div nevrazil do představitele superčisté rasy. Pan Finnegan často obědvával v hotelu Gotham. Později jsem zjistil, že tam sám pro Florence rezervoval apartmá a podepisoval za ni účty.

Stál jsem tu s ním a čekal na jeho rolls. Vozovky byly nabité, takže se auto opozdilo. Finnegan to sice viděl, ale nijak to nezmirňovalo jeho nevrlost vůči šoférovi. Jeho rozladění si uvědomoval celý vestibul.

Všiml jsem si svého odrazu ve skleněných dveřích. Ke svému překvapení jsem zjistil, že se na pana Finnegana dívám s obdivem. Něco takového jsem však vůbec necítil. Díval jsem se na svou usmívající se podobu ve skle a ptal jsem se, jestli jsem to vůbec já.

Pak jsem najednou jasně pochopil, cože to bylo, co jsem pociťoval několik posledních dnů. Byl jsem prostě dva lidé. Ten jeden, to byl Eddie, ten chlap, co věnoval právě v tu chvíli tak dokonalou pozornost panu Finneganovi, chlap, kterého chtěla Florence zase pro sebe zpátky, jak se právě vyjádřila, Eddie, který se choval přesně předvídatelným způsobem, skrýval různé averze pod úsměvem a potlačoval jakýkoli vlastní odpor dřív, než začal přerůstat obvyklou míru.

Potom tu však byl ještě jeden člověk. Neměl dosud tvář a neměl ani jméno. Ale ten se právě rodil, tak jistě jako že Eddie umíral. Tihle dva lidé byli do sebe zaklesnuti v smrtelném zápase a jeden pomalu přemáhal druhého. Až přijde čas, Eddie zemře, a cokoli přijde na jeho místo, to budu já.

Jakmile nastane smrt, držitelské právo přejde na novou osobnost. Každý člověk, stejně tak jako každý obchodní podnik, má právo udělat bankrot, zaplatit dluhy anebo se aspoň na určitá procenta vyrovnat se všemi, kterým dluží, a pak začít znovu. A ten člověk, který se tu nově objeví, by neměl nést po celý další zbytek života plnou tíhu odpovědnosti za chyby a omyly, které udělal Eddie.

Začal jsem pozorovat Eddieho, jako by to byl někdo úplně jiný

Finnegan se zřejmě rozhodl dát mi nějakou radu. „Tak co, Eddie, už jste si to rozmyslel?“

„Co jestli jsem si rozmyslel?“ zeptal se Eddie.

„S Florence přece, vy idiote. Posloucháte mě?“

„Jistě,“ prohlásil Eddie s úsměvem.

„No nevím. Skutečně?“ Finnegan se na Eddieho kriticky podíval. „Vy opravdu začínáte cvokovatět; kruci, co se to s vámi děje?“ Nečekal, až mu Eddie na otázku odpoví, šel ke dveřím a tam dal vrátnému dolar.

„Sežeňte mi taxíka,“ poroučel a pak se obrátil zase ke mně: „Teď bez legrace, jak dlouho si myslíte, že to takhle bude pokračovat? Podívejte se, on je to dost velký luxus.“

„Luxus?“ zeptal se Eddie Finnegana s úsměvem.

„Ano. Myslíte, že si tohle všecko vůbec můžete dovolit?“

Zase nečekal na odpověď, ale otočil se a hleděl nahoru do ulice. Padesátá pátá na křižovatce s Pátou byla přecpaná.

„Doufám, že se má náš starosta na Sea Islandu báječně, mezulán,“ vrčel nahlas, aby to všichni kolem dobře slyšeli. „Vždycky když je situace úplně nemožná a on už je nucen něco udělat, vyhodí vrchního referenta pro dopravu a vezme jiného; a tenhle čin ho naplní takovým pocitem uspokojení, že se z toho všeho dokonale otřese a jede si, mezek, na měsíc na dovolenou.“

Lidé kolem se tomu dost smáli.

I Eddie.

„A co byste tedy s tím městem udělal?“ zeptal se Eddie, jako by mu na tom záleželo.

„Zboural bych ho,“ prohlásil Finnegan. „Frank Lloyd Wright to říkal správně. Pusťte na to bombu a začněte znova.“

Eddie se zasmál. „Vážně,“ pokračoval, jako by mu na tom na všem skutečně záleželo. „To myslíte dopravu?“

„Vyhodí si nynějšího referenta pro dopravu, vezme jiného a odjede si na měsíc na dovolenou,“ opakoval pan Finnegan.

Eddie se zasmál.

„Jdeme,“ rozhodl pan Finnegan.

Vyrazili úprkem dolů po Padesáté páté ulici.

„Kam jdete?“ křikl na něho Finnegan přes rameno.

„S vámi,“ odpověděl Eddie, „kam jinam?“

„Myslím potom!“

„Nemám ponětí.“

„Přesně tohle mám na mysli,“ řekl Finnegan a přidal do trysku. „Nemáte vůbec žádný smysl života, žádný cíl, žádný směr,“ křičel přes rameno, „a podívejte se, jak dejcháte. Dostal jste se až nebezpečně z kondice, hošíčku.“

Někde uprostřed před dalším blokem domů zahlédl Finnegan prázdného taxíka. „Pojďte!“ pobídl mě a vyrazil.

V taxíku se naklonil k řidiči a dal mu dolarovou bankovku. „Dostanete ještě jednu, když mě za pět minut dovezete k hotelu Astor,“ sliboval mu. Řidič taxíku, nějaký Silverman, jak stálo na licenci, vzal bankovku a pokrčil rameny. „Co to má znamenat?“ zeptal se Finnegan.

„Neuženu si vředy,“ ucedil Silverman. Nebyl to žádný Eddie.

„Člověka strašně překvapuje, že vypadáte tak úžasně dobře,“ poznamenal Finnegan. „Toho jsem si všiml u lidí vždycky hned po tom, když zemřeli. Vypadají báječně, jako by jim najednou někdo sejmul z těch rozbolavělých zad všechny starosti světa. Není to pravda?“

Eddie přikývl, usmál se a dokonce se tomu skoro rozesmál.

Finnegan si ho pořád ještě zpytavě měřil. „Vy nejste blázen, že?“ zeptal se.

„Aspoň doufám. Chci říct,“ (Eddiemu to trochu ujelo) „doufám, že ne.“

„Na to všecko ale není čas, tak se z toho koukejte vykřesat, chlapečku. Podívejte se. Já vám řeknu, co dělat. Chcete to slyšet?“

„Rozhodně.“

„Až mě dovezete do Astoru, vraťte se do Gothamu. A jestli někdo u ní bude, tak ho vyhoďte. Pak jí to pořádně udělejte, až se z ní bude kouřit. Přestane si o vás myslet, že jste blázen. Ale rychle!“

Silverman se pokoušel proklouznout úzkou mezerou v zácpě aut. Slyšeli jsme zaskřípění. Silverman zatáhl brzdu, a pak když vrhl nejdřív na Finnegana dlouhý káravý pohled, otevřel pomalu přední dvířka a vykolébal se k místu, kde se auta o sebe otřela. Měla následovat obvyklá výměna legitimací a čísel.

„Pojďte,“ vybízel představitel superčisté rasy, když vyskočil ze dvířek. Eddie spěchal za ním, co mu jen stačil.

„Objednejte si nějaké pití a něco k obědu, zajistěte si všecko u hotelové služby přímo do pokoje,“ křičel na Eddieho Finnegan, když utíkal za dalším prázdným taxíkem. Byli na Šesté třídě a tenhle mířil směrem na sever. Když Eddie nastoupil, Finnegan pořád řečnil. „Mají tam báječné humry. Zrovna jsem je tam jedl. A pak, jestli to dokážete, narvěte to do ní ještě jednou. Uvidíte, že už nebudete mít co povídat o ničem jiném, než kam spolu pojedete na dovolenou. A na tu jsem ochoten vám půjčit svůj dům v Eleutheře i se vším personálem.“ Eddie musel asi vypadat velice vděčně, protože mu Finnegan řekl: „To nic, rádo se stalo. Můžete si tam na týden zajet, rovnou odsuď.“

Taxík zatím přejel Padesátou šestou ulici a řidič čekal na příkazy.

„Aha, ano, hotel Astor, pane řidič,“ křikl Finnegan. „Florence nemá ani tak starosti o vaše mentální zdraví,“ začal znovu, „ale spíš ji tíží ta vaše trvalá lhostejnost, jakou vůči ní projevujete. Takže do sebe hoďte pár gibsonů, zhasněte a konejte svou povinnost. Jinak, drahý příteli,“ (Eddie se usmíval) „budete mít skutečný malér, a to mám na mysli jediný skutečný malér, jaký člověka může potkat, malér s penězi. Ale po tom týdnu v Eleutheře se můžete vrátit do Los Angeles a dělat si co chcete, a s každým, koho klofnete!“ (Eddie se uznale zasmál.)

Najednou si Finnegan všiml, že taxík jede na východ!

„Kam to kruci jedete?“ zařval na šoféra.

„Na Padesáté sedmé se nedá odbočit doleva,“ vysvětloval řidič. „Musím jet na východ na Padesátou osmou a Pátou a vzít to kolem bloku.“

„Ježišikrrriste!“ ječel představitel superčisté rasy, když narazil hlavou do stropu. „Jsem na tom hůř, než když jsem vyjel“ Vyskočil ven, podával řidiči dolarovou bankovku a řekl: „Zavezte toho pána do hotelu Gotham.“ Pak strčil hlavu do okénka a usmál se. „Tak! Teď bude zase všecko v pořádku? Že?“

„Bude!“ přisvědčoval Eddie. „Díky.“

„To jste udělal chybu, že jste se Florence k něčemu přiznával. Nikdy se k ničemu nepřiznávejte! Zapírat, zapírat, zapírat, tímhle motem jsem se řídil vůči ženským celý svůj život. Teď musím dojít do Astoru pěšky. Tak ji párkrát pořádně vohoblujte. Pak mi zavolejte. Dám vám zase ihned vyplácet plný plat! Co tomu říkáte?“

„To je skvělý!“ liboval si ten milý starý Eddie.

„Ale žádný faulování, nebo nic nebude, rozumíte?“ zasmál se a zmizel.

Před Gothamem trčel dost nevhodně se vyjímající vůz s Ralphem Scottem u volantu. Ellen byla vzadu a ležela. Bolela ji hlava.

Ralph nepromluvil celou cestu k zálivu ani slovo. Před naším starým domem jsem z auta vystoupil, políbil Ellen na rozloučenou, potřásl Ralphovi rukou a tím to bylo odbyto. Nepamatuju se, že bych býval byl někomu tolik za něco v životě vděčen jako ten den Ralphovi Scottovi za jeho mlčení.

Když odešli, chtělo se mi jenom sedět vpředu na verandě. Najednou jsem chápal, jak zvířatům stačí někdy k spokojenosti, když mohou jen sedět. To ticho mě neobyčejně uklidňovalo. Cítil jsem na tvářích lehký vánek. K nozdrám mi doléhala vůně otcových akátů. Pozoroval jsem plachetnice v zálivu; museli tam na těch člunech určitě křičet a hovořit a smát se, ale já jsem byl vděčný, že nic neslyším. Všecko jako by se dálo někde jinde a lidem, na nichž mi nezáleželo.

Od vzdáleného vlnolamu jsem slyšel obrovské otřesy. V pravidelných intervalech ke mně doléhalo dunění – nebyly to určité zvuky – spíš vibrace vzduchu, jenž působil jako ozvučnice.

Začala válka? Bylo mi to jedno.

Byl jsem na pokraji. Věděl jsem, že se to odpoledne stane cosi nezvratitelného. Anebo nejpozději té noci.

Húúú. Húúú. Húúú.

Nebylo to burácení hromu, přestože byl déšť na spadnutí. Hladina Long Island Soundu vypadala jako rozlité olovo. Přebíhaly po ní náhlé poryvy větru a bylo to, jako když se po ní rozlétnou hejna ptáků. Pak se opět ozvalo dunění nebo vzdálené burácení hromu. Nejspíš nějaké otřesy. Na burácení hromu to bylo příliš pravidelné.

Ten den se musí stát něco strašlivého. Něco konečného.

Vstal jsem a kráčel pomalu k starému tenisovému kurtu.

V hlavě jsem cítil tlak, jaký asi musí předcházet mrtvici. Je to snad od těch vzdálených otřesů?

Tenisový kurt dávno zarostl travou: dva zrezivělé sloupky uprostřed vysoké trávy a divokého vína a kolem dokola zrezivělý drátěný plot. Vzpomněl jsem si, kdy se o kurt naposledy pečovalo; je to už celou jednu generaci. Jezdil sem na víkend jeden významný nákupčí z clevelandského obchodního domu. Otec se doslechl, že rád hraje tenis. Sám samozřejmě nehrál a neměl zájem udržovat kurt pro nás pro děti. Ale při téhle příležitosti vždycky do domu pozval odborníky. Když se nákupčí v neděli dopoledne probudil, byl pro něho kurt připraven. Ale jak už to tak bývá, předchozí večer se hrál poker a chlapík se ráno probudil s kocovinou. Ani nesešel dolů se na kurt podívat. Seděl na verandě, hleděl na záliv, řekl, že mu připomíná jezero Erie, a oznámil, že musí brzy odjet.

Toho léta jsme na kurtu hráli s Michaelem. Ale na jaře příštího roku se na některých místech půda propadla a mrazem vystoupily na povrch překvapivě obrovské balvany (odkud se jen sebraly?).

Teď, o celou generaci později, tu kurt stál jako obdélník zarostlý plevelem, jako další z nedoceněných věcí, které byly charakteristické pro život mého otce, stejně jako piano, motorový člun – věci, které získal, ale z nichž se nikdy nedovedl těšit. A mezi ně, pomyslel jsem si, patřila i matka.

Otřesy nad tmící se pevninou byly těžší a těžší. Připadalo mi, jako bych byl v obrovském bubnu, a uši vnímaly dunění spíš jako tlak než jako zvuk.

Začal padat déšť, nehlučně, v obrovských hutných kapkách. Vzpomněl jsem si na déšť, který popisuje Hersey ve své knize o Hirošimě.

Stál jsem uprostřed kurtu a tady mezi těmi léta zanedbávanými věcmi jsem uvažoval, zda tu vůbec jsou některé, na nichž otci záleželo a o které skutečně pečoval. Kde jsou? Co zůstalo, přemítal jsem, z vášnivého úsilí, z čisté energie celého jeho života?

Tenisový kurt se nijak nebránil těžkým padajícím kapkám. Déšť tiše mizel mezi hutnými stvoly trávy. Jako čas, beze stopy.

Moje minulost! Přál jsem si v duchu – kéž by taky zmizela beze stopy!

Pomalu jsem kráčel k domu. Na verandě jsem se posadil a sledoval, jak déšť rovnoměrně dopadá na všechno kolem; pomocník času, smývající stopy minulosti. Oheň a potopa, říká se v té staré knize; obřad očištění, řekl někdo jiný. Keats. Zemřel mlád. Nemám moc času, pomyslel jsem si. Je už pozdě, napadlo mě. Ale aspoň jsem začal. Srazil jsem každého ze skály, a srazil jsem téměř i Eddieho; a taky to s ním brzy udělám. Pak budu samojediným obyvatelem svého vlastního světa.

Seděl jsem a zpíval některé staré písně, svoje zamilované: Já a můj stín; Mně je to jedno; Sbohem, ptáčku. A písničku, jež byla v mé umělecké přehlídce to nejlepší číslo: Každý má strach o Eddieho, ale „Eddie už tu nežije“.

Takovéhle sebelitování v dešti je hnusné, přemítal jsem. No a co? říkal jsem si.

Napadlo mě, že po Eddiem už zbylo vlastně jenom jedno: svědectví tohohle domu. Všecko ostatní jsem odklidil, ale musím se ještě nějak vypořádat s tímhle domem. Uhodil jsem do stěny verandy. Barva se sypala ve vločkách. Tohle je to jediné, co po něm zbývá, uvažoval jsem, poslední stopa.

Začínal jsem pociťovat potřebu nějakého násilného činu, jímž bych oslavil smrt a znovuzrození, jímž bych smyl anebo spálil to staré a oslavil nové. Když se chce dosáhnout nějaké změny, vždycky teče krev, i poprvé při znovuzrození. Potopa a oheň jsou zřejmě čas od času nutné. Jehova nebyl ukrutný. Byl pravdivý.

Zdálo se mi, že lidský rod během svého legendárního vývoje v jistých obdobích musel cítit, co jsem cítil já toho dne: potřebu vyslovit cosi špatného, smýt to a tak vytvořit prostor, aby mohlo vyrůst cosi nového.

Vždycky mě udivovalo, jak rychle dorůstá to nové. Vzpomněl jsem si, jak jsem se kdysi snažil udělat si život na západním pobřeží snesitelný a jak jsem si proto koupil ranč v Ojai; něco přes sto akrů toho bylo, lebeda, šalvěj, hloží, samý plevel. Několik let jsem tu zem čistil, aniž to skutečně bylo nějak vidět, a po dobu toho svého usilování jsem spálil hodně roští. Dal jsem vždycky pod hranici z chrastí dvě staré pneumatiky, polil jsem je parafínem a zapálil. Nevím, jaké chemikálie dávají do pneumatik, ale jsou neobyčejně výkonné. Oheň strávil všechno, ať to bylo sebevlhčí nebo sebezelenější. Druhý den po těch obrovských hromadách roští nezbylo nic než pár stočených drátů z vnitřku gumových pneumatik. A popel, kolik centimetrů. Ten popel ještě nebyl vychladlý a už jím prorážely malé zelené výhonky. Kořeny zůstaly v zemi živé.

Vstal jsem a znovu jsem uhodil do zdi verandy. Vločky barvy se sypaly na zem a vespodu se objevilo dřevo. Na oheň ideální, pomyslel jsem si.

Uvnitř jsem se zastavil a poslouchal. Seshora jsem slyšel zvuk spousty, ohromné spousty vodních kapek dopadajících do železných kastrolů, zvuk silnější než déšť. Poprvé jsem se sebral a zašel po schodech nahoru do oné části domu, kterou matka uzavřela, kde se přestalo topit, kde netekla voda a kde se neuklízelo. Schody vedoucí do vrchního patra končily u malé čtvercové chodby osvětlené pouze světlíkem. Byly tam čtvery dveře, jež vedly do tří ložnic pro služebnictvo a do obrovské komory, do níž jsem právě vešel. Když jsem otevřel dveře, našel jsem pod četnými velkými dírami ve střeše vyřazené hrnce a kastroly z naší domácnosti. Když jsme s Gwen vařili, všimli jsme si, že je v kuchyni málo nádobí. Všechny byly tady; na stole, na židlích, na podlaze, a rychle se plnily vodou. V některých místech byly tak strašné díry, že jimi byla vidět obloha.

V komoře jsem našel otcova zavazadla, veterány jeho devětačtyřiceti plaveb přes oceán. Měkká hnědá kůže byla svraskalá jako kůže mrtvého živočicha, přezky a řemeny rozbité. Ale dalo se na nich vyčíst, kde všude si otec užil hezkých chvil, protože na nich dosud byly nálepky tehdejších velkých hotelů: Claridge’s v Londýně, Ritz v Paříží, Grand v Benátkách, Grand Bretagne v Aténách, Shephearďs v Káhiře a Tokatljan v Cařihradu.

Byl tu i maminčin kufr. Sundal jsem z něho kastrol už způli naplněný vodou, odtáhl kufr do suchého místa a otevřel ho. Maminka doprovázela rodinu na cestách jenom velice zřídka, ale pořídila si tenhle kufr, vyrobený v Londýně, z těžké celtoviny napnuté na rámu z ohýbaného dřeva. Uvnitř měla uloženy pro nějakou vhodnou příležitost v budoucnosti pestřejší šaty, šaty z dob, kdy ještě chodila s otcem, sváteční šaty, šaty, v nichž prožívala svoje štěstí. Nikdy jsem matku v žádných neviděl. Vždycky se oblékala do tmavších oděvů, tak jak to odpovídalo tradici. Ani jsem si nedovedl představit, že by mohla chodit v něčem jiném.

A přece chodila. V tom kufru jsem totiž také našel snímky, na nichž byla vyfotografována s otcem v dobách, kdy jsem byl já ještě malý chlapec; zřejmě je sem uložila, aby na ty časy zapomněla, protože připomínat si je by bylo bývalo bolestivé. Ale teď se tu přede mnou objevila moje matka ve veselejších šatech druhého desítiletí tohoto století, v širokém klobouku posazeném na vysokém účesu s příčeskem. A pod ním byl její obličej, byl to týž obličej, ale zračilo se v něm tolik nevinnosti a naděje! Byla to krásná dívka. Našel jsem tam fotografii, na které měli ona i otec výraz společně sdíleného tajemství, takový, jaký mívají lidé, jež váže dohromady intenzívní erotický prožitek. Kam se ten výraz poděl? Jak dlouho to trvalo, než se zničil?

Na jedné fotografii jsem byl s otcem pod akáty, bylo to v létě onoho roku, kdy dosahovalo jeho hmotné štěstí zenitu. Seděl a já jsem stál po jeho boku, s rukou na jeho koleni, obrácen k němu, s obličejem plným obdivu. Kam se ten zbožný obdiv poděl? Co ho zabilo?

Byla tam i jiná svědectví o těch nejdražších a nejlidštějších součástech našeho života, o součástech, jež nepatřily přímo k prožívanému údobí života. Byly tu matčiny knihy, několik učebnic a knížky básní v řečtině. Čekaly snad také na den, kdy se život stane lidštějším a kdy bude možno se z nich opět radovat? Anebo je sem zavřela, aby jí nepřipomínaly, o co přišla?

V kufru měla taky dárek, který jsem jí přinesl, když jsem se vrátil domů z války: kus krásné jemné látky na sárí z Nového Dillí. Zlaté nitky, jimiž byla protkána, neztratily dosud lesk. Poznal jsem mořskou zeleň příčných vláken. Když jsem jí látku dával, navrhoval jsem, že by z ní byly nádherné šaty pro slavnostní příležitost; řekl jsem tehdy „na večerní šaty“. Vzpomínám si, že mě políbila a usmála se, ale v jejím výrazu jsem jasně četl: kam my tak večer chodíme? Nahlas však řekla ano, je to překrásná látka a sežene si švadlenu a nějaký návrh a dá si z ní ušít šaty, ano, budou kouzelné. A dala ji do kufru.

Tohle matka dělala se všemi dobrými věcmi, jako kdyby byl její život jednou velkou potupou, ale jako by jí bylo souzeno přežít pak ještě o několik let; a jestli k tomu skutečně dojde, tak že jednou nastane den, kdy se ještě bude hodit, aby se oblékala do hezkých šatů, četla básně a znovu se dala fotografovat. Pokud já se mohu pamatovat, tak se matka nedala fotografovat nikdy, ale podle té kupy fotografií v kufru byly doby, kdy se jí to docela líbilo.

Dal jsem látku na sárí pod paži a zavřel víko kufru z ohýbaného dřeva. Ať jeho obsah upadne v zapomnění, nechť je pro věčnou hanbu navždy uložen a neužíván stejně jako tenisový kurt. Jako veselost, jež kdysi bývala i v mé matce. Ať je pominut jako její sexualita. Nevyužit jako její lidskost.

Ve jménu čeho bylo to všechno odloženo? Kde zůstala svědectví po oněch životech, jež se kdysi žily? Kde jsou otisky po šlépějích vítěze?

Scházel jsem po schodech dolů do nižšího patra. Byly tam čtyři ložnice. V otcově pokoji (kam až moje paměť sahá, spali v oddělených ložnicích) byl nějaký malý tácek s jakýmsi lékem a víc nic. Byl to úhledný pokoj, bez jediné známky nějakého lidského zmatku. Kde vlastně žil svůj život? Kde zůstaly stopy po hodnotách, jichž si on cenil?

Pak jsem spatřil tu fotografii.

Byl to ubohý příklad fotografického umění, vyvedený ve světle hnědé barvě a s měkkými konturami. Byla to však jediná fotografie, kterou si pověsil na stěnu. Žádný obrázek syna ani manželky. Nebyly tu také žádné fotografie jeho obchodu, ani jeho skladů, ani National City Bank, ani jeho sbírky orientálních běhounů a koberců. Ani jeho kumpánů, s nimiž hrával karty. Nikdo z nich ani z nás pro něho tolik neznamenal. Ale ta fotografie ano.

Námětem obrázku byla hora Aergius, veliká symetrická hora se sněhovou čepičkou na vrcholku, hora, jež stojí nad otcovým rodným městem v Anatólii. Aergius, vznosná, čistá, dokonalá hora. Dokud žila babička, vyprávěla mi o ní: jak po jejích svazích teče po celé léto voda z tajícího sněhu, o ovocných sadech, o výletních zákoutích a letních vilách na jejích úbočích. A teď se přede mnou objevila, magnet touhy, jež dosud pálila v otcově hrudi, jediný obraz lásky, který si staroch pověsil na stěnu.

Hora na obrázku jako by na mně požadovala nějaký závěr, nějaký soud. Jako by mi říkala, co si skutečně myslíš? A kdybych býval byl tu chvíli skutečně donucen odpovědět a vynést rozsudek, byl bych musel říct, že si myslím, že celý ten odjezd mé rodiny do téhle země byl nešťastný, ne snad vinou samotné této země, ale jakožto nevyhnutelný důsledek doby a celkové tehdejší atmosféry. Získané symboly hojnosti byly i podle hledisek tržních vztahů prázdné. Peníze, jež vydělali, neměly velkou hodnotu; to zjistili již v roce 1929. A ostatní nabytý majetek domy, nábytek, vozy, piana, umělecké předměty, šaty, půda to všechno neznamenalo nic. Tito lidé, kteří volali Ameriko, Ameriko!, když století zemřelo, sem přišlo hledat svobodu a další lidské hodnoty, a našli tu jenom svobodu vydělat si co nejvíc peněz.

Znovu jsem se podíval na Aergius. Moje babička vždycky tvrdívala, že Noe přistál se svou archou tady a ne na Araratu. On a jeho lidé se pak i s živočichy rozešli po mírných svazích a po úbočích. Působilo to nádherně a plně to odpovídalo té pověsti.

Proč moje rodina opustila tak nádherné místo? Byly tu důvody, to je sice pravda, ale jedna otázka musela zůstat pořád skryta v otcově srdci: co tady získal, aby mohl říct, že přesídlení stálo za to? Nad tím se musel asi často zamýšlet! Jinak by přece nemohl mít na stěně právě jenom tu fotografii. Cosi, čím v něm obrázek rozezníval jisté city, mu zřejmě nikdy nedalo pokoje a nikdy nezemřelo. Odešli z té země běhuté vody a ovocných sadů a všeho, o čem babička nikdy nepřestala mluvit; odešli odtud, aby si našli lepší místo k životu, ale našli jenom jedno – výhodnější místo k vydělávání peněz.

Oheň a potopa! Napadlo mi, jestli otec tak doufal v ještě jednu potopu, jež by ho donutila vrátit se tam zpátky, přistát jako Noe na úbočích hory Aergius, v ovocném sadě a možná někde u zurčící horské bystřiny.

Když jsem odcházel z otcovy ložnice, vzal jsem si fotografii v rámečku s sebou; byla to jediná věc v tomhle domě, kterou jsem chtěl mít.

Když jsem šel po schodech dolů do obývacího pokoje, všiml jsem si běhounů na podlaze. Vzpomněl jsem si, že tyhle běhouny byly léta a léta v otcově obchodě, až se vzdal veškeré naděje, že by je ještě mohl prodat, a dal je tedy do svého vlastního domu. Na nábytek jsem se pamatoval také. Většinu jsme získali, když jeden nábytkářský závod přestal obchodovat a dlužil otci spoustu peněz. Zaplatili mu těmi nestvůrnostmi.

Tak jsme přišli k pianu, bohatě zdobenému křídlu s vyřezávanými rokokovými ozdobami na okrajích a na rozích, jež stálo na nohách a tlapách heraldických zvířat. Vypadalo to jako zbohatlíkovy milióny, ale byl to starý přítel.

Když jsem hrál, vzpomněl jsem si na jedno horké odpoledne v Novém Dillí: neměl jsem tenkrát co dělat a vypravil jsem se z místa, kde jsem byl ubytován, starou částí města do okolí, kde už byl venkov. Tam jsem spatřil kolem jakési nízké mohyly velký zástup lidí. Šel jsem blíž, protože mi připadalo, že se zabývají nějakou činností, která je naplňuje štěstím. Když jsem přišel až těsně k nim, zjistil jsem, že vrší klacky, roští a stromové větve kolem mrtvého těla. Tělo spočívalo na židli, v sedící poloze, s hlavou sice trochu zvrácenou, ale přesto sedělo – bylo to tělo stařeny – a ta židle musela být asi její oblíbená. Zeptal jsem se, kdo to je, a lidé mi bez rozmýšlení a pohotově řekli, že to byla svatá bytost – což pro ně znamenalo „dobrý člověk“ – žena, která pro mnohé z nich hodně udělala, a prý to byla jejich přítelkyně. Zemřela právě před dvěma hodinami, říkali „na užíravou nemoc“, čímž mysleli rakovinu. Všechno mi to vyprávěli bez hořkosti a bez známky lítosti. Brali konec života jako naprostou samozřejmost. Proč by její přátelé neměli být šťastni, říkal mi jeden člověk z toho zástupu kolem; ta stará žena prožila dobrý život a teď nastal čas to oslavit. A je zároveň čas, řekl ten dotyčný, oslavit skutečnost, že my posud žijeme a že máme před sebou ještě slušná léta života. Oni budou prožívat poněkud odlišnější život, ne tak dobrý, protože bude bez té hodné staré paní; ale ona je teď ještě pořád chce mít u sebe, na takovou malou slavnost (užil jsem tehdy sám pro sebe dokonce slova ‚party‘, protože mi to opravdu připadalo jako nějaký večírek), na níž by oslavili skutečnost, že oni dosud žijí. Dal mi do ruky kus dřeva, který držel, a řekl mi, abych ho položil na mohylu. Udělal jsem to a myslel si při tom, hle, tady je smíření i oslava zároveň, smíření a oslava jsou jedno a totéž. Smíření znamenalo, že to, co bylo, patří minulosti, a netřeba litovat. A oslava platila tomu, že žijeme.

A v tom okamžiku jsem si vzpomněl na jiné místo, kde už jsem po dvacet let, ba déle, nebyl, ano, naposledy než jsem odešel do války. Ve sklepě!

Tam jsem dostal odpověď na otázku, kterou jsem si sám celou tu dobu kladl: kde zůstaly stopy po životě, který vedl tvůj otec?

Po celé šířce podlahy se rozkládaly lištové bedny všech možných velikostí, laťkové obaly, v nichž původně byly orientální běhouny a koberce, jež přicházely z Persie a z Turecka, a teď obsahovaly svědectví o obchodech mého otce. Některé byly otevřeny a zakryty pouze novinami; některé byly částečně zakryty prkny; ty nejstarší, z dob blahobytu, byly bezpečně zatlučeny hřebíky. Sundal jsem s vrchu jedné bedny noviny a v tu chvíli se objevily přede mnou: hlavní knihy, denní knihy, knihy záznamů, knihy dlužníků, skladní knihy. Byly tu vkladní knížky a zrušené šeky. A spousta šanonů s obchodní korespondencí: objednávky, účty, účetní evidence, dopisy urgující placení a dopisy nalhávající, že peníze jsou na cestě. Tady byla zaznamenána fakta o životě mého otce: co zaplatil, co dlužil, co mu ostatní zůstali dlužni, co koupil, co prodal, co vyplatil na mzdách, jaké přídavky přiřkl, jaké úroky bral. Všechno se týkalo pohybu peněz, sporů o peníze, vyjednávání o penězích, lačnosti po penězích. To bylo to hlavní a to bylo také všecko.

Byla tu i hnízda; krysy se tu v těch obchodních dopisech skrývaly před zimou.

Posadil jsem se a začal si v té korespondenci číst. Jak byly ty dopisy plné vášně! Vždycky jsem si myslel, že obchodní dopisy jsou studené a formální. I tyhle měly své formální rysy. Ale mnohé byly prudce vznícené, plné výčitek, proseb, hrozeb, urážek, zklamání, hnusu a hysterického vzteku. Byly mezi nimi šťastné dopisy, oznamující zisk a předvídající skvělé obchody. V těch dopisech byl skutečný život! Stačilo jen, abych se pozorně zaposlouchal, a slyšel jsem svého otce a strýčka a pány Nasíba, Boyajiana, Tokatljana, Chouriho a všechny ty dojíždějící nákupčí, jak na sebe ječí vzteky i radostí, jak si vyčítají, jak se úlisné snaží přesvědčit jeden druhého, jak si vyhrožují, prostě celou škálu jejich citů.

Tak tedy žil otec svůj život. Tady byla jeho vášeň, teď vydestilovaná a usušená, krev jeho života. V tomhle jsem já vyrostl.

Mohl jsem být jiný než jsem?

Nesmysl, uvažoval jsem! Stal jsem se tím, čím jsem se rozhodl být sám o své vůli.

Svět, jenž je přísně rozdělen na jednotlivé hodiny, byl někde daleko. Seděl jsem ve sklepě a pročítal stovky dopisů.

Pak jsem k svému překvapení našel mezi obchodní korespondencí dva dopisy, které jsem otci napsal sám někdy v zimě druhého roku na vysoké škole.

Milý tatínku, (zněl první)

děkuji Ti za dárek. Musím se přiznat, že mě překvapil. Ale byl jsem nesmírně šťasten, že jsem ho dostal. Jsem skutečně moc rád, žes měl na dostizích tak dobrý den.

Těch pět dolarů mi přijde vhod. A slibuji, že si koupím, jak říkáš, něco užitečného.

S mým slepým střevem si už prosím tě nedělej starosti. Za prvé je venku. Dokonce mi ho ukázali. A za druhé, tahle operace se už dneska nepokládá za nic zvláštního. A sestry na mne byly skutečně hodné. Jenom kdyby byly hezčí, ha-ha!

Dovedu pochopit, proč jsi nemohl přijet. Obchod musí být na prvním místě, že ano? Ostatně i kdybys býval tady byl, tak jsi stejně nemohl nic dělat.

Vždycky jsem ti něco chtěl říct, a možná že tohle je právě vhodná příležitost. Vím, jak jsi se ve mně zklamal. Neříkej, že ne, já vím, že je to tak. Důvod, proč mi je to teď okamžitě jedno, je vědomí, že na mne jednou budeš pyšný. Máš plné právo očekávat, že ti nejstarší syn oplatí všechno, cos pro něj udělal, a že tě v stáří bude podporovat. Prostě fakt je, že jsem se nikdy nedostal tak daleko, abych rozuměl obchodu s koberci. Snažil jsem se, ale nemám hlavu na čísla. I když nejlegračnější na tom je skutečnost, že jediným předmětem, ze kterého jsem dostal výbornou, je matematika. Ale myslím, že typ obchodníka nejsem. Nedovedu si vymyslet nic jiného než důvody, proč by lidi právě neměli věci kupovat. Ha-ha!

Ale neměj strach, nechci být učitelem ani čím podobným! Musím si najít svou vlastní cestu. Dej mi čas, a já si ji najdu. V otázce peněz jsi byl velice trpělivý. Teď jsem dostal to místo v Zeta koleji, obsluhu, a mám tam taky sklepní pokojík, takže od teďka už mi zbývá splácat dohromady nějak to školné. Já vím, je to těžké, když máš strkat peníze do syna, který ani neví, čím chce být, anebo proč právě studuje to, co studuje. Ale v létě si najdu práci a třeba si větší část vydělám sám. Už zbývají jenom dva roky. A jednou ti to vynahradím, uvidíš. Jednou na mne budeš hrdý. Najdu si něco, co budu chtít skutečně dělat, a zároveň něco, co ponese hodně prachů. To je tajemství života, jak já ho vidím, vydělávat si tím, co člověk má chuť dělat. Vím, že člověk musí být praktický a tak vůbec, jak ty říkáš, někdo musí přece teď v tomto okamžiku platit účty, a já vím, že to nejsem já. Ale jednou budu. Věř mi. Omlouvám se za všechno.

Tvůj milující syn

Shakespeare, ha-ha!

Když jsem dočetl, tváře mi hořely nad tím, jaký jsem kdysi býval. Ale přece jsem vydržel ještě jedno psaní.

Milý tatínku,

hned jak jsem obdržel Tvůj dopis, udělal jsem přesně to, cos mi říkal. Šel jsem a podíval jsem se do zrcadla. A musím přiznat, že pohled to byl strašlivý. Myslím například ty uhry. Kdyby se mi už ztratily! Jako říká Tvůj přítel pan Klipstein, už je načase! Opravdu jsem to zkoušel s tou mastí, cos mi poslal. Tři noci za sebou jsem si ji namazal po celé tváři, úplně jako to dělají ženské. Jenže uhry se mi vyrážejí pořád dál. A vypadávají mi taky vlasy, o tom už nemám pochyby. Zkusil jsem všecko, ale kdykoli vezmu do ruky hřeben a češu se, tak polovička z toho, co mi ještě zbývá, jde pryč.

O jedné věci máš skutečně mylný názor. Nehodlám být hercem a ničím podobným! Proboha! Tak pitomý ještě nejsem. Takže není třeba, jaks mi navrhoval, abych se chodil dívat do zrcadla a dal se tím pohledem od podobného záměru odradit. Do té hry mě takříkajíc vlákali. Ani jsem ti o tom původně nechtěl říkat, ale už to tak prostě je. Víš, ona je tu ta dívka, co v té hře hraje, a mně se to děvče líbí. Jenže je to zároveň děvče mého nejlepšího přítele Archieho – a s ním ses už přece seznámil takže tím je to těžší. Ne že bych se u ní někdy o něco byl pokoušel, zvlášť za těchto okolností, myslím, když je v tom Archie. Ale přece jen jsem měl a pořád ještě mám jisté potíže, abych tu dívku vymazal z mysli. Asi to bude tím mým věkem. Souvisí to i s těmi uhry. Nemám pravdu? Ha-ha! No a tak ona mi řekla, proč to nezkusím a že je to jenom malá role, a vždycky když se objevím, tak se obecenstvo směje. Je to dost velká legrace. Jinak si nedělej starosti, tuhle hereckou epizodu neberu vážně. Co si myslíš, že jsem, Shakespeare? Ha-ha!

Vážně, já vím, že jsem pro Tebe až dosud znamenal jenom samé zklamání. Ale jak Ti stále opakuju, nejsem přece jen tak hloupý, jak vypadám. A jednoho dne na mne budeš hrdý. To Ti slibuju.

Tvůj milující syn Evangelos,

ex-Shakespeare, ha-ha!

Dole bylo otcovou rukou připsáno:

BEZNADĚJNÝ PŘÍPAD!

Nevím, proč mě oba ty dopisy tak silně rozrušily. Anebo ty obchodní záznamy. Co jsem pak dělal, nedovedu vysvětlit: rozházel jsem účetní knihy po sklepě, vytrhával jsem dopisy ze šanonů a rozhazoval je na všechny strany. Na chvíli skutečně jako by mi cosi povolilo v hlavě, o tom nemůže být pochyb. Když jsem je dočetl, tak jsem se vlastně hystericky rozplakal, jako děcko anebo jako kdyby někdo zemřel.

V koutě jsem ve sklepě našel ještě jednu maličkost, malou pokladničku, otec mi ji dal jako klukovi. Byla to vlastně malá automatická pokladna, jen tak na hraní; když se do příslušného otvoru strčil deseticenťák nebo niklák nebo čtvrtdolar a stiskla se páka, vyskočila v pokladně celková suma. Myslím, že právě kvůli ní jsem se tak šíleně rozbrečel. Na tu zatracenou pokladničku jsem už úplně zapomněl.

A tehdy jsem starou sekyrou přesekl přívod nádrže s naftou. Za chvíli se rozlila ve sklepě po celé podlaze.

Tuhle trucdemonstraci jsem udělal jako svou odpověď na ty dunivé otřesy, jimiž svět připravoval svou vlastní zkázu. Ten oheň jsem prostě potřeboval. Celý den jsem se chystal, že ho založím.

Když jsem ležel ve vysoké trávě na tenisovém kurtu a pozoroval marné úsilí organizovaných lidských sdružení, jež se snažila uhasit to hořící svědectví skutečnosti, že jsem navždy opustil jeden život a teď právě v plném zdraví a s největším elánem začínám nový, pociťoval jsem nesmírnou lehkost a zmocňovalo se mě obrovské štěstí. Plameny ve mně zasytily cosi přímo základního. Oslavoval jsem čísi smrt; ten člověk, o kterém jsem pořád do té doby přemýšlel a o kterého jsem se celý život strachoval, ten už neexistoval. V tom báječném ohni se Eddie vznášel vzhůru na chomáčích jisker, jež vyletovaly do houstnoucího šera a nesly se k večernímu nebi.

Zvedl jsem se, už jsem se přestal skrývat, a vmísil se do davu, který se přispěchal dívat na požár. Všiml jsem si, jak je všechny ta síla, jež stravovala ten starý obludný dům, rozradostňovala. Připadalo mi, jako by měli úplně stejnou potřebu čehosi obrovského a destruktivního, co by spláchlo ono pohrdání sebou samým, jež i jim tížilo v břiše. Jejich obličeje byly vážné, ale vděčné, soustředěné a uspokojené. Mne si nikdo nevšímal.

Odcházel jsem pryč a v ruce jsem stále ještě držel zarámovaný obrázek hory Aergius. Chtěl jsem ho dát otci. Možná že by ho potěšil.

Někdo zřejmě tak silně zatoužil vidět požár, že sem přijel taxíkem. Řekl jsem taxikáři, aby mě zavezl do Stamfordské všeobecné nemocnice. Když jsme odjížděli, prohlásil: „Už bylo načase, aby ta barabizna zmizela!“

24

Bylo mi lehce jako chlapci; měl jsem pocit, jako jsem míval kdysi v koleji. Jak jsem tehdy běhával, bez jakékoli námahy! Jak jsem přeskakoval živé ploty ptačího zobu před Alejí studentského bratrstva. Když na jaře prorážely potoky zimní ledové příkrovy, skákal jsem z balvanu na balvan, jako bych chtěl splynout s tím novým ročním obdobím. Přátelil jsem se se psy, kteří hlídali venkovské usedlosti, a běhávali jsme spolu přes pole a louky. V tu chvíli jsem překypoval radostí. Nechal jsem sebou házet na zadním sedadle taxíku, jak jsme naráželi na vyježděné spáry a na díry po zimních mrazech, a kymácel jsem se prudce ze strany na stranu jako míč, až se po mně taxikář udiveně ohlédl. Pak se na mne usmál a já jsem cítil, že pochopil. A též jsem vzpomínal na samotářské pitky, na které jsem se vydával, když jaro vneslo volnost do Nové Anglie. Vzpomněl jsem si, jak jsem běhával v dešti. Vzpomínal jsem na měsíčné noci, kdy jsem se sám toulával po lesích.

Znovu jsem se zamiloval do nejprostšího pocitu existence. Bylo to báječné, cítit opět svých šedesát kilo a nechat sebou v taxíku lehce pohazovat ze strany na stranu, jako bych byl kus balzamového, dokonale vyschlého dřeva.

„Necítím vůči nikomu zlou vůli!“ křikl jsem.

Taxikář neslyšel.

Nedovedl jsem si představit, že bych mohl být sám předmětem nějaké zlé vůle.

Ani vůči Charlesovi! Ani vůči Chetovi! Měl jsem pocit, že kdybych jim každému mohl prostě říct, jak mě mrzí, jestli jsem jim kdy způsobil bolest, určitě by mi porozuměli. Teď už by mě nemohli nenávidět nebo vůči mně cítit odpor.

Zmocňovaly se mě bratrské pocity vůči všem lidem.

Jak by teď bylo například snadné spřátelit se s Charlesem. Už jsem nechtěl Gwen. Podobnou touhu jsem vůbec nepociťoval; jako kdyby i tu ze mne někdo sejmul.

Chtělo se mi vyjít ven a obejmout každého, komu jsem ublížil, a prosit ho o odpuštění. Chtěl jsem, aby se lidé dověděli, ani ne snad mnoha slovy – slovům by asi nerozuměli – ale spíš podle toho, jaký jsem teď byl, že je Eddie mrtev a že už je tedy nebude dál obtěžovat.

Rozhodl jsem se splatit za Eddieho všechny dluhy.

Předsevzal jsem si, že navštívím každého z onoho malého kroužku mých přátel, kamarády, s kterými jsem boxoval, chlapce, s kterými jsem bydlel na pokoji, někdejší své oběti, protivníky, milenky a klienty, prostě každého, ať už je to kdokoli a ať je čímkoli, a dám jim všecko, oč požádají, vše, co jim budu moci nabídnout, abych je učinil šťastnější. Ale především jim vysvětlím, že už po nich dál vůbec nic nechci, a tak zbavím je i sebe tíživého břemene. Toužil jsem vyrovnat všechny svoje staré účty a nenechat za sebou nic jiného než přátelství a bratrské pocity.

Chtěl jsem, aby Charles pochopil, jak mě mrzí, že jsem mu ublížil, a aby viděl, že mu to chci nějak vynahradit, jenom když mi ukáže jak.

A především jsem toužil, aby Florence poznala, že už nejsem ten člověk, za kterého se provdala, a že chci udělat všechno, co je v mých silách, abych ji odškodnil za tu ránu, jakou jí zasadil Eddie. Ale zároveň jsem toužil, aby také pochopila, že Eddie sám už neexistuje.

Slavnostně jsem si slíbil, že celý příští týden budu tyto lidi obcházet a nebudu se vyhýbat žádné bolesti, nezapřu jediný dluh a udělám, co bude v mých silách, abych jim všem splatil.

Pak zmizím, fyzicky, totálně.

Ale nejdřív musím splatit dluhy. Nechtěl jsem za sebou zanechat nenávist.

Věděl jsem, že jsem schopen to provést, protože jsem sám v sobě žádnou nenávist necítil. Teď už jsem neměl nic, co by chtěl mít někdo jiný. Neměl jsem co skrývat.

Připadal jsem si jako hrající si děcko; jako bych byl všemocný obrovskými přátelskými gesty, jako bych byl připraven k neobvyklým hrám přátelství.

Tak sbohem, všichni a všechno! Sbohem, sbohem navždycky. Buďte šťastni! Mrzí mě, že jsem vám ublížil. Ale teď už je to všecko pryč!

„Áá panebože!“ vykřikl jsem hodně hlasitě, „mně je tak báječně!“

„Co jste to říkal?“ zeptal se taxikář.

„Že mně je báječně.

„Taky se rád podívám na voheň,“ řekl.

Všiml jsem si, že taxametr ukazuje tři dolary a dvacet centů. Budu muset začít být opatrnější na peníze. Ale to je přece taky jednoduché. Co vlastně já potřebuju? Nemohl jsem si vzpomenout ani na jednu nejpitomější věc. Měl jsem i svoje oblíbené boty, a to mi stačilo.

Kde budu dneska spát?

Co na tom záleží! Nikdo mě nikde nečeká Můžu jít kam chci.

Přes všechno to svoje staré divadýlko o revoltě jsem si najednou uvědomil, jak byly mé skutečné fyzické hranice dosud úzce vymezeny. Jako noční hlídač někde v nějaké obrovské budově jsem musel den ze dne každou hodinu procházet řadou kontrolních stanovišť a na každém plnit svou funkci, odbýt si svou práci, podepsat se, napsat svou řeč, pronést ji, uklidnit někoho, prodat někoho, zaplatit někomu, zabít někoho, usměrnit, umírnit a přizpůsobit. Musel jsem být v určitou přesně stanovenou dobu na určitém místě, tam zanechat svoje znamení a pokračovat na další kontrolní stanoviště. Častokrát jsem říkával, že užitek peněz spočívá ve svobodě, která se za ně dá koupit. Ale mne peníze nutily jenom k tomu, abych byl v určitou dobu na určitém místě a s určitými lidmi, a to většinou s lidmi, s kterými jsem ani být nechtěl. A v místech, která mi ve skutečnosti byla protivná. Jakou možnou výmluvu má kdo pro to, že žije v New York City? Anebo v Los Angeles?

To není vhodné životní prostředí pro lidi.

Znovu jsem přestal svět pojímat jako rozdělený.

Teď jsem mohl žít tam, kde je svět nejkrásnější a nepřirozenější a pro lidské bytosti nejvhodnější.

Napadala mi místa jako Wolfgangsee a Seregenti, Costa Brava a Virgin Gorda, Barcelona a Salcburk a řecký Cyclades. Žádné alternativy! Žádné buď – anebo! Není důvod, proč bych měl zůstávat jenom na jednom místě. Teď přece mohu žít ve všech.

Dojeli jsme k nemocnici.

Několikrát jsem kolem obešel, s velikou fotografií hory Aergius v ruce. Nebyl jsem ještě tak docela připraven jít dovnitř, potřeboval jsem ještě několik minut. Musel jsem si promyslet nějaké plány! Co ve mně vzbuzovalo nadšení, mohou přece ostatní lidé na světě pokládat za mylné nebo dokonce nebezpečné.

Půjdou po mně úřady.

Ale i na to jsem byl připraven. Přece jim to musím vysvětlit; budu trpělivý. Budu oplácet zlo dobrem, zlobu mírností. Stanu se přítelem celého světa. Prohraju všechny války. Nebudu žádat nic než vlastní kůži.

Budu se snažit získat od někoho pár set dolarů, abych mohl podniknout první kroky. Jestli se mi to nepovede, pak možná bude docela legrační doručovat nějakou dobu telegramy. A za nějaký čas třeba budu moci psát do zeměpisných magazínů, z těch míst, kudy budu cestovat.

Po stránce praktické jsem však před odchodem musel udělat ještě jedno: přesvědčit se, že je o otce dobře postaráno.

Přiblížil jsem se k hlídači u nouzového východu. Zřejmě jako by mě očekával, protože šel ihned k telefonu. Měl jsem velmi jistý pocit, že jsem v kaši, ale byl jsem odhodlán neutíkat. Chtěl jsem splatit Eddieho dluhy. Jestli můj nový životní způsob má nějakou cenu, tak ať se to ukáže v akci. Byl jsem připraven na policii.

Přišel však dr. Levine. Odvedl mě k parkovišti.

„Kolik máte peněz?“ ptal se mě.

„Hrozně málo,“ odpověděl jsem. „Kolik potřebujete?“

„Máte dost na to, abyste odjel někam do nějakého jiného města a nějakou dobu tam zůstal?“ Posunkem svých vypoulených očí mě upozornil na ambulanci zaparkovanou blízko nás. Osvětlovalo ji v pravidelných intervalech rudé světlo ze světlometu policejního vozu zaparkovaného na druhé straně. „Dnes večer je na vás za těmito dveřmi vypsaná cena. Každý, kdo jde dovnitř, doufá, že ven půjde s vámi.“

Na dvířkách ambulance jsem četl „Greenmeadow“

„Co je to?“ zeptal jsem se dr. Levina.

„Náš oblastní ústav pro choromyslné,“ odpověděl. „A za tou ambulancí je místní policie.“

„Jak to vědí, že sem přijdu?“

„To si dovedli spočítat, že první, co uděláte, půjdete navštívit otce; má teď v kyčli hřeb a vede se mu přesně tak, jak se dá očekávat u starého člověka, který při dvouhodinové operaci ztratil dost krve. Teď je právě vhodná doba. Běžte, než vyjdou ven.“

„Já nechci,“ odmítal jsem. „Já jim chci vysvětlit –“

„Nenechají vás nic vysvětlovat; hezky vás odvezou v té ambulanci a šoupnou pod zámek! Tak dělejte, běžte… pospěšte si!“

Poslechl jsem.

Než jsem nastoupil do vlaku, zavolal jsem Gwen a řekl jí, že pro ni mám novinu, že ji nechci nijak obtěžovat, ale že s ní jenom chci ještě jednou mluvit. Řekla: Tak přijď. Zeptal jsem se jí, jestli je doma. Prý ano. Tak jsem se chystal, že nejdřív zajdu za ní a naposledy s ní všecko dojednám.

Ten den mi myslím bylo tak, že i kdyby mi byla řekla, že u ní je Chet s Charlesem, byl bych přesto tu návštěvu vykonal. Chtěl jsem s nimi mluvit také.

Přání se mi splnilo.

Když jsem přišel, konala se u Gwen zřejmě jakási velice napjatá domácí konference. Jako bych svým příchodem přerušil něco velice vážného a nikdo nevěděl, kde znova začít.

Posadil jsem se a horu Aergius jsem položil na židli. Nikdo nemluvil.

Viděl jsem, že mě ani Chet, ani Charles nečekali, a zatímco Chet byl z jistých svých vlastních důvodů rád, že jsem ke Gwen zaskočil, Charles si zřejmě přál, abych se otočil a šel pryč.

„Charlesi,“ oslovil jsem ho, „už se ode mě nemusíš ničeho obávat. Odjíždím na dlouhou dobu pryč. Přišel jsem dát sbohem a chci popřát tobě i Gwen hodně štěstí ve společném životě.“

Zmlkl jsem. Očekával jsem, že ho to nesmírně rozradostní anebo že moje oznámení přijme aspoň s jistou známkou zadostiučinění. Jenže on zřejmě mému prohlášení nevěřil.

U některých lidí se myšlenkové pochody v případě, že je někdo rozruší, zpomalují. Všichni čekali, že Charles bude na moje slova nějak reagovat. Ale jen tam seděl a zíral před sebe. Za nějakou dobu se obrátil na Gwen a zeptal se jí: „Čekalas ho?“

„Ne,“ zalhala Gwen.

Charles zase drahnou chvíli seděl a civěl do prázdna. Tak silně se soustřeďoval, že se nikdo jiný neodvážil promluvit.

Nakonec prohlásil: „Jenom kdybych vám mohl věřit!“

Chet se rozchechtal.

„Hm, jenomže já mu nevěřím,“ obrátil se Charles na svého bratra.

„Já taky ne,“ zavrtěl hlavou Chet.

„Tak čemu se kruci chechtáš?“ ptal se Charles.

„Křehkosti žen a naivitě mužů.“

Charles poznámku pominul. Vyčkával jsem. Charles vypadal, jako by byl omámen. Bylo mi ho líto, takový chlap jako hora, a bez jakékoli schopnosti nebo zkušenosti vypořádat se se situací, v níž se ocitl.

„Charlesi,“ řekl jsem, „prosím vás, Charlesi, věřte mi, už vůbec nic od Gwen nechci. Mrzí mě, že jsem vám způsobil bolest –“ snažil jsem se ho přesvědčit; doufal jsem, že ví, že – „skutečně mě to mrzí a už vůči vám nechovám žádnou zlobu.“

„Řekni mu,“ vmísil se do řeči Chet, „řekni mu, Charlesi, že ty vůči němu taky žádnou zlobu nechováš.“

„Proč bych to měl dělat?“

„Protože to je lež a protože takhle se lidi protloukají životem.“

„Chete,“ řekl jsem mu, „já vím, co asi ke mně cítíte. Vím, že máte důvod, abyste ke mně choval zlobu!“

„Choval zlobu, ten výraz žeru! Kde jste to ‚chová zlobu‘ sebral?“

„No ať už vy to berete, jak chcete, chtěl bych vám říct jedno: když mi povíte, jak vám to mám všecko vynahradit, tak…“

„Vy mi to chcete vynahradit?“

„Ano. Řekněte mi, jestli víte, jak se to dá spravit.“

„Kolik máte času?“ zeptal se Chet.

„Doufám, že budu moct z tohohle města a z tohohle konce světa odejet někdy příští nebo přespříští týden.“

„To tedy moc času nemáme, co?“

„Ještě jsem si nekoupil lístek nikam.“

„To rád slyším.“

Viděl jsem, že se mi vysmívá, ale věřil jsem, že musím snést aspoň malou část trestu, a pak že přijde čas, kdy se moje upřímná touha všecko napravit setká s porozuměním.

„Tak dobrá,“ pokračoval Chet, „tohle je první, co uděláte.“

Charles na mě zíral nesmírně divně.

„Co je, Charlesi?“ zeptal jsem se.

„Jeho si nevšímejte,“ zarazil mě Chet. „Nejdřív si to musíte vyřídit se mnou. No neříkal jste to tak?“

„Chci udělat všecko, co je v mých silách.“

„No tak se do toho teda pustíme. Seberete se a půjdete na ty lidi, co vydávají ten časopis, a požádáte je, aby vám věnovali stejný čas, chci říct, stejný prostor! Napíšete pak doznání a řeknete v něm všem čtenářům toho časopisu, i svým, že už jste věděl, co napíšete, dřív než jste mě vůbec spatřil, že jste psal z uražené ješitnosti, protože já měl vaši dívku, anebo jsem byl právě na nejlepší cestě ji dostat, a že jste skutečně a úmyslně lhal a vylíčil mě naprosto zkresleně! Krátce a jasně, že jste zkorumpovaný, předpojatý a že se dáte koupit.“

Gwen se do toho vložila: „Nech toho, Chete.“

„Vždyť se mě sám ptal, co by měl udělat.“

Pak se otočil ke mně, zvedl se ze židle, postavil se nade mne a řekl: „Půjdete především do toho časopisu a všecko, co jste sem s ní přišel dělat, odložíte na jindy; řeknete jim tam, že je to otázka života a smrti a že mi musí věnovat stejné místo. To vám povídám. Pak přijedete za mnou na můj statek a tam napíšeme článek společně a vy to pak všecko oznámíte světu, anebo aspoň jisté jeho části, která čte ten špinavý – che? Co? Tak co vy na to?“ Stál přímo nade mnou.

„Tedy,“ řekl jsem, „ehm, tedy…“

„Vstaňte, když se mnou mluvíte,“ rozkřikl se Chet.

„Chete, přestaň!“ mírnila ho Gwen.

„To nevadí,“ řekl jsem Gwen. „Vstanu. Nevadí mi to, když pokládá za nutné mě potrestat; až do jisté míry si to nechám líbit.“

„Až do jaké míry?“ zeptal se Chet.

„Nechci odtud odejít a nechat ve vás vůči sobě nenávist.“

„Vy přece dobře víte, že vám teď ten časopis nepropůjčí ani řádek.“

„Měl bys radši jít, Eddie,“ navrhovala Gwen.

„Nechci,“ odmítal jsem.

„Proč mi pořád lžete?“ zeptal se Chet.

„Já vám nelžu.“

„Tak proč mi chcete namluvit, že byste ten časopis požádal, aby…?“

„Nechtěl jsem vám nic namluvit…“

„Proč jste sem přišel? Můžete mi aspoň na tuhle jedinou otázku odpovědět po pravdě?“

„Přesně proto, co jsem vám pověděl.“

Chet se otočil, šel do chodby a odtud do koupelny.

Obrátil jsem se ke Gwen. „Neber to od něho vážně,“ řekla. „Chce tě jenom přiskřípnout.“

„Jeho ne,“ ozval se Chet z koupelny. „Tebe.“

„Co se stalo?“ ptal jsem se. „Stalo se něco?“

Charles neříkal nic. Jenom na mne upřeně zíral.

„Proč se na mě tak díváte, Charlesi? Já vám nechci nijak ublížit. Já od nikoho nic nechci.“

„Tak proč jste sem přišel?“ ptal se Chet z koupelny.

„Už jsem vám řekl proč,“ odpověděl jsem.

„Prosím tě, nech to teď být, Eddie,“ řekla Gwen.

„Jistě, teď přece není vhodná doba, Eddie, až později!“ volal Chet z koupelny. Třískl dvířky od domácí lékárničky.

„Charlesi,“ ptal jsem se, „proč se na mě tak díváte?“

„Už jsem vám řekl,“ začal Charles pomalu a těžce, jako by vyhlašoval nějaké nesmírně slavnostní předsevzetí, „jestli ještě jednou přijdete za Gwen, tak vás zabiju.“

„On ví, žes jenom žertoval,“ volal Chet.

„Já se na to pamatuju, Charlesi,“ ujišťoval jsem, „a proto jsem taky přišel říct Gwen, že už za ní nikdy nepřijdu, ne proto, že jste mi vyhrožoval, ale protože…“

„Vy jste mi nevěřil?“ zeptal se Charles.

„Hm, já vím, že jste na tohle hrozně citlivý.“

„A přesto jste tady. Vy jste mi nevěřil?“

„On tím myslel,“ vysvětloval Chet, když se vracel zpátky do pokoje, „doslova, že vás zabije – ne tak jako zabíjíte vy, intelektuálové, tím lhaním v tisku, ale fyzicky, tím, že vystřelí olověnou kulku obrovskou rychlostí do toho vašeho jehněčího srdíčka anebo do toho vašeho slepičího mozečku. Chce vědět, jestli jste tomu věřil“

„Zajímá vás, jestli jsem tomu věřil doslova?“ zeptal jsem se.

„Copak jsem to teď právě neříkal Gwen?“ ptal se Chet.

Pak položil na kávový stolek před Gwen, jejíž pozornost se v tu chvíli plně soustřeďovala na něho, věc, pro kterou šel předtím do koupelny. Byla to bakelitová krabička velikosti asi desetkrát dva centimetry. „Neotevřel jsem ji,“ prohlásil. „Chtěl jsem ji otevřít až před vámi všemi.“

„Podívej se, Chete, seber se a koukej odtud zmizet,“ vyháněla ho Gwen. „Krucihergot koukej se sebrat a zmizet!“

„Čeho se bojíš, jestli mluvíš pravdu a nepřipravovala ses ho pobavit – to je to pravé slovo, viď – pobavit ho?“

Gwen má kuráž. Rozmáchla se a dala Chetovi vší silou jednu přes pusu. A nemohla udělat nic lepšího. Tak rozlícenou jsem ji ještě neviděl.

„Chceš to otevřít sama, nebo to mám otevřít já?“ zeptal se Chet.

„Chete,“ ozval se Charles, „co to děláš?“

„Myslím si, že ho čekala, a myslím, že lže. Že lže on, to vím. Nic jinýho nedovede.“

Podával mi bakelitovou krabičku. „Myslím, že byste ji měl otevřít vy,“ řekl. „Tak dělejte! Ukažte, jakej jste formát. Otevřte to.“

„Charlesi,“ přerušila ho Gwen, „jestli hned teď bratra odtud neodvedeš, tak už s tebou v životě nepromluvím. A víš dobře, že to myslím vážně.“

„Vůbec jsem do toho nekouk,“ pokračoval Chet. „Vsadím všecko, co mám v kapse, proti tomu, co máte v kapse vy, Eddie, že je prázdná, a pak to, co v ní bylo, musí být někde jinde. A to znamená, že vás čekala, a to zas znamená, že jste nejen lhář, což je docela přirozené, ale že i ona je lhářka. Pro Charlese se nepřipravovala, to vím určitě!“

Náhle mi krabičku vyrval z ruky – nevím vůbec, co jsem to dělal, že jsem ji držel – a hodil ji na stůl. Nárazem se sama otevřela. A jak tvrdil, byla prázdná.

Pak řekl Chet Charlesovi: „A pro mě se nepřipravovala.“

V tu chvíli to do Gwen vjelo.

Popadla pohrabáč od krbu a začala jím Cheta bít po obličeji. Chet couval za židli, kam na něho nemohla, a tak si chtěla zchladit žáhu na Charlesovi, který si kryl obličej rukama a pořád křičel: „Gwen, ne, Gwen!“ Ale Gwen vůbec nedbala a jen sípěla: „Ven, ven, ne, vy parchanti, a hned, koukejte zmizet, ať už jste pryč!“

Pak najednou jako by se přestala ovládat, hodila pohrabáč po Chetovi a vrhla se po něm, jedním skokem se přehoupla přes křeslo, vlastně ho přelezla, skočila mu na krk a kousala ho do obličeje, škrábala mu nehty do očí, až mu jedno začalo krvácet. Natrhla mu zuby ušní lalůček, a myslím, že mu skutečně kus ukousla, protože tam začal mohutně krvácet. Současně ho kopala kolenem do slabin. Chtěla ho skutečně zničit, o tom nebylo pochyb. Nešlo o to, že jí Chet nechtěl oplatit za stejných podmínek a stejnými zbraněmi. Na tohle prostě vůbec nestačil. Tohle nebylo v jeho stylu. Všechna ta její odvaha obyčejné holky z ulice v ní ožila, byla to dokonalá a obdivuhodná hospodská rváčská vášeň. Člověk by jen doufal, že až se octne v úzkých, bude tahle ženská někde nablízku; a jestli ano, pak že bude na jeho straně. Vždycky se ovládala, ale tohle bylo čisté, krvelačné, nádherné vraždění!

Náhle než se kdo nadál, odběhla do kuchyně a vrátila se s velkým kuchyňským nožem na maso a hnala se s ním po Chetovi, přímo po břichu. Ale ten měl ještě čas se vzpamatovat a popadl židli s rovným opěradlem, což dokazovalo, že o rvačkách taky něco věděl, a oháněl se s ní po Gwen a celou dobu křičel na Charlese, aby zmizel. Což Charles s radostí udělal. Gwenina divokost a krvelačnost byla příšerná. Posedlo ji vraždění. Chudák Charles, jen skuhral: „Gwen, Gwen, nebuď taková! Gwen, Gwen, nebuď taková,“ a jiné, k situaci naprosto se nehodící poznámky.

Rozplýval jsem se obdivem.

Charles už byl ze dveří venku a Chet ho následoval, a sotva byli oba na chodbě, Gwen zamkla dveře.

Teprve teď jsme slyšeli, že pláče dítě.

Gwen zašla do vedlejšího pokoje a ukonejšila ho. Několik minut bylo všude naprosté ticho.

Pak jsem slyšel, jak Charles křičí z ulice: „Eddie!… Eddie!“

Otevřel jsem okno, abych se jen rychle podíval, a zase jsem se schoval.

Zahlédl jsem oba bratry uprostřed ulice, stáli tam jako divá zvěř v poli. Kolem nich se utvořil malý hlouček lidí. Chet byl vpředu celý zakrvácený.

„Eddie…“ ječel.

Vyklonil jsem se, tentokrát aby mě neviděl.

Shluk lidí si Cheta prohlížel. Nemýlil jsem se: měl krev na košili i na saku a pořád krvácel, ale vysoká hladina adrenalinu neklesla, takže to ani nevěděl anebo mu to bylo jedno. „Eddie!“ řval na mě, „čekáme na tebe. Polez dolů.“

Gwen se vrátila do pokoje. „Myslím, že tě skutečně chtějí zabít,“ varovala mě.

„Tak pojď, Eddie,“ řval Chet. „Nenech nás čekat!“

Přicházel policajt, podívat se, co je to za povyk.

„Eddie,“ hulákal Chet, „počkáme na tebe u Clancyho.“ Ukázal na hospodu přes ulici, kde jsme měli s Charlesem před několika dny ten dlouhý večerní rozhovor.

Když došel policajt hodně blízko, bratři se otočili a zamířili na druhou stranu ulice. Nikdo z přihlížejících nebyl ochoten na policajtovy dotazy odpovídat.

Zavřel jsem okno.

„Charles má revolver,“ upozorňovala mě Gwen. „Včera večer jsem mu řekla, že jsem si to rozmyslela. Přirozeně čekali, že budu s tebou. Tak si to ti chlapi vždycky představujou. Buďto jsem to já, myslejí si, anebo je to někdo jinej. Co myslí, že jsem?“

Na to jsem neodpověděl.

„Zavolám policii,“ rozhodla se.

Šla k telefonu.

„Nedělej to,“ zastavil jsem ji.

„Jsou schopní tě zastřelit – Chet ne, ten už z opatrnosti ne; ten by to udělal někdy jindy, v noci, pěstí a flaškou, ale Charles je čistá duše, ten by tě skutečně zastřelil. Připadá mi jako sboráček z kostela, který má úplně chorobnou hrůzu před hříchem. Chet mu vsugeroval, že jsem démon zla a ty ještě něco horšího, takže kdyby tě zlikvidoval, dostal by od samé madony metál jako kolo vod vozu a místo pánubohu po pravici.“

„Půjdu dolů a promluvím si s nima“

Viděla, že to myslím vážně, a po chvilce řekla: „Až půjdeš zpátky, vezmi mi pro chlapce mlíko, anebo ještě líp, zastav se radši v obchodě, ještě než půjdeš ke Clancymu, a ať mi pošlou asi litr a půl a krabici dětské výživy. Potom už možná nebudeš vůbec schopen.“

Pak šla ke mně.

„Slyšels, co jsem ti před chvílí povídala?“ zeptala se.

„Asi ano. Co to bylo?“ Ukázalo se, že jsem to přeslechl.

„Řekla jsem Charlesovi, že jsem si to rozmyslela. Nejdřív jsem se chystala, že budu chodit na vyučování katolické věrouky, a vůbec že udělám, co bude třeba, a slíbila jsem mu to. Ale pak jsem si uvědomila, že bych nikdy nesnesla, aby ty sestry lily do Andyho katechismus. A tehdy jsem začala přemýšlet o spoustě věcí. Řekla jsem mu, buďme přátelé, a že by mohl ke mně nahoru a žít tam se mnou, ale do Andyho výchovy se mi plést nebude, a vůbec nic takového! Jenomže na to Charles nemínil přistoupit. Chtěl všecko, nebo nic, a já potom najednou řekla, ať mi to teda všecko vleze na záda a všechno jsem to odvolala. Tihle chlapi myslejí až moc logicky, a šipka ukazuje na viníka, a to jseš ty. Ti dva mě přišli znenadání navštívit, mysleli si, že tady budeš. Nebyls, ale nenechals je dlouho čekat.“

„Tak…“

„Tak teď chtějí tebe – rozumíš?“

„Já s nimi chci taky mluvit.“

A odešel jsem.

„Já jsem tomu kokršpanělákovi s tím zakrslým čuráčkem, tý rozbředlině, tomu vrtichvostovi,“ rozkládal Chet, „radil, aby ji jednou provždy pustil z hlavy. Říkal jsem mu, že to může zabalit a že si může někde po knihovnách hledat nějakou slečnu učitelku; řekněte, nemyslíte, že mám pravdu, Eddie?“

Seděl jsem tak, že Charles byl mezi námi. Viděl jsem, že oba mají jisté potíže, ale místo aby pití Charlese rozohnilo, tak ho ne, nenapadalo mi žádné jiné přirovnání než představa bomby, která byla svržena, ale nevybuchlá, a na mně bylo, abych odstranil zápalník. Musel jsem postupovat opatrně.

Chet pokračoval: „Já jsem mu říkal, ty chlapečku roztomilej, s tím svým srdíčkem rozměklým jako tvaroh, že ses dal voblafnout tím jejím upřímným výrazem ve vočích. To všechno, hošíčku, má vona už vrozený, je to tak, Eddie? Vona trochu pošilhává – a po poklopcích, a těm jejím vočím rozhodně žádnej neuteče, a Eddie má přesně takovýho, jakýho vona chce. To musíme prostě vzít na vědomí, chlapečku rozmilej.“

„Charlesi,“ prosil jsem ho, „hrozně bych rád, kdybyste mě mohl vyslechnout, prosím vás, buďte tak hodnej a dejte mi tu možnost, prosím vás.“

„Myslím tím, že prostě potřebuje nějakýho daleko tvrdšího chlapa, než jsi ty, hošánku,“ vysvětloval Chet Charlesovi. „Ty jseš pro ni moc dobrej, Charlesi, moc mírnej. Tý holce když ukážeš laskavěj kukuč, tak tomu bude říkat slabost. Jenom malinko přestaneš bejt vopatrnej, a vona se ti vrhne s nožem rovnou po pajšlu, jako to udělala mně. Podívej, na ni musí bejt chlap jako Eddie. Tohle si musíš jednou provždycky natlouct do palice, Charlesi, chlapečku rozmilej.“

Charles se otočil a upřeně se na mne zahleděl, aniž hnul brvou; jako lev, když stojíte přímo před klecí.

„Charlesi, prosím vás, já bych rád, abyste věděl, že jsem s tím vším, co se stalo mezi vámi a Gwen, neměl vůbec nic společného.“

„Už nemusíte lhát, Eddie,“ řekl Chet. „Já už jsem našemu chlapečkovi řekl, že od vás nemůže čekat pravdu – zvlášť ne za těchhle okolností.“

„Charlesi, vždyť já jsem s ní ani nemluvil, a dlouho, musíte mi to věřit –“

„A taky mu to musíš vodpustit, Charlesi, koneckonců dělal jenom to, co je v jeho stylu. A v jejím. Hele, Charlesi, von na tobě ten chlap chce vodpuštění, tak mu ho dej.“

Charles neříkal ani slovo. Jako by se o něčem rozhodoval. Chet zvedl pravou ruku, pomalu a s rozmyslem se rozpřáhl a udeřil ho přes obličej. Charles se ani nepohnul.

„No tak tady to vidíte,“ ušklíbl se Chet, „triumf náboženské výchovy. Sestry ho naučily trpělivosti. Nastav taky tu svou druhou tvář, nastav prdel, Charlesi, a ať si tady náš přítel ráčí taky posloužit,“ Obrátil se ke mně. „Mimochodem, Eddie, vlezl jste na ni, když jsme vodešli? Vona sebou dovede hodit, to vím z vlastní zkušenosti, narazit, šup s nim dovnitř a ven! Žádná odpověď? Hm, jestli jste to neudělal, tak Charles s váma určitě zajde nahoru a pěkně vás k ní uloží. Dyť je to hanba, nechat zahálet takovej nádhernej pekáč. Co říkáš, Charlesi, takovoudle krásku, a nechat ji trpět! To vím dokonce i já, vobyčejnej vodloženej starej veterán. Tak dělej, ty pravověrná dušičko. Kristus pro tebe trpěl, ty kurevníku; cedil pro tebe krev, takže ty už žádnou díru do světa udělat nemůžeš. Tak běž a hezky je ulož do postýlky!“

„Strašně bych rád, abyste věděl,“ obrátil jsem se na Charlese, který pořád ještě nedával najevo sebemenší známky, co v příštím okamžiku udělá, „že odjíždím během příštích čtrnácti dnů pryč. Zmizím na dlouhou dobu a s Gwen se už neuvidím –“

„Myslíte to skutečně vážně?“ zeptal se Charles náhle.

„Myslím, Charlesi, skutečně myslím.“

„Jak vám můžu věřit?“

„Můžete,“ ujišťoval jsem, „uvidíte.“

„Ale řekněte mi, proč to udělala?“

„Povím ti proč,“ zasáhl Chet. „Protože žádná ženská nikdy nekupuje zajíce v pytli, a vona pořád čekala, že se konečně rozkejváš, a tys to neudělal, a mezitím tady náš drahej přítelíček a bůhvíjaký slanokrevný černouši a židovský psi vobřezaný a šlapky z bůhvíjaký prdele za Broadwayí a bůhvíjaký marinád ze všech možnej posádek světa –“

„Charlesi,“ vyzval jsem ho, „mohl byste se mnou tamhle do rohu k tomu stolu? Chtěl bych si s vámi promluvit, a tady nemůžu.“

„Ale jo, určitě můžete,“ souhlasil Chet. „Já už budu držet hubu. No vidíte, už jsem zticha. Tak povídejte. Jsem zvědavej, jak ho utěšíte.“

„Charlesi,“ prosil jsem ho.

Charles se zvedl. „Běž si něco dát k baru,“ posílal bratra. „Chci s ním mluvit o samotě.“

„Jenom ho koukejte utěšit, Eddie, von vám bude věřit ve všem.“ Pak sebou Chet hodil a v tom okamžiku byl u baru, kde začal oplácávat všelijaké existence, co nasávaly nalepené u pultu. Přitom však sledoval každý náš sebemenší pohyb.

Charles se znovu posadil.

„Charlesi,“ prolomil jsem ticho, „vždycky jsem byl přesvědčen, že jste dobrý člověk. Vždycky jsem jaksi vaši dobrotu přímo cítil. Charlesi, posloucháte mě?“

„Mám trošku v hlavě, ale snažím se, jak jen můžu.“

„Slyšel jste, co jsem právě povídal?“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Říkal jsem, jak jsem vždycky věřil, že jste dobrý člověk. Viděl jsem to na první pohled, když jsem se s vámi seznámil.“

„Nelžete mi!“ varoval mě. „Pojďme si teď říkat pravdu.“

„Ano, – a pravda je, že jsem vždycky věděl, že jste dobrý člověk.“

„Tak dobrá. Teď chci říct něco já vám.“

„Dělejte.“

„Když jsem vás prvně viděl, myslel jsem si: na takovýhohle chlápka já zrovna moc zvyklej nejsem, takovýmu chlapovi není jen tak lehký rozumět, ale přece, je to někdo, kdo chce bejt slušnej – to přece chcete, ne? Vy nejste jako nějaká ta vobyčejná špína, jako ty všelijaký mudrlanti a kavárenský hochštapleři, co?“

„Ne,“ řekl jsem, „to nejsem, zvlášť teď ne.“

„Tak proč jste na mě nasazoval u Gwen?“

„Nenasazoval jsem,“ zavrtěl jsem hlavou, „přísahám – na co mám přísahat…?“

„Na matčin hrob!“

„Na co?“

„Přísahejte při matčině hrobu!“

„Moje matka ještě není mrtvá.“

„No dobře. Ale vy mi lžete, že, jak to říká Chet, co? Škoda že nejste věřící. Lidi, co nejsou u víry, nevěří vůbec v nic, takže pak nemají na co přísahat!“

„Neřekl jsem proti vám jedno špatný slovo.“

„Chci vám to věřit.“

„Můžete.“

„Jestli ale zjistím, že jste mi tohle zalhal, tak vás zabiju; vy dobře víte, že to udělám, že? Já nejsem ten typ chlapa – šup s ním tam a šup s ním ven, a je to fuk, v který posteli. Měl jsem jistý plány. Chet říkal, že vy –“

„Něco vám o něm povím, a nebude to možná pro vás nic příjemného.“

„Přece jsme si slíbili, že zkusíme říkat si pravdu, ne?“

Zašel v myšlenkách hodně daleko. A já jsem ho následoval.

„Podívejte se, tak ohledně toho vašeho bratra…“

„Vy ho nemáte rád.“

„Bohužel musím říct, že nemám.“

„Já taky ne.“

„Mrzí mě to, protože teď chci mít rád každého. Ale nemůžu skutečně tvrdit, že bych vašeho bratra měl rád. I teď, když jsem se rozhodl snažit se ho aspoň pochopit –“

„Já ho taky nemám rád. Nikdy jsem ho neměl rád. Ale to neznamená, že je míň pravdy v tom, co říká, ne?“

„Naopak, znamená. I když uvádí správná fakta, jeho úmysl pramení z nenávisti a jeho závěry jsou…“

„To je pravda! Pravda! Ale pojďme mluvit jen o faktech.“ Znovu mi sevřel paži. (Chet sledoval od pultu každý náš pohyb.) „Řekněte mi pravdu!“ Objal mě druhou paží a zatřásl mnou. Byl beze sporu silnější než bratr. Přestože mě jeho stisk trochu bolel, neměl jsem žádné obavy, neboť jsem cítil, že se chce chovat přátelsky.

„Řekněte mi, prosím vás, nasazoval jste na mě u Gwen?“

V tom jeho těžkopádném, prostoduchém úsilí pochopit, co se mu tak náhle stalo, bylo něco strašlivého, ale zároveň dojímavého. „Prosím vás, rozpomeňte se, říkal jste něco Gwen?“

„Přísahám, ani slovo.“

„Prosím vás, jak to, že mi tedy včera večer volala? Dělal jsem přece všecko, co chtěla, všecko, jak jen si to přála.“

„Říkala jenom něco o nějakých neshodách ohledně chlapcovy výchovy.“

„Ale v tom ohledu jsem nedělal nic jiného, než co pokládám za jedině správné! Je to přece pro chlapcovo vlastní dobro. To si myslím musíte uvědomit i vy!“

Stiskl mi paži ještě úporněji. „Byl jste u ní, když mi včera večer volala?“

„Ne,“ řekl jsem hlasem, který ho prosil, aby mi uvěřil, „nebyl

„Chet mi to taky říkal. Prý když ona jemu volala, aby se s ní rozešel, tak ležela v posteli s někým jiným. Taková prý už prostě je. Doufám, že nelžete.“

„Skutečně ne.“

„Víte, já jsem si tu scénu představoval, vás s ní. Tu představu si nedovedu vyhnat z hlavy. Proto taky tolik nemluvím, chápete? Pořád na to musím myslet.“

„Ale to vůbec není pravda, Charlesi.“

„Kde jste byl včera v noci?“

„To už jsem zapomněl,“ prohlásil jsem, ale pak jsem sebou až trhl, protože jsem si uvědomil, že jemu to bude připadat jako výmluva.

„Lžete,“ namítl s nesmírným smutkem. „Lžete, víte?“

„Ne, skutečně jsem to zapomněl.“

„Jak může někdo zapomenout, kde byl den předtím v noci? Den předtím! Chápete?“

Do očí mu vstoupily slzy. Šeptal: „Ach Bože, pomoz mi!“

„Musíte mi věřit,“ domlouval jsem mu snažně, „takový já už prostě jsem. Nejsem teď v pořádku. Poslední dobou už jsem mockrát z hodiny na hodinu nevěděl, co mám před sebou. Ani co jsem třeba právě udělal. Ale teď jsem si vzpomněl, kde jsem včera byl. Pálil jsem jeden dům.“

„Panebože,“ pousmál se. „To si nedovedete vymyslet nic lepšího?“

„Je to pravda, při matčině hrobu!“

„No dobře, dobře. Je to za vlasy přitažené, ale budu vám to věřit.“ Pak se na mne tak divně podíval a řekl: „Nejste vy trošku blázen, prosím vás, povězte mi to?“

„Možná že jsem, ano.“

„Chudáku!“

„Určitě si myslím, že jsem poslední dobou byl. Ano, byl.“

„Chudáku!“ opakoval šeptem.

„Ale myslím si, že už nejsem. Jenom trochu, možná trošku. Například mi skutečně můžete věřit, že jsem to zapomněl a že jsem tam včera byl. Takhle já prostě zapomínám; nějak to nemám v hlavě v pořádku.“

„To vidím.“

„Ale u ní jsem nebyl.“

„Tak koho čekala?“

„O tom už jsem taky přemýšlel.“

„To je strašná otázka. Koho čekala? Povíte mi pravdu?“

„Ano.“

„Chci říct, kdybyste to býval byl vy, řekl byste mi to teďka? Mně, jak tady před vámi jsem?“

„Ano, jsem přesvědčen, že bych to řekl. Něčeho jsem přece jen dosáhl, Charlesi. Sice to nikdo nemůže nikde vidět, ale je to ve mně a já to cítím. Vy mi rozumíte, viďte? Já už nemám co ztratit, nemám co chránit. Chci se například zbavit všeho svého majetku, všech peněz.“

„Skutečně?“

„Ano. Nechci nic. Nechci nikoho. Nechci už Gwen. Kdysi jsem ji chtěl. Když jsem před několika dny přijel do New Yorku, myslel jsem si, že s ní se mi vyřeší všechny problémy. Jenomže teď vidím, že moje problémy mi nevyřeší nikdo druhý. To jenom mezi námi dvěma. Takže si ji můžete nechat. Já zmizím.“

„Kam odjíždíte?“ zeptal se.

„Do sebe. A všem dávám sbohem.“

„Nemyslíte, že byste radši měl jít k nějakému doktorovi nebo něco?“

„Ne. To už jsem zkoušel.“

„A co kněz? Zajděte si za knězem.“

„Já nepotřebuju nic než být sám. Gwen je vaše, já tady dokonce ani nebudu; včera večer jsem s ní nemluvil a na mě nečekala. Věříte mi to přece, že?“

„Věřím,“ kývl. „Teď vám to skutečně věřím.“

„Dobře. Nic jiného nechci,“ řekl jsem. „Přeju vám hodně štěstí. Pokládám vás teď za svého přítele.“

„To můžete,“ ujišťoval mě.

„Díky,“ řekl jsem.

Rozhrnul si kabát a já jsem zahlédl revolver. „Od té doby, co mi řekla do telefonu, že je konec, tak tohle nosím pořád s sebou. Chtěl jsem vás zabít. Když teď sám sebe poslouchám, tak tomu nemůžu ani věřit. Ještě před několika minutami, přímo tady, jsem si říkal, jestli mi ale lže – jenomže sám vidím, že vy jste ještě v horší situaci než já, takže vám jenom přeju hodně štěstí. Sbohem. A tohle mě mrzí.“ Myslel ten revolver.

„Dokud budeme přátelé,“ podotkl jsem.

Zvedl se. Já také. Bylo to oficiální rozloučení. Vzal mě kolem krku. „Chtěl bych se vás zeptat ještě na jedno,“ šeptal mi do ucha, jak mě držel. „Řekněte mi ale proboha čistou pravdu! Myslíte si, že nejsem pro ženskou po sexuální stránce dost při tažlivý?“

„Nevím, proč byste neměl být,“ odpověděl jsem.

„Děkuju vám,“ řekl, „děkuju.“

Odcházel jsem. Chet nás pořád pozoroval.

Charles mi ještě řekl: „Nemějte z něho strach. Já vás ke dveřím dovedu.“

Když jsem vycházel ven, Charles se ani nepohnul.

Nemohl jsem se dočkat, abych už Gwen řekl, že ta moje nová metoda se osvědčila. Chtěl jsem si jenom vzít svou fotografii Aergia a jít.

Když jsem čekal, až mi přijde otevřít, ucítil jsem vůni koupelové soli.

Později se mi svěřila, že byla úplně šílená a pořád z okna pozorovala restauraci. Po několika minutách však došla k závěru, že se určitě stane, co se má stát, a tak si napustila do vany hodně horkou vodu, nasypala do ní spoustu soli, dala si trojitou dávku bourbonu a vlezla do vody.

Po celé té rvačce, po tom vařícím nálevu, po tom alkoholu a v tom strachu, kdo to asi zvoní, téměř nebyla s to otevřít dveře. Když jsem ji zahlédl za řetězem, na první pohled jsem viděl, co strachu zažila, ona, děvče, které hned tak nic nevyděsí.

Když se jí podařilo otevřít dveře dokořán, strhla mě do náruče, jako by se mi podařilo vrátit se z říše mrtvých. Nevěděl jsem, že ke mně toho tolik cítí. Anebo že by to vůbec dovedla.

Nechtěla mi pustit ruku. Zatáhla mě zpátky na pohovku, lehla si, mou ruku si položila pod sebe a stále ji při tom pevně tiskla v dlaních. Zabořila obličej do polštáře a jenom oči jí koukaly a upřeně na mne hleděly. Zářily jako hvězdy.

Chtěl jsem jí vypovědět, co se v té hospodě seběhlo, ale když jsem teď byl v bezpečí, jako by ji to vůbec nezajímalo. Vůbec neposlouchala, co říkám.

„Něco sis vzala?“ musel jsem se jí nakonec zeptat.

„Co jestli jsem si vzala?“

„Vypadáš, jako by sis vzala nějaké prevíty.“

„Myslíš, že beru drogy?“

„Myslím něco jako tři miltowny na uklidnění.“

„To je bourbon. Eddie, já měla takový strach. Mám nervy úplně nadranc.“

„Už je ti dobře?“

„Trošku se mi chce spát. A vůbec se mi nechce hýbat. Chtěla bych, aby mi někdo všechno dones až do postele. A aby se o mě staral. Víš?“

„Určitě ti za chvilku bude volat Charles.“

„Nechci se s Charlesem setkat.“

„Tys byla báječná, jak ses vrhla na Cheta – to mělo úroveň, jaks to provedla.“

„Stejně měli pravdu. Přece jsi to věděl, že?“

„Opravdu měli?“

„Já jsem skutečně na tebe čekala.“

Taky mi to předtím napadlo.

Takže pak… totiž… opravdu jsem nevěděl, jak jinak jí po tom všem dát sbohem. Po tom všem, kdy jsme pro sebe tolik znamenali. Co jsem měl dělat, jen jí stisknout ruku? A tolik jsem se jí obdivoval, a tomu, jak se hnala po Chetovi, a tolik jsem ji miloval, že o mne měla takový strašlivý strach.

Takže to bylo to nejpřirozenější na světě!

No a když tedy vešel Charles, který měl od bytu klíče, byli jsme spolu v posteli.

Střelil mě zboku do zadku. Měl jsem štěstí, že jsem se včas otočil. Samozřejmě že původně mířil jinam.

Pak na mne vystřelil znovu, tentokrát se snažil mě zabít. Jenže já jsem zrovna padal a střela mou hlavu jen taktak minula. Na víc se nepamatuji.

Když jsem se probral, viděl jsem, že jsem v nějaké nemocnici. Byl jsem však příšerně slabý, takže mi bylo jedno, kde jsem. Chtěl jsem začít přemýšlet. Ale dokázal jsem jen zase usnout. Ihned. A to bylo všecko.

25

Divný špitál, myslel jsem si, v oknech mříže.

Uvědomil jsem si, že je v pokoji ještě někdo, nějaký asi šedesátiletý pán. Tenounké nožičky, vysušené jako pergamen, se mu klátily přes pelest postele. Směje se to na mě?

„Kde to jsem?“ zeptal jsem se.

„Jste v budově Greenmeadowského ústavu pro choromyslné.“

„Jak jsem se sem dostal?“

„Nějaká osoba vám blízká podepsala žádost, aby vás sem zavřeli. Máte manželku?“

„Ano. Čemu se usmíváte?“

„Čekám už strašnou dobu, až přijdete k sobě.“

„Proč?“

„Chtěl jsem vidět výraz ve vaší tváři, až si uvědomíte, kde jste.“

Měl velmi legrační obličej, jen mu v něm hrálo inteligencí. Člověk přímo viděl, jak mu myšlenky skáčou z předmětu na předmět a nikdy mu nedají pokoje.

„Jmenuju se Teitelbaum,“ oznamoval mi. „Arnold Teitelbaum. Přeju vám, abyste se dožil sta let.“

Zasmál jsem se. Zabolelo mě při tom v hrudi. Druhá kulka, kterou Charles vystřelil, sice minula mou hlavu, ale zavrtala se do ramenního svalu na levé straně. Jen o chlup, a byl by mě zabil. Pak jsem si vzpomněl na první ránu a rychle jsem si sáhl dolů, abych se přesvědčil, jestli jsem tam neporušený.

Nesmírně se mi ulevilo.

„Kde jste to říkal, že jsem?“ zeptal jsem se.

„V ústavu pro choromyslné, Greenmeadow.“

Tak Florence to prohlášení nakonec podepsala.

„Pro co tady jsem?“

„To je každého tajemství a váš vlastní problém.“

„A co je můj problém?“

„Jak se odtud dostat.“

„Ani moc bezpečně nevím, jestli odtud vůbec chci.“

„Za pár dní si to budete strašně přát. Pak si vzpomeňte, že jsem advokát. Povím vám něco, co vám nikdy oni neřeknou.“

„Co je to?“

„Už vás zbavili některých vašich základních práv.“

„Skutečně?“

„Jen zkuste telefonovat.“

Nemluvil jsem. Spád hovoru, který jsem v tu chvíli nemohl zvládnout, mě unavoval. Nedopřál mi oddychu.

„Co budete dělat?“

„Kdy?“

„Teď.“

„Užívat ticha.“

„Třeba bych vám mohl pomoct.“

„Pane Teitelbaum,“ řekl jsem, „já mám svoje vlastní problémy.“

„Samozřejmě,“ souhlasil, „protože jinak byste tady nebyl.“

„Musím si nejdřív v hlavě srovnat, v jakém jsem postavení.“

„Jen tak dál. Uvažujete dobře.“

„Ale k tomu skutečně potřebuju ticho.“

„Nikdo neocení hodnotu soustředění víc než já.“

„Chci říct, že bych byl rád, kdybyste třeba teď právě mohl…“

„Víte,“ vysvětloval, „ono je hrozně těžké, abych teď byl zticha, protože jsme se zrovna seznámili, a já jsem pochopitelně zvědavý.“

Pokoušel jsem se obrátit na břicho.

„Obrátit se nemůžete, můj milý. A nebude to zapotřebí. Nemějte strach. Mívám dlouhá údobí, kdy naprosto mlčím. Počkejte, přijdou chvíle, kdy si budete dokonce přát, abych něco řekl.“

„O tom pochybuju.“

„Uvidíte. Podívejte, proč klidně nezavřete oči a nesnažíte se úplně uvolnit. Brzy budete potřebovat každou špetku síly.“

Cosi jsem zavrčel.

„A já vám budu pomáhat. Postarám se vám o moc, o moc…“

„Prosím vás, nepostaral byste se teď hned a tady o ticho?“

„Nejednejte se mnou jako s nějakým bloudem anebo s nějakým bláznem,“ varoval mě Arnold Teitelbaum a projevoval při tom takovou sílu a takovou důstojnost, jakou jsem vůbec neočekával. „Nic takového nejsem. Kdysi jsem měl celou síť těch nejúspěšnějších jednotkových obchodů ve státě Connecticut. Nebudu vám říkat, jak se jmenovaly, ale určitě jste to jméno slyšel. Dopustil jsem se té chyby, že jsem odešel na odpočinek. Domníval jsem se, že si zbytek života užiju líp, když nebudu pracovat. To byl ale bláhový omyl. Jenže to vám nedává žádné právo, abyste si ze mě dělal legraci. Dále vám dávám na vědomí, že jsem akreditovaným členem právnického cechu ve dvou státech. A v soudní síni nejsem tak úplně neschopný. Dosáhnu nápravy veškerých křivd na mně spáchaných, přestože viníci už na ně dávno zapomněli. Pokořím své nepřátele! Já jsem nezapomněl na nic! V ulicích Bridgeportu poteče krev; konečně bude učiněno za dost spravedlnosti a pak náhle dojde k obecnému krveprolití.“ Mluvil již silně zvýšeným hlasem. „Výkřiky mých nepřátel budou slyšet na všech veřejných místech.“

Do pokoje přispěchal muž v bílém plášti. Arnold Teitelbaum seděl celý zadýchaný na posteli jako kapesní Lear. Na zřízence pohlédl s královským opovržením. Pak se zvrátil na postel a zakryl si oči předloktím.

Zřízenec ho úmyslně ignoroval. „Jak je vám?“ zeptal se mě.

„Ani nevím,“ odpověděl jsem. „Kdy mi to přijde říct doktor?“

„Už to nebude dlouho trvat.“ Pak přešel k Teitelbaumově posteli. „Pane Teitelbaum,“ oslovil ho, „myslím, že byste měl tomu pánovi dopřát klidu. Potřebuje si odpočinout.“

„Sám si začal s debatou,“ hájil se Teitelbaum, odkryl si oči, ale rychle si je zase zaclonil.

„Pak ovšem nemám právo vám něco vyčítat,“ řekl zřízenec a vyšel z pokoje.

„To byl dr. Lloyd,“ sdělil mi Teitelbaum, „a tohle je u všech čertů poslední rada, kterou ode mě dostáváte. Je to psychiatr z tohohle patra. Tak a teď si v tom vašem tichu trpte.“

Usnul jsem a probudilo mě teprv, když mi ošetřující lékař strhával náplast, jíž jsem měl přelepeny obvazy. Byl zřejmě spokojen, protože dál už jsem si zase neuvědomoval nic, než že už je pryč a že mě znovu převazuje sestra. Celý ten den jsem pořád usínal. Teitelbaum byl venku na zahradě, takže všude bylo ticho. Když se konečně vrátil, byl čas k večeři a já jsem byl rád, že ho vidím. Řekl jsem mu, že celý den pořád usínám, a on mi na to pověděl, to jste si mohl spočítat, že vás nacpou sedativy až po uši.

Druhý den jsem se cítil daleko líp a nějaká mladá sestřička mi pomohla do kolečkové židle a vyvezla mě ven na slunce. Po několik příštích dní jsem vysedával vedle jedné té obrovské cihlové budovy a tou dobou se u mne na návštěvě vystřídalo úplné procesí pacientů. Chodili sem za mnou, skoro jak to dělají psi, očichat a zjistit, co jsem zač. Chovali se přátelsky a měli jedno společné. Přicházeli ke mně, jako by byli plni tajemství, které nikdy neprozradí. Ale sotva dohlížející sestra na okamžik odskočila, už vyrukovávali s příběhy pronásledování a zrady a padoušství, jež mě pálily v uších. K svému značnému překvapení jsem jejich slovům věřil. Zněla nesmírně přesvědčivě. Zdálo se mi, že tihle lidé se v mnoha případech octli v rozumově naprosto logickém rozporu se společností a lidmi kolem sebe.

Očekával jsem, že všichni tu budou posedlí myšlenkou, jak se dostat ven. Většině pacientů však nejvíc ležela na mysli otázka, jak dlouho se jim podaří udržet se v ústavu. Některým se předtím v životě tak dobře nevedlo.

Byla tady například jedna mladá paní, asi šestadvacetiletá, a už měla pět dětí. Její manžel nesouhlasil s omezováním porodnosti, a tak její vyhlídky vypadaly – stručně řečeno – jen, holka, roď! Jaký návrat ji čekal? Několik temných pokojů, děti, tři v jedné posteli, kupa nezaplacených účtů, hromada špinavého prádla v jednom koutě, ve výlevce věčně halda špinavého nádobí, v bytě nikdy ne docela čisto, nikdy nekončící a nikdy neuspokojitelné požadavky na její čas a péči, a ona sama chronicky unavená a morálně beznadějně rezignovaná. Greenmeadow pro ni byla Riviéra. A tady právě užívala jediné světlé stránky svého mladého ženství, již v životě poznala: smět si volně popovídat s jinými mladými ženami jako ona, půjčovat si s nimi šaty a smát se s nimi na trávníku, posedět si klidně před ústavní kavárničkou a pobavit se s muži bez strachu, že se jí flirtem sesype do náručí další halda povinností. Proč by měla pospíchat zpátky?

Brzy jsem měl stejný pocit. Dokonce jsem netoužil ani po žádném telefonním rozhovoru. Napadalo mě, že bych snad mohl promluvit s Gwen a zeptat se jí, jestli je v pořádku. Ale byl jsem nesmírně malátný, a proto jsem to neudělal.

Konečně jsem dostal povolení promluvit s bratrem. Sestra mi opatřila číslo a já jsem se Michaela zeptal, jak se daří otci.

„Jde to,“ odpověděl Michael opatrně. Slyšel jsem, jak mu Glorie dýchá do ucha. Ani se mě nezeptal, jak se mi vede. Sám jsem mu pak oznámil, že nepotřebuju nic.

Konečně se uskutečnila moje schůzka s dr. Lloydem. Byl to mladý člověk s účesem à la nedělní škola a s nesmírně vážným vystupováním. Zeptal se mě, jak se cítím. Řekl jsem, že dobře. Dodal, jestli něco nepotřebuju. Já že nic. Jestli prý jsem šťastný? Dokonale. Usmál se a odcházel.

Pak se však otočil a podíval se na mne. Na mých odpovědích ho zřejmě něco znepokojilo, a proto se vrátil.

„Snad mě odtud nepošlete pryč, co?“ zeptal jsem se.

„Totiž, snažíme se odtud každého posílat co nejdřív.“

Najednou jsem cítil, že jsem tomu člověku dal špatné odpovědi a že jsem se tak ocitl v nebezpečí. „Proč lidi odtud posílat ven,“ řekl jsem, „zpátky do oné situace, kvůli které se sem dostali, když už o tom mluvíme?“ Pátravě se po mně podíval. „Jsem natolik blázen, že se mi to tady líbí,“ řekl jsem. „Já jsem vlastně ještě v životě neviděl příhodnější místo k sebezpytování. Je to vlastně rovnocenné buddhistickému odchodu do ústraní, nezdá se vám?“

„Ne, to bych neřekl.“

Usmál se a odešel ode mne.

Když zmizel, přišli ke mně ihned někteří pacienti a ptali se, co říkal. „Nechce mě tady nechat,“ zatvářil jsem se smutně. Všichni se tomu zasmáli a ty nevážné zvuky se nesly až k sluchu dr. Lloyda, který zůstal stát opodál a dělal si o našem pohovoru nějaké poznámky.

Pak se všichni sesedli kolem mne a vyptávali se a dávali mi rady.

Téma hovoru všeobecně směřovalo k šetření mého případu. Podle zákona jsem tu nesměl být zadržen déle než deset dní, pokud by neexistoval formální příkaz, aby má osoba byla svěřena do ústavní péče. Ukázalo se, že toto řízení probíhá přímo v ústavu. Zplnomocněný soudce nejdřív vyslechne obě strany a pak rozhodne, zdali má být dotyčná osoba formálně svěřena do ústavní péče, a také na jak dlouho.

Řízení se konalo v jakési improvizované soudní síni. Na jednom konci místnosti bylo zvýšené pódium se soudcovým stolem. Zboku visela americká vlajka a vlajka státu Connecticut. Proti soudcovu stolu byl další dlouhý stůl, u něhož mohlo sedět pět šest lidí. Přivedl mě sem zřízenec. Byl tu se mnou dr. Lloyd, který byl připraven odpovídat na dotazy.

Za dlouhým stolem seděli Florence, Arthur Houghton a dr. Ochs a čekali na nás; jak se ukázalo, dr. Ochs doprovázel Florence a byl zřejmě jejím novým ochráncem.

Florence se na mne laskavě usmála. Nálada všech tří vyjadřovala soucit.

Soudce byl robustní člověk, přespadesátník. Vypadal jako vzdělaný farmář. Napoprvé ve mně budil dojem, že spěchá. Rychle přečetl žádost, abych byl dán do ústavní péče, a také lékařskou zprávu.

„Vidím,“ prohlásil pak, „že tato zpráva je řádně podepsána osobou, kterou jest v tomto případě manželka, a dvěma lékaři, kteří pacienta řádně prohlédli. Je tomu tak?“ Vzhlédl od papíru. Nikdo neodpovídal.

„Nuže?“ pokračoval soudce.

„Ano, pane soudce,“ ozval se Arthur Houghton.

„Ano, pane, co míníte tím ‚ano‘?“ zeptal se soudce.

„Prohlídky byly důkladné, Vaše Ctihodnosti.“

„Který z podepsaných lékařů vy jste? Vy jste… no tak no tak, vy jste doktor…?“

„Já nejsem lékař. Jmenuji se Arthur Houghton.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se soudce, který se mi začínal líbit.

„Jsem rodinný advokát.“

„Vy zastupujete…“

„Rodinu.“

„Oba zastupovat nemůžete; kterého z nich zastupujete?“

„Totiž, Vaše Ctihodnosti, toto je velmi výjimečná situace.“

Soudce se obrátil na mne. „Zastupuje vás?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Pak tedy zastupuje ji – je tomu tak?“ zeptal se Florence. Šeptla: „Ano.“ Byla velice rozčilena.

„Jsem poněkud nahluchlý, tak budete muset mluvit hlasitěji,“ upozorňoval soudce, aniž se na někoho podíval. Opět se jal předčítat z papírů před sebou na stole. Mrkl jsem na Arthura Houghtona.

„Jelikož nejste ani jeden z vyšetřujících lékařů,“ drtil soudce mezi zuby, jako by měl ústa plná písku, „zajímalo by mě, jak můžete posoudit, že prohlídky byly naprosto důkladné?“

Arthur již nehodlal snášet od tohoto maloměstského soudce další kousavé poznámky. „Protože znám oba lékaře, kteří prohlídky dělali. A znám je velice dobře!“ prohlásil s jistou dávkou drsnosti v hlase.

Soudce se na něho podíval a pousmál se.

Pak se obrátil na dr. Ochse s otázkou. „Vy jste dr. Taylor?“

„Ne, Vaše Ctihodnosti,“ řekl dr. Ochs.

„Pak tedy prostou dedukcí musíte být dr. Leibman?“

„Ne, Vaše Ctihodností,“ odpověděl dr. Ochs.

„Tak proboha vás prosím, kdo tedy jste a kde jsou ti dva podepsaní? Tohle ale je zmatek, pane tajemníku; musím ten případ odsunout o měsíc. V tomhle nemohu pokračovat.“

Hodil papíry na stůl a vrčel si cosi, že má doma horu papírů, kterou musí celou přečíst, a tak dál, a tajemník ho pořád uklidňoval.

Arthur znovu promluvil. „Už jsou na cestě, Vaše Ctihodnosti.“

„Kdo je na cestě?“

„Dr. Leibman a dr. Taylor. Jedou sem z New Yorku.“

„Proč nejsou zde? Já jsem tady!“

„Právě než jsme vstoupili do této místnosti, měli jsme s nimi telefonický rozhovor a zjistili jsme, že jsou na cestě, asi patnáct kilometrů odtud.“

Soudce se obrátil na mne. „Chcete, aby se případ odložil?“

Neměl jsem možnost odpovědět. Arthur si pospíšil: „Prosím vás ne, pane soudce, moje klientka musí být zítra zpátky v Kalifornií.“

„No ale to jste tady měli mít ty doktory. Tohle sice není New York City, ale náležitý postup tu zachováváme také. Neujímám se své funkce proto, abych rozsoudil v neprospěch tohoto pacienta, nýbrž abych mu poskytl ochranu. Jsem tu proto, abych chránil jeho práva.“

„A také práva společnosti, Vaše Blahorodí.“

Soudce se usmál. „Teď fakticky vidím, že jste advokát.“ Znovu se podíval na hodinky. „No a co tedy chcete dělat?“ zeptal se.

Arthur mu odpověděl: „Bude to trvat jenom několik minut. Do té doby bychom si třeba mohli docela neoficiálně popovídat.“

„Dobrá,“ souhlasil soudce. „Tak si povídejte!“ Přitáhl si křeslo na kolečkách tak, aby byl přinejmenším napůl odvrácen od Houghtona, ale přitom byl ochoten naslouchat.

Arthur byl dokonale připraven se rozštěbetat. Opřel se pohodlně o židli, zapálil si dýmku a prohlásil: „Především bych vám rád sdělil, Vaše Ctihodnosti – a vím, že to v onom duchu, v jakém vám to předkládám, také přijmete –, že jsem právním zástupcem tohoto člověka. To není otázka názoru. V hlavní kanceláři mé firmy v Beverly Hills je celá polovina jedné velké místnosti šanonů s dokumentací rezervována pro jeho osobní a obchodní papíry a smlouvy. Myslím, že on sám by první ocenil ty četné služby, které jsem mu poskytl.“ Načež se Arthur ve vší velebnosti zvedl a už jsme nebyli v neoficiální hovorně, ale soudní síni. „Proto mi působí nesmírnou bolest, že se tu musím objevit, a činím tak, ujišťuji vás, jenom proto, že jeho žena potřebuje podle mého úsudku v současném okamžiku daleko více pomoci, více útěchy a více pochopení“ (Florence plakala) „než on sám. Vaše Ctihodnosti, tato žena svolila, že sem přijede také ve skutečnosti jen pod podmínkou, že já pojedu s ní.“

Arthur se odmlčel, a myslím pouze proto, aby všichni v místnosti slyšeli Florenciny dušené vzlyky.

Potom pokračoval. „A pak je tu okolnost nejbolestivější, Vaše Ctihodnosti. Budu vám tu muset podrobně předložit některá fakta, a to mě bude stát přátelství tohoto muže navždycky. Avšak nelze mi jinak.“

Potom prošel celý seznam mých přečinů, začal s nepřístojností, jíž jsem se dopustil vůči zefyráckému plakátu, uvedl, jak jsem oblétával v aeroplánu losangelský mrakodrap, čímž jsem prý ohrožoval životy tisíců a pro což mě úřad civilního letectva odsoudil navěky k pobytu při zemi.

„Hm,“ přerušil ho soudce, „ne že bych podobné záležitosti úplně přehlížel, ale mnozí z nás jsme po několika málo skleničkách dělali – chci vlastně říct – nepatří takovéto skutky do kategorie obyčejných žertíků? Mějte na paměti, že žádáte společnost, aby tohoto člověka zadržela v ústavu pro duševně choré, a to je nesmírně vážná věc.“

„To rozhodně mám na paměti, Vaše Ctihodnosti,“ pokračoval Arthur. „Nebyl bych pět tisíc kilometrů od své kanceláře, kdybych vám chtěl předložit jenom obyčejnou řadu nějakých žertíků, byť byly svou podstatou sebevážnější.“

Pak přešel k dalším příkladům ještě výstřednějšího chování. Přestal jsem poslouchat. Měl dokonce policejní zprávu o pytli s odpadky, který jsem stále nosil s sebou. Nevím, kdo mu ten seznam sestavoval, ale ať to byl kdo byl, práci odvedl zkušeně. Arthur zprávu předložil bez příkras, spíš všechno úmyslně tlumil v souladu s obecným tónem soucitu.

Avšak z chování soudce bylo stále patrné, že na něho důvody uváděné pro můj nucený pobyt v ústavu dosud nijak nezapůsobily.

Jenže Arthur byl šikovný člověk a věděl, jak se svou municí hospodařit. Jeho hlas začal pak znít ještě prostěji, což bývá stylem nejúspěšnějších představitelů hereckého umění. Vyprávěl příběh Ellen a jejího pesaru, a jak matka onen prostředek nalezla, jak čekala v hotelovém pokoji a jak se konečně Ellen vrátila v doprovodu černocha. Celou tu aféru prý z jakéhosi nezjistitelného důvodu připravil a přesně naaranžoval Ellenin otec.

Pak Arthur uvedl, že následovalo ještě něco daleko horšího. „Největší rána, jakou někdo může zasadit druhému, je rána do srdce a do duše.“ Po tomto úvodu vylíčil chvíli, kdy Florence a Glorie přijely bez ohlášení na Sound Drive do čísla 31 a zastihli Gwen se mnou in flagrante delicto (při jistých příležitostech mi Arthur Houghton připomínal senátora Everetta Dirksena). „A hle, zde v této posteli, s tímto souložícím párem leželo dítě, a nikdo neví čí! Ten pohled, Vaše Ctihodnosti,“ recitoval Arthur, „způsobil šok, ze kterého se má klientka, jak sám ráčíte vidět, bude muset teprve vzpamatovat. Ten obraz sžírající duši je v ní dosud…

Jsem si jist, že tento člověk všeho, co učinil své manželce, hluboce lituje. Nicméně však, ať už lituje nebo ne, ona nakonec všechno, co jsem vám tu vypověděl, přetrpí. Co jí ovšem nejvíc leží na srdci a důvod, proč se domnívá, že podle soudu Vaší Ctihodnosti by měla být poskytnuta tomuto člověku výhoda té nejlepší dosažitelné psychopatologické léčby, to je důvod, který má co společného nikoli se vším, čím ublížil ostatním, nýbrž s tím, čím ublížil sám sobě. Asi jste, Vaše Ctihodnosti, četl o tom požáru.“

Pak vylíčil oheň, který jsem založil, s tím rozdílem, že událost předkládal tak, jako bych se v domě zavřel a chystal požár jako obrovskou pohřební hranici sám sobě. Nakonec to má pohřební hranice byla, jenže on to nevěděl. Musím však říct, že ten obraz vylíčil nádherně a upoutal celou moji pozornost.

„Požár je pouze jednou variací události, která možná bude klíčovou epizodou celé této smutné historie. Pan Anderson skutečně unikl jen o vlas, opravdu jen o vlas, při havárii na jedné z našich dálnic. Při této havárii narazil předkem svého závodního vozu triumph – vždycky si, Vaše Ctihodnosti, potrpěl na rychlé vozy zahraničních značek – přímo do obrovského kamiónu. Že přežil, to je zázrak. Na dotaz, jak ke srážce došlo, odpověděl pan Anderson, že volant jeho vozu uchopila jakási ruka odněkud z neznáma, Vaše Ctihodnosti, jen si to rozvažte, odněkud z neznáma, nikoli jeho vlastní ruka – a obrátila jeho vůz proti kamiónu.“

Arthur se znovu odmlčel.

Tehdy se soudce poprvé otočil a dobře se na mne podíval. Usmál jsem se na něho, což muselo působit dost divným dojmem.

„Domnívali jsme se, Vaše Ctihodnosti, že je to pouze dočasná porucha. Ale teď, o sedm měsíců později, se pokouší zaživa upálit v domě svého otce a své matky, v domě, v němž byl vychován, v domě, který je přeplněn spoustou rodinného majetku a nedocenitelných rodinných památek. V domě byly, Vaše Ctihodnosti, taktéž obchodní záznamy a uspořádané písemnosti, všechny písemnosti z obchodního života jeho otce. Když se o tom ten starý pán dověděl, zhroutil se a plakal.“

V tomto okamžiku do místnosti pokradmu vstoupili dr. Leibman a dr. Taylor a nesmírně se při tom omlouvali. Soudce si jejich příchodu téměř nevšiml.

„Tak tedy…“ začal soudce. Vzdychl. „Tak se na to podíváme.“

Nejdřív pohlédl na mne a pak na Florence.

„Paní Andersonová, chcete snad něco říct?“

Florence nebyla s to promluvit.

„Nechtěla byste si nejdřív vykouřit cigaretu?“

Přikývla.

„Pane tajemníku,“ řekl soudce, „odročíme shromáždění o pět minut.“

Florence se obrátila ke mně. „Půjdeš se mnou? Musím si opravdu vykouřit cigaretu.“

Venku bylo ostré světlo, a když Florence ucítila, že se na ni dívám, otočila se zády k slunci. „Včera v noci jsem moc dobře nespala,“ omlouvala se. „V tomhle strašlivém městě mám se spánkem potíže.“

„Co chceš dělat?“

„Hm, to záleží na…“ Odmlčela se. „Chtěla jsem říct, že to záleží na tobě. Letím zpátky letadlem v jedenáct.“

„A Ellen?“

„Vrací se se mnou.“

„Skutečně?“

„Ano. Ukázalo se, že Ralph není zrovna ten nejvyrovnanější mladý muž na světě. Jak by to taky člověk mohl očekávat?! Jednou v noci se na ni zčistajasna rozčilil – bez jakéhokoli vědomého provokování – a vynadal jí, že je zkažená měšťácká kurva. To prosím cituji. Řekla jsem Ellen, že si takovou hrubou urážku nemusí dát líbit od nikoho. A představ si, že teď jsme spolu s Ellen poprvé skuteční přátelé. A není v jiném stavu. Za to jsem ti vděčná.“

„Mně se Ralph líbil.“

„Mně taky. Ale copak nejsi rád, že není v jiném stavu?“

„Ano jsem.“

„Chtěla bych ti říct… totiž, tady je to tak těžké, už jak to všecko vypadá a vůbec, totiž já jsem ten papír skutečně podepsala, uvědomuješ si to?“

„Ano, myslím, žes nemohla dělat vůbec nic jiného – když se uváží, jak jsem se choval.“

„Děkuji ti – pořád se strašně stydím. Ono to skutečně vypadá, jako bych tě pronásledovala. Doufám, že si to nemyslíš, ne?“

„Ne, nemyslím.“

„Poslala jsem taky pro dr. Ochse. Vím, že je to všecko nesmírně nákladné, ale kolikrát v životě člověk prožívá takovouhle krizi?“ Zasmála se poněkud nejistě. „No ale mám ho prostě tady. Asi už týden mi nesmírně pomáhá. Víš přece, co dělá, ne?“

„Není mi to úplně jasné.“

„Je to hypnotizér. Před ním se ještě nikomu nepodařilo mě zhypnotizovat, ale jemu ano, dokonce několikrát. I minulou noc se mu to podařilo. Když na mě působil, musela jsem pořád opakovat jedno; poručil mi říkat: ‚Bylo by to hezké, kdybych ho mohla mít, ale já ho nepotřebuju. Bylo by to hezké, kdybychom se zase dali dohromady, ale já se bez něho obejdu. Chtít, ano; potřebovat, ne. Chtít, ne potřebovat; chtít, ne potřebovat…‘“

„A mělo to účinek?“

„Nevím. Je to celý proces. Dneska večer to se mnou bude zase opakovat. Těsně předtím, než pojedu na letiště. Tak vidíš, musím se připravit; nevím, na čem jsem a co ty cítíš. Co tedy cítíš?“

„Že děláš jenom to, co musíš.“

„A ty? Ty děláš taky, co musíš.“

„Přesně tak…“

„Jenže to mi mnoho neříká, víš?“

„Co jiného ještě zbývá říct?“

„Já se stejně pokusím. Jenomže jak to mám udělat, abych nemusela být vulgární? Totiž, co já bych ti chtěla říct… Eve, prosím tě, proč na celou tu hloupost nezapomeneme a nesebereme se prostě domů a nezačneme úplně znova?“

„Na to už je poměrně dost pozdě, ne?“

„Mohu ti položit jednu prostou a přímou otázku? Je tohle všecko, je tohle všecko kvůli jiné ženě? Je to kvůli ní?“

„Ne, vůbec ne. Není.“

„Kvůli čemu to tedy je?“

„Kvůli tomu, že jsem ztratil úctu sám k sobě.“

„A to je všecko?“

„Všecko?“

„Myslela jsem si, že je to něco… totiž… něco…“

„Vážného?“

„Ne. To jsem neřekla. To není fér.“

Byla celá rudá, těžce oddychovala a rty se jí třásly. „Za to bych ti měla dál jednu přes pusu. Jak se opovažuješ?“ Do očí jí opět vstoupily slzy.

„Promiň,“ omlouval jsem se, „máš právo mít zlost.“

„Totiž myslela jsem si, že je to něco, s čím ti nemohu pomoci.“

Soudcův malý tajemníček vyšel ven a oznamoval: „Pan soudce je připraven pokračovat.“

Florence mi naléhavě stiskla paži.

Bylo mi jí velice líto, protože jsem věděl, co chce říct a že docela dobře nemůže. Vypravila ze sebe však jedno: „Ne, prosím tě, nechoď dovnitř. Zůstaň ještě chvilku! Poslyš, tohle se může vyřídit v minutě. Stačí, když tam zajdu a povím Arthurovi několik slov. Tolik se mi ulevilo. Myslela jsem si, že je to kvůli té kurvičce, ale říkals, že ne; a jestli je to skutečně jenom kvůli tobě samému, jestli tohle je všecko – nesmíš chápat to slovo ‚všecko‘ v tom smyslu, jak třeba může znít –, tak s tím ti mohu pomoci. Já totiž bezpečně vím, že tobě ve skutečnosti nic není. Choval ses jako dokonalý lump, ale vím, že když se ti to všecko podaří dostat z hlavy, budeš zase ve své kůži. Na ten den jsem ochotna počkat. Můžu ti pomoct, chápeš? Já budu stát při tobě… stačí říct Arthurovi pár slov, a on promluví se soudcem. Chceš? Evansi? Chceš?“

Ve dveřích se objevil Arthur Houghton. „Florence,“ vybízel, „soudce čeká.“

Prudkým, skoro vášnivým gestem naznačila Florence Arthurovi, že si přeje, aby mlčel. Pak se obrátila ke mně; nedalo se jí skoro vůbec odporovat; když je touha tak silná, nedá se jí klást odpor.

„Chceš mi dát…“ zeptala se, „chceš mi dát ještě jednu možnost?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. Ale věděl jsem to. Nechtěl jsem. Protože tu šlo o můj život, stejně jako o její, a já jsem neunikal pouze od Florence, ale ode všeho, od celého životního stylu, jemuž ona nikdy uniknout nemohla; jenže já jsem v tu chvíli již věděl, že já mohu. Ale dívala se na mne tak, že jsem nebyl schopen jí to říct.

„Budu o tom přemýšlet…“ sliboval jsem.

„Ale dovol, abych tuhle příšernou frašku skončila, ano? Ty já víme, že s tebou nic v nepořádku není. Já tuhletu ostudnou frašku ukončím.“

„Ne,“ ohradil jsem se, „mně se to líbí.“

„Ty lotře jeden!“ řekla mi. Mohl bych přísahat, že se na mne usmála s jakýmsi obdivem.

Arthur kráčel směrem k nám a bylo patrno, že tentokrát se odmítnout již nedá.

„Ale budeš o tom skutečně přemýšlet, ano?“ ujišťovala se.

Odpovědi jsem však již ušel. Arthur ji vzal pod paží a odcházeli spolu oba do malé soudní síně, a já šel za nimi.

„Dojednali jste tam venku něco?“ zeptal se soudce, když jsme vešli a posadili se.

„Co jste říkal, Vaše Ctihodnosti?“ zeptal se Arthur.

„Mám zkušenost, že většina soudních pří se vyřeší přátelsky o přestávkách – ne že by tohle byla soudní záležitost, co na to říkáte, pane Houghtone?“

„Ne, pane soudce.“

„Ale přece… nedojednalo se něco?“ ptal se soudce znovu.

„Ne, pane soudce,“ pravil Arthur.

„Paní Andersonová vypadá,“ podotkl soudce docela případně, „jako by byla naplněna nadějí…“

Nikdo nic neříkal.

„Takže můžeme pokračovat,“ prohlásil soudce.

„Nedošlo se k dohodě absolutně v ničem, Vaše Ctihodnosti,“ opakoval Arthur znovu, podle mého názoru úplně zbytečně.

Pak jsem se podíval na Arthura i na soudce a vzpomněl si, že když jsem vyprovázel Florence z místnosti, aby si zakouřila, viděl jsem, jak se Arthur v doprovodu tří doktorů přesunuje k soudci – celá přestávka byla zřejmě plánovaná a – prosím tě, přestaň, napomínal jsem se, skutečně se z tebe začíná stávat paranoik.

Slovo dostal dr. Taylor. Vylíčil mé chování v nemocnici; řekl, že plynulo z přepracování, a označil je za paranoidní. Měl pravdu. Pak byl na řadě dr. Leibman se svou troškou, a ta byla poněkud detailnější a měla ráz psychoanalytický. Odvolal se na naše tři sezení v Beverly Hills a na naše setkání v Gothamu. Byl jsem skutečně překvapen, co všechno z oněch setkání získal. Shrnul: „Podle názoru, jenž vyplývá z mého odborného zaměření, musím bohužel říci, že je to nebezpečná osoba.“

Soudce se na mne díval. Co řekne? Cítil jsem, jak mi buší srdce.

„Pane Andersone, chcete snad něco říct?“

Překvapil jsem sám sebe: „Myslím, že ano.“

„Můžete zůstat sedět, jestli chcete.“

„Budu stát jako ostatní.“

Zvedl jsem se a obrátil přímo na soudce.

„Jsem vinen!“ prohlásil jsem. „Nic nepopírám.“

„Ale my vás přece nesoudíme,“ namítal Arthur.

„Nevyhazujte mě odtud. Jestli to uděláte, bude mé chování tak destruktivní, že jste něco podobného ještě neviděli, a snad si ani nedovedete představit, čeho všeho bych byl schopen.“

Florence cosi řekla. Slyšel jsem všecko, ale nevnímal nic.

„Povím vám, co je na tom všem nejhorší. Pro všecko, co jsem udělal, jsem měl důvod. Každý čin ve výčtu pana Houghtona mi připadal tou dobou opodstatněný. Nestydím se. Nelituju. Ale nezaručuju vám, co udělám v budoucnosti. Dívám se teď na svět jako na úplně novou instituci. Vy jste se osvobodili ode mne a já jsem se osvobodil od vás. Promiň mi to, Florence. Jestli ti to nějak pomůže, a myslím, že třeba ano, můžeš si ponechat všechen náš společný majetek: to znamená domy, obrazy, včetně kreseb od Picassa a Gwathmeyho, auta, akcie, obligace, pojistky, všechen můj kapitál u Williamse a MacElroye; všecko – už si nemůžu vzpomenout, co dalšího, ale prostě všecko.“

Tady mě soudce přerušil. Prohlásil, že se mnou chce mluvit o samotě. Všichni myslím byli rádi, že se mohou vzdálit. Když Florence vycházela, udělala něco moc hezkého. Zastavila se u mne, a jak jsem tam seděl, políbila mě na temeno.

Slyšel jsem, že soudce nařizuje tajemníkovi a stenotypistce, aby odešli. Když jsem se pak podíval, viděl jsem, že soudce kráčí ke mně. Měl podivný drobný obličejíček, a když si sundával talár, objevilo se takové směšné malé sportovní sáčko, a ne zvlášť čisté. Ruce měl těžké a mozolnaté. Složil je na stůl, jako by jim chtěl dopřát odpočinku. Pak se rozhodl, že si zakouří dýmku, a tak si ji pomalu nacpal a zapálil. Vycítil, že jsem celý rozrušený a že bych ocenil chvíli klidu. Nějaký zřízenec otvíral dveře, strčil dovnitř hlavu a vyřizoval vzkaz od Arthura Houghtona: jestli by prý pan soudce nic nenamítal, rozjeli by se zpátky do New Yorku. Soudce řekl, ať jen si jedou, ale ať mu ještě večer zatelefonují na číslo, které jim napsal na kousek papíru. Pak bylo ticho.

„Podívejte se,“ začal, „řeknu vám jedno, pane Andersone, mám problém. Nevím totiž, co proboha s vámi dělat. Myslím si, že jste skutečně určitým způsobem pro společnost a ostatní lidi nebezpečný. A že i sám sobě; i když já jsem vždycky zastával přesvědčení, že člověk má plné právo to tady všecko skončit, jestliže mu ten životní koloběh připadá nesnesitelný a nepříjemný, plné právo! Ale – totiž – co byste chtěl, abych udělal?“

„Budete věřit, že mi je to jedno?“

„Skutečně tomu věřím. Jenže tím mi nijak zvlášť nepomůžete. Ode mě se čeká, že nedovolím, aby řádný plátce daní ztratil zbůhdarma jediný dolar.“

„Smím vám něco navrhnout?“

„Prosím vás o to.“

„Co kdybyste mě tady tak na několik týdnů nechal?“

„Nejsem si jist, čemu by se tím posloužilo.“

„Ničemu, pokud jde o mě. Ale vzhledem k ostatním. Budou si myslet, že spravedlnosti bylo učiněno zadost, a budou mít čisté svědomí. Myslím, že jim to skutečně pomůže.“

„Dobrá. Tak to na několik týdnů zkusíme. Ale potom mám ještě daleko vážnější a daleko konkrétnější problém, s kterým si musím nějak poradit. Nejspíš vás už taky napadlo, že ke mně přišel o přestávce štáb vaší paní a že se mnou mluvili. Ano, domníváte se to právem! Vyslechl jsem je a řekl jsem, že o tom budu uvažovat. Ale myslím, že bude nejlíp, když vám o tom povím a když se rozhodnete sám. Ono je to koneckonců něco velice jednoduchého. Možná že to zjednodušuji příliš, ale jak já to vidím, máte dvojí volbu. Nebo abych tak řekl, tu dvojí volbu mám já a nyní se s vámi radím. První je: že vás pošlu zpět pod dozor vaší manželky, že se vrátíte zpátky k ní a budete s ní žít tak, jako jste s ní žil kdysi. Myslím, že vaše manželka si váš návrat velice přeje. Mimochodem, tak mi připadá, že ona toho v sobě nemá příliš na rozdávání, že? Na druhé straně bych myslím měl říct taky něco v její prospěch: ono je totiž velice těžké přijmout změnu u osoby, s kterou si člověk byl tolik let blízký, zvlášť takovou změnu, která člověku ohrožuje jeho jistotu – to mluvím o jistotě vaší paní. Tak tedy, mohl bych vás svěřit do její ochrany; byl byste podle zákona po jistou dobu pod jejím dozorem – a tu jistou dobu bych stanovil, řekněme, na osmnáct měsíců.

Pak máte druhou možnost, a to pro mě znamená prohlásit vás… é… é… za nezvládnutelného – myslím, že to slovo všecko dosti dobře vystihuje – a vzhledem k vašemu manželství za nezachranitelného. V tom případě se s vámi vaše paní rozvede. Provedla by to ve státu Kalifornie, a ví toho na vás dost, a bylo toho dnes zde v té zprávě řečeno taky požehnaně, a podporována spojenými silami hlavních činitelů svého štábu nenechá vám nic než hrst semence.“

„Pane soudce, mohu říct jenom slovo? Ušetří vám to spoustu času a starostí. Vážím si vašeho zájmu. Rozhodně nechci být žádným jejím svěřencem anebo jak to nazýváte. Co jsem říkal dřív, myslím naprosto vážně. Nechci žádný svůj majetek.“

„Myslel jsem si, že to míníte vážně, ale pokud vím, jde o dosti značnou sumu, přes sto tisíc dolarů, nemovitosti a vůbec všechno.“

„Podle mého odhadu skoro dvě stě tisíc, většinou nemovitosti.“

„Hm, musel jste asi celý život pořádně pracovat, abyste ho získal.“

„To jsem taky pracoval. Prodával jsem svůj zpropadený život den ze dne, po celá léta. Lituju toho. A stydím se za to. Mrzí mě všecko, co jsem udělal Florence i ostatním. Teď ale začnu nový život a z toho majetku, který mě přišel tak draho, nechci nic. Tím chci taky ukázat, že pro mě všecko ještě není odbyto, že se nevzdávám ničeho, leda toho, co mě skoro zabilo.“

„Ale, ale,“ mírnil mě soudce.

„Vím, jak je asi těžké tohle pochopit.“

„Jenže si chci být přece jenom naprosto jist, že to myslíte vážně. Dovolte mi, já bych to vyjádřil ještě jednou co možná nejjednoduššími slovy. Nikdo nemůže žít naprosto přesně tak, jak by si přál. Všichni něčím musíme v určitém čase a s určitým odporem zaplatit nájemné a potraviny. Je to tichá dohoda, jakou člověk uzavírá se společností, která sama o sobě je už jedna velká kompromisní tichá dohoda, chápete? Abych to vyjádřil hodně staromódně, je to takhle: já vám dám kousek své duše, a vy mi dáte chleba. My všichni tady do té či oné míry předstíráme, že milujeme něco, co se nám hnusí. Obyčejně to děláme tak dlouho, až už úplně zapomeneme, že se nám to oškliví. Ale přes to všecko, je to přece jenom jakástakás civilizace, ne? Není? Řekněte!“

„Ano, říkáte to vy.“

„Já říkám, že ano. A je to to nejlepší, co máme. Tak proboha, já bych jenom chtěl, abyste se vyjádřil a nějak to se mnou skoncoval. Vy už tedy nechcete na tuhle úmluvu přistoupit?“

„Přesně tak.“

„A říkáte to s plným vědomím okolnosti, že za týden nebo za jak dlouho nebudete mít ani pár centů na kafe.“

„Ale prosím vás, seženu si místo. Už pro mě vůbec nehraje žádnou roli, kde budu pracovat. A co budu dělat.“

„Pro boha věčného, já vás nechci přesvědčovat tak ani tak. Dejte mi odpověď a skoncujme to. Jste si naprosto jist, že za měsíc nebo za rok vám tohleto bude vyhovovat? Uvědomujete si, že o tom budete muset podepsat závazný právní doklad?“

„Budu rád, když mě k tomu laskavě dovedete.“

Chvíli zůstal sedět a přemýšlel. Pak…

„Jsem přesvědčen, že jste blázen.“

„Hm, to se tedy mýlíte. Věděl jsem, jaké to bude mít důsledky; nemáte právo mě považovat za blázna. A kruci, do hajzlu, vy to víte sám nejlíp.“

„Buďte tak laskav a upusťte prosím od vulgárností.“

„Oblečte se zase do taláru a já vás poslechnu.“

„Myslím, že jste blázen! A jelikož tady jsem nikoli proto, abych vás potrestal, ale abych hájil vaše práva, myslím, že zrovna nyní nejste v takovém duševním stavu, abyste rozhodoval o celé své budoucnosti. Domnívám se, že po nějakém čase budete smýšlet poněkud jinak. Aspoň to vám umožním.“

„Je tohle vaše rozhodnutí?“

„Na co proboha tak spěcháte? Až rozhodnutí udělám, tak vám to oznámím! Už jsem viděl pěknou řádku takovejch zpropadenejch neurotiků jako vy, a víte, jaký je ten důvod, proč tolik spěcháte – protože si v duši nejste úplně jistí. He? Vidím, že nic neříkáte.“

„Co bych na to měl říct?“

„Vzdáváte se příliš velkého obnosu peněz a hmotného zabezpečení a jistého postavení a obětujete příliš mnoho ze své minulosti a ze svého potu. Nakonec se možná skutečně rozhodnete, že tohle je právě to správné, ale já ten případ teď odročuju. Odkládám, ano, odkládám.“

„Dobrá.“

„Vidím, že se vám trochu ulevilo.“

Byla to pravda, skutečně se mi trochu ulevilo, a to mě znepokojilo.

Soudce se zvedl. „Odevzdávám vás do péče tohoto ústavu pro duševní choroby formálně a podle zákona. Jakékoli úmluvy, které byste zde uzavřel, nejsou legální a nejsou tudíž závazné. Budu informovat vaši manželku, že jste nepřijal její nabídku, aby za vás převzala odpovědnost. Také jí oznámím, že podle mého soudu nejste v současné době schopen dělat jakákoli rozhodnutí. Tak jsem se rozhodl já. Sbohem.“

Prudce mi zapumpoval rukou a odešel.

Venku postávali ostatní pacienti, většinou pod stromy, a pozorovali, jak se blíží bouře. Také jsem ji začal pozorovat, teď již jako jeden z nich. Nakonec se bouře s velkým hukotem strhla a zahnala nás všechny pod střechu.

Uvnitř to působilo bezpečím a klidem. I když zhasla světla. Elektrárna – Greenmeadow měl svoji vlastní – vypověděla. Ale bylo to jedno. Vzpomněl jsem si, jak jsem byl jednou v New Yorku a na 59. ulici vypověděla elektrárna, která dodává elektrický proud do největších administrativních budov, a jak bylo srdce metropole ochromeno. Nastala tichá, ale dokonalá panika. Tady k žádné nedošlo. Leželi jsme s Teitelbaumem na posteli a ta nepříjemnost jako by vás sbližovala. V té tmě jsem mu pověděl, co se stalo a co jsem udělal.

„Jste skutečně nemocný,“ pokyvoval hlavou. „Dejte se ode mě poučit. Teprve když jsem se toho všeho vzdal, uvědomil jsem si, že nejsem nic jiného než kupec, živnostníček – sice ve velkém, to je možná pravda, ale pořád ten obyčejný kupec Arnold. V tom jsem byl dobrý a v tom jsem byl taky šťastný. Odešel jsem na odpočinek do prázdna. Všimněte si, kolik lidí umře na dovolené anebo když odejdou do penze. Milióny! Dejte na mě, za měsíc za dva už nebudete vědět, kdo jste.“

„Do toho stavu jsem se už dostal.“

„Člověk je to, co dělá a co dělá dobře. O tom mě poučil život.“

„Proč musím vůbec něco dělat?“

„Protože když nic neděláte, nejste nikdo.“

„Vůbec ne. Já budu skutečně člověk, který nedělá nic.“

„To všechno už jsem zkusil, golf, cesty po moři, odpolední bridž, a zcvokl jsem se z toho. No… a vy se tím myslím musíte prokousat. Je mi vás líto. Ale líbíte se mi. Víte, co udělám?“ A jeho tón zněl, jako by mi prokazoval nesmírnou čest. „Dám vám přečíst svůj případ.“

„Děkuju vám,“ řekl jsem, „pokládám si to za čest.“

V té chvíli se světla zase rozsvítila.

„Chtěl byste začít hned teď?“

„Proč ne? Nemám nic jiného na práci.“

Šel k prádelníku a vyndal tři velké nabité obálky. Přinesl mi je a podával se slovy: „Tohle je můj život, jak to říkají v televizi. To je moje životní zkušenost. Čtěte pozorně a poučte se, abyste neudělal stejné mešuge chyby, jako jsem udělal já.“

26

Případ Arnold Teitelbaum byl velkolepý dokument, nikoli po stránce jazykové – v tom ohledu to byla obyčejná šroubovaná právničina –, ale velkolepý množstvím lidské bolesti, která v něm byla obsažena, a oním strašlivým pocitem, že už je „příliš pozdě“. To vše na člověka dýchalo z každé stránky. Zůstal jsem s tou četbou vzhůru celou noc.

Vyprávělo se tu, jak kupec Arnold založil svůj „mateřský“ obchod a jak svou živnost budoval od prostého obchůdku až k obrovské síti Tuttlových obchodů. Dalo se tu vyčíst, jak byl na své obchodní podniky hrdý a jak byl pyšný na své vlastní schopnosti, na svou chytrost, odvahu a zvláště pak na svou moc svádět.

Jak on to chápal, tak jeho velkolepá síť obchodů s potravinami byla záležitostí masového svádění žen. Zjistil, že kdyby zákazníci, kteří přicházejí do Tuttlových obchodů, kupovali pouze to, co mají ve svém seznamu, už dávno by přišel na buben. Jeho úkolem bylo svádět ženy k nákupu věcí, které původně v plánu neměly a jež dokonce vůbec ani koupit nechtěly, luxusní zboží, na němž byly cenovky se značnými sumami.

V tomhle měl Teitelbaum šťastnou ruku, protože ženám rozuměl, a rozuměl jim proto, že sám začal v malém kšeftíku a sám ho vedl a přišel do přímého styku se svými zákaznicemi. Věděl, kam co dát a jak zboží vystavit, co zakrýt a co zdůraznit. Znal potřeby žen a věděl, jaké mají problémy se svými manžely. Byl prostě jedním z nich, zákazníků i zákaznic.

A tak se Tuttlovy obchody rozrůstaly, až nakonec dosáhly takového počtu a byly tak úspěšné, že Arnold Teitelbaum dospěl k vrcholu. V naší společnosti a v naší době to nakonec pak znamená konečný odprodej s obrovskými kapitálovými zisky. Za celou síť těch obchodů mu nabídli nesmírnou sumu. Nabídku mu učinili synovcové jeho ženy, Stuart a Irwin Goldmanovi.

Jednání bylo sice rodinnou záležitostí, ale vedeno bylo podle přísných právních norem! Závěr pak byl triumfálně oznámen v Bridgeportských novinách a na několik dnů se Teitelbaum zaskvěl samojediný na samém vrcholu.

Najednou z něho byl nesmírný boháč, který však neměl vůbec nic na práci. A tohle údobí – to údobí nicnedělání – vylíčil do nejmenších podrobností. Popisoval, jak se učil golf: speciální obleky, kluby Arnolda Palmera, vulgární snobové. Psal o tom, jak si vybudoval v zahradě bazén a jaké měl potíže s výměnou vody. Líčil zkušenosti s květinovou zahradou a s chorobami růží. Psal o tom, jak si dal instalovat do každého pokoje televizi, aby mohl odevšad sledovat fotbalové zápasy.

Vždycky měl romantický vztah k moři. Poprvé strávil zimu s manželkou na mořském pobřeží na Floridě, kde všichni jedli pětkrát denně a kde mu slunce spálilo kůži, až mu naskákaly puchýře. Pak to zkoušeli v Kalifornii, Nassau, Acapulcu. Nato si najal loď a zkusil to s lovem velkých ryb, ale skončil na lodi s manželkou u karet, zatímco ryby lovili chlapci z posádky. Loď byla malá a Teitelbaum dostal mořskou nemoc. Zapřísahal se, že na malé lodě už v životě nevstoupí. A tak se rozhodl pro velké plavby po moři; severní Afrika, řecké ostrovy, Jižní Amerika. Tentokrát to byly obrovské lodě, ale přesto trpěl mořskou nemocí. Nakonec se s tím musel nějak vyrovnat: začal moře nenávidět. V Riu se seznámil s nějakým obchodníkem na penzi a celý týden spolu strávili v debatách o potravinářském obchodě. A právě tehdy si uvědomil nedozírný dosah své chyby.

Začal mluvit sám se sebou. „Co jsem si to kruci jen mohl myslet? Že se budu celý zbytek svého života jenom koukat, jak mi cizí lidi plavou v mém vlastním bazénu? Snášet ty vulgární snoby a nechat si líbit, jak se při golfu chechtají mým ranám, když si myslí, že se nedívám? Anebo zvracet přes zábradlí nějakého výletního zámořského parníku ve Středozemním moři, protože Řekové dávají na maso olivový olej? To na mě má kdejaký číšník koukat, jako bych byl automat, z kterého vypadává spropitné? Nemám rád rybaření, nemám rád lodě, nerad zahrádkařím. Nemám rád růže, mně růst nebudou! Nerad hraju karty uprostřed odpoledne. A už vůbec nemám rád golf. Mně dělá potěšení jedině tohle: objevit nový druh zboží, vymyslet si, jak ho dobře odbýt na trhu, a dosáhnout, aby ho holky kupovaly ve velkém množství. A když přijde na lidi, tak mám rád zákazníky a mám rád ostatní kupce, protože jsou to moje lidi.“

A tak se nastěhoval zpátky do svého domu v Bridgeportu a toho léta už si nedal připravit bazén.

V té smlouvě o kapitálové transakci byla doložka, že mu jeho synovci budou vyplácet po deset let plat. Nebylo to míněno nijak jinak než jako úhybný manévr před daněmi, způsob, jak šikovně „rozložit“ peníze. Právnickou záminku poskytl jeho příslib, že po jistou dobu dopřeje novým majitelům, aby mohli „těžit z jeho dlouholetých zkušeností a nezměrných vědomostí v oblasti drobného potravinářského obchodu“.

Teitelbaum to však začal brát doslovně. Potloukal se po obchodech, které dříve sám řídil, ve funkci jakéhosi „kibice“. Jenže nic mu nešlo pod nos. Zboží se neudržovalo v dostatečné čistotě, nebylo patřičně vystaveno a neudržovalo se čerstvé. Rychle si uvědomil, že jeho synovci vydělávají obrovské sumy snižováním kvality. Zjistil, že zaměstnanci kradou, a oznámil je synovcům. Avšak rozumělo se samosebou, že synovcové u svých důvěryhodnějších zaměstnanců menší zlodějíčkování tolerují. Dávalo jim to do ruky zbraň pro případ odborového boje. Cítil odpor vůči „známkám“, které odmítal zavést, ještě když sám obchod vedl. Ale jedna firma vydávající známky tajně synovcům nabídla velikou sumu peněz pod podmínkou, že Tuttlovy obchody také přistoupí na vydávání svých vlastních nákupních známek. Nedalo se čekat, že by synovci byli schopni nechat si ujít cokoli šestimístného. Teitelbaum je však nutil, aby se známkami přestali a získaný obnos poskytli zákazníkům prostřednictvím snížení cen. Jeho návrh vůbec nevzali v úvahu. Jméno Tuttlovy obchody, které kdysi mělo nejlepší zvuk, nakonec dostalo úplně nový obsah, jenž jejich zakladatele děsil: zněla z něho vypočítavá prohnanost.

Teitelbaumovým synovcům, Stuartovi a Irwinovi, začala logicky jeho přítomnost v obchodech lézt krkem. Každý den se neočekávaně objevoval v některém jiném a doháněl svým chováním vedoucího k šílenství. Pak se vždy dostavoval do hlavní kanceláře a žádal slyšení u svých synovců. Nebyli přítomni, aspoň pro něho. Jal se tedy chodit za Stuartem na golfové hřiště a za Irwinem do jachtařských doků. Když je tak zahnal do úzkých, že mu nemohli uniknout, vyčítal jim celou hodinu.

Když ho jednoho dne požádali, aby z obchodu, kde způsobil pozdvižení, odešel, dospěl vývoj událostí k vrcholu. Odmítl odejít a chovat se tiše, a tak zavolali policii a vyhodili ho násilím. Dovědělo se o tom celé město a zážitek byl pro Teitelbauma tak ponižující, že už se nikdy nevrátil. Zůstal ve svém doupěti, nikdy nevycházel, s nikým nemluvil, skoro nic nejedl – seděl ve své kožené lenošce a užíral se.

Pak jednoho dne zašel za svým starým advokátem a požádal ho, aby se podíval, jestli by v oné smlouvě nenašel nějaké kličky. Jenomže návrh psal sám dotyčný právník, a tak tvrdil, že tam žádné kličky nejsou. Fakt ovšem byl, že tento právník zapůsobil na synovce velice dobrým dojmem, takže si ho zvolili za svého advokáta. A jejich konto bylo živé, kdežto Teitelbaumovo dávno mrtvé. A tak si Arnold musel najít mladého advokáta, úplného začátečníka, dát mu zálohu a začít úplně od začátku.

Ale konečně měl aspoň nějaký důvod k živobytí. Pracoval horečně, prohlížel záznamy a čísla, chodil na schůzky se svým advokátem, večer diktoval do diktafonu a ve dne své nové sekretářce. Chtěl docílit, aby byla smlouva zrušena.

A právě touhle dobou začali všichni kolem něho, a dokonce on sám, pozorovat známky duševní poruchy. Začínal slyšet různé zvuky. Trápila ho noční můra. Podezříval manželku, že za jeho zády mluví se synovci a že je na jejich straně. Když vycházela z domu, dával ji sledovat jedním starým kamarádem od karet. Když telefonovala, bral jakoby omylem druhý aparát, aby zjistil, s kým mluví a o čem. Ukázalo se, že jsou jeho podezření neopodstatněná, přestože jeho žena občas skutečně se Stuartem a Irwinem hovořila a přestože se mu nijak nemohlo líbit, co o něm říkali.

Jeho paranoidní sklony se rozšířily na všechno. Podezříval každého. Zdálo se mu, že ho někdo sleduje. Byl nezvratně přesvědčen, že „jistí lidé“ se na něj něco chtějí dovědět. Dal si na svoje doupě přidělat nový zámek. Dal si zřídit telefon, který nebyl uveden v telefonním seznamu, a k tomu jej navíc dal zkontrolovat, jestli není odposloucháván.

Nejhorší z jeho falešných představ se však týkaly jeho jediného vnoučka, malého pětiletého chlapce Mendela Teitelbauma (ve škole se jmenoval Michael). Probouzel se uprostřed noci, vyskakoval z postele a běhal se dívat, jestli hoch nespadl do bazénu. Nakonec pak nechal bazén raději zasypat a povrch osázet. Začínal mít podezření, že jeho blíže neurčení nepřátelé chtějí dítě zabít, aby se mu pomstili.

Velice často volával pozdě večer pod nějakou záminkou svému synovi lékaři, jenom aby se přesvědčil, že chlapec už bezpečně spí v posteli. Sledoval dítě v parku a zpovzdáli pozoroval chůvu, kterou měl v podezření. Sestavoval si seznamy lidí, kteří k ní přicházeli a hovořili s ní. Dával je pak synovi a nutil ho, aby chůvu propustil. Když to nechtěl udělat, žádal Arnold, aby najal soukromého detektiva, který by hocha stále sledoval. On že to zaplatí. Lékař na to samozřejmě odmítl přistoupit.

Nakonec se však stalo něco strašného. Chlapec šel na procházku s babičkou, paní Teitelbaumovou. Mendel se ale vytrhl babičce z ruky, a v tom okamžiku ho porazilo nákladní auto. Teitelbaum, šílený žalem, trval na důkladném vyšetření. Nezjistilo se nic víc, než že stará paní přestala chvíli dávat pozor a že hoch byl velice impulzivní Chlapec byl mrtev. Paní Teitelbaumové se nestalo nic. Arnold Teitelbaum se duševně zhroutil.

Už nikdy na svou ženu nepromluvil ani slovo, leda v šíleném vzteku.

Vystěhoval se z domu a žil nějakou dobu v hotelu Strafford. Nakonec ho požádali, aby hotel opustil, protože měl konflikty s veškerým personálem. Stěhoval se z motelu do motelu. Nikdo nevěděl, kde vlastně bydlí. Objevoval se znenadání. Začal neočekávaně vtrhávat uprostřed noci do ložnice své manželky a dělal jí scény. Nakonec dala všechny zámky od domu, od jeho domu, vyměnit.

Jednoho památného dne donutil svou snachu k rozhovoru a prosil ji, aby mu řekla, kde je chlapec pochován, protože prý chce jeho tělo převézt do jiného města. Tam prý bude v bezpečí. Ta žena dostala hysterický záchvat.

Teitelbaum, který již jasně viděl, že jeho paranoia je zjevně prokazatelná, začal vkládat fantastické úsilí do případu, jenž připravoval s mladým advokátem. Nechtěl zpátky nic jiného než svoje jméno, totiž jméno Tuttle. Chtěl začít opět s Tuttlovými obchody, nejdřív s jedním, potom obnovit celou síť a již nikdy nic z toho neprodávat. Zašel za bankéři a vrátil se s dojmem, že kdyby se mu podařilo získat znovu svoje jméno, dostal by od nich finance potřebné pro začátek. Naproti tomu bankéři si z něho odnášeli dojem, že je duševně vážně vyšinutý.

Začínalo se o tom povídat. Mladý advokát, který si byl vědom, že případ je již kdekomu pro smích, náhle couvl. Nakonec pak řekl Teitelbaumovi, že nechce, aby ho lidi pokládali za advokáta, který se pro peníze ujímá pochybených případů. Musí přece také myslet na svou kariéru. Radil Teitelbaumovi, aby se vzdal. Později pak vyprávěl, že se ho Teitelbaum pokoušel zabít. Výkřikem pak přivolal policii; mladý advokát policisty žádal, aby byli připraveni v předpokoji. Našli u Teitelbauma v šatech pistoli. Nějaký novinář, který tušil, že se něco semele, zůstal až do zatčení. Slyšel, jak Teitelbaum obviňuje mladého advokáta, že od synovců Stuarta a Irwina vzal peníze za to, když se případu vzdá. Což byla pravda, a když se to objevilo v tisku, nastalo v rodině skutečně nepříjemné zděšení. Tohle rozhodlo; nebyl to pro ně žádný problém dostat Arnolda Teitelbauma do ústavu.

To všechno bylo zaznamenáno v tom textu, který jsem pročítal; bez jakéhokoli ostychu, někdy s žalujícími detaily, jindy mezi řádky, všechno psáno lidskou krví. V tom gramaticky toporném PŘÍPAD ARNOLD TEITELBAUM bylo obsaženo víc lidské bolesti, než jsem dovedl vložit já do všeho, co jsem kdy napsal.

A s jakou povýšenou shovívavostí jsem se k tomu člověku stavěl!

Druhý den jsem pro hanbu nemohl téměř promluvit. Ujišťoval jsem ho, že se mi to strašné líbilo. Nezajímalo ho to. Litoval, že mi to dal přečíst, nutil mě znovu a znovu přísahat, že nikdy nikomu obsah dopisu neprozradím. Přísahal jsem několikrát.

Ta epizoda na mne hluboce zapůsobila. Od té doby jsem každý den trávil hodiny tím, že jsem venku v zahradě před sanatoriem mluvil s ostatními lidmi. Poprvé v životě jsem zjistil, že mohu navazovat skutečně upřímné kontakty s jedinci, kteří nepatří k lidem stejného druhu a společenského postavení. Necítil jsem se nad ně nijak povýšen. Byl jsem s to hovořit s nimi přímo a poctivě, poslouchat je bez přetvářky a bez předsudků, a vyslechnout i ty nejpodivnější existence.

Tak například sem chodila každou neděli za svým „chlapcem“ přesšedesátníkem jedna stařičká paní. Muselo jí být víc než osmdesát a byla dosud čiperná a měla jistě pevné zdraví. Přinášela mu vždy z domova oběd na piknik. Když bylo pěkné počasí, brala svého „chlapce“ na trávník, odvedla si ho za ruku do chládku pod strom, usadila ho do trávy, uvázala mu kolem krku ubrousek a krmila ho lžičkou. Kolem chodili lidé a ona se na ně usmívala. Když odcházela, neobratně se ukláněla nemocničnímu personálu, usmívala se na ně a prosila je, aby o jejího „chlapečka“ dobře pečovali. Freud a já jsme jí samozřejmě dobře rozuměli; kastrovala svého syna, chtěla ho mít před sebou bezmocného. Ale jednu neděli jsem se s ní dal do řeči a ona mi řekla: „Nebylo mu ještě ani devět a já si uvědomila, že takový už bude pořád.“ Po tomhle jsem se na všecko začal dívat z jejího stanoviska.

Poprvé v životě jsem cítil, že jsem lidem blízko, protože jsem k nim poprvé nepřistupoval s dávno hotovým úsudkem a šablonovitým rozškatulkováním, což mi dřív v minulosti naprosto znemožňovalo, abych vůbec někoho skutečně poznal. Byly to hovory opravdu z očí do očí, ne jako v tom starém rozhlasovém pořadu Eda Murrowa – ukazovat lidský obličej jenom takový, jaký si ho člověk světu přeje ukázat.

Seznámil jsem se také s chorými, kteří se dopustili zločinů. Jejich rekreační oblast byla uzavřená. Ale sedal jsem u plotu a hovořil jsem s nimi. Tehdy jsem si začal říkat: Milost boží je velká, kde bych byl, nebýt jí, protože skutky, pro které byli podle práva izolováni, byly téměř vždycky skutky, o kterých jsem snil a které jsem toužil ještě někdy provést.

Velice chápu jednoho realisticky uvažujícího černošského chlapce, kterého izolovali za plotem proto, že znásilnil nějakou pacientku. Jeho vysvětlení mi připadalo rozumné: „Člověče, já si myslel, že tý kočce dělám úplný pomyšlení! Viděl jste ji?“

Zvenčí mi nechodily žádné dopisy, dostal jsem jen tajný vzkaz od Gwen, v kterém stálo, že mě přijde navštívit a že je všecko v pořádku. Nic víc. Záleželo vůbec někomu na mně? Proč by taky mělo? Kupodivu strašně málo! Uvědomil jsem si, že nemám a nikdy jsem neměl žádné přátele. Moje kontakty s lidmi – ty, které jsem skutečně měl – byly buď profesionální, anebo čistě účelové. Měl jsem svého šéfa, pár redaktorů, několik sluhů, manželku, spoustu bývalých milenek, které tou dobou byly už někde jinde s nějakými jinými chlapy, svého zástupce v literárním jednatelství, několik sekretářek, bývalých i současných, několik profesionálních spolupracovníků a tři stovky lidí, kterým jsem každé vánoce posílal lístky. Znal jsem se s některými chlapy z kanceláře, ale ti se mne buď báli, nebo mi pochlebovali, jenže s těmi jsem se mimo naše úřední vztahy nijak nestýkal. Měl jsem své finanční ručitele a klienty, specialisty pro styk s veřejností, vedoucí styčné úředníky a obvodové vedoucí.

Znal jsem ještě daleko větší množství lidí od služeb, lidí, kteří nám spravovali gramorádio, televizi, lednici, elektrický šrotovač odpadků, elektrická kamna, klimatizační zařízení, zařízené na cirkulaci vody v bazénu a naše tři auta. Byli tu také lidé, kteří mi prodávali knihy a gramofonové desky, krejčí, který mi stříhal na šaty, a obchodník s bílým zbožím, u kterého jsem šil košile s monogramy na francouzských manžetách.

Ale žádný z těch vztahů nebylo možno nazvat přátelstvím. Nemluvil jsem s těmi lidmi a ani jsem se o nich nezmiňoval jinak než nějak užitkově nebo účelově. Po stránce lidské jsem se k nim nikdy ani zdaleka nepřiblížil. Byli pro mne věcmi.

Pokud se týče lidí, jako byli můj otec nebo matka a Michael, k nimž mě pojily staré svazky, držel jsem si je, jako jsem si držel Gwen, od těla jakožto jisté osobnostní symboly, jakožto jakýsi materiál pro sny.

Tyto objevy mě rozrušily a sklíčily a moje melancholie nezůstala bez povšimnutí. Jednou ráno mi oznámili, že podstoupím léčbu šoky, že mi tato léčba velice prospěje a že je „specificky indikována“ v případě „involuční melancholie“. Nic jsem proti léčbě nenamítal; ve skutečnosti jsem byl zvědav, co všecko se může přihodit, když mi mozkové buňky podráždí troška elektřiny.

Bylo to daleko jednodušší, než to podle jména vypadalo. Připnuli mi k lebce nějaké dráty a pustili proud. Potom jsem usnul, a když jsem se probudil, byly všude kolem mne tytéž zvuky jako předtím, jenže jsem je nevnímal tak intenzívně. Celý den mi připadal jako tiché nedělní ráno.

Asi někdy touhle dobou jsem začínal pociťovat přátelské pocity sám k sobě, a stalo se mi to vůbec poprvé. Byla to nová zkušenost. Poprvé jsem si uvědomil, že chci uspět ve všem, o co se pokusím. Náhle jsem se dovedl podívat zpátky na svůj život jakoby z nějakého vyvýšeného místa; bylo to, jako když po dlouhém putování nepřehledným krajem zabloudíte a konečně se ocitnete někde nahoře na nějakém kopci a z mýtinky se díváte zpátky, kudy jste všudy šli. Uvědomujete si, jak dalekou cestu jste urazili a taky že se už do těch míst nikdy víckrát nevrátíte. Třeba pořád ještě bloudíte, ale už ne na témž místě.

Byl jsem teď sám sobě přítelem, a přestože jsem si uvědomoval, že prodělávám opravdovou krizi a že jsem ve skutečnosti v kritickém bodě, měl jsem sám sebe rád už jen za to, že jsem se dostal tak daleko. Nabádal jsem se, abych té přestávky a té vyvýšené plošinky využil a všechno si v hlavě pěkně srovnal, než se vrátím zase dolů do toho každodenního zmatku. Obdivoval jsem se Arnoldu Teitelbaumovi. Prošel peklem a vyšel z něho s vědomím, kdo je. „Eddie“ byl mrtev, ale ten bezejmenný nebyl ještě k ničemu dobrý. Věděl jsem už, co nechci. Jenže co jsem chtěl? Věděl jsem, co nenávidím. Co jsem však miloval?

Problém byl, že jsem poprvé v životě nic nedělal. Vždycky jsem počítal s tím, že každý den vykonám něco, čím dokážu svou cenu ostatním i sám sobě. To mě drželo. Práce pro mě byla droga, a jelikož jsem se nyní pokoušel tohoto návyku zbavit, trpěl jsem bolestivými abstinenčními příznaky. Pochopil jsem, proč profesionální pracovníci v reklamě, sdělovacích prostředcích a reprodukčním umění stráví tolik energie uzavíráním nových smluv. Nejde jim o zvýšení finančního přílivu. Je to určitá nová dohoda, která se stává symbolickým důkazem hodnoty osobnosti. Každá smlouva musela říkat: někdo nahoře tě chce víc, než tomu bylo dosud. Výsledek: tvoje sebevědomí vzroste; a tvé pochybnosti o sobě samém se utiší.

Takové ubezpečení mohlo přijít také od někoho, kdo vás najednou potřebuje: rozrušeně naléhající hlas v telefonu, úpěnlivě prosebný vzkaz, pozvání na schůzi, která se octla na beznadějně mrtvém bodě, naléhavá telefonní žádost jít uklidnit klienta, který užuž chce od firmy odejít. Ale koneckonců opravdové ubezpečení o vlastní hodnotě muselo být vyjádřeno právnickou poezií nové smlouvy.

A nyní žádná taková ubezpečení, která mě dříve vlastně udržovala při aktivitě, neexistovala. Co zaplní jejich místo?

„Co vlastně vede lidskou duši divočinou všeobecného zmatku? Jenom jedno a jenom to jedno jediné, bázeň boží!“

Tak hovořil venku ke svým učedníkům otec Burns, jeden z chovanců ústavu. „Člověk potřebuje,“ pravil ten degradovaný černošský kněz, „v něco věřit, aby mohl věřit v sebe. Potřebuje něco většího, než je sám. Bez vůdčí hvězdy polárky jsme všichni necháni napospas osudu. Musí se nám říct, co je dobré a co je zlé. Potřebujeme se bát?

Procházel jsem se, hovořil sám se sebou a ocitl jsem se na okraji zahrady v místě pod obrovitými jilmy, což bylo oblíbené shromaždiště otce Burnse a jeho učedníků.

„Bůh byl svržen z trůnu uprostřed vesmíru. A tak teď, co člověk, který nad sebou nemá žádnou autoritu, leda tu, kterou nad ním mají ostatní lidé, jedná samostatně. A lump jeden špatná začíná být drzý! Neexistuje božský magnet dobra a zla ve středu našeho vesmíru, aby jej držel na oběžné dráze. A když člověk ztratí strach, drazí přátelé, stane se z něho zvíře; To mohu dosvědčit z vlastní zkušenosti.“

A na to otec Burns – a musel jsem to vyslechnout už nejmíň pětkrát – oblažil skupinku kolem sebe vylíčením svého vlastního případu, jak vypadl z oběžné dráhy hrůzy, ztratil bázeň před Pánem a náhle zjistil, že zároveň ztratil jakýkoli směr. Poté se z něho v tomto stavu, kdy neznal bázně boží, stalo ve skutečnosti zvíře, a tak znásilnil dvanáctileté děvčátko ze své farnosti. Tento akt vylíčil se všemi nejotřesnějšími detaily. Když jsem odcházel, ženy kolem něho se nemohly vzpamatovat; lezly jim oči z důlků.

Hledal mě dr. Lloyd. Prý mám důležitý telefonní hovor, a spěšně mě odváděl do správní budovy. S překvapením jsem si všiml, že jde v patách za mnou.

Byl to Michael. Otec že má zápal plic a měl bych ho prý navštívit. Staroch prý si přeje, abych k němu přijel. Dr. Lloyd rychle zařídil, aby mě pustili.

Měl jsem na Michaela příšerný vztek. Naposledy mi říkal, že se otci daří „slušně, jak se dá očekávat“!

V nemocnici jsem se setkal s Glorií. Byla u stánku s novinami zrovna vedle hlavní haly a četla týdenní žeň časopisů, které tu byly vyloženy k použití zdarma. Ve tváři jí kouřila cigareta. Její skřítkovité, zeleně zabarvené kostěné brýle seděly jako nemístný předmět na jejím velikém praktickém nose. Jakmile jsem vkročil otáčecími dveřmi dovnitř, ihned mě vzala na vědomí a vrhla se ke mně jako Carrie Nation, držíc v ruce místo sekery nějaký časopis.

Chloupky za krkem se mi naježily jako psovi. Musel jsem si důrazně připomínat, abych se snažil vidět i Glorii z jejího vlastního hlediska, věnovat jí přinejmenším tolik pochopení, kolik jsem ho byl ochoten poskytnout tomu mladému násilníkovi. Když se mě velice nadutým tónem zeptala: „A to s tebou nikoho neposlali?“ (myslela nějakého nemocničního zřízence), musel jsem se vší mocí držet. Nechtěl jsem si pokazit tu svou novou éru „Křesťanského chápání všech bližních“. Vyrazil jsem prudce do výtahu a zachránil se před nutnou odpovědí.

Michael vypadal tak provinile a tak zkřísle, že jsem se na něho nemohl zlobit. Objal jsem ho a políbil.

Pak jsem si všiml, že s ním je dr. Beattie, ten, který do kyčle dával otci hřeb a který mě dal vyhodit z nemocnice. Když mě dr. Beattie spatřil, vztáhl ruku a zadržel zřízence, který ho doprovázel a chystal se právě odejít.

Překvapil jsem dr. Beattieho: napřáhl jsem pravici a oba jsme si potřásli rukama. Přivítal jsem se s ním ve vší úctě. Dokonce i když vyrukoval s větou: „Vašemu otci se daří, jak lze očekávat,“ jenom jsem kývl hlavou, jako kdyby byl skutečně řekl něco podstatného. Nato jsem se přitlumeným hlasem ozval: „Děkuji vám, pane doktore, ale nemohl byste mi vzhledem k okolnostem dát poněkud podrobnější informace?“ Dr. Beattie kývl na zřízence a propustil ho. Pak se otočil ke mně, znovu nasadil tón své profesionální arogance a řekl: „Má zápal plic – v tomto věku, a když je člověk upoután na lůžko a nemůže se posadit, neřkuli projít, nutno s hrozbou zápalu plic vždycky počítat; objevuje se hojně. Váš otec je plný antibiotik a –“

„Dr. Beattie dělá vše, co je v jeho silách,“ vložila se do rozhovoru Glorie. Jak jenom se mohla tak rychle dostat do šestého patra, ptal jsem se v duchu. Měl jsem na to nekřesťanskou odpověď: Určitě vyletěla klimatizačním potrubím. Ale nic takového jsem neřekl.

Všiml jsem si, jak se Glorie dívá na doktora, a pokud jsem se ve výrazu jejích očí nemýlil, naznačovala mu, že by snad udělal nejlíp, kdyby si šel po své práci.

„Ještě okamžik, pane doktore,“ zadržel jsem ho, „řekněte mi –“

Glorie mi skočila do řeči: „Myslím, že tatínek by v nynějším stavu neměl přijímat návštěvy, co říkáte, pane doktore?“

A pak jsem to udělal. Udělal jsem to dřív, než jsem si vlastně vůbec uvědomil, co dělám. Viděl jsem to dělat Řeky stejně jako Italy. Viděl jsem, že to dělají Turci, Srbové, Arabové, ti nejobyčejnější černoši a Filipínci a Indové z nižších kast a ti nejubožejší Číňani, co žijí na pevnině proti Britské korunní kolonii Hongkong. Jenže ti mají odlišné náboženské a kulturní zázemí. Ale v životě jsem neviděl, že by to byl na veřejnosti udělal slušný bílý Američan. Ale já jsem to udělal. Dal jsem Glorii facku, pořádnou a přímo přes obličej. To ji umlčelo. Pořádek byl obnoven. Michael neprotestoval. Možná že v hloubi duše tleskal.

Ta tvoje křesťanská éra, můj milý rozmilý, říkal jsem sám sobě, ta se bude muset trochu odložit. Vzal jsem dr. Beattieho pevně za ruku a řekl jsem mu: „Podívejte se, pane doktore, ty žvásty o tom, že mu je tak, jak lze očekávat, ty už od vás nechci slyšet,“ a vedl jsem ho rázně do otcova pokoje.

Když jsem otevřel dveře, ihned jsem zaslechl dýchání. Namáhavé vyčerpávající lapání po dechu, jaké se dostavuje při zápalu plic.

Vlastně jsem už ani nemusel čekat na lékařskou zprávu od dr. Beattieho. Získal jsem ji ihned od někoho jiného. První, koho jsem tu spatřil, byl strýček Joe, jehož silueta se rýsovala proti oknu. Také mě uviděl, a když se rychlým pohledem přesvědčil, že se otec nedívá, zavrtěl několikrát v zápěstí výmluvně rukou. To byla jeho lékařská zpráva.

Otec upíral oči do stropu. Byly však stále ještě živé, jako oči člověka, který plánuje únik z vězení a ví, že nesmí ztrácet ani minutu.

V hlavách postele seděla maminka, tak zbytečná pro jeho bezprostřední záměry, jako byla po celý život. Když dr. Beattie skončil obvyklý kontrolní rituál – puls, dech, krevní tlak políbil jsem maminku na temeno. Zvedla oči, podívala se na mne a slabě se usmála.

Přes onu umíravou náladu, jež se v pokoji rozhosťovala, byl na tom otec líp, než jsem očekával. Především se rozhodně nevzdal, i když se už třeba vzdal sám dr. Beattie. Když mě spatřil, mrkl na mne jako na spiklence, který na sebe dal dlouho čekat, ale konečně přišel s nářadím, s jehož pomocí bude možno uprchnout z vězení.

Staroch pořád ještě neztratil svoje šibalství. „Pane doktore,“ zeptal se, „kde je to moje bílý hroznový víno?“

„Uvidíme, jestli vám budeme moci dát nějaké při obědě,“ odpověděl dr. Beattie.

Otec dostával intravenózní výživu.

Dr. Beattie mi sdělil: „Vypadá o něco líp.“

Odvedl jsem ho ke dveřím. „Ale to nic neznamená, že?“

„Má pořád ještě dost silné srdce. Houževnatost toho svalu je obdivuhodná!“

„Ale přesto žádnou naději nedáváte, že?“

„Čekáme,“ prohlásil tak vědeckým tónem, jaký jsem ho ještě neslyšel užít, „na zázrak.“

„A co ty jeho bílé hrozny?“ zeptal jsem se.

„Včera to byly broskve,“ podotkl Michael. „Má v hlavě pořád ovoce. Co říká, nedává už vůbec žádný smysl.“

„Vyloučeno,“ rozhodl dr. Beattie. „Vrátím se pozdě odpoledne. Byl bych rád, kdyby se u něho mohl do té doby zachovat co největší klid. Skutečně se domnívám, že byste měl odejít. Měl by co nejvíc spát.“

„Není to vlastně vůbec jedno,“ zeptal jsem se, „jestli spí nebo je vzhůru? Chci říct, že kdybych byl na jeho místě, tak bych se asi vší silou snažil zůstat vzhůru, nepotopit se. Nevím, jestli tahle touha žít a všechna ta energie, kterou se snaží vyburcovat, nemá větší cenu než spánek.“

„Navrhuji vám, pane Arnessi,“ ozval se nato dr. Beattie, „abyste si opatřil jiného lékaře. Zřejmě ke mně nemáte vůbec žádnou důvěru.“

„Nemám,“ přitakal jsem.

„Ale Eddie,“ okřikoval mě Michael. A obrátil se, vyšel z pokoje za dr. Beattiem a s protestováním se ho jal stíhat.

Šel jsem k Joeovi. Vzal jsem pět dolarů z nějakých třiceti, co mi zbývaly, a poručil mu: „Běž a dones mu nějaké bílé hrozny. Sežeň je, kdybys měl pro ně jet až do New Yorku.“

„Jestli budu muset až do New Yorku, tak budu potřebovat těchhle papírků víc,“ zamával mi Joe před očima pětidolarovkou, „pokud to ovšem nebudeš chtít donýst pomalu courem.“

Dal jsem mu ještě dvoudolarovku a Joe popadl klobouk a zmizel.

Šel jsem k otci. Pokyvoval hlavou, jako by byl všecko slyšel. A co zaslechl, potvrzovalo jenom, jaký má už zamlžený pohled na svět a jeho obyvatele. „Thomno!“ obrátil se na manželku, „běž a dávej pozor, ať sem nikdo nechodí!“

Odešla, aniž mu odpověděla. Byla skutečně vyčerpaná.

Slyšeli jsme, jak zavírá dveře.

„Evangeli,“ oslovil mě otec s překvapivým návalem energie, „zamkni dveře!“

„Není v nich klíč, tati.“

„Tak k nim přistrč židli jako minule, pořád jseš takovej pitomec, Evangeli!“

Podstrčil jsem opěradlo židle pod kliku. Věděl jsem, že to ale pěkně schytám.

„Tak tys na tátu zapomněl, Evangeli, co?“

„Přišel jsem za tebou na návštěvu, ale nepustili mě dovnitř.“ Ten chlap mizerná na mne měl pořád ještě takový vliv, že mě donutil, abych se mu omlouval. „Pak jsem volal telefonem a řekli mi, že se ti daří dobře.“

„Jo, jo, přijď mi na funus, uvidíš tam všecky moje přátele. Kde je Joe?“

„Šel ti pro ty hrozny.“

„Pro jaký hrozny?“

„Sám sis o ně říkal.“

„Jo, chci bílý hrozny. Bez jadýrek. Pocem, ty kanóne. Tys na tátu zapomněl, viď?“

„Pak jsem měl taky jisté nepříjemnosti, vidíš?“ ukázal jsem mu obvaz na rameni. „Dali mě do špitálu.“

„Jaký nepříjemnosti?“

„Ale kvůli ženské. Postřelili mě. Víš?“

„Táta má takový trápení, a ty lezeš na ženskou, copak se to sluší? Panebože dobrotivěji Pocem! Vono mě to šeptání zmáhá, pocem, pocem! Já tě nepraštím.“ Chvíli zůstal ležet se zvrácenou hlavou a čekal, až zase nabude trochu síly.

Položil jsem mu ruku na hlavu. Měl horečku. Ale nebylo to tak hrozné, jak jsem očekával.

„Nemám horečku,“ oznamoval mi. Bázlivě se rozhlížel po pokoji.

„Nikdo tady není, tatí.“

„Určitě?“

„Určitě!“

Nazvedl těžký hrudník a vahou těla se opřel o loket. Pak sáhl pod matraci, lovil a hmatal pod ní, až vyndal svou malou černou peněženku, v které byl klíč od jeho bezpečnostní schránky. Svíral ji celou dlaní a zvrátil se zpátky, vyčerpán svým úsilím. Ale mrkl na mě. Slyšel jsem, jak mu v plicích těžce pulsuje dech.

Tiše jsem čekal, až zase nabere síly. Pak mi naznačil, abych šel k němu blíž.

Vyhověl jsem mu. Byl hodně cítit.

„Evangeli,“ šeptal mi, „něco ti povím, ale neříkej mi ne.“

„Neřeknu ti ne, tati.“

„No to uvidíme. Chci, abys něco udělal.“

„Dostaneš, co budeš chtít, tati.“

„To taky uvidíme.“

„Poslouchám, tati. Zůstaň ležet.“

„Nech to ležení chvíli stranou. Musíš teď udělat, co ti řeknu. Žádám tě jenom o tudle jednu věc, a konec! Nikomu to neříkej, ani Michaelovi, nikomu. Mám moc nepřátel, rozumíš?“

„Rozumím.“

„Doufám. Teď mi řekni, že to uděláš.“

„Co že udělám?“

„Že uděláš to, co ti říkám.“

„Udělám, tati.“

„Přísahej!“

„Přísahám.“

„Já nechci umřít v tomdle zatraceným špitále. Nechci se jim dostat do rukou mrtvej, nechci, aby mě pohřbívali a to všecko vostatní. Spolíhám teď jenom na tebe, Evangeli.“

„Dobře, tati, dobře.“

„Chtěl bych… třeba jenom na pět minut…!“

„Co bys chtěl, tati, třeba jenom na pět minut?“

„Pořád ještě mám sílu. Nechci to lidem vokazovat. Ale tobě to ukážu!“ Vzal mě za ruku a stiskl tak pevně, až se mu celé tělo zatřáslo. Svaly v obličeji se napjaly námahou a celá tvář mu znachověla krví. Pak padl nazad, hlavu zabořil do polštáře a zíral s otevřenou pusou na mne. „Vidíš?“ šeptal. „Vidíš?“

„Chci třeba na pět minut.“

„Co chceš, tati, třeba na pět minut?“

„Todle přece není vězení. Snad mě tady nemůžou držet, když si to nebudu přát, že ne?“

„Máš pravdu, tati. Tohle není vězení.“

„Tak proč teda musím zavírat dveře a šeptat jako syrskej kuplíř? To šeptání mě vysiluje. Pocem, pojď blíž, ty kanóne, ty Shakespeare, pocem, ať tolik nemusím šeptat, ty jseš přece jen hodnej hoch, přes to, co ti povídám.“

Přistoupil jsem velice těsně k němu.

„Chci ještě jednou vidět Anatólii,“ zašeptal.

Neodpověděl jsem.

„Slyšíš mě, Evangeli? Třeba jenom na pět minut.“

„Ano, tati.“

„Už jsem všecko zafíroval. Rozumíš?“

„Ano, tati.“

„Lístek je připravenej. Včera večer jsem sám šel do kanceláře, co prodávají letenky, a všecko jsem to zařídil, je to na betón rezervovaný! Musíš do tý kanceláře a tu letenku zaplatit. Strč si ji potom hned do kapsy u kabátu a přines mi ji sem, dej si ji dovnitř do kapsy, slyšíš mě?“

„Ano, tati.“

„A zejtra večír vyrazíme, jako minule, vyjdeme ven, zavoláme taxíka…“

„Ale tati –“

„Žádný ale. Čekají na mě.“

„Kdo?“

„Moji kamarádi v Anatólii. Tam nahoře na tom útesu je zahrada a v tý zahradě von na mě čeká, blízko toho mýho starýho baráku…“

„Kdo?“

„Do toho ti je pendrek kdo. Jseš tady snad vod tajnejch?“

„Já jsem jenom myslel, jak to víš, že tam na tebe čekají, tati?“

„Mluvil jsem s nima.“

„Jak?“

„Copak na tom záleží jak? Jak to já mám vědět? Ty fízláku! Už jsem moc unavenej, ale na!“ podával mi černou náprsní tašku, „todle si vem.“

Vzal jsem si ji.

„Vem si ji, Evangeli.“

„Už ji mám, tati.“

„To jseš hodnej.“

„Mám tam pojistku. Půjdeš, vrátíš ji a dostaneš za to peníze na dlaň. Pak půjdeš do tý kanceláře pro lístek a vyzvedneš ho.“

„A jaká je to linka, tati?“

„Co?“

„Jaká letecká společnost to je?“

„Včera večír jsem tam byl a všecko bezvadně zařídil. Počkej! Já si vzpomenu! Já si vzpomenu. Neboj.“

Při pomyšlení, že třeba nebude s to si vzpomenout na jméno letecké linky, se ho začínala zmocňovat panika.

„Evangeli,“ řekl mi a oči mu při tom lezly z důlků, „já jsem si to poznamenal, běž se podívat do kapsy u kalhot, na takovým malým lístečku by to mělo bejt, Evangeli!“

„Nebyla to TWA, tati?“

„Jo,“ přitakal, „ta, a zejtra večír. Běž tam do tý kanceláře, lístek mají připravenej.“

Pak se zase zvrátil dozadu na polštář a čekal, až mu do rezervoáru sil znovu nateče pár kapek energie. Tváře měl znachovělé a oči mu žhnuly.

„Vod nikoho tady nechci slyšet žádný NE, Evangeli! Teď ať se nikdo nevopováží bejt na mě drzej, slyšíš? Zejtra chci, abys mě posadil do letadla. Konec!“

Tento okamžik, kdy kolem sebe vybudoval obranný val, ho zřejmě rozjařoval. Tváře mu hořely. Přál jsem si, panebože, panebože, kdyby tak tuhle myšlenku pustil z hlavy, kdyby ji jenom pustil z hlavy. Moc času by stejně neměl, možná tak jak to řekl, jenom pět minut, možná že den, a možná že týden, ale třeba jenom pět minut!

„Evangeli, teď je červen, že? Červen?“

„Ano, tati, zrovna začal.“

„To je ráj! V červnu taje ten nejčistší sníh na vrcholku hory. Vody se slejvají v potůčku a běží dolů po stráních. Člověk je slyší v noci, jak ubíhají, horská voda, nemáš ponětí, co to je! Ty si myslíš, že tady v tomhle městě máme nějakou vodu? Tady se člověk s chutí nemůže napít studený vody, smrdí to jako medicína.“

Následovala řada zvuků, jako by uplivoval. To ho znovu unavilo, a opět se zvrátil dozadu na polštář a načerpával sil.

„Ten chlap má zahradu,“ pokračoval potom, „je to Turek, ale prima chlap. Starej kamarád. Má tam všechny možný ovocný stromy. V zimě bydlí v kamenným domku na úbočí hory, aby mohl ošetřovat stromy a dobře se o ně starat. V létě mu ty stromy rodějí ovoce, každej v jinou dobu. Není v létě tejden, aby mu tam nedozrálo nový ovoce. Teďko v červnu má meruňky. Chtěl bych si sednout pod strom a pěkně si pomalu stáhnout větev a – Tak! Hezky si utrhnu malou měkkou meruněčku, a jde to lehce, protože je zralá, ne jako tady, že vypadá nádherně a nemá žádnou chuť! Posedím si s tím Turkem, von už je dědek, já jsem dědek, a budem si spolu pochutnávat na ovoci a žít si pěkně v klidu a míru. O víc tě nežádám, to je to poslední.“

Znovu si lehl a jeho představy mu zbarvily tvář. Nevypadal jako nemocný, jenom unavený a docela spokojený. Lehce se na mne usmíval.

A pak jsem zažil ten pocit. Poprvé v životě jsem se na něho s tou jeho pomatenou hlavou nedíval jako na nějaký problém, s kterým se člověk musí vypořádat, jako na autoritu, které se člověk musí snažit uniknout a naučit se s ní zacházet, ale jako na lidskou bytost, která se přede mnou otevřela a všecko mi ukázala, takže jsem viděl, že její trampoty jsou stejné jako moje. On byl jedna lidská bytost a já druhá. Byl mým bratrem.

„Já vím, že máš hodně práce, Evangeli, jseš velkej člověk, zaplať za to pánbu, a nemáš čas jet se mnou. O to tě nežádám. Jenom mě posaď do toho letadla. Potom už o mě nemusíš mít strach. Lidi se o mě postarají. Celej život jsem si dělal hrozně rychle přátele. Slyšels třeba všecko možný, ale Turci jsou dobrý lidi, jako sousedi. Voni mě k tomu chlapovi do tý zahrady dovezou. Víc nic už vod světa nežádám. Pět minut!“

Zavřel pak oči a čekal, až promluvím.

Za války jsem slyšel, jak převáželi letadly raněné na veliké vzdálenosti, a někdy dokonce v kyslíkových stanech. Kyslíkový stan, uvažoval jsem, ten by potřeboval. Jeho dech mi připadal opět těžší. Člověk se zápalem plic se vlastně utopí; plíce mu zaplní jeho vlastní tekutiny a on se utopí.

Najednou sebou pohnul, jako kdyby byl upadl do jakéhosi spánku a právě se z něho se zachvěním probral.

„Evangeli,“ začal znovu, „poslyš. Neboj se táty. Já jsem se na tenhle svět nenarodil, abych tady očekával dobro, dokonce ani ne od svejch vlastních synů, Evangeli!“

Nebyl čas toho člověka uklidňovat. Buď jsem musel říct ano, a myslet tím ano, já udělám, co budeš chtít, anebo mu říct ne a proč ne a ve skutečnosti ho tam nechat umřít.

„Evangeli,“ zabouřil.

„Ano, tati, já to udělám!“

„To jseš hodnej hoch.“

Políbil mi ruku, to udělal poprvé v životě, a téměř ihned usnul.

A tak tam ležel.

Pět minut červnového dne! Jeden obyčejný kousek ovoce.

Uvědomil jsem si, že si budu muset pospíšit, jestli skutečně budu chtít… jestli… skutečně to chci udělat? Řekl jsem, že ano. Ano. A není to nemožné; dá se to provést.

Kdybych skutečně proměnil jeho pojistku na peníze, pak by mamince nezůstalo vůbec nic. Takže toho se nesmím dotknout.

A zatím moje vlastní peníze, pokud mi vůbec ještě patřily, pro mě byly nedosažitelné.

Někde tu letenku seženu; musím. Ale co ten kyslíkový stan a to ostatní…?

Je to možné?

Když má člověk peníze, je možné všechno.

Tu chvíli spal v pevné víře, že to provedu.

Vložil ve mě všechnu svou důvěru.

Tenhle člověk, kterého jsem se kdysi bál, vůči kterému jsem cítil odpor a proti němuž jsem se bouřil celý svůj život, mi nyní byl vydán na milost a nemilost.

Požádal mě, abych udělal to jedno jediné, co nakonec dá jeho životu smysl. A já jsem byl rád, že se nakonec obrátil na mne a že jsem řekl ano!

Natolik mým slovům důvěřoval, že usnul.

Znovu jsem ho viděl jako lidskou bytost v neštěstí, ne jako svého otce, ne jako tu legendární postavu, prostě spatřil jsem v něm dalšího člověka, kterého stihlo neštěstí jako každého v Greenmeadow, a o nic menší neštěstí než mne.

„Já to zkusím, tati,“ rozhodl jsem se.

Nevím, jestli to slyšel.

Budu si muset pospíšit, uvažoval jsem. V tomhle věku letí zápal plic tryskem.

Dveře pokoje se pomalu otevřely a v nich se objevili dva chlapci, jeden pětiletý a druhý tříletý. Byly to Michaelovy děti. A za nimi jsem spatřil Michaela s Glorií.

27

Glorie a Michael byli na své dva hochy velice pyšní. Přesněji řečeno, velice pyšná na ně byla Glorie; Michaela poněkud vyváděli z míry. Odehrávalo se totiž cosi, co nepředvídal: začínaly z nich vyrůstat řecké děti. Zatímco oficiálně na to byl hrdý, osobně ho to znepokojovalo.

Například právě v tuto chvíli. Glorie chlapce přivedla na návštěvu za dědečkem v zřejmém přesvědčení, že to bude jejich poslední setkání. Učila děti, že kdykoli dědečka po určité delší době uvidí, mají mu políbit ruku. To byla ta pravá zdvořilost, jaká se měla projevovat řeckému patriarchovi. Jelikož však nic v jejich okolí tento zvyk neupevňovalo, Aleko i Teddy na něj stále zapomínali. Takže v tu chvíli jsem ze všech nejdřív uslyšel Glorii, rozčilenou a skoro až šílenou vzteky: „Honem běž políbit dědečkovi ruku, Aleko!“ a hned vzápětí: „Tak běž, Teddy, co je to s tebou? Honem utíkej políbit dědovi ruku.“

Myslím, že ti chlapci by bývali měli dědečka rádi i bez toho revolveru v zádech. Ale nikdy k tomu neměli příležitost. A teď tu byli, oblečeni do stejných modrých obleků, a hnali se úprkem jako dvě štěničky políbit starochovi ruce.

Fakt je, že jemu se to líbilo. Smál se jako blázen a Glorie s Michaelem zářili pýchou nad dobrým řeckým vychováním svých chlapců. Přivítání bylo ve skutečnosti tak úspěšné, že to kluci všechno zopakovali ještě jednou.

„Řekněte, já vás mám rád, dědo,“ nabádala Glorie. A oba chlapci ihned vykonali svou povinnost. „Já vás mám rád, dědo,“ řekl Aleko, a „Já vás mám rád, dědo,“ opakoval malý Teddy. A starocha to nesmírně dojalo; zalila ho obrovská vlna štěstí. Chlapci na ten okamžik nikdy nezapomenou a starochovi se bude klidněji umírat; ale bylo toho víc, než jsem mohl snést.

Ani jsme se na sebe s Glorií nepodívali. Když jsem mířil k výtahu, vzpomněl jsem si, jak Glorie po rodinném obědě přiznala, že by radši, kdyby už staroch umřel.

Ale proč přes to přese všecko nezachovávat patřičné formy lásky, jak to udělala Glorie se svými dvěma dětmi? Kdybychom neměli formy, měli bychom vůbec něco? Proto se také toho velikého a jímavého slova užívá tak často a v tak nahodilých kontextech. Protože kdyby ho snad lidé tolik neopakovali, brzy by museli pohlédnout tváří v tvář faktu, že nemají žádný cit, který by mohl být tímto jménem nazván.

Zašel jsem přes ulici do restaurace.

V té chvíli se mi zrovna nejvíc ze všech lidí líbil pan Arnold Teitelbaum. Lásku nechme stranou, jak to kdysi řekla Gwen; cítil jsem k tomu člověku jistou náklonnost, a ta byla ryzí.

Uvažoval jsem, jak dlouho mi orgány greenmeadowského ústavu dovolí u nich zůstat. Už jsem se nemohl dočkat, abych byl zpátky.

Dopil jsem dvojitou dewars, zaplatil a objednal si ještě jednu. Arthurových čtyřicet dolarů se mi rychle rozplývalo pod rukama. Ostatně v Greenmeadow peníze nepotřebuju.

Zatímco mi barman připravoval pití, zašel jsem do telefonního boxu a našel si číslo TWA. Že létají do Istanbulu, to jsem věděl z reklam. Našel jsem číslo, vyndal si tužku a chtěl si je poznamenat. Pak jsem tužku dal zase zpátky, seznam sklapl a hodil na poličku, takže jsem místo ztratil.

Proboha, copak jsem blázen? Vždyť by nepřežil ani cestu taxíkem na letiště. Proč jsem tomu chorému starochovi hned radši neřekl: „Živého tě do Malé Asie není možné dopravit. Tak radši zůstaň tady, umři tu v pohodlí, obklopen Alekem a Teddym; umři za zvuku jejich dobře nacvičeného brebentění řeckého ‚pappu‘, ‚pappu‘, jímž tě obšťastňují jejich pisklavé hlásky!“

Všechny ty nesmysly o meruňkách a horských bystřinách! „Pij tu chlórovanou břečku jako my všichni,“ měl jsem říct. „Doufám, že ti ty hrozny budou chutnat, ale strom s meruňkou na větvi už neuvidíš, ani sníh na vrcholku Aergia.“

Proč ho takhle balamutím?

Udělal jsem to v návalu lásky, ale nic jsem mu tím nijak neulehčil. Jen jsem si sám všecko zkomplikoval.

Takže teď se budu muset vrátit a říct mu pravdu, že můj slib není vůbec proveditelný.

Třeba bych mohl říct, že kyslíkový stan v letadle prostě není možné dostat.

Ne, to by byla taky lež. Ten přece rozhodně dostat lze. Kennedyho chlapci by to pro tatínka určitě udělali, kdyby je o to požádal. Samozřejmě že oni mají prostředky a vůbec všecko, ale přitom otce mají stejně velice rádi; to se dá poznat z fotografií.

Mně na něm zas tolik nezáleželo.

Tak co mu tedy řeknu?

Poručil jsem si ještě jednu dewars.

Tehdy jsem na druhém konci barového pultu zahlédl strýčka Joea. Zřejmě mě už vzal na vědomí předtím, ale doufal, že si ho nevšimnu. Teď na mne zamával, přenesl si sklenku a postavil si ji vedle mé.

„Jenom jednu,“ řekl, „nic víc. Pak už jdu do špitálu. Koukej, mám to víno!“ Otevřel malý sáček, který svíral v ruce, podržel mi ho před očima tak, abych viděl na jeho obsah.

Byly to skutečně ty malé bílé hrozny bez jader, které míval otec tak rád.

„Jenom jednu,“ opakoval s kalnýma očima starého psa.

„Já si dám taky jenom jednu“ řekl jsem.

Joe nevypadal zvlášť dobře.

„To jsem rád, že tě vidím, Joe,“ zmocnil se mě náhlý nával jakési náklonnosti nebo lásky nebo čeho a objal jsem ho paží a sevřel.

„Au,“ vyjekl, ale usmíval se.

Nikdy jsem toho člověka neměl zvlášť rád, ale teď… myslím, že všecko to způsobil Teitelbaum. Od té doby, co jsem poznal případ Teitelbauma, rozuměl jsem některým lidem jinak, spíš jaksi z hlediska jejich celoživotního úsilí anebo spíš také tak, jak oni viděli sami sebe; možná že v tom to bylo.

Tak tady je, člověk, který to všecko vlastně začal, člověk, který přivedl naši rodinu sem do této země. Nebýt jeho, žil bych v Turecku jako příslušník zastrašované řecké menšiny. A on teď je tady, na konci své pouti a prožívá své poslední měsíce. Bratrův odchod v něm asi musí vyvolávat paniku. Bylo to výstražné znamení. Věděl to a já to věděl také.

Podíval jsem se na něho jako nikdy předtím. Jeho tvář, rozežraná životem, měla konzistenci kozího sýra, byla bílá a páchla; v potemnělém baru svítila jako bělost ponravy. Jenom v očích se temně zračila odvaha poslední bašty, odvaha, která nemá vyhnutí.

Stál jsem tam v tom podniku, držel jsem ho kolem krku a nepouštěl jsem ho. Tak on tedy byl první, uvažoval jsem. Odešel z domova, z místa, kam se teď otec chtěl vrátit. Ostatní byla už rodinná legenda: jak ho otec poslal na cestu na jediném oslu; jak pracoval doslova ve dne v noci a měl dvě zaměstnání a někdy dokonce tři, až nakonec cestu do Ameriky přece jen podnikl; jak tam dřel, škrtil a šetřil, až poslal domů peníze, aby do Spojených států mohlo přijet také jeho pět bratrů a jeho dvě sestry, matka a otec; jak jim šel k lodi naproti a zjistil, že otec za plavby zemřel a že ho pohřbili do moře; a pak jak tu konečně pracoval s vynaložením veškeré své dovednosti a neúnavné pracovitosti, založil rodinný podnik, vedl si tak dobře, že se za nějaký čas domohl báječného bohatství, stal se milionářem, v době, kdy milióny byly opravdu milióny; a jak získal také všechno skutečné bohatství, které jde ruku v ruce s penězi, obrovský obchod, dva rolls-roycy, jeden v New Yorku, jeden v Paříži, šoféry a děvčata z revuí, byt v Ritz Towers, právě v době, když byla tato budova poprvé v roce 1926 dána do užívání, byt, ke kterému patřila – ještě dnes si na to vzpomínám s obdivem – malá soukromá tělocvična a ložnice s automatem na dálkové zaznamenávání pohybu cenných papírů na burze.

Zbytek tohoto životopisu byl vepsán v jeho tváři. Krach jeho podniku, jenž následoval po krachu na burze, mu jednou ranou zlomil vaz a zbyl z něho obyčejný opovrhovaný a nemohoucí Joe Splasklá pneumatika, který doufal, že mu snad někdo, a spíš každý nějakou maličkostí pomůže, bláhový, štvaný, neprozřetelný, často bez jediného centu na jídlo, pokud něco nevymáčkl ze svých starých přátel, kterým se podařilo přežít smršť, jež jeho potopila. Teď z něho byl obyčejný kal na dně společenského systému, kterému už nebyl s to porozumět, tenhle člověk, který v listopadu roku 1918 – kdy vojsko pochodovalo na oslavu uzavření příměří pod Triumfálním obloukem – vybral ten nejdražší kášán, jaký měl na skladě, a dal ho rozprostřít pod oblouk, kde koberec roztrhaly cvočky chlapců v khaki uniformách.

Poručil jsem nám oběma ještě jednou nalít a řekl jsem mu: „Strýčku Joe, chtěl bych se tě zeptat, myslíš si, že jsem si ten život zkurvil?“

„Pokud jde vo kurvení, tak to doufám, že jo,“ zasmál se svým rozpačitým a provinilým smíchem. „To doufám!“ Celý se ošíval a pochechtával se.

„Ne, skutečně,“ naléhal jsem, „co si o mně myslíš?“

„No že jseš vopravdu někdo,“ odpověděl a v očích se mu přitom zalesklo pokrytectvím.

„Ale teď, poslední dobou,“ pokračoval jsem, „poslední dobou si myslím…“

„Myslel sis, že bys mohl vydělávat daleko víc prachů. Jo, tak s tím souhlasím. Člověk nikdy nemůže mít dost. Jen se drž svejch peněz, chlapče!“

„Chci se jich zbavit, strýčku Joe.“

Barman před nás postavil sklenky a Joe svou rovnou vypil, aby se posilnil k odpovědi, kterou musel dát.

„Pak jseš ale pitomej cvok,“ ulevil si. „Jseš sice génius, ale životní filozofii máš blbou. Skončíš jako já, na mizině, každej se ti bude smát, a budeš vobcházet a prosit, dejte mi, prosím vás, dva dolary, dám vám dneska dobrej tip na koně, prosím vás, kupte mi voběd, řeknu vám novej fór, strašně legrační, dejte mi nalejt! Pitomej bláznívej génius, podívej se na mě, na svýho strejčka! Pouč se, než bude pozdě. Prachy jsou všecko.“

„Víš, strýčku Joe,“ přerušil jsem ho, „neřekl jsem ti prve pravdu; totiž fakt je, že já už jsem se všech prachů vzdal; dal jsem je manželce, protože od ní odcházím a –“

„Panebože,“ zhrozil se. „Fakt?“

„Ano,“ přitakal jsem.

Sundal tvrďák a udělal přede mnou hlubokou komickou poklonu: „Tak vás tedy vítám, cizinče.“

„Děkuju,“ řekl jsem.

„Tos jí dal svý peníze?“

„Ano.“

„Ženský?“

„Moje manželka je ženská.“

„To je mi líto. Vopravdu, nemejlíš se?“

„Je to tak.“

„No ne, panebože!“

„Teď mám na hotovosti všeho všudy,“ sáhl jsem si do kapsy, „dvacet tři dolary.“

Na řadě byl strýček Joe, aby mě vzal kolem krku a objal mě. „Tak vás tedy vítám, cizinče,“ opakoval. A rozchechtal se nestydatým řehotem.

Když se pak trochu vysmál, zeptal se: „Pročs to uďál, ty blboune praštěnej?“

„Protože jsem ve svým životě nebyl šťastnej.“

„Jo a to si myslíš, že teďko akorát šťastnej budeš? Měl bys bejt ve cvokhausu.“

„Taky se mi zdá.“

„Hele, seber se, běž do cvokhausu a vem Splasklou pneumatiku Joea s sebou,“ řehtal se. „Vítám vás, cizinče!“ řval smíchy a s prskáním se rozkuckal a plival kolem sebe.

„Tebe nevezmu,“ řekl jsem, „protože ty jseš myslím normální.“

„Chlap bez groše, a ještě k tomu cvok.“

„Ty máš tu pravou filozofii akorát pro tento svět! Chtěl bych se tě, strýčku, zeptat na jedno: ty jsi sem přijel celou tu dálku až z Anatólie, přivedl jsi sem celou rodinu a pracoval celý život jako ďas –“

„Tak hele…!“

„A jseš na mizině. Prošly ti rukama milióny, a teď je z tebe pobuda!“

„Dokonalá katastrofa. Úplnej Titanik!“

„Možná že je celá ta záležitost už v jádře pochybená. Ten člověk tam vevnitř, tvůj bratr, ten chce jenom jedno, vrátit se umřít do Anatólie. Třeba si myslíš, žes především udělal tu chybu, žes je sem všechny neměl přivádět? Co říkáš?“

Zrozpačitěl a nedostávalo se mu slov.

Nedovedl ze sebe vypravit nic víc než: „Blázne bláznivej, blázne bláznivej!“

„Já vím, že jsem blázen, ale přece jenom bych byl hrozně rád, kdybys mi odpověděl.“

„Já ti vodpovím.“

„Ano, prosím tě o to. A rozvaž si to.“

„Udělal jsem vobrovskou chybu. Ano.“

„Jaká to byla chyba, strýčku Joe?“

„Udělal jsem strašnou, strašnou chybu.“

„Řekni, co to bylo za chybu.“

„Sázel jsem na špatný koně.“

Rozchechtal se, až mu žluté zuby zasvítily. Pak najednou zvážněl. „Ale teď, teď jsem káp na správnej systém.“

Sáhl do kapsy a vyndal složený dopisní papír, který ukradl z psacího stolu v hale nějakého hotelu. Byl popsán drobnými číslíčky. Začal mi vysvětlovat princip svého nového systému; zatím to zkoušel, aniž riskoval vlastní kapitál, vysvětloval mi (svůj kapitál!), a mohli bychom si tím pomoci ne sice k nějakému obrovskému bohatství, ale k určitému slušnému a pravidelnému živobytí, na které by člověk mohl spoléhat. Tenhle systém prý totiž spočívá v tom, že se hraje na favority, jedna ku třem a jedna ku čtyřem.

Objednal jsem ještě jednou pití a poslouchal.

Když jsme z podniku odcházeli, byli jsme strýček Joe a já bratři na život a na smrt. Vstupovali jsme do nemocnice rozehřátí pitím a vzájemnou blízkostí. Měl jsem ho dokonce ještě raději než Arnolda Teitelbauma.

Šli jsme po špičkách do otcova pokoje. Spal. Jeho oddychování působilo děsivě, znělo to, jako kdyby pumpoval vzduch nějakou nádrží vody. Pomyslel jsem si, že se třeba budu moci celému tomu plánu leteckého výletu do Anatólie vyhnout!

Maminka už opět seděla v hlavách postele. Joe šel k oknu a pozoroval, jak se rozsvěcí a zhasíná reklama s písmeny S.P. Všichni jsme čekali, až staroch od nás navždy odejde.

Vzpomněl jsem si, že jsem měl volat dr. Lloydovi. Byl rád, že mě slyší. I já jsem byl rád, když jsem slyšel jeho hlas – připadalo mi to, skoro jako bych volal domů.

„Tak jak se vede?“ ptal se.

„Zjistil jsem, že bych se už strašně rád zase vrátil zpátky.“

Oba jsme se rozesmáli a dr. Lloyd se mě ptal na otce. Vylíčil jsem mu, jak špatně dýchá.

„Může se posadit?“

„To nevím.“

„Sedí?“

„Ne.“

„Myslím, že vám radši dám tu dovolenku prodloužit,“ navrhl.

Cestou zpátky od telefonního boxu jsem potkal Otce Draddyho. Nemohu říct, že by mi byl nabídl jediné falešné slovo útěchy.

„Před hodinou jsem byl u vašeho otce,“ oznamoval mi. „Zhasíná. Je mi to líto. Ale myslím, že je na všecko, co přijde, připraven.“

„Aspoň do té míry, co je on schopen,“ podotkl jsem.

Chvíli jsem seděl se sestrami na konci chodby. Jim to bylo všecko jedno.

Pak je volali, že už je vzhůru a potřebuje mísu, a jedna se zvedla a šla do pokoje. Za okamžik jsem šel za ní.

Potkal jsem ji, právě když vycházela z pokoje. Nesla mísu, přes kterou byl přehozen ručník.

„Jak je mu?“ zeptal jsem se.

„Stejně,“ odpověděla.

Mně nepřipadalo, že mu je stejně. Dech byl slyšitelně namáhavější. Maminka se na mne slabě pousmála. Také si všimla, jak se mu dech zhoršil. Těžké oddychování teď naplňovalo celý pokoj.

Nemluvili jsme. Nebylo o čem mluvit.

Večer někdy o sedmé se probudil a rozhlížel se kolem. Hledal mě.

Strašlivě jsem se bál.

„Evangeli?“ vypravil ze sebe chraptivě. „Evangeli?“

Šel jsem k lůžku a vzal ho za ruku. Byla chladnější než předtím. Ale čelo mu jenjen žhnulo.

Oči upíral na mne.

„Joe dostal ty hrozny, tati.“ Dal jsem Joeovi znamení, aby s pytlíkem hroznů přišel k posteli.

Když je staroch uviděl, usmál se. Joe před ním podržel hrozen a staroch se po něm natáhl. Utrhl jsem ze stonku jednu kuličku a dal mu ji do pusy. Zuby měl na stolečku vedle postele. Žvýkal dásněmi vší silou. Pokýval hlavou, že chce ještě. A pak další. Zřejmě pro něho v tu chvíli neexistovalo nic jiného než chuť hroznového vína.

Potom dal jakési znamení matce. Upřel na ni pohled a vybídl ji očima, aby odešla z pokoje. Joe se vrátil zpátky k oknu. Tam na něho nebylo vidět.

„Evangeli,“ řekl otec.

„Ano, tati.“ Teď to začne.

„Co se stalo?“

„Nejde to, tatí.“

„Co se stalo?“

„Nic.“

„Šels do banky?“

„Ne, tati.“

„Takže nic, áá,… nic…?“

„Bude líp, když počkáš, až trochu zesílíš.“

„Já už nezesílím, Evangeli.“

„Jenom trošku. Teď v téhle chvíli by to nebylo dobré.“

„Se mnou je konec, Evangeli.“

„Ne, není, tati.“

„Nečekej na nic, Evangeli.“

„Máš trošku horečku, tati, a –“

„To je mi jedno. Musíš udělat, co jsem ti řekl. Seber se, Evangeli, běž teď hned do banky a…“

Byl vyčerpán. Zvrátil se nazad. Dech mu vybublával dýchacím traktem.

„Bude lepší, když trošku počkáme, tati.“

Upřel na mne nehybný zrak.

„Ty jseš ale lhář, Evangeli,“ vzdychl a zavřel oči. Pokoušel se obrátit na druhou stranu, ale neměl dost síly. Dýchal otevřenou pusou. Oči hleděly strnule do stropu. Jasně jsem viděl, jak právě plně pochopil, že já pro něho nic neudělám.

Pak upřel oči opět na mne. Zračilo se mu v nich v tu chvíli zklamání a nenávist. „Lháři,“ řekl a probodával mě pohledem. Za nějakou chvíli jako by upadl do spánku. Přijal jsem to s povděkem.

V noci měl trochu průjem. To už maminka odešla domů k Michaelovi a Joe spal v proutěné židli na skleněné verandě. Seděl jsem v rohu pokoje a skoro jsem taky spal, ale najednou jsem ucítil zápach. Nebylo pochyb. Zavolal jsem noční sestru a ta tu nejhorší špinavou práci udělala sama. Obrátila starochovo tělo na jeden bok, pak na druhý a přestlala mu postel. Staroch už nenabýval plného vědomí.

To ty hrozny, uvažoval jsem, ale nijak jsem nelitoval.

Šel jsem až k němu, podívat se na něj, jenže zřejmě upadl do komatu a nerozeznával, co vidí před sebou. Nepoznával mě; jenom na mne upřeně hleděl.

Celý den a noc a ještě jeden celý den dýchal tekutinu, která mu vyplňovala plíce. Teď jsem teprve uznal, co řekl dr. Beattie o srdečním svalu. Jak pořád pracuje při vší té zátěži tekutiny v plicích!

Těsné před svítáním druhého dne komatu nahlédl do pokoje Otec Draddy. Na první pohled viděl, co se děje.

„Ano,“ pokýval hlavou, „teď už se nedá nic dělat.“

„Otče,“ řekl jsem, „pořád přemýšlím, jak o tom všem v tomhle okamžiku soudíte vy!“

„Takový úkol nepatří ani mně, ani vám,“ zavrtěl hlavou. „Na to dojde později, na onom světě.“

„Otče, řekněte mi po pravdě jedno: vy tomu skutečně věříte?“

„Kdybych tomu nevěřil, pak bych vůbec nevěděl, čemu věřit. Pro nic by neexistovalo žádné vysvětlení, ani důvod, ani omluva. Byl bych ztracen.“

„To se právě stalo mně.“

„Jenže vy máte ještě čas. Ještě není pozdě.“

„Nemám rád lži,“ řekl jsem, „přestože i já jsem jich svůj díl napovídal.“

„Všichni jsme hřešící,“ pokýval hlavou, „ale nemůžeme žít a věčně si vyčítat, stejně tak jako nemůžeme žít a věčně sebou pohrdat. Proto hovoří Ježíš Kristus a jeho církev o vykoupení.“

„Vykoupení?“

„Ano. Proto se mu také říká Vykupitel. Prostřednictvím své milosti nám dává, co nejvíc všichni potřebujeme.“

„A co je to?“

„Další možnost.“

Téměř neslyšitelně jsem vzdychl.

„Pohrdat je lehké,“ řekl Otec Draddy.

„Ale já jsem nepohrdal, já jsem ničím nepohrdal.“

„Ale jistě jste pohrdal. Svatá slova nepřetrvala staletí proto, že On je vyslovil. Přetrvala proto, že je člověk potřebuje. Ta nám umožňují život na téhle zemi.“

„Mně ne,“ řekl jsem.

„Tenhle člověk, váš otec, by teď byl daleko šťastnější, kdyby věřil. Jenže on vložil svou víru do něčeho jiného… no, však vy to víte.“

„Řekněte mi to.“

„Do sebe.“

„Myslel jsem, že řeknete do peněz.“

„Ne. Do sebe. A to není dost. Žádný člověk není sám v sobě dost veliký, aby dal životu smysl. Člověk potřebuje Boha!“

„Tomu nevěřím.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“ řekl. „Vy jste se přede mnou se svým pohrdáním nijak neskrýval…“

„Skutečně?“

„Jistě. Pokaždé, když jsem vás potkal. Já jsem na to zvyklý; všichni jsme na to zvyklí, a nevadí nám to – no, možná některým ano, ale uvědomujeme si, že v tom už musíme žít a pracovat, protože víme, že i Kristus v tom žil a pracoval. Ale prosím vás, můžu vám teď položit tu otázku?“

„Jakou?“

„Stačíte si sám sobě? Jste sám sobě dostatečným důvodem k životu? Stojí vaše osobní zájmy za tenhle strašlivý boj? Cíle vaší ctižádosti, vaše touhy a vaše záliby – stačí to k ospravedlnění veškeré námahy a všech nákladů a vůbec všeho toho dalšího?“

„Jak se mnou tak můžete mluvit?“

„Protože vás znám,“ odpověděl mi Otec Draddy.

„Ale neznáte.“

„Vidím přece vaši tvář, příteli; vídám hodně tváří, a hodně jich má vaši podobu.“

„A co vidíte v mé tváři?“

„Chcete, abych vám to řekl?“

„Ano.“

„Pochyby o sobě samém a… určitě to chcete slyšet?“

„Ano.“

„Tedy, promiňte…“

„Jen mi to řekněte.“

„Hnus nad sebou samým.“

„Ano.“

„Nejste si jist vůbec ničím, žádnou hodnotou.“

„To je pravda.“

„Jistým způsobem se odvaze takových lidí, jako jste vy, obdivuji. Skutečně se obdivuji.“

„Co to má znamenat? Lidem jako já?“

„Chci říci: lidem, kteří žijí jenom z lidských hodnot. Řekněte mi, co vám dává tu sílu být schopen dýchat?“

„Povím vám pravdu: nevím.“

„A to jste schopen v takových pochybnostech žít?“

„Já dokonce právě jimi žiju.“

„Pak mi odpovězte ale na jedno, můžete se potom divit, že sám k sobě nemáte žádnou úctu?“

„Ale mám,“ namítl jsem a byl jsem překvapen, že to říkám. Ani jsem o tom pocitu nevěděl! „Já skutečně k sobě mám úctu,“ tvrdil jsem.

„Pak mi řekněte, skutečně mi to prosím vás řekněte, protože každý člověk musí mít nějaký důvod k úctě vůči sobě samému: Jaký je ten váš důvod? Proč máte úctu sám k sobě?“

„To je strašně těžké vyjádřit…“

„Vidíte, je to hrozně lehké ohrnovat nade mnou nos a chovat se ke mně povýšeně, ale když vám, příteli, položím tuhle otázku, máte na ni vůbec odpověď?“

„Ano, mám.“ A zase mě překvapovalo, že to říkám.

„Řekněte mi, jakou na to máte odpověď. Chtěl bych ji slyšet.“

„Povím vám to. Je to právě proto, že pochybuju. Protože si myslím, že to chce odvahu nepřejímat odpovědi ostatních lidí. Chce to odvahu pohlédnout zpět do minulosti a dovést přitom pohrdat sebou samým a říct sám sobě NE a podívat se na tento svět a říct tomuto světu NE!“

Byl to první pocit sympatií, jaké jsem kdy v životě vůči sobě pocítil. Bože můj, pomyslel jsem si, co ty o tom víš, vždyť já obhajuji sám sebe!

„A když už jsem jednou řekl NE,“ pokračoval jsem, „a rozhodl se to všechno změnit nebo se aspoň o to pokusit, a pak začít znovu, tak to není proto, že mi tu druhou možnost dal někdo VELIKÝ, ale proto, že jsem si ji dal sám.“

Otec Draddy neodpovídal.

„A pokud se týče toho, co vidíte v mé tváři – ten hnus nad sebou samým, jak jste to pojmenoval. Tak v tom… v tom, myslím, je veškerá naděje člověka, v tom je jeho důstojnost.“

Otec jako by se na posteli pohnul.

Oba jsme se na něho šli podívat.

Zřejmě se mu cosi zdálo. Rty se pohybovaly a otec se pokoušel cosi říci. Nic jsem však nevyrozuměl. Ale v obličeji měl při těch vzpomínkách šťastný výraz.

„Něco se mu zřejmě zdá,“ řekl jsem Otci Draddymu.

„Ke konci se to lidem stává často. Někdy jako by prožívali znovu některé dřívější zážitky, mají nejrůznější představy a…“

Otec otevřel oči.

Opět mu horečně jiskřily; jako by je zevnitř cosi rozsvěcovalo. Usmíval se a v tom úsměvu se zračila jakási láska, jakou jsem v životě v jeho tváři neviděl.

Otec Draddy se sklonil a přiblížil ucho až téměř k samým šeptajícím rtům. Mlčel jsem. Oba jsme poslouchali. Když se otcovy rty znovu pohnuly, zaslechl Otec Draddy jeho poslední slova.

„Co říkal?“ zeptal jsem se.

„Co to znamená ‚pappu‘?“ ptal se.

Neodpovídal jsem. Jak bych mu to mohl vysvětlit?

„Opakoval to dvakrát,“ sděloval mi Otec Draddy. „Neříká se řeckému knězi ‚pappu‘?“

„Ano. Ale myslím, že tady to ten smysl nemá.“

„Chce kněze vlastní víry,“ usoudil Otec Draddy. Zřejmě byl velice rozrušen.

„Myslím, že to není ono,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Mně se ale zdá, že ano!“

„Pochybuju*

„Ale co kdyby, co kdyby?“

Otce Draddyho se skutečně zmocnilo veliké vzrušení.

„Seženu v Norwalku Otce Anastasise,“ rozhodl se. „Omluvte mě teď.“

A zmizel.

Ten jeho hluboký zájem mě překvapil. Velice to na mne zapůsobilo.

Otec zemřel před šestou hodinou ranní.

Když jsem naposledy pohleděl do jeho tváře, strnulá maska úzkosti povolila. A bylo vidět, jaký by býval v životě mohl být.

28

Když doktoři přikryli otci obličej prostěradlem, jel jsem taxíkem k Michaelovi.

O jedno napětí jako by na světě bylo míň. Všechno mi připadalo daleko jednodušší.

Maminka spala jako malé děvčátko. Rozpuštěné vlasy rozhozeny po polštáři. V uvolněné tváři se zračila nevinnost. Vypadalo to, uvažoval jsem, jako kdyby se byla už tu novinu dověděla a jako kdyby se i pro ni náhle napětí na světě zmírnilo.

Musel jsem s ní zatřást, abych ji probudil.

Ihned si uvědomila, co je. Posadila se.

„Ach, Seraphime, Seraphime!“ vzdychla.

Šel jsem do obývacího pokoje a čekal, až se obleče. Když vyšla, všiml jsem si, že neplakala. Políbil jsem ji a za ruku ji odváděl do auta, jímž jsme měli jet do nemocnice.

Šla rovnou do pokoje, kde ležel otec.

Plenta byla přistavena těsně k posteli.

V pokoji byla ještě jedna postel a na ní ležel nějaký pacient. Byl asi v otcově stáří, neklidný a rozmrzelý. Věděl, že s ním je v pokoji mrtvý člověk, a ta představa mu byla nepříjemná.

Matka šla k tělu muže, za kterého byla provdána čtyřicet sedm let, a políbila ho na čelo. A ještě jednou. Pak u něho zůstala několik minut sedět, jako když byl naživu. Modlitby se jí však nedostávalo.

Za nějakou dobu přišli pro mrtvé tělo a odnášeli je pryč. Nikdo se neptal, kam je vezou, ani co s ním budou dělat.

Byl čas zařídit pohřeb a najít hrob.

Když jsme vycházeli z nemocnice, dorazili „kluci“. Přišli příliš pozdě, aby stihli otce naživu, a moc brzy, aby mohli rovnou na pohřeb. Byli ve své obvyklé jednotné dobré náladě a štěbetali jako opice. Michael jim oznámil, co se stalo. Pokřižovali se. Odcházeli jsme a viděli jsme je, jak tam bezradně stojí a nevědí, co teď.

Později jsem se dověděl, že Otec Draddy nakonec přec jen Otce Anastasise vystopoval; až v posteli, kde spal tvrdým spánkem. Večer předtím totiž hráli jako každý týden v řeckém ortodoxním kostele bingo. Otec Anastasis si ruče navlékl šaty, vsoukal se do auta Otce Draddyho a přijel dát mrtvole své požehnání.

Vraceli jsme se domů k Michaelovi. Překvapovalo nás, že máme hlad. Glorie postavila na kávu a maminka dělala vejce na slanině. Zůstali jsme s Michaelem sami.

„Měl by ses teď začít trošku víc starat sám o sebe,“ řekl.

„Máš o mě strach, Michaeli?“

„To víš, ty blázne, co si myslíš? Jsem přece tvůj brácha.“

„Skutečně máš o mě takový strach, Michaeli?“

„To víš, že mám, když vidím, že máš zase v očích ten pohled.“

„Jakej pohled?“

„Ten pohled, cos v nich měl, když ses vrátil z války. Dobře jsem ho poznal. A přestals hovořit.“

„Nemám komu co říct, Miku.“

„Ale fakt je, že jedné osobě bys něco přece jen měl říct. Udělej to, kvůli mně, můžeš? Ty to nevíš, ale vždycky když byla matka v těžké situaci, tak jsi za ní nechodil ani ty, ani já, ale Glorie, a zůstávala u ní a pomáhala jí.“

„Mrzí mě, co jsem Glorii udělal.“

„Jak to ale má vědět? Řekni jí aspoň něco.“

„Řeknu.“ Políbil jsem bratra na tvář.

Později jsem počkal, až bude Glorie v kuchyni sama, a omluvil jsem se jí. Jenom kývla hlavou. Myslím, že už jsem s tou omluvou přišel pozdě.

Po snídani bylo rodinné shromáždění. Glorie byla pevně přesvědčena, že bychom se měli obrátit na Tauntonův pohřební ústav. Znala se s paní Tauntonovou z klubu. Nikoho nic lepšího nenapadalo a nikdo nepřišel s odlišným návrhem.

V pohřebním ústavu jsme vybrali rakev. Obsluhoval nás sám pan Taunton. Doporučoval nám betonovou hrobku, do které pak rakev vloží. Je prý zaručeně vodotěsná a může nás ubezpečit, že voda dovnitř rozhodně nebude prosakovat. Trochu jsme váhali, a tak nám řekl, když prý nebudeme chtít koupit betonovou hrobku, budeme muset očekávat, že se po několika obdobích dešťů a mrazů půda propadne.

Bylo to nesmírně drahé. Ani jsem nevěděl, kde seženu peníze na zaplacení svého dílu.

Rozhodli jsme se, že betonovou schránu chtít nebudeme.

Zatímco Glorie a Michael dojednávali s panem Tauntonem podrobnosti, šli jsme s matkou hledat místo na hřbitově.

Brzy jsem viděl, že si naprosto vědomě hledá místo posledního odpočinku již i sama pro sebe.

Katolický hřbitov byl plný. Říkali nám však, že by přec jen mohli někde nějaké místo uvolnit.

Vzpomněl jsem si, že prý na židovském hřbitově v Praze jsou těla mrtvých navršena jedno na druhém až po šesti nebo sedmi. Ghetto následovalo mrtvé i na hřbitov.

Katolický hřbitov blízko Rye v New Yorku je jako chudá předměstská čtvrť. Mrtví si otlačují ramena jeden o druhého.

Šli jsme jinam. Byl to dlouhý namáhavý den.

Konečně jsme našli místo v koutě jednoho nesektářského hřbitova. Ten kout prý není oblíbený, protože za hřbitovní zdí se buduje nová superdálnice. Poprosili jsme, jestli bychom se tam mohli jet podívat. Uviděli jsme šestiproudovou dálnici, tři proudy se už užívaly, a bylo to sotva pět šest metrů od místa, kde nyní leží můj otec. Pracovaly tu bagry, obrovité stroje na obrovitých kolech.

Bylo nám však jasné, že až se stavba dálnice dokončí, bude ten kout tichý. Samozřejmě až na to svištění aut. Ale vlastně se to jistým způsobem i hodilo. Otec strávil třicet let života dojížděním do New Yorku a zpátky domů. Ráno bude směřovat většina dopravy do města, stejně jako on jezdíval den co den. A večer bude většina dopravy zase směřovat zpátky domů, stejně jako se podle mých vzpomínek vracíval on. A začas tam bude ležet i matka a všecko bude stejné, jak to snášela celý život.

Nějakou chvíli si místo prohlížela. Jasně to nebylo to, co si představovala anebo co doufala sehnat, ale pokrčila rameny a řekla dobrá a šli jsme. Z kanceláře jsem zavolal Michaelovi, aby se taky přišel podívat.

„Měl by si pospíšit,“ pobízel nás úředník. „Má o to zájem ještě jiná strana.“

Michael slíbil, že si pospíší. Oznámil nám, že otcovo tělo převezli do pohřebního ústavu.

Když jsme tam dojeli, „kluci“ seděli v jedné obřadní místnosti jako vrány v řadě na větvi. Mrtvé tělo ještě někde v ústavu připravovali. Pan Taunton mě požádal, jestli by se mnou nemohl mluvit o samotě. Čekal jsem nějakou delikátní otázku.

„Boty vašeho pana otce,“ šeptal mi, „nejsou tak úplně v pořádku; totiž, abych pravdu řekl, v jedné podrážce je díra a – no, jsou už dost staré. Samozřejmě, vadit to nebude, protože truchlící pozůstalí ho budou vidět pouze od pasu nahoru… jde jenom o to, jak dalece vám na tom záleží. Myslel jsem, že bych se vám o tom měl zmínit.“

„Kam mám jít?“ podotkla matka, když jsem jí to drama vylíčil. Otec prý měl ještě jedny boty, sváteční střevíce, ale ty shořely při ohni. To bylo poprvé, co se matka o tom požáru zmínila.

Z jakéhosi důvodu jsem chtěl, aby byl otec obut pořádně. Pomalu jsem vedl maminku po hlavní třídě a hledali jsme obuvnictví.

Už několik hodin jsem měl dojem, že mi chce maminka něco říct. Zavedl jsem ji do restaurace. „Musíš něco sníst,“ přesvědčoval jsem ji.

Poslechla. A najedla se skutečně dobře.

Dala si ještě jeden šálek čaje.

Lidé vysílají nevědomky jisté signály. Když moje matka požádala ještě o jeden šálek čaje, znamená to, že má něco na srdci a že si tak zajišťuje víc času, aby to mohla říct.

Konečně to bylo venku. „Éčku,“ řekla mi, „já si myslím, že nejsi blázen.“

Musel jsem se tomu smát. „Právě jsem dospěl k závěru, že jsem,“ pousmál jsem se na ni.

„Proč si to myslíš, Éčku?“ vzala mě za ruku.

„Podívej se, nemyslím už jako ostatní lidé.“

„A víš určitě, že je to tak špatné?“

„Nemám už nikoho rád – tebe ano, ale nikoho jiného.“

„Co se stalo s Florence?“

„Snažil jsem se jí dovolat telefonem. Služka mi řekla, že je pryč, prý na dovolené – ale tys myslela asi spíš ve vztahu ke mně?“

„Florence je skvělá ženská.“

„Mně se život s ní nelíbil.“

„Byla to skvělá ženská a pomáhala ti.“

„Je skvělá, ale zabíjela mě. A já ji.“

„To je ovšem tvoje záležitost; budeš muset sám vědět, co bude nejlepší, ale přesto, pro tohle ještě nejsi blázen.“

„Víš, blázen není to pravé slovo. Ale jsem ostatním lidem a jejich způsobu života nebezpečný.“

„Například?“

„No například… ten oheň.“

Matka jako by o tom minutu přemýšlela, a pak přiznala: „Už léta jsem si mockrát přála, mockrát, mockrát, kdybych měla odvahu udělat to, cos udělal ty teď. Když jsem se dověděla, žes to provedl, řekla jsem děkuju.“

„To jsem tedy rád.“

„V tom domě bylo strašně moc pokojů!“

„To bylo.“

Naklonila se ke mně a políbila mě. „O pojistku mi vůbec nejde a vůbec o nic. Ten dům jsem nenáviděla. Žila jsem v něm třicet let a třicet let jsem ho nenáviděla.“

„No dobrá,“ řekl jsem, „co bylo, bylo, maminko.“

Ale nemohl jsem ji zastavit.

„Ten dům mi užíral život,“ pokračovala.

Věděl jsem, kdo jí užíral život. Ale byla příliš dobře vychovaná, než aby teď vyslovila jeho jméno jinak než s úctou.

Potom však jedno přece jen řekla.

„Víš, otec nedovedl příjemně užít stáří. Seděl tam a věčně přemílal chyby, kterých se dopustil, špatné obchody, které udělal, a kdo mu kde ještě pořád po čtyřiceti letech dluží peníze, a byli to lidé už dávno mrtví. Říkala jsem mu, Seraphime, pusť to z hlavy, přečti si nějakou knihu, přečti si nějaký časopis. Nakonec pak vždycky poručil: ‚Přines karty.‘ Říkával: ‚Podívej se, co mi na konec života pánbu nechal, idiota!‘ Ale já ho porážela v gin rummy, porážela jsem ho v pinochlu a porážela jsem ho v bridži. Myslel si, že fixluju. Praštil mě a rozeřval se na mě: ‚Nefixluj ještě i tady!‘ Celý dům se třásl. Ale mně to bylo jedno.“

„Co teď budeš dělat, mami?“

„Chudák Seraphim,“ vzdychla, „chudák Seraphim!“

„Budeš žít u Michaela?“

„Najmu si pokoj, sama pro sebe. Budu si denně vařit, jenom pro sebe, a budu tam mít úžasný klid a na karty se v životě nepodívám. Každý den nebo kdy se mi zachce, budu chodit do knihovny, půjčím si knížku, a až ji dočtu, půjdu si pro další. Budu se dívat v televizi na zprávy, na Cheta Huntleyho, to je moc prima člověk, a budu srovnávat jeho komentář s tím, co se píše v novinách. Budu prostě žít, to je všecko.“

Hruď se jí dmula, těžce oddychovala: „Bůh mi odpusť, budu žít.“

Bylo jí sedmdesát dva.

Nebylo možno to nevidět. Radovala se z toho, že je její manžel mrtev. Jeho odchod ji vzpružil.

Vypila ještě jeden šálek čaje. A dala si ještě jeden zákusek se šlehačkou.

Pozoroval jsem, jak si pochutnává.

Dojedla zákusek, otřela si rty a usmála se na mne.

Koupili jsme otci boty, jaké snad v životě neměl, a tím jsme svou vzpomínku na něho naplnili vědomím, že teprve teď bychom ho mohli mít rádi, ale že to taky nebyla jeho chyba, protože tak byl vychován a líp to nedovedl.

Ten den, kdy jsme ho pohřbívali, bylo nesmírně horko a dusno. Nad dálnicí visela hustá vrstva smogu. Všechny pálilo v očích.

Na pohřeb přišli lidé, s kterými se neviděl už dlouhá léta. Plakali.

Maminka neplakala.

Přijímala projevy soustrasti s vážnou smutnou tváří a děkovala jim kývnutím hlavy, ale neříkala nic.

29

Jestliže praví lidé podepíší to pravé lejstro, je snadné dostat se do Greenmeadow. Pokud však pravý člověk nepodepíše to pravé lejstro, není tak lehké se dostat ven.

Jednoho dne jsem viděl dr. Lloyda, jak pospíchá mezi dvěma budovami ústavu. Běžel jsem za ním a chytil ho. Držel jsem se ho jako klíště, protože je nespolehlivý posluchač, a oznámil jsem mu své rozhodnutí.

„Pane doktore, jsem připraven odtud odejít.“

„Žádný problém, Eddie. Hned příště, jak tady bude soudce Morris zasedat, tak mu vaši věc oba společně předložíme, a jakmile podepíše vaše propuštění, budete volný. Poslechněte, řekněte mi ale, máte vy kde bydlet a čeká vás nějaké místo?“

„Domov a místo zrovna nepotřebuju, pane doktore.“

„Totiž soudce se vás bude ptát, z čeho si představujete, že budete jíst a platit nájemné.“

„Když nemáte peníze, je to přece jednoduché. Jenom se to trochu komplikuje, když se vám vede dobře.“

„To je sice legrační, Eddie,“ rozesmál se a rozhlédl se kolem, „ale soudce Morris naše nařízení sám nedělá; pouze je vykonává.“

„Proto chci, abyste ho za mě přesvědčil. Řekněte mu, že se teď vůbec do práce nechystám.“

„Na jak dlouho?“

„Navždycky. Odešel jsem do penze.“

Zasmál se a znovu se ohlédl přes rameno. „Podívejte, Eddie, buďte chvilku rozumný. Náhodou vím, že máte moc hezký domov a –“

„A moc hezkou ženu, až příliš hezkou, abych se jí měl zase pověsit na krk. Pane doktore, já teď nepotřebuju nic než klid a samotu, ne moc lidí –“

„Ale Eddie, ono tam venku v tom velkém světě je náhodou lidí až dost –“

„Já je nijak obtěžovat nebudu. Můžou si jít svou cestou a já budu – co se děje?“

„Proč?“

„Pořád se ohlížíte.“

„Tak mě napadá, jestli tady není někdo, kdo by vás k sobě na nějakou dobu mohl vzít a –“

„Měl jsem jednu známou dívku, ale myslím si, že by měla mít příležitost najít si někoho, kdo ji potřebuje.“

„A vy ji nepotřebujete?“

„Nepotřebuju nikoho. Vracím se k sobectví.“

„Eddie,“ rozesmál se, „nedostatek sobectví nebyl nikdy váš problém.“

„Přesně tak to bylo. Proto taky kolem sebe stavím tu zeď. Nechci být součástí této civilizace.“

„Jste její součástí. A co je na tom špatného?“

„Tohle radši nebudeme rozebírat, protože kdybychom se do toho dali, tak mě ven nikdy nepustíte.“

„Víte, Eddie, ono je lehké takhle vystřelit a zmizet, všechnu vinu svalit na ostatní a sebe z toho vyjmout. Představte si, že by to všecko bylo ve vašich rukou a vy –“

„Spálil bych to.“

„Co byste spálil?“

„Všecko, jak to tady je!“

„Chcete říct, že se vám tahle země nelíbí, ano?“

„Je to krásná země.“

„A přesto si myslíte, že by se měla spálit, celá.“

„Ne, jenom velkoměsta.“

„Myslíte ghetta, Harlem a –“

„Ne, nemyslím jenom ghetta. Harlem, ten jistě, víme, že ten spravit nedovedem, a tak by bylo nejlíp ho srovnat se zemí jako Tokio a potom začít úplně od začátku. A ostatní New York taky. Celé to město není k ničemu dobré. Musíme začít znovu od holé země. A můžeme si to dovolit –“

„Hochu, nerozmačkejte mi ruku, mám tenisový loket.“ Rozhlédl se. „Eddie, jestli budete obcházet po lidech a takhle s nimi mluvit, tak si o vás budou myslet, že jste netvor.“

„Když mi říkali, že mě mají rádi, tak jsem se chtěl zabít.“

„Vážně, Eddie, nevíte, jakým dojmem působíte. Bylo slyšet už dost poznámek. Lidé si všimli, že neodpovídáte, když s vámi mluví.“

„To ano, přestal jsem s lidmi mluvit, a je to nádhera. Není přece zapotřebí hledat neustále kontakt s lidmi. Člověk se má taky izolovat! Hledat kontakt sám se sebou.“

„Eddie, nesouhlasím s vámi. Myslím, že potřebujeme daleko víc dialogu mezi lidmi, a mezi národy taky.“

„Jenže všeho moc škodí, aspoň jak je to teď. Všechno to přátelství na každé straně. Je zlé, že se to předstírá. Vy tomu nemůžete rozumět, protože musíte vycházet přátelsky s každým, a touhle dobou už možná vůbec nevíte, ke komu vás poutá skutečné přátelství.“

„Ale to není pravda, Eddie.“

„Moc toho o sobě nevíte, pane doktore. Na tom není nic špatného, když člověk nemá rád lidi. Neříkám, nenávidět je. Ale ten starý dobrý yankeeský odstup! Všechny ty řeči o naší křesťanské civilizaci! Vždyť my přece máme obchodní civilizaci! Nejde o to, milovat svého bližního, ale vyzrát na něho a udělat to tak, aby při tom netekla žádná krev, kterou by si pak musel člověk před veřejností smývat z rukou. Všichni vědí, že to tak chodí. Jenže žijeme v přetvářce. Na konci všech fakt je přetvářka a propast mezi tím, co se předstírá, a mezi fakty je rok od roku hlubší. Podívejte se, já jsem přestal předstírat, a byl byste překvapen, kolik balastu odpadne z toho všeho, co člověk dělá celý den.“

Najednou se mě zmocnila tak povznesená nálada, že jsem začal křičet.

„Co se děje?“ zeptal se dr. Lloyd.

„Je mi báječně,“ vysvětloval jsem mu. „Pojďte, budem se procházet. Nechoďte odpoledne do práce.“

„Pozor na tu ruku, hochu, pozor na tu ruku,“ upozorňoval mě. Pustil jsem ho. „Eddie, soudce bude možná přesvědčen, že asi bude pro vaše vlastní dobro záhodno, abyste tu ještě malou chvíli zůstal.“

„Ne, o tom jste přesvědčen vy, a to kvůli tomu, co jsem říkal. Já jsem jen takový samotářský podivín, jenom neškodný cvok. Rozhodně by mi nijak neprospělo, kdybych tady zůstal. Vy tu, podle mého názoru, nikomu zvlášť dvakrát nepomůžete, co? Nemusíte na to odpovídat, jestli nechcete, ale neviděl jsem, že by se tady někdo zlepšil. Doufám, že mi nezazlíváte, když to řeknu.“

„Ne, chci, abyste říkal jen to, o čem jste sám přesvědčen.“

„Jenže vy to ve skutečnosti vůbec nechcete, že? Právě z toho je člověk tak vyčerpán, když musí říkat, že chce něco, co ve skutečnosti nechce. A navíc se ještě pořád mým otázkám vyhýbáte. Tak se vás teď musím zeptat znovu a přímo. Doporučíte soudci Morrisovi, aby mi dovolil takříkajíc ‚na druhou stranu‘?“

„Eddie, dřív nebo později budete stejně muset najít způsob, jak vyjít s lidmi.“

„Už jsem ho našel. Já s nimi nemluvím.“

„Podívejte, Eddie, já vím, že jste přepracován a –“

„No dobře, to nechte plavat.“

„Já skutečně nemám pocit, že bych mohl jít k soudci –“

„No dobře, tak si s tím už nedělejte starosti.“

„Myslím, že potřebujete být s někým, kdo převezme ještě na nějakou krátkou dobu odpovědnost za vaše chování. Ráno jsem přečetl celý váš spis…“

Odcházel jsem od něho. „Ještě si spolu promluvíme,“ volal za mnou.

Zamířil jsem do chládku po straně ústavní budovy pro školení personálu. Tady bylo území nejtišší skupiny, těch, co směli ven: shromáždili se tu téměř všichni, seděli nebo leželi na zemi, ztracené duše. Nikdo je nikdy nepřišel navštívit a nebylo naděje, že někdy někdo přijde. Rád jsem mezi těmito tichými, ode všech ostatních izolovanými ztracenci sedával, snad proto, že chtěli, jako já, jen tiše sedět a nechat čas plynout. Oficiální brožurka líčila, že ta nemocnice má též být „lidským rumištěm“.

Jednoho dne se v nemocnici objevila Gwen. Bylo to podivné setkání, schůze dvojčlenného svazku veteránské organizace bez pořadu jednání, schůze těch jediných, kteří přežili cosi, co kdysi bývalo dobrým společenstvím. Byl jsem zvědav, proč přišla, a čekal jsem, až to sama řekne. Jako by si mě pozorně prohlížela, ale nedávala na sobě vůbec nic znát.

Všiml jsem si, že má vlasy ostříhané hodně na krátko. Její rysy jako by tím vystoupily, oči, ústa, nos, všechno vypadalo jakoby těžší. Nebyla už tak hezká, ale byla o to víc tím, čemu Řekové říkají anthropos, totiž byla lidštější. Děvčata bývají většinou jako bonbónek zabalený v poloprůhledném obalu a žijí v naději, že z nich brzy některý chlap bude chtít ten obal sundat. Z toho všeho však Gwen ve svém vzezření neměla nic.

Zavedl jsem ji až na samý okraj ústavního pozemku. Lehli jsme si tam na louce do trávy, tvářemi k slunci. Řekla mi, že se z New Yorku odstěhovala do malého městečka v západním Connecticutu, kde v obchodním centru nějakého venkovského okrsku vlastní jeden její strýček výčep lihovin. Celý ten kraj jsem si vybavil. To obchodní středisko s několika malými kšefty zřejmě bylo až hodně daleko ve volném kraji, ukryto za horami, někde u prašných zapadlých cest a uprostřed lesů, stranou od číslovaných dálnic, a bylo tam dost lidí, aby mohl obchod s lihovinami slušně prosperovat. A staroch tam měl dobré zákaznictvo. Oblíbili si jeho drsný humor transponovaný do balíkovské venkovské polohy a rádi poslouchali jeho příběhy. Ale jako obchodník byl příliš lehkověrný a měl mezi zákazníky tolik nezaplacených pohledávek, že ve skutečnosti nemohl zaplatit účty za nové zásoby. A nijak zvlášť se ani nestaral, aby je vybral. Měl spíš zájem o králíky. Na svahu zalesněného kopce za obchodním střediskem měl malé městečko králíkáren a tam trávil většinu svého času. Tam ten starý člověk konečně nalezl, co ho bavilo dělat.

Pokud šlo o jeho celkový příjem, nemohl se však ještě na králíky plně spolehnout, a proto musel nechávat v chodu svůj výčep lihovin. Když se náhodou dověděl, že Gwen má v úmyslu se někam stěhovat, zeptal se jí, jestli by nechtěla vzít chlapce a strávit u něho léto. Vrchní patro je prý volné. A když už tam Gwen byla, opět se s ní přátelsky sblížil a oblíbil si ji. A do chlapce byl úplný blázen. Andy měl samozřejmě králíčky rád. Už za týden by je byl někdo jen těžko rozloučil. Strýček to všechno vyřešil tím, že nabídl hoření patro Gwen zdarma k obývání a slíbil jí třetinu výdělku z výčepny, když mu ji povede. K jeho velkému překvapení přijala.

„Tak jestli se chceš nastěhovat,“ nabízela mi.

„Ne, děkuju.“

„Dobře. To jsem chtěla vědět.“

„Nemám teď vůbec v úmyslu se ženit.“

„Kdo si tě proboha chce brát? Nabízela jsem ti jenom místo, kam bys mohl jít. Tady přece nezůstaneš celý život, ne?“

„Jen co dám pár tisíc dolarů dohromady, budu cestovat.“

„Kam?“

„Všude.“

„No a do té doby? Co? Podívej se, když budeš chtít, dobrá; když ne, taky dobrá. Je to tam docela pěkné, na vzhled sice nic zvláštního, ale když se večer všechny obchody zavřou, je tam skutečně klid. A je to živobytí!“

„A co bys ty z toho měla?“

„To už je moje věc.“

„Já teď nemám pro nikoho nic.“

„Nic nežádám.“

„Víš to jistě?“

Lehla si na záda do trávy. „Jenom jsem se ti pokoušela pomoct,“ řekla.

Věděl jsem, jak se asi to děvče muselo přemoci, když riskovalo, že odmítnu. Ze všech právě ona jediná se snaží nabídnout mi pomoc. Jako by říkala, pojď dovnitř a schovej se před bouří, zůstaň, dokud nepřejde, a kdykoli se ti zachce, odejdi.

„Nečekám vůbec nic, Eddie,“ opakovala.

„Co se stalo s Charlesem?“

„To nebyl moc dobrý nápad. A nic jiného mě nenapadá. Nic. Tak chceš to, nebo to nechceš?“

Přijal jsem Gweninu nabídku přesně tak, jak ji předložila – jako dočasné útočiště. Že prý jí budu moci pomáhat s účetnictvím a u výčepu. Dostanu za to stravu a ubytování a na nejnutnější věci. Řekl jsem jí, že nic víc ani nechci. „To je dobře,“ odpověděla, „protože víc ti ani nabídnout nemůžu.“ Nikdo z nás neučinil žádnou narážku, ani se nedotkl něčeho s nějakým utajeným smyslem. Nedělala žádné návrhy. A já jsem se nesnažil ničeho se domýšlet. Nikdo jsme se k ničemu nezavazovali a nikdo jsme neposkytovali žádné záruky.

Závěrečné soudní řízení jsem tedy mohl očekávat s důvěrou. Měl jsem kam jít.

Za několik dní nato mi řekli, že mám návštěvu a abych šel do správní budovy. Čekal tam na mne Arthur s Florence.

Byl velice horký den. Srpen sežehl trávu tak, že se drny v rozpukané zemi nemohly ani udržet, a vypadalo to, jako by už nikdy víc neměla vyrůst. Stín byl téměř černý. Pacienti se tísnili v hloučcích venku pod stromy a v koutech budov jako vyhnanci bez domova, a oko, přinucené oslnivým sluncem dívat se k zemi, je téměř ani nepostřehlo.

Arthur se silně potil, a jak jsem brzy zjistil, nebylo to jenom horkem, ale dělaly to také nervy. Nemohl jsem jim pro náš rozhovor nabídnout nic lepšího než černý plácek země pod stromem. Arthur rozprostřel pro Florence na zem lehké sako z italského hedvábí. Tehdy mi to došlo.

Florence vyprávěla jejich příběh, jako by to byla veselá anekdota o nějakém jejím příteli, nijak zvlášť blízkém, ale člověku, s kterým se docela bavila.

„Myslím, že nejvíc ze všeho jsem si prostě přála vzbudit pozornost,“ vysvětlovala. „Vzala jsem asi deset pilulek, je to tak, můj milý?“ Obrátila se na Arthura.

„Řekl bych, že to je obvyklý počet, jaký polykají lidé, když chtějí vzbudit pozornost, ale nechtějí umřít.“ Společně se tomu zasmáli.

„Ihned jsem volala Arthurovi, aby zařídil pohřeb a postaral se o Elleninu budoucnost. Arthur samozřejmě okamžitě přijel s ambulancí a s tou žaludeční pumpou, co se v Beverly Hills tolik používá, a za pár hodin už jsem docela klidně spala. Když se druhý den v poledne Arthur přijel podívat, jak se mi daří, pořád jsem ještě spala, ale když přišel večer, tak už jsem byla vzhůru a vypadala jsem, musím říct, docela pěkně, vyparáděná v tom nočním kabátku, cos mi dal před dvěma lety k Ježíšku, pamatuješ, Eve, ten s těmi krajkovými manžetami.“

Sice jsem se na něj nepamatoval, ale přikývl jsem.

„No a víš, můj milý,“ (tentokrát patřilo oslovení „můj milý“ mně) „i když jsem si vzala ty pilulky, uvědomovala jsem si jistý význam skutečnosti, že volám Arthurovi, a ne tobě. A dokonce sám fakt, že Arthur je v témž městě, mi připadal výmluvný. Tam, kde jsem tě potřebovala, tys prostě nebyl.

A když pilulky začaly účinkovat a já to skutečně začala pociťovat a uvažovala jsem, jakou zbabělost jsem to provedla, uvědomovala jsem si zároveň, že je to jediný způsob, jak mohu s Arthurem flirtovat. V mém věku, v mém psychickém stavu a uprostřed naší kultury to skutečně byl možná jediný způsob, jak udělat po sexuální stránce první krok k sblížení. Je to tak, můj milý (Arthure)?“

„To je hloupost,“ mávl rukou Arthur, přičemž se na mne dost nepřesvědčivě usmál.

„Totiž vtip je v tom, že Arthur tam pak přijel a druhý den jsme si spolu moc pěkně popovídali a, no – v našem věku! – a tak jedno k druhému, a než jsme se nadáli, byli jsme spolu v salonním voze vlaku do Britské Kolumbie. Jen si to představ! Samozřejmě že jsme oba nesmírně potřebovali dovolenou! A byl bys překvapen, můj milý (já), jak málo bylo zapotřebí, abychom si na sebe zvykli tak vůbec. Je to tak, můj milý (Arthure)?“

„Ale Florence,“ protestoval Arthur.

„A první ze všeho jsme mysleli na tebe. A ihned jsme nejvíc dbali, abychom neudělali nic, čím bychom ti mohli v tvém nervovém stavu přitížit. Arthur dokonce daleko víc než já. To on si nedal říct a že prý musíme prvním letadlem na východ. Já s sebou nemám skoro nic na sebe, jedno směšné zavazadlo, ale už jsme tady.“

Na oba jsem se usmál, a pořád jsem neříkal, na co čekala, takže pauzu v hovoru vyplnila stejně jako vždycky.

„Musím ti říct, že Arthur – doufám, že ti to nebude působit žádné rozpaky, můj milý (tentokrát jako ‚Arthur‘) – o mě skvěle pečuje. Každý den ráno, když přijde na snídani, přinese strojem psaný seznam na tom růžovém papíru na vzkazy, cos mi kdysi dal, pamatuješ se můj milý (jako ‚já‘)? To jsou povinnosti, které mám ten den vykonat: na co všechno nesmím zapomenout, kam půjdeme na večeři a co si mám vzít na sebe, nebo koho jsme na večeři pozvali k nám a co má kuchařka uvařit. Arthur prostě přestěhoval svou kuchařku k nám domů, a je božská! A pak které pochůzky mám odbýt na prvním místě, které na druhém a kde se sejdeme na oběd – obědváme téměř vždycky spolu, a je to báječná změna.: dává to obsahu mého dne takový pevný bod, a rozhodně to nebyl můj nápad, že ne, Arthure?“

„Abych řekl, vlastně byl,“ ozval se Arthur. Dostal se do strašných rozpaků. Florence mu řekla, že ho na chvíli omluví.

Dívali jsme se za ním, jak odchází. Civěl na ztracené duše ve stínu ústavní budovy. Arthur byl velice krátkozraký, a proto vždycky vystrkoval hlavu kupředu, což působilo dojmem hluboké účasti.

„Je skutečně roztomilý,“ podotkla Florence, „a na Ellen je tak hrozně hodný. Víš, poskytla jsem jí dr. Leibmana, a cítí se daleko líp. Měla několik nesmírně vážných problémů – kvůli tobě, věř nebo nevěř. Jenže teď už ji hlídá lékař, takže o ni nemusíš mít starosti; bude naprosto v pořádku.“

Á, Ellen, chudinka, politoval jsem ji v duchu, ale nepromluvil jsem.

Florence se trochu naklonila a lehce se dotkla mé ruky. Čekala, že aspoň něco málo řeknu. Chtěla snad slyšet svolení, aby ode mne mohla odejít?

„To víš,“ začala, „není to totéž, jako to bývalo mezi námi dvěma. Něco takového už v životě nečekám.“ Odtáhla svou něžnou elegantní ručku. „Ale vidíš přece, jaký je roztomilý, že? A s tebou jsem vždycky měla pocit čehosi dočasného, jako kdyby ses mohl každou chvíli zvednout a odejít. Ale Arthur patří mně a jenom mně. A nemyslíš si, Eve, můj milý, nemyslíš si skutečně, že jsem si to zasloužila? Myslím že ano, skutečně ano. Víš, nechci teď nic jiného než pravidelnost. Podívej se, ty jsi báječný člověk, ale jsi obrovský neurotik. Každý psychoanalytik, kterého jsem měla, mi to potvrdil. Dr. Weisbart, ten je nový a je vynikající, řekla jsem mu všecko o tom s Arthurem, a on říká, že prý skutečně nemohu udělat nic jiného, že prý ty jsi citově zmrzačený a potřebuješ nesmírně hlubokou terapii. Já jsem mu řekla, že nechceš. Ale on tvrdil, že teď snad na to možná přistoupíš. No ale to už není moje záležitost – totiž chci říct záleží mi na tom, vždycky mi na tom bude záležet, prosím tě, můj milý, netvař se tak uraženě, ty mě už skutečně přece nechceš: už dlouho jsi mě vlastně nechtěl, a dobře víš, žes mě nechtěl. Myslívala jsem si, že bych ti mohla pomoci a že bych ani nebyla hodná a šťastná, kdybych to neudělala. Ale vždycky přijde čas, kdy se člověk musí podívat skutečnosti tváří v tvář, a když neuspěl, musí si to přiznat. A s tebou jsem já neuspěla, můj milý, ne, neuspěla. Eve, mrzí mě to, strašně mě to mrzí –“

Naklonil jsem se a políbil ji. „Ať se ti vede dobře,“ přál jsem jí, „ať se vám oběma vede dobře.“

„Děkuji ti, můj milý. To je od tebe nesmírně velkomyslné.“ Pak se zasmála a, řekla: „Myslím, že jsem měla mít vždycky za manžela právníka.“ Potom zavolala: „Arthure!“

Nebyl daleko.

„Arthure!“ Když si byla jista, že už jde, obrátila se ke mně: „Vím určitě, že spolu můžeme udělat jistě slušné ujednání. Dala jsem ti skutečně nejlepší léta svého života a ty jsi pořád ještě atraktivní muž, v plné síle, muž, jehož schopnosti vydělávat jsou prostě nesmírné.“

Arthur přišel až k nám. „Kdybys chtěl,“ navrhoval, „tak tě můžu pořád ještě zastupovat. Ušetřil bys tím na všech stranách spoustu peněz.“

„Vezmu si jiného advokáta,“ přerušil jsem ho rychle. Pak mě však napadlo, čert to vem, ať je šťastná.

„Rozmyslel jsem si to, Arthure,“ řekl jsem. „Byl bych rád, kdybys mohl i nadále zůstat mým advokátem – pokud o mě ještě stojíš. Žádám jen o jedno –“

„A to je?“ zeptal se Arthur a sympaticky svraštil čelo.

„Že v každém ohledu budeš dávat přednost Florence. Její požadavky budou na prvním místě.“

Florence mě objala. Ten zpropadený Arthur mě téměř objal taky.

„Sepíšu návrh písemné dohody,“ řekl, „a ta bude – podle mého soudu – fér vůči vám oběma, a přijdu zase za pár dní.“

„Udělej to hned zítra,“ navrhla Florence rychle.

„No možná že bych mohl, kdybych některé závazky posunul. Myslím, že to půjde.“ (Také to udělal. Florence mě vzala pod paži a kráčeli jsme zpátky k jejich vozu.)

„Mysleli jsme s Arthurem, že bychom mohli jet do Mexico City – je sezóna – něco jako líbánky kombinované s rozvodem a to vše kombinované s obchodními záležitostmi. Arthur tam má nějaké klienty a ti tam mají velikou haciendu.“ Zasmála se a věnovala Arthurovi velice láskyplný pohled.

„Jak dlouho tady budeš, Edwarde?“ zeptal se.

„Ano,“ vzpomněla si Florence, „jak dlouho? A můžeme ti nějak pomoci? Ono je to snad až příliš absurdní; představ si, Arthure, někdo ho chce zabít, a jeho za to strčí do ústavu. Jen si pomysli!“

Všichni jsme se tomu pořádně zasmáli, což jim připadalo právě jako ta nejvhodnější chvíle k odchodu.

„Do čeho se teďka pustíš?“ zeptala se Florence, když se oba s Arthurem opásali bezpečnostními pásy ve svém hertzu.

„Uvažuju, že začnu v lihovinách,“ řekl jsem.

„No ale to je zajímavé,“ zašveholila. „Sbohem.“ A byli pryč.

Při soudním jednání jsem soudci Morrisovi řekl, že hodlám pracovat u jistého člověka, který pěstuje na obchod králíky. „A tamhle je.“ Ukázal jsem na Gwen a jejího strýčka, kteří přijeli až sem, aby se za mne zaručili.

„No ale to je velmi zajímavé,“ řekl soudce a ihned mě propustil. Dr. Lloyd neřekl ani slovo. Soudce se na příkaz podepsal a tím to skončilo.

„Prosil bych vás, abyste se mi v pravidelných intervalech hlásil,“ řekl mi později, když jsme mířili k autu.

„A to?“

„Asi jednou za rok. Mimochodem, řekněte mi, co se to s vámi vlastně přihodilo?“

„Chtěl jsem na vlastní kůži prožít vzkříšení,“ řekl jsem, „a proto jsem se musel zabít.“

„Je mi už kruci fuk, co tímhle chcete říct, ale víckrát to nedělejte. Pustím vás, přes celou dobře míněnou radu psychiatra. Tak ne abyste mě vypekl.“

Žili jsme tam všichni tři spolu, Gwen, Andy a já, v tom hořením patře u toho starocha. Měl jsem vlastní pokoj, ale někdy jsem si šel lehnout k ní. Jindy jsme zas nechtěli, a tak jsme spolu nespali. Udržovali jsme velice ostražité příměří. Každé ráno, když jsme se probudili, podívali jsme se na sebe, abychom zjistili, jestli to ještě „funguje“. Těch několik prvních měsíců jsme byli jako divoké kočky v džungli, jako dva tygři, kteří si vzájemně vlezli do cesty a shodou okolností začali žít spolu, lovit spolu, spolu žrát a spolu spát v jednom houští. Ale pořád tu zůstávala jakási konečná nedůvěra, a nebyla to jenom nedůvěra k tomu druhému, ale nedůvěra k té džungli v nás samých.

Přes pult výčepu jsem se seznámil s celou třídou kandidátů hřbitova. Přestože jsem mluvil dost málo, jako kdyby ti lidé ke mně pociťovali jisté sympatie. Mnozí neměli vůbec nikoho jiného, s kým by si mohli popovídat, protože téměř rázem mě poctívali těmi nejdůvěrnějšími sděleními, jako by chtěli, abych byl na jejich straně a stal se jim v tom gigantickém nerovném boji fanatickým advokátem.

Brzy jsem se v celém obchodním středisku stal bezplatným duchovním poradcem. Jistou nepatrnou měrou jsem se stal proslulým. Zákazníci mi přinášeli dárky a přebytky ze zahrádek a kurníků. Rozneslo se, že mám rád maliny. Nijak zvlášť, ale i kdybych po nich úplně bláznil, byl bych jich měl dost. Dostával jsem hrnce domácí marmelády a čillí a všechny druhy zimních jablek a Seckelovy hrušky. Jedna stará žena, opuštěný pijan, jak bylo vidět na první pohled, mi upletla nádherný svetr. Čtenáři mi nosili přečtené knihy a pár dní staré časopisy. Než jsem si to vůbec stačil uvědomit, těšil jsem se důvěře celé obce.

Ale žil jsem pro svá dopoledne; Gwen otvírala obchod; staroch se postaral o zákazníky přes poledne, takže jsem chodil teprv ve dvě hodiny. Tím jsem získal spoustu času a ještě jsem si ho rozmnožil tím, že jsem sedal k psacímu stroji už s prvním rozbřeskem.

Začínal jsem kdekoli. Psal jsem třeba dopis otci, ne jako počátek nějaké knihy nebo povídky, ale sám pro sebe. (Nejdřív jsem se musel vypořádat s ním.) A odtud to šlo dál. Paměti? Konfese? Byla to moje zkušenost se sebou samým, život v několika časových rovinách.

Po několika týdnech jsem se pustil do povídky, která se zabývala vztahem otce a mne (hora Aergius visela na stěně nad psacím stolem), a zvlášť oním okamžikem, kdy jsem v něm poznal svého bratra, nikoli otce, a kdy jsem viděl, že v té situaci, do jaké se dostal, nemohl jiný ani být.

Pak jsem ty stránky odložil, bez pocitu neúspěchu, protože jsem nepsal proto, abych v někom vzbudil zájem. Začal jsem pracovat na příběhu jednoho chlapce, vysokoškolského studenta, který je posedlý nenávistí vůči jisté osobě, a tuto nenávist pak přenáší na každého, koho potká, a mstí se tak na všech a nikdy nepozná rozkoš mít někoho rád. Začas se mi do příběhu dostala jedna mladá dívka, a ta pro něho měla pochopení, byla trpělivá a nakonec ho milovala a byla to první osoba, které to vůbec dovolil.

A to všechno trvalo ani nevím kolik měsíců. Bylo mi to jedno. Nespěchal jsem. Bylo to poprvé v životě, kdy jsem už nic víc nechtěl. Dokonce jsem zapomněl i na své cestovatelské plány. Jak řekla Gwen nějaké přítelkyni, dělal jsem každý den, celých sedm dní v týdnu, jednu a tutéž starou věc. A nejkrásnější byla neděle, protože bylo zavřeno a celý den patřil jenom mně.

Nikdy v životě jsem předtím nezažil to co v některých těchto dopoledních chvílích: pocit, jako bych se právě zachránil před smrtí zadušením a jako bych mohl poprvé volně dýchat.

Překvapovalo mě také, co všechno jsem v životě prožil a na co všechno jsem se mohl živě upamatovat. A to jsem si kdysi nemohl vzpomenout, co jsem měl k obědu. Teď jsem si vybavoval, co se řeklo před pětatřiceti lety, přesně táž slova. Slyšel jsem dokonce i hlasy.

Ze všeho nejvíc mě však překvapovalo, že mě naplňují vůči všem přátelské pocity, a zvláště točí Florence. Napsal jsem na ni jakousi oslavnou prózu, v níž jsem splatil opožděnou poctu její dobrotě a trpělivosti, jakou měla s tak nemožným chlapem. Vybavil jsem si, jak jsem tehdy dávno Florence miloval; sám ten pocit jako by se mi vrátil.

Spal jsem jako člověk, jenž má vystoupit z vlaku uprostřed noci a nechce si dovolit usnout úplně. Nemohl jsem se dočkat každého příštího dne.

Tak uplynul rok. A většina dalšího. Bylo to první opravdu šťastné údobí mého života.

Proto mi trvalo také tak dlouho, než jsem si povšiml, že se Gwen cítí zanedbávaná.

Byly tu jisté známky, které by mi bývaly měly říci, co se odehrává. Tak například každý den, když jsem skončil, musel jsem procházet jakýmsi procesem uvolnění. Trvalo to dost dlouho, než jsem urazil tu neustále se zvyšující vzdálenost od sebe zpět k nám. Gwen říkala spánembohem, ať už si pracuju, když jsem při tom tak šťastný, ale proboha, když práci skončím, nemohu opravdu úplně přestat? Prý potom celé hodiny jako bych si pořád něco v zadní kuchyňce dál kutil. Všimla si, že věčně cosi škrábu po kouscích papíru – ne že by na tom bylo něco špatného, ale když na mne promluví a já si začnu na papír čmárat cosi, co zřejmě nemá s jejími slovy nic společného, tak co si o tom může myslet?

A prý nepřestanu ani v noci. Míval jsem ty nejživější sny, všechny o jiných lidech a jiných dobách, a ve snách jsem sám se sebou hlasitě hovořil a zaléval se potem. Anebo jsem se uprostřed noci probudil, rozsvítil světlo u postele a udělal si nějaké ty své zpropadené poznámky – a za půl hodiny nato se světlo rozsvítilo znovu a ona kouká a vidí, jak zas sedím na posteli a čmárám něco jiného. Vysvětloval jsem jí, že bych všecko zapomněl, kdybych si to nepoznamenal, a že už jsem tak přišel o spoustu dobrých nápadů.

Byly noci, kdy jsem ji fyzicky přímo hltal. Brzy si však uvědomila, že tyhle výbuchy se dostavovaly vždycky, když jsem měl špatný den, a že nedělám nic jiného, než si na ní vynucuji to, co jsem si přál dostat někde jinde (prý u slečny Underwoodky, říkala Gwen). Tuhle funkci nijak zvlášť ráda nevykonávala; v těch mých prudkých a nepředvídaných výbuších žádosti a jejím stejně náhlém vyprazdňování bylo cosi, co ji ponechávalo nabroušenou a naprosto neukojenou.

Stále se zvyšoval počet nocí, kdy jsem do jejího pokoje nešel vůbec. Jelikož jsem vstával s prvním rozbřeskem, byl jsem prostě příliš unaven. Ve skutečnosti jsem pravidelně začínal usínat hned, jakmile jsem ulehl. To bylo obyčejně v době, kdy koupala Andyho. Když chlapce uložila do postýlky a šla se podívat na mne, slyšela už jenom moje chrápání: (Začal jsem chrápat vůbec poprvé od té doby, co se se mnou seznámila; zvlášť si toho všimla.)

Uvažovala, jak dlouho to takhle půjde. Ptala se mě (a znělo to spíš jako jistý návrh), jestli prý mě to trochu pustí, až dokončím všecko, co teď píšu. Odpověděl jsem jí, že asi ne. Už jsem však nedodal, že doufám, že mě to nepustí nikdy.

Dále ji muselo znepokojovat, že nemluvím o tom, co dělám. Zabydlel jsem se ve světě, do kterého jsem ji nepouštěl. Byl pro mne zřejmě důležitější než cokoli jiného a musela si přiznat, že byl pro mne dokonce důležitější než ona sama.

Gwen o tom problému hodně přemýšlela. Když se strýček postavil za výčepní pult, dávala mu na starost Andyho a chodila se dívat za mnou do toho prázdného domu a nosila mi oběd. Obvykle jsem za sebou míval první nával inspirace a docela jsem uvítal pivo a sendvič – i jiná vyrušení. Lehla si na starou modrou pohovku, dívala se na mne, jak jím, a čekala. Když jsem dojedl přinesené občerstvení, tak jsem někdy vstával a šel za ní.

Nechával jsem rolety ve svém pokoji úplně staženy, takže největší světlo bylo u mého psacího stolu. Když tohle světlo nesvítilo, topil se pokojík v přízračném pološeru, a vypadalo to tu hodně jako v oněch motelových pokojích, kde jsme se kdysi s Gwen scházívali. Gwen se pokoušela žár oněch chvil oživit.

Bylo však jasné, že to nepomůže. Jednoho dne zašla příliš daleko. Dojedl jsem sendvič a Gwen si musela zřejmě v mých očích všimnout, jak moje rozhodnost kolísá, protože zvedla nohu a cvakla vypínačem na zdi, kde byl centrální rozvod a odkud jsem také vedl proud na svůj psací stůl. Tak za prvé, v řeckém sexuálním katechismu nikde nestojí, že by útočit měla žena. Ale navíc jsem si prostřednictvím jejího činu uvědomil, že mi její návštěvy začínají být proti mysli, a především se mi protivila myšlenka, že se snad domnívá, že mě může vyrušit, kdy se jí zlíbí.

Řekl jsem jí, aby rozsvítila, a pustil jsem se znovu do práce. Jenže po tomhle intermezzu jsem se už k práci s nijak zvláštní chutí nevracel, stejně jako jsem to pociťoval v případech, kdy jsme se skutečně milovali a já pak nebyl s to opravdu na slušné úrovni navázat. Chlap nemá prostě neomezené množství energie.

Několik dní nato jsem prožíval dosti strašné ráno, když jsem zaslechl, že jde dolů. Bůh sám ví, neměl jsem moc chuti dát se vyrušovat, ale nedala a nedala a pořád dotírala, až k oné věci došlo. Ale na způsob jakéhosi záchranného úniku; místo abych s ní šel do postele, přehnul jsem ji přes stůl, u kterého jsem pracoval. Za chvíli nato mě odtáhla do pokoje. Ale nějak mi to s ní nešlo. A po nějaké době pokorného čekání, až ten můj vážený bude zase akceschopný, jsem se sebral, šel dolů a chodil z pokoje do pokoje a snažil se navázat na to, co jsem dělal, než přišla.

Slyšel jsem, že se chystá k odchodu. Když přišla dolů, oznámil jsem jí, že od nynějška nebudu obědvat a budu pracovat bez přestávky a něco pojím teprve za pultem.

Přikývla, neříkala nic a odešla. No tak hergot co je, myslel jsem si, když jsem slyšel, jak práskly přední dveře; vždyť jsem ji varoval, když jsme si tenkrát oba tam vzadu v zahradě na trávníku greenmeadowského ústavu všecko slibovali, že pro nikoho nic nemám, a ona přece řekla dobrá. A jestli se teď cítí zanedbávaná – no tak to ať se laskavě postará sama o sebe.

Moc skvělej chlap teda nejseš, uvažoval jsem. No a co? myslel jsem si.

Abych podal další důkaz prohlášení nezávislosti, nešel jsem ten den do obchodu. Když se Gwen vrátila domů, byl jsem ještě u psacího stroje. Řekl jsem jí, že jsem se do něčeho zabral a že nechci práci přerušovat. Pokrčila rameny.

Musel přijít den, kdy nám oběma bylo jasno, že už jsem Gwen přestal fyzicky milovat. To však ještě neznamená, že jsme se vůbec nepomilovali. Ale jestli teď kdy k něčemu došlo, tak musela začít ona a sama mě při tom vést tak dlouho, až moje tělo přes všechnu mou myšlenkovou nepřítomnost nakonec zareagovalo; takže mi to vlastně „udělala ona sama“. Často jsem to s ní dělal v naprostém tichu jako náměsíčný nebo jako bych automaticky psal.

A někdy neúčinkovala ani její sebelepší snaha.

„Myslím, že prostě nechci,“ řekl jsem jí jednoho dne, kdy to vůbec nešlo. Neuznala za nutné o tom rozpřádat hovor.

„Nejspíš mi to už začíná vypovídat,“ řekl jsem jí uprostřed jedné další noci. Neodpovídala. „Je mi pětačtyřicet a jsem už asi za tou hranicí,“ dodal jsem.

Přikývla a nemluvila. Později řekla: „To přejde.“

Ale určitě si musela vzpomenout na ty dávné dny, kdy jsem prostě vyšel z jakékoli schůze jakékoli skupiny obchodních zástupců, kde se diskutovalo o všem možném, a hned jsem s ní šel do postele a na hodinu.

Většina žen si najde nějaký způsob, jak se s tím vším vyrovnat, a většina se s tím dřív nebo později musí nějak smířit. Jenže Gwen nebyla dívka, která by dovedla příliš dlouho tlumit svoje city.

Když jsem jednou zamkl krám a šel do domu, nenašel jsem ji tam. Měl jsem hlad a volal jsem na ni. Nikdo mi neodpovídal. Pak jsem šel do kuchyně; na kamnech nebylo nic. Otočil jsem se k lednici, abych se podíval, jestli tam něco není, a uviděl jsem ji v koutě; plakala. To mě z nějakého důvodu popudilo, jako by porušila dané slovo. Když jsem se jí ptal, co se děje, tak se na mne jenom dlouze zadívala a neodpověděla.

Teprve po týdnech se mi svěřila, že byla to odpoledne zrovna u doktora a ten prý jí potvrdil její dohady. Byla těhotná. Vypadalo to skoro jako ironie, že po všech těch bláznivých vylomeninách, co jsme se spolu navyváděli, otěhotněla teprve teď. Přestala si dávat pozor na ochranu.

Ani jsem se jí později nezeptal, proč mi to nepověděla hned. Bylo zřejmé – zvlášť když jsem si pak promítl v hlavě celou situaci –, že Gwen by mi to rozhodně neřekla.

Hrabal jsem se v lednici. Až bude chtít mluvit, tak začne, myslel jsem si.

A po nějaké chvíli se zeptala: „Eddie, na co mě potřebuješ?“

„Abych občas nebyl sám,“ odpověděl jsem jí. Nějak mi to prostě přišlo na mysl a vyhrkl jsem to ze sebe jen tak. Nijak nereagovala, ale viděl jsem, že ji to zranilo. Vzpomněl jsem si na dr. Lloyda, jak prý si o mně lidé myslí, že jsem netvor.

Trvalo dost dlouho, než pokračovala. „Eddie,“ ozvala se, „jednáš se mnou přesně tak, jako jsi jednal se svou ženou.“

Odpověděl jsem jí na to, jestli si snad myslí, že obdělávám spoustu holek, tak to že je tedy na omylu. „Já už ve skutečnosti,“ dodával jsem (byl jsem přesvědčen, že tím to bude naprosto jasné) „nemám o sex vůbec zájem.“

Jestli jsem se snažil takhle vyhnout krizi, tak to rozhodně nebyl nejšťastnější způsob. Viděl jsem to a svoje slova jsem poněkud zmírnil. Ubezpečil jsem ji, že mě naprosto uspokojuje, jak žijeme.

„Jenomže mě ne,“ utrhla se.

Ukrojil jsem si kus konzumního sýra, utrhl jsem uzávěr od plechovky s pivem a šel do vedlejší místnosti. Vzal jsem si nějaký filmový časopis a začal si číst o sexuálním životě filmových hvězd a uvažovat o svém vlastním. Třeba tu zpropadenou věc ani nepotřebuju. Zvířata, obrovští, násilničtí, fyzicky založení tvorové, vydrží bez kopulace měsíce, dokonce roky a ani po tom nevzdechnou. Proč je tím člověk tak posedlý? Stojí to za to všecko trápení?

Ještě v posteli jsem o tom přemýšlel, když Gwen udělala cosi, v čem jsem jasně viděl poslední pokus. Neúčinkovalo to.

„Proč se obracíš na břicho?“ zeptala se.

„Nechce se mi,“ odpověděl jsem.

Za svítání mě cosi probudilo. Nic se však ani nepohnulo a nic nebylo slyšet. Když jsem otevřel oči, Gwen byla vzhůru, a dívala se, opřená o loket, na mne. V krizové situaci jako by jí obličej vždycky vykrvácel a oči jí zapadnou hluboko do důlků. Vypadala příšerně.

„Gwen,“ zeptal jsem se, „co se děje?“

„Vzdávám se, Eddie.“

Říkala to, jako by litovala, a dokonce s jakousi něhou a zároveň s vědomím ztraceného času. Pak vstala z postele, oblékla se, ustrojila Andyho a šla dolů do krámu na ranní túru.

Několik příštích dnů bylo všecko až překvapivě klidné. Ale právě tehdy jsem si všiml Keithe Robinsona.

Gwen si zvykla ubíjet čas ve výčepu rozhovory s nějakým chlapíkem, který pracoval u televize. Můj první dojem byl, že kupuje hodně vodky. Od lidí se mi doneslo, že to je většinou pro ženu, která prý je alkoholička.

Prvně jsem si uvědomil Keithovu existenci, myslím jakožto jistého faktoru, když dal Andymu nějaký dárek. To je vždycky znamení.

Pak se jednoho krásného dne objevila v našem patře televize, vlastně u Gwen v ložnici. S velikou obrazovkou, barevná a vůbec se vším všudy – byl to dárek od toho chlapa. Vyšlo najevo, že Keith je vlastně dosti slavná osobnost, jeden ze „špičkových tvůrčích pracovníků“, který na venkově psal hry a pořady a pak vždy jezdil na několik dní do New Yorku, aby se zúčastnil jejich natáčení. Gwen říkala, že prý na ní chce, aby jeho tvůrčímu úsilí věnovala pozornost a řekla mu, co si o tom myslí.

Věděl jsem, že kdybych se na něco zeptal, pak by její hra na žárlivost, pokud to něco takového mělo být, zabrala úplně báječně. Na takové hříčky jsem však rozhodně neměl chuť.

Ale přesto jsem si chlapa dobře prohlédl. Postavou byl asi jako já, možná o deset let mladší, měl starostlivý výraz v očích a nepřítomný pohled, jaký mívá hodně nadaných lidí. Abych se vyjádřil prostě a jasně, byl bych ho rád zabil. Nijak se nevytahoval a nic si nedovoloval; ve skutečnosti se choval jako smolař, což vždycky druhému člověku dělá dobře. Ale v populárním televizním kulturním pořadu se jeho jméno objevilo na konci dvaapadesátiminutového původního programu vysílaného v nejlepším vysílacím čase. Sám se snažil působit dojmem bezvýznamného člověka, ale byl někdo!

Jedno na něm bylo sympatické, totiž že sázel na koně a výborně se v tom vyznal. Dal mi několik tipů, zvlášť pár na patnáct ku jedné, a koníčci hladce vyhráli a já z toho měl úplnej balík a ten jsem si schoval. A k tomu ještě denně jednoho dvojitýho lomcováka. Keith si zřejmě moc dával záležet, aby se přede mnou po stránce peněz ukázal.

„Už vidím, proč toho chlapa máš ráda,“ řekl jsem jednou Gwen a chtěl jsem tak udělat vtip na to, co se skrývá za těmi jeho dostihovými radami, jež mi poskytuje.

Ale Gwen dělala naprosto nevinnou a tvrdila mi, že spolu nic nemají, a zdůrazňovala, že on vůbec není její typ. A pokud máte nějaké zkušenosti, tak když vám tohle ženské chtějí namluvit, pak je to taky jisté znamení. Neptal jsem se jí přece, jestli je nebo není její typ.

Potom však přišlo příliš opravdové varování. Říkala mi, o kolik je Keith sám lepší než všechna ta práce, kterou dělá. „Těmi svými pořady opovrhuje,“ řekla, „stejně jako my!“

„Ty s ním spíš, viď!“ zaútočil jsem znenadání.

„Co to plácáš, prosím tě?“ zeptala se, bezpochyby potěšena. Když se jí dostalo tohoto povzbuzení, tak o něm mlela dál a dál a o jeho ženě, která nejenže byla notorická alkoholička, ale navíc ještě kandidátka sebevraždy. Faktem je, dovozovala Gwen, že jeho manželka nemá ten nejmenší předpoklad probudit v něm to, co by Keith mohl vykonat, kdyby vůbec někdy začal dělat na vlastní práci. Jeho talent je na ten brak, který musí psát pro tu televizní blbárnu, moc dobrý, horlila.

Uvědomil jsem si, že kolem toho chlapa spřádá stejnou sít – a kolem sebe také –, do které jsem se kdysi chytil já.

Sledovali jsme s Gwen pořady toho chlapa po několik večerů. Sotva začaly na konci běžet údaje o obsazení a autorech, už volal New York a Keith se ptal, co si o tom myslí.

„Proč se na to nikdy nezeptá mě?“

„Ví, že pokud se něco netýká přímo tebe, je ti všecko fuk!“

Po nějaké době si začala hovory s ním brát dolů, protože nechce, aby mě to jejich lehkomyslné žvatlání vyrušovalo v mém hlubokomyslném hloubání, kterému se oddávám v posteli.

Někdy ty hovory trvaly i hodinu. Ale kdykoli jsem náhodou zvedl sluchátko a kousek vyposlechl, mluvili skutečně o psaní, o obsazení, o režii, o střihu a o všem, co se skrývá za televizním pořadem. Bylo až obdivuhodné, kolik toho dovedli napovídat o jednom pitomém televizním programu. Gwen mluvila docela moudře. A jemu na jejím mínění skutečně záleželo.

Za nějakou dobu to vypadalo, jako by ten chlap nemohl na kutě, aniž by si odbyl tuhle malou telefonní konferenci s Gwen. Brzy jsem přestal čekat, až domluví. Usnul jsem.

Celá záležitost mi začínala připadat jako bizarní playback jistých událostí z minulosti, při němž byly jenom promíchány charaktery.

Přemýšlel jsem, co si o tom asi myslí jeho žena. „V pátek přijdou na večeři,“ oznámila mi jednoho dne Gwen. Takže se brzy dovím, co si myslí. A co nevidět se objeví nějaký poslední impuls, který mi řekne, jestli s tím mám nebo nemám něco dělat. Jak dalece mi však na tom vůbec záleželo?

Vzpomínal jsem na to odpoledne na trávníku greenmeadowského ústavu, kdy jsme si slibovali, že se ničím nebudeme vzájemně vázat.

Ten večer byl výčep otevřen do devíti hodin. Když jsem se vrátil domů, rozlévala se všude vůně koupelové soli a Gwen byla ve vaně.

Podíval jsem se jí na prsy. Po Andym jí trochu splaskly. Najednou mě k ní zalila veliká něha.

Všimla si, kam se dívám. „Už se ti nelíbí, že?“ řekla.

„Proč si to myslíš?“

„Nikdy si s nima nehraješ. Už mi nerozepínáš halenku, když jedeme v autě, jaks to dělával, a už mi tam nestrkáš ruku –“

„Ale to jsou všecko legrácky pro mládež. Vždyť žijeme spolu, proboha!“

„Jenomže ty ani nevíš, že žiju. Jsou to taky legrácky pro mládež?“

Když vycházela z koupelny, plakala.

„Prosím tě, co se děje?“ zeptal jsem se.

„Víš, nech si tyhlety otázky. Co se děje! Já kruci nejsem žádná tvoje manželka. A jestli už chceš vědět, co se děje, tak se to teda týká přímo tebe!“ Když to všechno na mne vykřičela, dodala: „Jsi nenormální, víš, a mají pravdu; jsi skutečně nenormální.“

Osprchoval jsem se, a když jsem se vrátil, byla již o hodně klidnější. Dívala se na Andyho, jak se ukládá do postýlky – už z něho byl pěkný chlapec – a já jsem stál ve dveřích. To děcko, to je úplně totéž co ona, jednou tak, podruhé zase opačně, někdy samý řev a povyk, jindy zase, jako třeba teď, tichý a výjimečně citlivý.

„Co je ti, maminko?“ zeptal se.

„Je mi smutno,“ odpověděla. „Je mi smutno po jednom chlapci, co jsem kdysi znávala.“ Nepodívala se na mě.

Když Andyho uložila do postýlky, pokoušel jsem se jí vysvětlit, že ten chlapec, po kterém je jí smutno, už neexistuje. „Jsem teď úplně jiný člověk, a máš pravdu, o moc sobečtější –“

Zazvonil telefon.

„Začínám na toho chlapa žárlit,“ řekl jsem jí.

„Ty na něho nežárlíš, ty lumpe. Měl bys, ale nežárlíš. Ty jseš úplně zparchantělej chlap.“

Telefon znovu zazvonil.

„Než budeš mluvit s tím svým přítelem,“ pokračoval jsem, „chtěl bych ti říct jedno, že by sis všecko měla dobře rozmyslet, než uděláš, co chceš udělat. Nečekej, že se ti vrátí ten potřebný malý viceprezidentíček; ten už se nikdy víckrát neobjeví. Tohleto je nový model, a mně se líbí daleko víc.“

„Jenomže mně ne,“ ucedila a oblékala si župan. „Ten druhý člověk, ten se zajímal o všecko. Ty neděláš nic jiného, než dřepíš v té své kůži a pozoruješ, co se děje kolem, jako by se to odehrávalo na kilometry a kilometry daleko od tebe. Takže zvuky toho života v dálce k tobě sotva doléhají.“

Telefon pořád zvonil.

„Dobrá. Stane se podle tvého přání,“ rozhodla. „Ten zápas jsi vyhrál, zbavil ses opozice, stal se z tebe šampión, nejsobečtější člověk na světě. Budeš sám se sebou, a z vlastní vůle!“

Usmál jsem se na ni.

„A ten tvůj úsměv! Z toho nasládlýho úsměvu je mi zle. Co si ksakru myslíš, že jsi, Kristus nebo Buddha nebo co? Býval jsi vždycky pro nebo proti. Teďka jako bys tím zatraceným vše chápajícím úsměvem vymazával každého z existence.“

Zvedla sluchátko. „Keithi,“ řekla, „nepokládej, prosím tě! Já si to vezmu dole.“ Pak se obrátila ke mně. „Až si to dole zvednu, buď prosím tě tak laskav a zavěs, ano?“ Stála tam a dívala se na mne, jako by na něco čekala.

„Co chceš, abych udělal? Mám snad předstírat, že mi na tobě s tím chlápkem nějak záleží?“

„Ne,“ řekla, „předstírej aspoň, že jsi člověk.“

„Abych ti řekl pravdu, žárlím.“

Vydala ze sebe jakýsi pohrdlivý zvuk.

„Co mám udělat, mám ho snad seřezat?“

„To by bylo něco!“

„Začala sis ty! Proč bych ho já měl mlátit?“

„Tak bys měl zmlátit mě.“

„To by se ti líbilo, co?“

„Chtěla bych vidět aspoň nějakou známku, že je v tobě kus člověka,“ řekla.

„Abych tedy dodal sám vysvětlení; znamená to, že když ti nedám, co potřebuješ, seženeš si to jinde, je to tak?“

„Dělám jenom to, co dělají všichni ostatní, všechny ty ctihodné dámy. Jak dlouho čekala tvoje žena, no, řekni!“

A odešla z pokoje.

Myslel jsem, že bych to měl aspoň zkusit. Zvedl jsem sluchátko. „Keith?“

„Ano, dobrý den.“

„Nepřeju si, abyste Gwen ještě volal.“

Po okamžiku překvapeného mlčení Keith prohlásil: „Myslím – myslím, že tohle by mi měla říct snad ona, ne?“

Gwen mezitím došla k telefonu: „Buď tak laskav, Eddie, a zavěs.“

Zavěsil jsem. Nedals do toho prostě celý srdce, hochu, řekl jsem si.

Nejpodivnější na tom všem bylo, že jsem se na Gwen vůbec nijak nezlobil. Dělala jenom, co musela, čekala, až uvidí, co všechno jí u mě projde. Tím způsobem si chtěla změřit, jaké skutečné city k ní chovám. A jestli se ukáže, že mi je to úplně fuk, proč by nešla s někým jiným?

Ale přesto, jestliže ona udělala, co musela udělat, pak já jsem taky dělal jenom to, co jsem musel dělat. Totiž že to všechno hodím za hlavu – i ji a vůbec všechno, do posledního puntíku.

Tohle byl pravý okamžik, kdy jsem všemu mohl učinit přítrž, pokud jsem ovšem chtěl.

Člověk zjistí, co chce, podle toho, co dělá. A z toho, co jsem dělal, jsem nakonec došel k něčemu, co se netýkalo Keithe, ale toho malého chlapce Andyho.

30

Je to trapná příhoda a vůbec nejsem pyšný na roli, kterou jsem v ní sehrál.

Andy se najednou dostal do podivného údobí. Nic se mu nelíbilo, nic nebylo tak, jak on by si to byl představoval. Udělal si z Gwenina strýce otroka; ten staroch mu dal všecko, o co si řekl. Když mu Gwen něco odepřela, dostával záchvaty vzteku, jejichž prudkost až děsila. Jako by v tom chlapci propukla všechna zvířecí divokost, která v člověku dříme.

Gwen dost přečetla a sdělila mi, že dr. Spock popisuje přesně takové chování, jaké má Andy, takže toto údobí je prý naprosto normální.

Avšak mně se to jevilo jinak: milovala to děcko tolik, že pro ni bylo nesmírně těžké je po stránce disciplíny usměrnit. A chlapec jejího citu využíval a bez přestání ji dráždil, jako by chtěl vědět, co všechno mu projde. Řekl jsem Gwen, že si přímo říká o pár ostřejších slov a že skutečně potřebuje pořádně nařezat. Odpověděla mi, že asi budu stejně tak ze starého světa jako můj otec a abych se do toho nepletl. Ale stávalo se to pro mne stále těžší a těžší, jen tak přihlížet a chlapcovo chování snášet.

Odehrálo se to při snídani onoho dne, kdy k nám Robinsonovi měli přijít na večeři. Andymu se nelíbilo, co před něj Gwen postavila, a shodil to na zem. Gwen ho napomenula, ale hoch spustil úplnou bouři vzteku. Pak jsem viděl, že se Gwen vzdává. Dospělým chlapům, kteří ji chtěli dostat na kolena, se to nepodařilo, ale tomuhle dítěti toho rána přímo jedla z ruky.

A aniž si to uvědomila – dva dny jsme spolu již nemluvili – ohlédla se po mně, jako by hledala pomoc. Chlapec ječel a tloukl do ní a Gwen se po mně podívala, pak si zakryla rukama tvář a prostě si to dala líbit.

Zasáhl jsem způsobem, který byl i pro mne šok. Popadl jsem zuřícího chlapce za těch pár hadříčků, co měl na sobě, jako se bere kotě za kožich, donesl jsem ho k sobě do pokoje a zavřel dveře. Hoch se s ječením pustil do mne: „Běž pryč! Já tě nemám rád! Běž pryč!“ Nikdy předtím jsem neviděl tolik zuřivého odporu v tak malém stvoření. „Já tě nechci,“ ječel, „já tě nechci!“

Když ho neutišila první rána, uhodil jsem ho znovu. A znovu a ještě silněji.

Pak zmlkl a jenom pofňukával. Na tváři mu svítil otisk mé ruky, rudý jako vyrážka.

Měl jsem chuť toho chlapce zabít, já, který jsem mu nikdy nevěnoval sebemenší pozornost, já, který jsem na něho sotvakdy promluvil, já, který jsem o něm už vůbec nehovořil; já, který jsem ve skutečnosti odmítl vzít na vědomí jeho existenci a nejvýš se na něho nevraživě podíval a napomenul Gwen, že by na něho měla být tvrdší, ano, já jsem na něho vztáhl ruku, která byla schopna vraždit.

Skutečně jsem k němu tohle cítil?

Snažil jsem se s ním promluvit, vysvětlit mu, co od něho matka očekává, co si od něho může dát líbit a co si líbit dát nemusí, když ho trestá; a taky jsem se mu snažil vysvětlit, proč ho trestá a jaká jsou pravidla. Ale když jsem se na něho podíval a uviděl otisk své ruky na jeho tváři, znělo to všecko nesmírně arogantně. Plamenně jsem se zastával Gwen, ale neustále jsem cítil, jak je můj povýšený postoj zahanbující, když se uváží okolnosti, do nichž jsme my dospělí to dítě sami uvrhli.

Znovu jsem tedy zmlkl.

Stál tam, díval se na mne a čekal a mně připadalo – vím, že to bylo skutečně moje zdání –, že čeká, až řeknu něco o něm a o sobě. Co jsem mohl říct? Že se mi protiví, protože je Chetovo dítě?

„Jseš můj táta?“ zeptal se.

„Ne.“

„A proč nejseš?“

Nikdy jsem nepomyslel, co bych asi odpověděl, kdyby se mě na tohle zeptal. Gwen chlapci nikdy nic neřekla.

Chlapce čekala těžká chvíle.

Snažil jsem se udělat to nejlepší, co jsem dovedl. „Neměj strach,“ řekl jsem mu, „vždycky se o tebe budu starat.“

Podíval se na mne a pro ten okamžik to tak nechal být.

Nakonec jsem mu řekl, co jsem skutečně cítil, totiž jak hodně mě mrzí, že jsem ho uhodil, a že to už nikdy víckrát neudělám. Zlehka jsem mu položil dlaň na rudé místo na tváři a prosil jsem ho, aby mi odpustil. Myslel jsem, aby mi odpustil vůbec všechno, i to, jak jsem se k němu choval dosud a čeho jsme se na něm všichni dopustili.

Minutu neříkal vůbec nic. Pak mě najednou prudce objal, přitiskl se ke mně a políbil mě. Jestli to způsobilo uvolnění onoho hrozného napětí anebo, jak jsem se později domyslel, instinktivní poznání, že moje rány byly daleko přátelštějším projevem než moje dřívější chladná zdrženlivost, to jsem tehdy nevěděl a bylo mi to jedno. Objímal mě ručičkama.

Zůstali jsme v tom pokoji a dlouho jsme spolu hovořili. Když jsme vyšli ven, byl můj.

Čekal jsem, že se Gwen strašně rozzuří, až uvidí jeho obličej. Neřekla víc než: „Mohli by tě za to i zavřít.“ Pronesla to však tak lehkým tónem, že mě to až zmátlo. Pak chlapce posadila k jídlu a hoch je snědl. Za několik minut odešli do výčepu.

Právě to odpoledne jsem měl slavit jakýsi svůj čistě osobní svátek. Předchozí noci jsem zůstal dlouho vzhůru a dokončil jsem revizi své první povídky. Měl jsem v plánu znovu si ji ráno přečíst, trošku si ještě pohrát s některými drobnostmi, odeslat ji poštou a oslavovat. Ale když jsem seděl u psacího stolu, nebyl jsem s to myslet na nic jiného než na tu příhodu, která se stala mezi mnou a Andym. Nutilo mě to jít se podívat, jestli je otisk mé dlaně ještě na jeho tváři. Teď už se asi začíná ztrácet, uvažoval jsem, určité musí.

S povídkou jsem nebyl s to dělat vůbec nic, ani si ji ještě jednou přečíst, a tak jsem šel na poštu a poslal ji tak, jak byla. Pak jsem spěchal zpátky do obchodu.

Když jsem přišel k výčepu, Gwenin strýček jel právě kolem ve své malé staré dodávce. Ve voze u něho seděl Andy. Neviděl jsem mu jasně do tváře.

Před obchodem stál Howie, místní opilec. Stál jako vždycky, civěl před sebe, jako by zapomněl na všecky a na všecko na světě. Nechtělo se mi jít do výčepu a střetnout se tváří v tvář s Gwen, tak jsem postával venku vedle Howieho (neuznal mou přítomnost za hodnou pozornosti) a čekal jsem, až se chlapec bude vracet zpátky.

Howie byl člověk, který měl svou důstojnost. Denně, po celý život si kupoval svou sedmičku, žádné muškátové víno ani ostružinové brandy za pár šupů, ale slušnou značku. Byl to vysloužilec z druhé světové války a vláda Spojených států mu poskytovala dosti peněz. Bylo zřejmé, že nic víc nepotřebuje.

Pití whisky Howieho chování neměnilo. Nemohli jste sice říct, že by býval byl střízlivý, ale ať byl sebeopilejší, nemohli jste zase říct, že se chová jako opilec. Prostě stál a civěl do prázdna. Obvykle dorazil do obchodního střediska tak kolem desáté dopoledne (nikdo nevěděl přesně odkud). Zaujal své postavení a zůstal tam tak stát, aniž promluvil, aniž bral na vědomí pozdravy, aniž – pokud si toho kdo vůbec mohl všimnout – věnoval pozornost jakékoli události ve svém okolí. Ale věděl, kdy dorazil Gwenin strýček, protože za několik okamžiků po této výměně stráží vešel do výčepu a koupil si svou sedmičku. U mne nebo u Gwen nekupoval.

Podíval jsem se na něho a napadlo mě, že tohle je právě člověk, kterého jsem dr. Lloydovi vylíčil jako jedince dokonale prostého jakýchkoli kontaktů. Někdy budu muset vypátrat jeho tajemství, myslel jsem si.

Když se Andy se strýčkem vrátil, choval se ke mně přátelsky, ale otisk mé ruky měl stále ještě na tváři. Nevím, co si o tom ten staroch myslel. Nebyl jsem s to před něho předstoupit. Andy brzy nato odcházel s Gwen a usmíval se na mne. Jak může být tak velkomyslný, divil jsem se.

Když jsem byl teď s to dívat se na všecko chlapcovýma očima, nedovedl jsem se ubránit a musel jsem zároveň přemýšlet o něm. Prodělával to nejprostší lidské trápení: měl jsem pro něho mít pochopení. Když jsem nakonec sestoupil z výšin své dospělosti a promluvil si s ním z očí do očí, viděl jsem, že je nesmírně nedočkavý setkat se se mnou docela obyčejně, dole při zemi.

Vzpomněl jsem si, co let jsem se načekal, jestli mi otec řekne pár prostých laskavých slov. Jak bych se byl k němu přitiskl, kdyby to byl udělal. To nutkání ve mně pořád ještě přetrvávalo; cítil jsem je. A přesto, když přišla řada na mne, nechal jsem na Andyho tváři otisk své ruky.

Celé odpoledne jsem měl svůj obvyklý proud zákazníků, pravidelných hostů, kteří přicházeli a odcházeli, a ti mi také připadali jako mí pokrevní bratři, nijak výstřední a vůbec ne odlišní. A přestože byli tak strašně vzdálení, tak pohrouženi sami do sebe a nedosažitelní jako Howie, konzervovaní v plechovkách svých těl, zněly tamodtud zezdola z nejskrytějších koutů hrany lidských problémů, jaké jsem měl i já. Muselo to tak být; tam koneckonců směřovala i moje cesta.

Sestup dolů na zem, Evangeli.

Jestli jsem se něčemu naučil na té své dlouhé cestě od okamžiku, kdy jsem odešel od Williamse a MacElroye, a přesto nejsem schopen napsat žádnou pravdu sám o sobě, tak bych třeba mohl promluvit za ostatní. Jednoho dne bych možná mohl promluvit za Howieho, protože i já jsem on.

Představoval jsem si, že když ke mně onoho horkého srpnového dne přišla Gwen do greenmeadowského ústavu, musel jsem jí připadat stejně, jako mi připadal toho dopoledne Howie: jako člověk uzavřený sám do sebe, jakoby zapečetěný, člověk, který nemůže nikomu ničím oplatit, a proto je ve střehu přede vším, co se mu nabízí. Viděl jsem, že to asi vyžadovalo velikou odvahu, když mi tenkrát nabídla přístřeší a dokonce jistý soucit a když mi tyto lidské dary nabízela i nadále, přes všechnu mou hrubost, přes mou podezíravost, a když mi je nabízela znovu a znovu, tehdy když přišla se strýčkem na soudní projednávání mého případu a když se tam za mne zaručila, což původně slíbil dr. Lloyd a což nakonec stejně neudělal. A pak mě pozvala domů, mě Howieho, poskytla mi útulek, zaměstnání, živobytí, a já jsem se jí odměňoval tak, že za její lidskou vřelost jsem jí oplácel arogancí, za trpělivost lhostejností, mrazivým pohrdáním vůči jejímu jídlu, pití a přístřeší a tím nejurážlivějším, co jsem mohl udělat – chladem k její sexuální vřelosti. Ano, Gwen měla odvahu.

Na sklonku odpoledne jsem si uvědomil, že ať už si sám o sobě myslím co chci, aspoň jedna dobrá věc se přece jenom stala: dokončil jsem povídku a odeslal ji, a ta povídka byla chvalozpěvem na jednu bytost, na Florence – nebyla to povídka plná nenávisti a skryté pomsty – a doufal jsem, že je první z celé řady dalších. A jelikož jsem měl důvod, rozhodl jsem se, že budu oslavovat. Tak jsem si koupil sedmičku stejné značky whisky, jakou měl rád Howie, a otevřel jsem ji. A když přišel některý z mých oblíbených zákázníků, vzal jsem ho dozadu, řekl mu, že mám důvod k oslavě a že bych rád, kdyby se se mnou napil.

A tak se stalo – měl jsem tam totiž hodně přátel –, že když nadešel čas zavírat, byl jsem opilý. Na party, kterou pořádala Gwen na počest Robinsonových, jsem dorazil už v náladě; a oni zřejmě taky něco vypili.

Ve skutečnosti už se všechno dostávalo pořádně do varu. Keith za mé nepřítomnosti převzal roli pána domu, připravoval pití a zřejmě si mezi dvěma ženami liboval.

Zjistil jsem, že jeho manželka je beznadějná alkoholička. Měla veliké prsy a jako všechny ženy, které silně pijí, velmi tenké nohy. Zřejmě nasávala od okamžiku, kdy vstoupili do domu. Manžel s ní skleničku za skleničkou držel krok, ale v daleko menších dávkách. Já jsem si zachoval svoje tempo. Gwen nepila – aspoň zpočátku ne.

Z té večeře se nepamatuju na nic, než že Keith se choval k manželce nesmírně laskavě, jemně a šetrně. Jednu chvíli, když se domníval, že se nedívá, se jí pokoušel sklenku schovat. Jenže to neudělal nijak zvlášť šikovně (chytila ho při tom) a já jsem začínal mít podezření, že při vší starostlivosti svou manželku velice obezřetně opíjí – opíjí natolik, aby neviděla, co se děje mezi ním a Gwen, ale aby se zase nezřídila tak, že by ji musel odvézt domů. Pokud měl tenhle úmysl, dařil se mu báječně, protože asi za hodinu nato, co Gwen složila poslední ušpiněný talíř do výlevky, zůstala paní Robinsonová ležet zmožená na pohovce a tvrdě a docela spokojeně usnula.

Můj bezvýsledný pokus přinutit Keithe, aby upustil od svých nočních rozhovorů s Gwen, ho zřejmě přesvědčil, že já nejsem žádný problém. Čím víc pil, tím víc se choval, jako bych tam nebyl. Brzy začali s Gwen povídat a povídat a já seděl tiše v koutku, jenom jako obecenstvo a nijak jsem se nezúčastnil.

Nejdřív se konverzace zaměřila na Keithův život v umění, během níž Gwen rozcupovala jeho kariéru na cucky, a musím přiznat, že to dělala s precizností, které nebylo možno nic vytknout. Ten chlap musel být určitě masochistický psychopat, že si to dal líbit. Zdálo se mi, že snad všeho toho, čím špinila jeho osobnost i jeho programy, nemá vůbec dost. Dokonce sám k jejím připomínkám neustále dodával příklady. A já v něm pořád viděl sebe, sebe a Gwen před třemi lety. Stejně tak jako kdysi říkávala mně, i jemu tvrdila, že je pro práci v televizi příliš citlivý a čestný a že má daleko víc kvalit pro jinou práci. Po Keithově tváři jako by se náhle rozlila dychtivá chlapecká touha tomu uvěřit. Musel jsem uznat, že je přitažlivý. Gwen zdůrazňovala, že jeho pravý talent se ukáže teprve tehdy, až se bude chtít zavděčit sám sobě, a ne těm kšeftařům, co obhospodařují televizní síť. Všecko jako obyčejný playback; mohl bych jí to suflovat řádku po řádce! A jak byla kouzelná (tehdy nyní), když se mu snažila vysvětlit (jako kdysi mně), že se prodává.

Připomínala mi snad tím, kolik pro mne udělala?

„Nevím,“ vpadl jsem najednou do té jejich hry mimo text. „Myslím, že Keithovi se bude dařit nejlíp přesně tam, kde je: u televize.“

Přijali má slova jako nepřátelskou poznámku.

„Nevíte, do čeho se necháváte zatahovat, Keithi,“ varoval jsem ho s krajním soucitem.

Keith dělal, jako bych byl vůbec nepromluvil. Ale Gwen se na mne podívala. Dost jsem toho už vypil.

„Třeba Keith ani nemá nic vlastního, o čem by chtěl skutečně psát,“ poznamenal jsem. „Podívej se, Gwen, musíš být opatrná, když někoho takhle hecuješ.“

Keith se na mne poprvé podíval.

Gwen se myslím snažila uhodnout, z jakého stanoviska na to jdu, stejně tak jako mně ještě nebyly stále jasné její úmysly.

„Co ty proboha můžeš vědět o Keithovi, Eddie?“

Pak se podívala na láhev. Gwen pije málo. Nalil jsem jí.

„Že nejsem tak daleko od pravdy, viďte, Keithi?“

Znovu jsem si nalil. Mám důvod k oslavě, pomyslel jsem si. Byl jsem hrdý na to, co jsem udělal sám se sebou. Zmocňoval se mě dobrý pocit, když jsem si vzpomněl na ty staré časy a na tu dálku, co jsem od té doby urazil.

Uprostřed toho sebeobdivování (byl to pro mne rozhodně úplně nový pocit) jsem slyšel, jak Gwen říká: „Toho prevíta si nevšímej. Začíná mít prostě moc v hlavě.“

„Správně,“ přikývl jsem. „Toho prevíta si nevšímejte, a v hlavě už mám. Nechci dělat protivnýho křena. Asi bych se měl jít projít; jak by se to vám dvěma líbilo, kdybych –“

„No jen si hezky běž,“ posílala mě Gwen, „je pěkný večer.“

Láskyplně jsem se na ni usmál.

„Víš,“ řekl jsem, „skutečně jsem se snažil pomoct Keithovi malou radou.“

„Jo, to jo. Tak si běž na tu procházku!“

Myslím, že lidi by většinou řekli, to je ale děvka, takhle nestydatě se válet s druhým chlapem přímo před člověkem, který je údajně její stálý přítel! Ale já jsem se jí obdivoval. Mohlo snad být něco zoufalejšího, než co právě udělala?

Seděli vedle sebe, a hodně blízko, a mluvili přitlumeně, že jsem je vůbec neslyšel. Zato jsem velice jasně cítil její nadání pro destrukci. To slovo destrukce, pomyslel jsem si, to je nádherné slovo, a někdy velice potřebné. Nakonec jsem přece sám řekl dr. Lloydovi, že bych chtěl všecko spálit, všecko, až na holou zem, dokonale, jako v Tokiu; a říkal jsem nejenom Harlem, ale všechno, a pak začít úplně od začátku.

„Spal to, Gwen, děvenko, spal to všecko, holčičko.“

„Myslela jsem, že půjdeš na tu procházku.“

„Jdu.“ Zvedl jsem se a šel ke stolku s pitím.

„Ale ještě si nejdřív naleju. Dnes večer oslavuju.“

„Co proboha oslavuješ?“

„Á, spoustu různejch věcí, a vlastně jedno a to samý.“

„Máš už pořádně v hlavě, Eddie.“

„To mám,“ přitakal jsem, „a jsem strašně šťastnej.“

„Prosím tě, buď tak hodný a těch důvodů nás ušetři.“

„Vona je na mě naštvaná, Keithi,“ oznamoval jsem mu tím nejmírnějším tónem, „protože jsem se s ní přestal milovat.“

„Mlč, Eddie.“

„Mám vám taky nalejt, Keithi?“

„Ne, mně je akorát, člověče.“

„Nebyl jste náhodou ke konci války v Tokiu, Keithi?“

„Ne.“

„Eddie!“ okřikovala mě Gwen.

„Ano, Gwen, tak co, miláčku, tak se do toho pusť, hlava nehlava!“

„Jseš opilej, Eddie.“

„Správně. Vidíte, Keithi, ještě je na to čas, na tu totální destrukci. Ale pak se musí začít vod holý země. Jako v Tokiu. Já to viděl. Postavili to znovu. Ale jste schopen to udělat? Chtěl jsem totiž říct…“

Pak jsem zmlkl a na chvíli se zamyslel. Měl jsem už pořádně v hlavě, ale to bylo to nejmenší. „Chlape, vy jste mi neodpověděl,“ řekl jsem, „tak byl jste na konci války v tom Tokiu? Já jsem tam byl. Zajel jsem se podívat i do Hirošimy. Co jsme tam udělali, tak to bylo svým způsobem něco geniálního. Jenomže co jsme si vymyslili potom? V tom je ta zatěžkávací zkouška, hošánku. To samý? Vtip je v tom, vymyslet si něco lepšího namísto toho starýho. Chápete, co tím chci říct?“

„Ano,“ lhal Keith.

„Tak co tím chci říct? Jen mi to povězte!“

Nastalo dost hluboké ticho. Slyšeli jsme, že paní Robinsonová, která spala naproti, chrápe.

Gwen šla a přikryla ji dekou. Pak zhasila stojací lampu, která svítila paní Robinsonové do obličeje. V tu chvíli byl pokoj osvětlen pouze světlem z chodby.

„Á,“ řekl jsem, „milenecký osvětlení.“

Gwen se posadila na pohovku, těsně vedle Keithe. Uvelebila se mu opět po boku a pak se podívala na mne. A já na ni. Myslím, že jsem se na ni docela s láskou usmál; asi tušila, že Keith není její úroveň. Musí být zoufalá, uvažoval jsem, že sahá po něm. Skutečně po něm sahala. Položila mu ruku do klína.

„No tak, co teď uděláte, Keithi?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě. Právě překročil hranice od postoje: „Panebože, tuhle ženskou toho kšeftaře s kořalkama bych chtěl zbouchnout hned tady na tom kanapi“ a ocitl se na mnohem nebezpečnější půdě: „Panebože, bez toho děvčete se v životě neobejdu. Byla stvořená pro mě.“

„Myslím, že teď byste udělal nejlíp, Keithi, kdybyste paní zavezl domů.“

Tohle je pobídnutí, aby přešel do protiútoku, jestli je vůbec s to zaútočit, uvažoval jsem.

Oba se podívali nejdřív na mne a potom na sebe.

„Tak mě napadá,“ navrhl mi konečně, „jestli byste ji, vážený pane, nemohl odvézt domů sám. Ještě toho máme spolu s Gwen spoustu probrat a sotva jsme začali.“

„To ať vás teda nenapadá, hochu,“ odmítl jsem ho, „neodvezu.“ Musel jsem se mu obdivovat. Měl víc odvahy, než jsem počítal. „Tak dělejte, Keithi, odvezte ženu domů a uložte ji do postele.“

Seděli tam a snažili se vymyslet, co mají udělat.

Nalil jsem si další.

„Dovezeme ji domů, Keithi,“ rozhodla nakonec Gwen.

Vstala a začala se věnovat Keithově ženě. Pozoroval jsem ji vzdáleným, ale pronikavým zrakem naprosto zpitého člověka. Viděl jsem všecko a za všecko. Tak jsem si například uvědomil, že Gwen má nový problém, problém, který nepředvídala a který se jí nijak nelíbil, břemeno péče o paní Robinsonovou. Keith si strašně přál, kdyby tak byla jeho manželka mrtvá. To jsem pozoroval naprosto jasně.

„Dal jste jí napít trochu moc, Keithi,“ řekl jsem. „Myslím, že byste ji nejradši viděl mrtvou, viďte?“

Nalil jsem si další. A ta to dodělala! Po zbytek večera jsem měl před sebou všecko rozmazané. Vzpomínám si, že jsem si šel do kuchyně ještě pro trochu ledu, a když jsem vyšel, nebyl jsem v pokoji, ale někde na dvoře a oni cpali tu opilou ženskou Keithovi do auta. Mám dojem, že jsem za nimi jel v dodávce Gwenina strýčka až ke Keithovu domu. Skutečně jsem musel celou tu vzdálenost ujet. Ani nevím, jak jsem to dokázal, protože jsem všecko před sebou viděl nakřivo. Pak jsem se nějak ocitl v jejich manželské ložnici; začali paní Robinsonovou svlékat; všiml jsem si, že má tělo hodně vyschlé, a Gwen jí prokázala značné milosrdenství, myslel jsem si, když ji přikryla noční košilí. Někdy brzy potom jsem vzal Gwen za ruku a řekl jí cosi dosti nesmlouvavého o tom, že půjdeme domů. Pamatuju se, že mi na to pověděla: „Tebe jsem se vzdala už před třemi týdny, Eddie.“ A já si pořád opakoval: „Tři týdny, co to je, tři týdny?“ Pak jsem se napůl rozplakal a zkoušel jsem strkat Gwen ze schodů dolů a přesvědčoval jsem ji: „Já tě miluju, holčičko, opravdu tě miluju a ty se mnou půjdeš domů.“ Ale na ni to nijak neúčinkovalo. Myslím, že už toho taky dost vypila, protože povídala i věcí, které nedávaly smysl. Ale pamatuju se, že prohlásila: „Ty mě chceš zabít, Eddie; ale já nepřipustím, abys mě zabil.“

Vůbec se nepamatuju, jak ta rvačka povstala, vím jen, že nezačala mezi Keithem a mnou – my dva s Keithem jsme se vlastně vůbec neprali – vzplála mezi mnou a Gwen. Vrhla se na mne vší silou. Ale moje věc byla spravedlivá a to mi dodávalo sílu. Zavlékl jsem ji dolů a vráželi jsme do stěn, až padaly poličky plné starého amerického lidového umění. Já však nepovolil a tahal jsem ji vší mocí z toho domu pryč. Pak se mi najednou vytrhla a vykřikla na mne: „Tam už zpátky nepůjdu, ne, nepůjdu,“ a běžela do kuchyně a v okamžiku se vrátila s nožem. Byl jsem opilý a myslím, že proto se mi ten nůž zdál obrovitý. Připadal mi spíš jako kosa než jako nůž.

Když ji Keith spatřil a když uviděl ten vskutku nekompromisně vyhlížející zabiják a ten její naprosto nekompromisní výraz v obličeji a když slyšel, jak křičí po mé krvi, zasáhl. Všechna čest, to mu musím přiznat, měl odvahu, protože ji popadl za ruku. V tu chvíli už nerozeznávala zlo od dobra, nepřítele od přítele. Tak se vrhla i proti němu. Uhnul do kouta, ale přes dlaň už měl strašlivý krvavý šrám. A Gwen šla pořád po něm, stále lačnila po krvi – po jeho, po mé, po číkoli –

„Co to do ní sakra vjelo?“ řval na mne Keith celý zakrvácený. Tuhle Gwen nikdy předtím nepoznal.

„Je to netvor,“ křičel jsem.

„Odveďte si ji odsud,“ ječel. „Kruci sakra odveďte si ji odsud.“

Tak jsem ji odvedl.

Za několik měsíců se ze mne a Keithe stali dobří přátelé. Dopoledne o nedělích jsme se spolu něco nahráli tenis.

Ten večer už se neodbýval žádný nekonečný telefonní rozhovor, v němž by se rozebíraly estetické stránky televizních pořadů.

Ostatně, byli bychom ani neměli sílu zvednout sluchátko, jak jsme byli oba zmoženi. Jen taktak, že jsme se dostali do postele. Drželi jsme se jeden druhého, a sotva jsme se octli v posteli, už jsme o sobě nevěděli.

Uprostřed noci jsem zjistil, že je vzhůru a dívá se na mě.

„Nikdy jsi mi to předtím neřekl,“ ozvala se.

„Co jsem ti neřekl?“

„Řekls mi, že mě miluješ. Tos mi předtím nikdy nepověděl.“

„Určitě ano.“

„Kdy?“

„Mockrát. Kdy jsem to řekl včera večer?“

„Zrovna předtím, než jsem chudáka Keithe řízla do ruky.“

Když jsme si na to vzpomněli, museli jsme se smát; a leželi jsme tam a měli se zase rádi. A za chvíli jsme se spolu milovali a nebylo to nikdy tak pěkné od toho posledního večera tenkrát u zálivu, kdy nás pak ráno přistihla Florence s Glorií. Potom jsme zůstali klidně ležet. Oba jsme už byli staří zkušení harcovníci a oba jsme věděli, že tím, co se stalo, se nic ve skutečnosti nezměnilo; ledaže nám to snad povědělo, že tam někde hluboko ještě pořád něco je a že nám to jednou bude vhod, až se k tomu budeme moci zase dostat zpátky.

Co jsme řekli v žáru vášně, nic na ničem neměnilo, to jsme dobře věděli.

Řekl jsem jí: „Vím, proč se ti líbí. Dává ti pocit, že něco znamenáš. Vím, proč by ses s ním cítila nepostradatelná.“

„Ale Eddie, myslím, že už se naprosto odradil. Navždycky.“

„Víš, tuhle zvláštní stránku tvé osoby ještě nikdy neviděl. To chce čas, než si jeden zvykne.“

„Panebože, tak mi napadlo, že jsme spolu úplně navěky svázaní; možná že mě vůbec nikdo jiný na světě nesnese, a já vím, že jsem ta jediná, která je schopná vystát zase tebe. Ježíšikriste! Ježíšikriste!“

Pak usnula, jako za starých časů, s hlavou na mém rameni. Tohle je pro mne sakramentsky moc dobrá holka, uvažoval jsem, když jsem cítil, jak se její tělo ve spánku naplňuje a vyprazdňuje dechem.

V duchu jsem jí blahořečil za všecko, co pro mne udělala. Jestli ji teď ale chci, pomyslel jsem si, pak pro ni budu muset něco udělat. Budu asi muset vytrvat. Budu muset možná nasadit kurs tvrdé disciplíny. Protože ona se probudí, a jestliže ne zítra, tak pozítří ráno anebo popozítří, a uvidí, že to, o co jsme se oba mohli téměř navždycky rozbít, tu pořád ještě je.

A stejně tak jako jsem si kdysi řekl, že je hranice, kam až jsem s to se přizpůsobit ostatním lidem, tak jsem nyní viděl, že existuje hranice, kam až je ona schopná přizpůsobit se mně. Možná že by nakonec mohla být šťastnější s Keithem anebo s někým jako on. S někým, kdo ji zoufale potřebuje, i kdyby měla jenom sestřelit balóny přetvářky a ctihodnosti, na kterých visí. Možná že právě to dovede ona pro chlapa udělat, a to už udělala pro mne.

Ze své vlastní minulosti jsem se poučil, že jediný způsob, jak si zachovat život, je hodit jej za hlavu a čekat, co se stane. Možná že vztahy mezi lidmi se musí začas také někdy změnit, stejně jako kůže, která se musí svléknout, protože to, co roste pod ní, je jiné, a možná větší. Možná že když máme udržet nějaký vztah při životě, musíme ho občas odhodit, abychom zjistili, jestli se nám sám o sobě vrátí zpátky; jestliže ne, pak snad by se ani vracet skutečně neměl.

Šel jsem se podívat na Andyho. Na skráni byla stále ještě stopa po mém činu. Posadil jsem se a díval se na spícího chlapce. Teď se mi nechtělo ho opustit.

„Pojedu na nějakou dobu pryč,“ oznámil jsem Gwen, když posnídala.

„Nemusíš.“

„Dám ti vědět, kde zakotvím. Potom se ti nějakou dobu neozvu. Bude záležet na tobě. Víš, jaký jsem. Miluju tě, ale o slovu láska jsme spolu už mluvili; není to všecko, že? Konečně budu dělat, co pokládám za nejlepší. A vím, že ty taky. Jedině to má nějakou naději! Ať už je to co chce a ať už je to s kým chce.“

Musel jsem dolů do výčepu, protože peníze, které jsem si ušetřil, jsem měl v obálce vzadu v šuplíku. Všichni tři jsme šli dolů společně.

Venku před výčepem byl shluk lidí.

Uprostřed hloučku ležel na zemi na zádech Howie. Byl mrtev, ale i v tu chvíli měl oči otevřené a hleděl před sebe.

Seděli jsme před obchodem, dokud Howieho neodvezla ambulance. Jeho tajemství odešlo s ním.

Šli jsme pěšky ke stanici autobusu. „Nemám už tu energii začít hledat někoho jiného,“ říkala Gwen. „To všechno už nemůžu prodělávat znova. Ostatně když na to přijde, nikoho jiného nechci. Mám jenom určitou představu, jaký bys měl být.“

„A jsem takový?“

„Ne.“

„No a?“

„Pak musím tedy riskovat. Možná že se mi podaří tě podle své představy napravit.“

„I já musím riskovat. Možná že mě to zabije, když se ti podaří mě předělat.“

Přijel autobus a já jsem si klekl, abych se rozloučil s Andym.

„Zejtra ať se vrátíš,“ nařizoval mi.

„Ne. Nějakou dobu se nevrátím. Ale uvidíme se.“

Dotkl jsem se jeho tvářičky.

„Když udělám něco špatnýho,“ řekl, „tak mi dej pusu, a já to už dělat nebudu.“

Gwen mě vyprovázela až k autobusu. „Ten flek, co má na tváři,“ přiznával jsem se, „mi dělá těžkou hlavu. Má ho tam pořád.“

„Už se ztrácí,“ ujišťovala mě. „Ty to prostě nevidíš, že se ztrácí.“

„Vůbec, co ty jsi prosím tě za matku? Myslel jsem si, že mě zabiješ, až to uvidíš.“

„Je to poprvé, cos tomu dítěti věnoval trochu pozornosti. Proč bych se kvůli tomu měla zlobit?“

Viděl jsem, že mi chce říct ještě něco.

„Víš, Eddie, já to četla, nechals to jen tak ležet a včera –“

„Jak se ti to líbilo?“

„Vlastně ani ne. Víš, dovedeš takovou povídku dobře napsat, to je pravda –“

„Ale?“

„Jednou, Eddie, jednou to zkus a někoho miluj!“

Napadlo mi, že snad opravdu poprvé v životě někoho miluju.

Andy ukazoval na autobus, který se už chystal k odjezdu. Políbili jsme se s Gwen a mysleli jsme všecko naprosto vážně. Ale jestli jsme ten polibek pokládali za sbohem nebo brzy na shledanou, to jsme nevěděli ani jeden.

„Dám ti vědět, kde jsem,“ sliboval jsem jí okénkem.

Šel jsem navštívit maminku. Udělala mi řeckou večeři a pak jsme se dívali na zpravodajství Huntleyho a Brinkleyho. Potom jsem jí řekl, že se Florence se mnou rozvedla. Byla z toho smutná; vždycky ji měla ráda. Řekla jenom: „Hm… hm…“ A pak dodala: „Neměj strach, Eddie, však ty se vrátíš.“ A lehce mě popleskala po tváři.

„To víš, to víš,“ usmál jsem se. Několik minut nebylo slyšet nic jiného než poryvy deště. Uvědomil jsem si, že si matka myslí, že jsem v životě neuspěl. Chtěl jsem říct něco, čím bych tu starou paní uklidnil, ale nenapadalo mi jediné hloupé slovo.

„Strašně se rozpršelo, dnes bys tady měl raději přespat,“ zdržovala mě. Ustlala mi na pohovce. Šla spát a já tam ležel a poslouchal bubnování deště. Myslel jsem na Gwen a na všecko, co pro mne udělala. Je netvor, ale já jsem taky netvor, a kdo jiný by to vydržel a znovu na mne čekal? Kdo jiný než strašný blázen?

Když jsem druhý den ráno otevřel oči, seděla maminka u okna a přišívala mi k saku uvolněný knoflík. Došila a látku saka trochu proklepla, a z toho jsem viděl, že jí připadá poněkud obnošené, ne jako obleky, které bývala zvyklá vídat na svém nejstarším synovi.

Políbila mě na rozloučenou. Pak se mi podívala na neučesané vlasy a usmála se: „Víš, co by ti řekl otec, kdyby byl naživu? Řekl by: ‚Evangeli, tady máš dolar a běž se dát ostříhat.‘“ Pak mě znovu políbila a dodala: „Pořád ještě pěkně vypadáš. Dej si na sobě trošku záležet.“

Z Bridgeportu jsem zajel převozem přes záliv do Port Jeffersonu. Prošel jsem městem a zamířil na jih k moři. Celou minulou noc vytrvale pršelo. Přestože jsem nedával žádné znamení, zastavil mi chlapík s nákladem brambor a svezl mě. Jel až na samou špičku ostrova. V Montauk Village jsem si na břehu moře najal pokoj. Sezóna už dávno přešla a nájemné bylo laciné.

Po večeři jsem napsal Gwen, kde jsem.

Pršelo celou noc. A slyšel jsem moře, byl to týž oceán, který tak dávno přeplul můj strýček a můj otec. Teď, když jsem začínal zase znova, viděl jsem, že jsem došel zpátky tam, kde oni kdysi začínali. Běželi závod o falešnou cenu. Teď jsem splatil některé jejich dluhy – stálo mě to mnoho let života – a byl jsem konečně připraven běžet svůj vlastní závod.

K ránu déšť ustal a po snídani jsem si vyšel na břeh. Vál východní vítr, jenž vzdouval moře a naplňoval vzduch vlhkem a chladem.

Nikde nebylo vidět živou duši, nikde ani jedinou stopu v písku. Když jsem tak kráčel mezi písečnými dunami a příbojem, zmocnil se mě pocit, jaký jsem ještě v životě nezažil. Myslím, že jsem si ho zprvu ani plně neuvědomoval, protože jsem ho předtím ještě v životě v sobě neobjevil. Nejdříve mi připadalo, jako bych se zachránil. Ale bylo to víc. Cítil jsem jakousi vlastní sílu, jakousi schopnost, kterou jsem dosud nikdy neměl. Ano, když jsem kráčel po břehu, který déšť čistě vyhladil, a když jsem cítil v nozdrách štiplavě chladný vzduch, prožil jsem první zkušenost s tím, čemu se říká naděje. Byl to pro mne naprosto nový radostný pocit. A věděl jsem, že všechno, co bylo pro mne možné na samém počátku, je pro mne možné teď znovu. Avšak jedno jediné možné nebylo: abych ještě někdy byl takový jako dřív.

A také jsem si uvědomoval, že ať se se mnou stane nebo nestane cokoli, tak k tomu dojde nebo nedojde pouze na základě mé vlastní vůle. V jistém smyslu vůbec nezáleželo na tom, kde jsem nebo s kým jsem. Nebyl jsem závislý na ostatních lidech kvůli své vlastní hodnotě, ani jsem se nepotřeboval k nim utíkat pro klid své duše. Byl jsem konečně nezávislý a konečně jsem byl sám sebou.

Několik dní nato jsem seděl na břehu a spatřil jsem, že přicházejí. Gwen se vedle mne s naprostou samozřejmostí a bez vysvětlování posadila. Co by se taky proboha mělo vysvětlovat? Sňatek netvorů vykonal starosta Patchogue, který bydlel v stejném místě jako já. Vyjel si sem až na samou špičku ostrova lovit okouny a zřejmě se mu dařilo tak dobře, že obřad provedl s tím největším gustem. Když paní domácí spatřila mou rodinu, nabídla nám lepší ubytování za stejnou cenu. Bylo už dávno po sezóně.

Teprve později tu noc se mi Gwen svěřila, že bude matkou. Políbil jsem jí a poděkoval. Mělo to být moje první dítě.

Ten obchod s lihovinami patří teď nám. Prodal jsem konečně cessnu, patřilo mi něco přes třicet procent, a dostal jsem právě tolik, abych mohl Gweninu strýčkovi dát první splátku. Máme taky malý domek. Dostal jsem ho skoro zadarmo; podepsal jsem v bance nějaké papíry, a už to bylo. Ke svému překvapení jsem shledal, že mám výjimečně dobrý úvěr. Ve skutečnosti se ze mne stal, aniž jsem něco takového zamýšlel, solidní občan. Lidé tu dokonce podnikli jisté kroky, že mě navrhnou do místní rady. Ale tomu jsem se vyhnul.

Celkem vzato, není to nijak vzrušující život, a trochu se toho bojím – například toho, že mě lidé pokládají za tak spolehlivého člověka. Nejsem si docela jist, že je to úplně správné. Pořád si myslím, že jsem rebelant. Ale dokonce i Gwen je přesvědčena, že jsem – že jsem prostě spolehlivě vyrovnaný. Jistě, míváme spolu taky rozmíšky, ale už to není vůbec to co kdysi. Na nějaké zásadní změny je jaksi pozdě.

Ukojil jsem svoji ctižádost? Co to vlastně bylo? Nějak mi působí potíže se rozpomenout. Doufám, že nejspíš proto, že jsem ji skutečně ukojil. Každý den ráno píšu. Ale někdy přemýšlím, kam se podělo moje rozhodnutí z této země odejít. Kdysi to na mne silně doléhalo. Ale proč bych proboha měl odcházet? Vyjedeme si tu a tam na výlet, ano; když mi něco přijde za nějakou povídku, dáme si pro tenhle účel peníze stranou. Ale už se tu necítím nijak cizí. Je to můj domov. A přichází třetí generace.

Ale někdy přec jen mívám starosti. To celé drama, ten velký převrat, skutečně se odehrál jenom pro tohle – pro to prosté žití, pro tu obyčejnou práci a pro ten každodenní koloběh?

Z anglického originálu

The Arrangement, vydaného

nakladatelstvím Stein and Day,

New York, 1967,

přeložil Radoslav Nenadál.

Obálku, vazbu a grafickou úpravu

navrhl Jiří Rathouský. Vydal Odeon,

nakladatelství krásné literatury

a umění, n. p., jako svou

4 820. publikaci

v redakci krásné literatury.

Praha 1990. Odpovědný redaktor

Jan Zelenka. Výtvarný redaktor

Vladimír Nárožník. Technická

redaktorka Hana Keslová. Z původní

fotosazby vytiskl Polygrafický

průmysl, st. p., Praha, Tisk, sdr. p.,

Český Těšín.

38,02 autorských archů, 38,61

vydavatelských archů. 605-22-846.

Vydání druhé. Náklad 100 000 výtisků.

01-002-90.13/34.

Cena váz. 39 Kč

ELIA KAZAN (nar. 7. 9. 1909 v Istanbulu) vstoupil do literatury až ve svých třiapadesáti letech, kdy byl už uznávaným divadelním a filmovým režisérem. Po sedmileté herecké kariéře u avantgardní skupiny Group Theater se věnoval divadelní režii. Proslavil se inscenacemi her předních amerických dramatiků (např. uvedl Tramvaj do stanice Touha a Kočku na rozpálené plechové střeše T. Williamse či Smrt obchodního cestujícího a Po pádu A. Millera). V r. 1944 začal s filmovou režií (naši diváci znají např. Třpyt v trávě, Na východ od ráje nebo snímek Hosté). Literárního úspěchu dosáhl knihou Ameriko, Ameriko (America America, 1962), do značné míry autobiografickým zpodobením problému přistěhovalců do USA. Toto dílo stejně jako pozdější román Tichá dohoda (The Arrangement, 1967) si autor sám zfilmoval. V 70. letech vydal Kazan další tři romány: Zabijáci (The Assassins, 1972) o generačním, mravním a společenském konfliktu mezi rodiči a dětmi, Záskok (The Understudy, 1975) z hereckého prostředí a Skutky lásky (Acts of Love, 1978) o bouřlivém vnitřním životě dnešních Američanů. Zatím poslední Kazanova kniha Anatolan (The Anatolian, 1982) se vrací k tématu imigrantů z Turecka v Americe.

Eddie Anderson, úspěšný zaměstnanec losangeleské reklamní agentury, muž ve středních letech, si teprve v kritickém momentu své životní dráhy uvědomuje, že jeho život je přes veškerou hmotnou zabezpečenost řetězem nedůstojných kompromisů a tichých dohod, jaké s pokryteckým, sebeuspokojením uzavírá nejen se svou „moudrou“ ženou Florence v jejich vyprahlém manželství, s milenkou Gwen, s rodinou a se svým zaměstnavatelem, ale i sám se sebou. Eddie prochází jakýmsi očistným, procesem, úporně se pokouší vyprostit z této sítě přetvářek a falešností a je ochoten obětovat svou minulost zasvěcenou skvělé kariéře, aby získal něco nezměrně cennějšího: prostý život bez předstírání a bez onoho mlčenlivého souhlasu. Kazanův román, známý u nás též ve filmovém, zpracování, je krutou, nemilosrdnou vivisekcí Ameriky a na osudu Eddieho, nepostrádajícím autobiográfické rysy, odhaluje její dnešní sociální poměry. Zároveň se v něm autorovi podařilo s neobvyklou až šokující otevřeností obnažit kořeny citových a morálních krizí soudobého amerického intelektuála.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai