1

Jack

Kerouac

Na cestě

2

Edici anglo-amerických autorů, řídí Eva Slámová

Přeložil Jiří fosek

scan IL-49

Veškerá práva vyhrazena

Copyright ©1955, 1957 by fack Kerouac

Translation © Jiří Josek, 1994, 1997

Jacket photograph © Jiří Hrubý, 1997

ISBN 80-7203-151-1

3

Kapitola první

1

Poprvé jsem Deana potkal krátce nato, co jsme se rozešli se

ženou. Měl jsem zrovna za sebou dost vážnou nemoc, ale o tom

mluvit nechci, snad jen, že v tom taky byl ten svinskej rozvod a

vůbec pocit, že všecko kolem mě je mrtvý. S příchodem Deana

Moriartyho začíná v mém životě období, které se dá nazvat obdobím

života na cestě. Sice už předtím jsem si kolikrát představoval, jak do

toho praštím a tradá na Západ. Plány velký, ale ne a ne se rozhoupat.

Dean je pro takový život přímo stvořenej, poněvadž on se na cestě

vlastně narodil někde u Salt Lake City, kudy si to tehdy v

šestadvacátém drandili jeho rodičové ve svý starý káře do Los

Angeles. Prvně jsem o něm slyšel od Chada Kinga, který mi ukázal

pár dopisů, co mu Dean posílal z polepšovny v Novém Mexiku. Moc

mě bavily, hlavně jak v nich Dean tak sladce a naivně žadonil na

Chadovi, ať mu vysvětlí všecko o Nietzschovi a všech dalších

náramných intelektuálních věcech, co Chad znal. Jednou jsme si o

těch dopisech povídali s Carlem a napadlo nás, jestli tohohle

podivnýho Deana Moriartyho vůbec někdy poznáme. Ale to celý

ještě patří k těm dávným dobám, kdy jméno Dean neznamenalo to,

co dneska, kdy to byl prostě jen nějakej mladistvej sígr z polepšovny

obestřenej tajemstvím. Později se proslechlo, že je Dean z pasťáku

venku a že přijíždí do New Yorku poprvé. Taky se říkalo, že se

oženil s jakousi Marylou.

Jednoho dne jsem se poflakoval po studentské čtvrti a narazil na

Chada s Timem Grayem. Ti mi řekli, že Dean už je tady a že bydlí v

nějakém ubohém kamrlíku v jižním, tedy španělském, Harlemu.

Přijel včera, poprvé do New Yorku, se svým malým vyfintěným

pískletem Marylou; vystoupili z autobusu na Padesáté avenue, a jak

hledali, kam by zapadli na jídlo, zahnuli za roh a lup ho! byli u

Hektora. Od tý chvíle je pro Deana automat U Hektora jedním

velkým symbolem New Yorku. Utráceli svý prachy za krásné

obrovské koláče s polevou a trubičky se šlehačkou a celou tu dobu

mluvil Dean do Marylou něco jako: „Tak, zlato, jsme tady v New

4

Yorku, a přestože jsem ti ještě neřekl všecko, o čem jsem přemýšlel,

když jsme přejížděli Missouri, a hlavně tehda, když jsme jeli kolem

nápravnýho ústavu v Boonevillu, což mi připomnělo mý vězeňský

problémy, teď je pro nás absolutně nezbytný, abysme tyhle

nedořešený věci, který se týkaj především našich soukromých

milostných záležitostí, abysme je odložili – prozatím! – a soustředili

se na vytčení plánů do budoucna…“ a podobně mlel dál a dál,

poněvadž tehdy mluvil zrovna tímhle způsobem.

Tak jsme se s klukama vydali k němu do jeho kutlochu a Dean

sám nám přišel otevřít a na sobě měl jen trenky. Marylou právě

vyhupsla z postele a letěla do kuchyně, kam ji Dean odvelel – nejspíš

uvařit kafe – a hned zavedl řeč na problémy sexu. Pro něho byl totiž

sex tou nejsvětější a nejdůležitější věcí v životě, i když musel často

cedit pot a krev, aby si vydělal na živobytí a vůbec. Jak stál a v

jednom kuse kýval hlavou, s očima k zemi přitakával, jako když

mladý boxer poslouchá instrukce trenéra, zdálo se, že vnímá všecko,

co kdo říká, a vyrážel ze sebe věčný „jo!“ a „jasně!“ a „to je vono!“.

Na první pohled mi připomínal mladého Gena Autryho – celkem

vazba, úzké boky, modré oči, pravý oklahomský přízvuk – prostě

rousatej hrdina zasněženýho Západu. Však taky krátce předtím, než

si vzal Marylou a odjel na Východ, pracoval nějakou dobu v

Coloradu na ranči Eda Walla. Marylou byla pěkná blondýnka se

záplavou prstýnků v moři zlatých kadeří; seděla na kraji postele s

rukama složenýma v klíně a její modré začmoudlé venkovské oči

zíraly do prázdna, protože byla ve zlém šedivém newyorském bytě, o

jakých slýchala ještě na Západě: Modiglianiho vyzáblá surrealistická

žena protáhlých tvarů, čekající ve vážném pokoji. A přestože byla

sladká holčička, byla nepředstavitelně hloupá a schopná těch

nejstrašnějších věcí. Ten večer jsme všichni pili pivo a hráli

přetahovanou a povídali až do svítání a v šedivém světle

pošmournýho rána, když už jsme jen mlčky seděli a dokuřovali

vajgly vyhrabané z popelníků, Dean konečně vstal, udělal pár

nervózních kroků, zamyslel se a rozhodl, že Marylou uvaří snídani a

zamete podlahu. „Jinými slovy, zlato, musíme se sebrat, povídám,

jinak se nám bude těžko dostávat možností a schopností dovršit, co

jsme si předsevzali.“ Pak jsem odešel.

5

Příští den se Dean svěřil Chadu Kingovi, že se od něj prostě musí

naučit psát. Chad mu řekl, že já jsem spisovatel, a poslal ho za mnou.

Mezitím už Dean sehnal práci na parkovišti, porafal se s Marylou v

jejich apartmá v Hobokenu – bůhví proč se tam vůbec stěhovali – a

Marylou byla tak šílená a tak zabředla do své pomstychtivosti, že

ohlásila na policii nějaké falešné z prstu vycucané hysterické

bláznivé obvinění, že Dean radši z Hobokenu utekl a neměl kde

bydlet. Rozjel se teda rovnou do Patersonu v New Jersey, kde jsem

bydlel já se svou tetou, a jednou večer – zrovna jsem se učil – slyším

klepání na dveře, a on to Dean: „Ahoj, pamatuješ se na mě? Dean

Moriarty. Přišel jsem, abys mě naučil psát,“ říkal a servilně se

ukláněl a ošíval ve tmě předsíně. „A co je s Marylou?“ zeptal jsem se

a Dean řekl, že si nejspíš někde vykurvila pár dolarů a vrátila se do

Denveru – „děvka!“. Tak jsme vypadli ven na několik piv, protože to

nešlo mluvit o tom, o čem jsme chtěli, před tetou, která seděla v

obýváku a četla večerník a stačil jí jediný pohled na Deana, aby se

rozhodla považovat ho za šílence.

V baru jsem řekl Deanovi: „Podívej, kamaráde, je mi úplně jasný,

že jsi ke mně nepřišel jen proto, aby se z tebe stal spisovatel, a krom

toho jediný, co já o tom bezpečně vím, je, že se k tomu musíš upnout

jako narkoman k droze, až už bez toho nemůžeš bejt.“ A on na to:

„Ano, ovšem, vím přesně, co chceš říct, a ve skutečnosti mě tyhle

problémy už taky napadly, ale mně jde o realizaci těch faktorů, který

– odvisle od Schoppenhauerovy dichotomie – byměly záviset na

vnitřním realizování…“ a tak dále, přesně takhle plácal o věcech,

kterým jsem ani zbla nerozuměl a on jakbysmet. Tenkrát opravdu

nevěděl, o čem mluví, sotva vyšel z lapáku, a už byl celej nadšenej

vyhlídkou stát se skutečným intelektuálem, a rád mluvil tónem a

používal slov (i když všelijak zmateně a zpřeházeně), jak to od

„skutečných intelektuálů“ odposlouchal. Ačkoliv, dejte pozor, ve

spoustě jiných věcí tak naivní zase nebyl a trvalo mu to jen několik

měsíců s Carlo Marksem, než se dostal kompletně do toho, s

veškerým žargonem a termíny. Nicméně na jiných úrovních

bláznovství jsme se docela shodli a já souhlasil, aby u mě zůstal,

dokud si nenajde práci; a taky jsme se dohodli, že spolu někdy

vyrazíme na Západ. To byla zima 1947.

6

Jednou večer, když Dean vstal u nás doma od večeře – to už měl

tu práci na parkovišti –, zadíval se mi přes rameno, zatímco já jak

divej mlátil do stroje, a řekl: „Tak dělej, vole, tamty holky nečekaj.

Pohni!“

Řekl jsem: „Počkej chvíli. Hned jsem hotovej, jen co dodělám

tuhle kapitolu,“ a byla to jedna z vůbec nejlepších kapitol té knížky.

Pak jsem se vohák a vypadli jsme do New Yorku za holkama. A

když jsme se řítili autobusem přízračnou fosforeskující prázdnotou

Lincolnova tunelu, vráželi do sebe, mávali rukama a vyřvávali a

pořád něco mleli, začal jsem být podobně trhlej jako Dean. On byl

prostě jenom nádherně zblbnutej do života, a ačkoli byl šizuňk,

balamutil lidi jen proto, že chtěl žít co nejvíc a poznat všechny, i ty,

co by si ho jinak ani nevšimli. Balamutil mě a já to věděl (pro byt a

stravu a „jak psát“ ap.) a věděl, že já to vím (to byl základ našeho

vztahu), ale bylo mi to fuk a vycházeli jsme spolu dobře – žádné

obtěžování, žádné vyvarování; chodili jsme kolem sebe po špičkách

– srdcervoucí noví přátelé. Začínal jsem se od něj přiučovat asi tolik,

kolik on se toho přiučoval ode mě. Pokud šlo o mé spisování, říkal:

„To je vono! Všecko, co děláš, je obrovský!“ Díval se mi přes

rameno, když jsem psal, a vykřikoval: „Jo! Hergot! To je něco! Tý

vole!“ a „Jů!“ a utíral si obličej kapesníkem. „Hele, sakra, vždyť se

musí ještě tolik věcí udělat a tolik věcí napsat. Jak má člověk třeba

jen začít pokoušet se dostat to všecko na papír, a přitom to nezabrzdit

a nezměnit a neobětovat kdovíjakým literárním nebo gramatickým

šarádám…“ „To je vono, bráško, teď jsi to řek,“ a cítil jsem cosi jako

posvátný oheň v jeho nadšení a vidinách, které ze sebe sypal s

takovou vervou, až se lidi v autobuse ohlíželi na toho „rozjařenýho

cvoka“. Na Západě strávil třetinu života v herně, třetinu v base a

třetinu ve veřejné knihovně. Bývalo ho vidět, jak zuřivě pádí k herně

po zasněžené ulici, bez čepice, ale s knihama pod paží, nebo jak se

po stromech souká k oknu podkrovních světniček svých kámošů, kde

pak celé dny četl nebo se prostě schovával před policií. Dorazili jsme

do New Yorku – teď si vzpomínám, že to měly být nějaké dvě

černošky –, ale žádné holky tam nebyly. Měly na něj čekat v jednom

bufetu, ale neukázaly se tam. Tak jsme šli na parkoviště, kde Dean

pracoval a kde si chtěl ještě něco zařídit – převlíct si šaty v takové té

7

své budce a trochu se vyfešákovat před prasklým zrcadlem a

podobně –, a pak jsme šli. A tu noc potkal Dean Carla Markse. Stalo

se něco úžasnýho, když Dean potkal Carla. Dvě nadšené duše se

našly, a došlo jim to hned. Dva páry pronikavých očí zíraly na sebe –

posvátný podfukář s rozsvícenou hlavou Dean a šizuňk smutku a

poezie a černých myšlenek Carlo Marks. Od tý doby jsem viděl

Deana jen málo a bylo mi to trochu líto. Jejich energie se setkaly

někde daleko vpředu, já ztvrdnul tady a nemohl jsem jim stačit. A od

téhle chvíle se začíná celej ten bláznívej kolotoč všeho toho, co mělo

ještě přijít a co nakonec vytvořilo obrovské promíchané mračno

všech mých přátel a zbylých příbuzných nad Americkou Nocí. Carlo

vyprávěl Deanovi o Starouši Bull Leeovi, Elmer Hasselovi, o Jane;

teda o texaském Leeovi, co pěstuje marjánku, o Hasselovi z Rikerova

pajzlu a o Jane, co jednou úplně zfetovaná benzedrinem bloumala s

dítětem na rukou po Times Square a nakonec skončila v ústavu

Bellevue. Dean mu zas povídal o neznámých lidech ze Západu, jako

je Tommy Snark, pajdavý expert v sázkovém biliáru a karbaník a

divný svatý. Povídal o Roy Johnsonovi, vazounovi Edu Dunkelovi, o

svých kámoších z dětství, svých kámoších z ulice, o spoustě holek a

divokých mejdanech a pornografických fotkách, o svých hrdinech,

hrdinkách a dobrodružstvích. Řítili se spolu ulicí a naváželi se do

všeho s potrhlým zanícením těch dávných dob, které se později stalo

o tolik smutnější a soudnější a prázdné. Ale teď tancovali nočním

městem jako šílenci a já se coural za nima, což vlastně dělám celý

život – courám se za lidma, kteří mě zajímají, protože lidi, jediní

opravdoví lidi, co znám, jsou blázni, blázni do života, ukecaní blázni,

cvoci k spasení, ti, kteří chtějí mít všechno – a hned!, kteří nikdy

nežívají a neříkají věci-co-se-sluší, ale hoří, hoří, hoří jako ta báječná

rachejtle, co se rozprskne a vystřelí tisíce pavoucích noh proti

hvězdám, jen namodralá světluška zůstane uprostřed a všichni

vzdychnou „Jůůů!“. Jak jen to říkali těmhle mladým lidem v

Goethově Německu? Aby se Dean naučil psát jako Carlo – tohle už o

něm znáte –, napadal ho svou zlatou duší, duší všech podfukářů.

„Carlo, nech mě něco říct – já ti říkám, že…“ Neviděl jsem je skoro

čtrnáct dní, během kterých se jejich přátelství upevnilo krutou porcí

celodenních-celonočních diskusí.

8

Pak přišlo jaro – skvělej čas pro cestování – a všichni z

roztroušený party se chystali někam vyrazit. Já zuřivě pracoval na

svém románu, a když jsem byl v půlce – po výletě na Jih, kam jsme

jeli s tetou navštívit mého bráchu Rocca –, byl jsem konečně

připravenej na svou první cestu na Západ.

Dean už byl pryč. Vyprovodili jsme ho tehdy s Carlem na

autobusové nádraží na Čtyřiatřicáté. Měli tam v poschodí automat,

kde jste se za čtvrťák mohli sami vyfotografovat. Carlo si sundal

brýle a vypadal bez nich dost zlověstně. Dean se postavil z profilu a

tvářil se pěkně vyjukaně. Já se vyfotil zepředu a vypadal jsem jako

třicetiletý Ital, který by zavraždil kohokoli, kdo by řekl cokoli proti

jeho matce. Tuhle fotku si Carlo a Dean rozpůlili žiletkou a každý si

svou půlku schoval do portmonky. Dean měl na sobě parádní

dvouřadové kvádro pro svou dlouhou cestu zpátky do Denveru:

skončilo se jeho první povyražení v New Yorku. Vlastně to ani moc

povyražení nebylo, protože se na tom parkovišti nadřel jako mezek.

Nejfantastičtější poskok na parkovištích celého světa. Zacouval

autem sedmdesátkou do úzké štěrbiny a zastavil těsně u zdi, vyskočil,

proběhl mezi blatníky, vletěl do jinýho auta, na pětníku z něho dostal

osmdesátku, našel jinou škvíru, zabouchnul dveře tak opatrně –

prásk! –, až se auto celý rozhoupalo, ale to už pádil jinam, sebral

kupóny z police, mihnul se jako král všech sprinterů, podal kupón,

skočil do dalšího fára, co právě přijelo, majitel ještě nebyl venku, ale

on už seděl uvnitř – prostě ho podlezl, když ten člověk vylízal ven –,

natúroval auto dřív, než stačil zavřít dveře, a zas pryč k jinému fleku,

zatáčka, vklouznul do další díry, zabrzdil, vyskočil, utíkal; a tak bez

přestávky celou noc po osm hodin, za dopravní špičky v podvečer, v

návalu, když se lidi vracejí z divadla, v ukoptěných, zamaštěných

gatích, v roztrhaném beránku, ve zmlácených botách, co klapají. Teď

si teda koupil ten nový oblek na cestu zpátky, modrý s úzkými

proužky, s vestou, a to všechno sakumprásk za jedenáct dolarů na

Třetí avenue, včetně hodinek s řetízkem a s kufříkovým psacím

strojem, na kterém se začne učit psát v denverském podnájmu, hned

jak si tam sežene nějakou práci. Rozloučili jsme se nad párkama a

fazolema na Sedmé avenue u Rikera a pak Dean nastoupil do

autobusu s cedulí Chicago a odjel do noci. Tak takhle odfrčel náš

9

caballero a tehdy jsem si slíbil, že vyrazím taky, jen co se jaro trošku

rozhejbá a otevře celou zem. Takhle se teda mý zážitky ze života na

cestě začaly a to všecko ostatní, co mělo ještě přijít, je dostatečně

krásný, abych o tom vyprávěl.

Jasně, a že jsem chtěl poznat Deana lip, než jsem ho zatím znal,

nebylo jen kvůli tomu, že jsem jako spisovatel potřeboval nové

zážitky nebo že už jsem prokouk celý ten koloběh studentského

života a nic nového jsem už od něho nemohl čekat, ale hlavně proto,

že mi Dean (i přes naše rozdílné povahy) připomínal jakéhosi mého

dávno ztraceného bratra. Pohled na jeho trpící vyzáblou tvář s

dlouhými kotletami, na jeho naběhlý, svalnatý, věčně upocený krk

mě nutil vzpomínat na mé dětství prožité na smetištích, v tůních nebo

na obou březích řeky Passaic v Patersonu. Ušmudlané montérky na

něm visely tak vznešeně, že bys podobné nesehnal u žádného

krejčího, pokud bys je nezískal darem od Velkého Krejčího Ryzí

Přirozenosti, a to se Deanovi přes všechny ty trampoty, co měl,

podařilo. Tak nadšeně, jako mluvil on, mluvívali kdysi i všichni mí

kámoši a bráškové pod mostem a mezi řvoucíma motorkama a

rozvěšenýma šňůrama prádla v sousedství a na zápražích před

ospalými domy, kde sedávali kluci a hráli na kytaru, zatímco jejich

starší bráchové už museli srotit ve fabrice. Všichni mí současní

kamarádi byli „intelektuálové“: Chad –Nietzschem poznamenaný

antropolog Carlo Marks, který hlubokým hlasem přednášel své

zapeklité surrealistické vážné hvězdné hovory, Starouš Bull Lee a

jeho zdlouhavé kritické plky o všem – teda proti všemu; nebo ostatní,

to byli zas nedonošení raubíři jako ten náfuka Elmer Hassel se svým

povzneseným úšklebkem nebo Jane Leeová, rozvalená na

orientálním plédu a ofrňující se nad New Yorkerem. To, co měl

Dean, to byla inteligence přesná, osvícená a kompletní, bez špetky

nějaké zdlouhavé, učené a nudné „intelektuálštiny“. A jeho

„delikvence“, to nebylo nic, co by se mračilo nebo šklebilo, to bylo

divoké hulákavé přeplácnutí americké srandy, zapadák, západní vítr,

óda z prérie, něco nového, dlouho předvídaného, dlouho

přicházejícího (nic víc, než že kradl auta pro své šílené projížďky). A

zatímco mí newyorští přátelé negace a nočních můr chtěli pro

všelijaké vyčtené nebo politické nebo psychoanalytické důvody

10

zbourat společnost, Dean si touhle společností jen svištěl, posedlý po

chlebu, posedlý po milování, bez zájmu o to, kudy a kam se to řítí,

„dokud seženu ženskou s tím vším, co má mít mezi nohama,“ a

„dokud jsme schopný se najíst, synku, slyšíš mě! Mám hlad, umírám

hlady! Dem se najíst! Honem!“ – a vypadli jsme se najíst, bůhvíkam,

jak praví Kazatel: „Toť tvůj úděl pod sluncem.“

Dean – zapadák se sluncem v rodokmenu. Dean, před kterým mě

má teta varovala, že mě může dostat do roztodivných trapasů, ale já

teď neviděl nic jinýho než nové obzory a slyšel „volání“ a věřil tomu

všemu. Byl jsem mladej. A nějaké ty trable nebo hádky, kdy mě

Dean zavrhl jako kamaráda, nebo později, kdy mě nechal samotnýho

na vyhladovělých chodnících či ve stonavých postelích – co na tom

záleželo? Byl jsem mladej spisovatel a potřeboval jsem zvednout

kotvy.

Vím, že tam kdesi podél patníků budou holky a vize a všechno:

vím, že tam kdesi podél patníků mi někdo podá perlu.

2

V červenci 1947 jsem už měl našetřeno asi padesát dolarů z

příspěvků a podpor pro válečné veterány a byl jsem připraven vyrazit

k západnímu pobřeží. Dostal jsem dopis ze San Franciska, ve kterém

mi můj kamarád Remi Boncoeur navrhoval, abych přijel a dal se s

ním najmout na loď kolem světa. Dušoval se, že mě určitě dostane do

strojovny. Odpověděl jsem mu, že by mi docela stačila jakákoli stará

kocábka, jen když se budu moct párkrát projet po Pacifiku a vrátím

se zpátky s dost penězma, abych měl doma u tety za co jíst, než

dokončím svou knihu. Napsal mi ještě, že bydlí v jakémsi baráku v

Milí City, a tam že budu mít všechen čas na světě jenom na psaní,

než se nám podaří absolvovat veškeré ty obštrukce, kterými člověk

musí projít, aby se dostal na moře. Bydlel s jednou holkou, která se

jmenovala Lee Ann; tvrdil o ní, že fantasticky vaří a vůbec že všecko

bude oukej. Remi byl můj starej spolužák z přípravky, Francouz

vychovaný v Paříži a opravdovej cvok – a to jsem ještě nevěděl jakej.

Čekal, že za deset dní přijedu. Teta s mým výletem na Západ docela

souhlasila, naopak řekla, že mi to může jen prospět, když jsem se

celou zimu tak dřel a pořád jen seděl doma, dokonce jí ani nevadilo,

11

když slyšela, že budu muset taky jezdit stopem. Přála si jedině, abych

se jí vrátil celej. A tak jsem na desce psacího stolu nechal půlku

svého velkého románu, naposledy jsem ustlal svou komfortní domácí

přikrývku a jednoho rána jsem konečně vyrazil s padesáti dolary v

kapse a s plátěným rancem, kde byly jen ty nejzákladnější věci,

směrem k Pacifiku.Ještě předtím jsem doma v Patersonu proležel

několik měsíců nad všema možnýma mapama Spojených států a

vychutnával jména jako Platte a Cimarron, dokonce jsem četl i knihy

o prvních osadnících, a na automapě jsem si našel jednu

dlouhatánskou červenou čáru, která se jmenuje silnice číslo 6 a vede

od Cape Codu přímo do Ely v Nevadě, odkud pak klesá do Los

Angeles. Řekl jsem si, že zůstanu celou štreku až do Ely na šestce, a

sebevědomě jsem vyšel. Abych se na ni ale vůbec dostal, musel jsem

až nahoru k Medvědím horám. S hlavou plnou snů, co všechno budu

dělat v Chicagu, v Denveru a nakonec v San Francisku, přejel jsem

podzemkou ze Sedmé avenue až na konečnou na 242. ulici, sedl na

tramvaj, dojel do Yonkersu a tam přestoupil na předměstskou

tramvaj, která mě dovezla až na úplný konec města k východnímu

břehu řeky Hudson. Až jednou opustíš růži do tajemného pramene

řeky Hudson v Adirondackém pohoří, mysli na ni a na všechna

místa, co míjí na své cestě do moře – mysli na báječné Hudsonské

údolí.

Začal jsem stopovat. Pěti rozháranými stopy jsem se dostal k

vytouženému mostu v Medvědích horách, kde se v oblouku z Nové

Anglie napojuje silnice číslo 6. Zrovna když jsem vylézal z

posledního auta, začalo hustě pršet. Kolem mě byly hory. Šestka

přetínala řeku, omotala se kolem kruhového objezdu a zmizela v

divočině. Nikde ani stopa po autě, navíc lilo jak z konve a já se

neměl kde schovat. Utekl jsem před deštěm pod strom, ale nebylo to

nic platný. Řval jsem a nadával a mlátil se do hlavy, jakej to jsem

idiot. Byl jsem pětašedesát kilometrů na sever od New Yorku; celou

cestu až sem jsem se užíral, že tenhle den, můj velký počáteční den,

jedu na sever místo na vysněný Západ. A teď jsem uvízl na svém

nejsevernějším hříchu. Běžel jsem půl kilometru k opuštěné úhledné

benzínové pumpě, postavené v anglickém stylu, stoupnul jsem si pod

okap a voda mi kapala na hlavu. Nade mnou stály vlasaté Medvědí

12

hory a hromovaly a já dostal strach z Boha. Viděl jsem jen zamžené

stromy a ponurou divočinu končící v mracích. „Co tady ksakru

dělám?“ vztekal jsem se a skoro brečel, jak už jsem chtěl být v

Chicagu. Jak se tam teď všichni mají, tý srandy kolem a já tam

nejsem, kdy už se tam hergotkruci dostanu a podobně. Konečně u

prázdné benzínové pumpy zastavilo auto; uvnitř seděl nějaký chlápek

a dvě ženské a civěli do mapy. Ukázal jsem se a začal na ně v tom

dešti gestikulovat; radili se.Musel jsem vypadat jako maniak, a aby

ne, z vlasů mi crčela voda a kapala na rozmáčené boty, mé mexické

huaraches, já hlupák, síťované, upletené z provázků a v každém

případě nevhodné pro deštivé noci Ameriky a zaprášené silnice.

Nakonec se dohodli a mohl jsem nasednout a jet zpátky do

Newburghu. Vzal jsem to, protože cokoliv bylo v tu chvíli lepší než

ztvrdnout v těch obludných Medvědích horách přes celou noc.

„Poslyšte,“ řekl ten chlápek, „tady po šestce vám nic nepojede. Jestli

se chcete dostat do Chicaga, nejlepší pro vás bude, když se vrátíte do

New Yorku a vezmete to Holandským tunelem směrem na

Pittsburgh,“ a já věděl, že má recht. To se jen rozpadl jeden můj sen,

můj stupidní, v teplíčku vykoumaný nápad, jak by to bylo skvělý

střihnout to přes celou Ameriku po jedné dlouhé červené čáře, místo

abych cik cak přeskakoval ze silnice na silnici.

V Newburghu přestalo pršet. Sešel jsem dolů k řece. Nazpátek do

New Yorku mě vzal autobus plný kantorů, kteří se vraceli z

nedělního výletu v horách – a učitelky štěbetaly a štěbetaly a učitelé

kecali a kecali a já zuřil, kolik času a peněz šlo do háje a jak

zbytečně, a říkal jsem si „chtěls jet na Západ a hele kdes byl celej

den“, protože jsem se vlastně jen houpal nahoru dolů až do noci,

sever – jih, jako něco, co se nemůže rozjet. A přísahal jsem si, že

zítra do Chicaga dojedu, a abych se ujistil, koupil jsem si lístek na

autobus, utratil většinu svých peněz a zařekl se, že dokud se

nedostanu do Chicaga, na všecko ostatní kašlu.

3

Byla to docela normální cesta s ubrečenýma dětma a horkým

sluncem za oknem autobusu a s vesničany, kteří nastoupili v jednom

a vystoupili hned zas v dalším pensylvánském městě, až jsme se

13

dostali na ohijskou nížinu, a to už jsme opravdu frčeli, nejdřív nahoru

podél Ashtabuly a pak v noci přímo přes Indiánu směrem na

Chicago. Tam jsme dorazili časně ráno. Šel jsem spát do YMKy a v

kapse mi zbývalo už jen zatraceně málo dolarů. Do Chicaga jsem si

vyšel až po tý celodenní lehárně.

Od Michiganského jezera foukalo, v Loopu se hrál bop. Dlouho

jsem se coural kolem South Halstedu a North Clarku a už bylo po

půlnoci, když jsem podniknul ještě jeden dlouhej vejšlap do džungle

postranních uliček, kam mě – coby podezřelé individuum –

zpovzdálí sledovala policejní lítačka. Tehdy v sedmačtyřicátém bop

letěl po celé Americe. Ti kluci v okolí Loopu se sice snažili, ale ještě

jim to znělo dost utahaně; vždyť to cvrlikavé období Charlieho

Parkera už bylo passé a ta nová éra, s kterou přišel až Miles Davis,

ještě nezačala. A tak jsem tam seděl a poslouchal tu hudbu noci,

kterou tehdy pro nás všechny bop představoval, a musel jsem

přemýšlet o všech svých kámoších, jak jsou rozstrkaní všude možně

po tyhle zemi, ale přitom že jsou vlastně všichni ulití na jediným

obrovitánským plácku a tam dělají něco bláznivýho a divokýho. A

příští den odpoledne jsem poprvé v životě skutečně vyrazil na Západ.

Bylo teplo a prostě ideální den na stop. Abych se nějak vymotal z

toho nesmyslného chicagského provozu, sedl jsem si na autobus do

Jolietu, překráčel kolem jolietské káznice, pak jsem ještě prošel spletí

křivolakých uliček a už jsem byl za městem a koukal na cestu před

sebou. Takže z New Yorku až do Jolietu jsem se plácal autobusem a

polovina veškerých mých financí byla v trapu.

První stop, náklaďák s červenou fanglí naložený dynamitem, mě

vzal asi padesát kilometrů do nitra toho velkého zeleného státu

Illinois. Šofér mi zastavil na místě, kde se přetíná silnice číslo šest,

na které jsme byli, s šestašedesátkou, a odkud se pak obě rozbíhají

směrem na Západ – obě do nepředstavitelných dálek. Asi ve tři

odpoledne – to už jsem měl v sobě jablkový závin a zmrzlinu, které

jsem si dal u stánku s občerstvením – mi zastavila ženská v kupé.

Úplně jsem se zalykal štěstím, když jsem za tím autem běžel. Ale

byla to paní v nejlepších letech, nejspíš matka stejně starých klazanů

jako já – a potřebovala někoho, kdo by jí pomohl s řízením do Iowy.

Abych to nevzal! Iowa! To je kousek od Denveru, a jak budu v

14

Denveru, mám načas pohov. Prvních pár hodin řídila ona, pak že si

musíme prohlédnout jeden starý kostel – jako nějaký turisti –, potom

jsem si sedl za volant já, a že teda nejsem zrovna moc řidič,

odkučíroval jsem jí to hlaďounce přes zbytek Illinoisu až do

Davenportu ve státě Iowa. Jeli jsme přes Kock Island a tady poprvé v

životě jsem uviděl svou drahou a milovanou Mississippi. Vypadala

trochu vyprahle v tom letním oparu, mela málo vody a tak mocně

páchla, jak může páchnout jen ryzí a drsné tělo Ameriky, které

omývá. Rock Island – to jsou koleje a staré baráky a menší obchodní

centrum; a pak přes most do Davenportu, což je podobné město,

provoněné pilinami, prozářené horkým středozápadním sluncem.

Tady se dáma musela vydat jiným směrem ke svému městu, takže

jsem vystoupil.

Slunce už zapadalo, když jsem se po několika studených pivech

škobrtal ke kraji města – a že to teda byl flák cesty. Všichni chlapi se

vraceli z práce domů. Hnali si to kolem mě ve svých fárech, na

hlavách ajznboňácký čepice a baseballový čepice se štítkem, a vůbec

všelijaký čepice a klobouky, co mívaj lidi i jinde ve městech, když se

večer vracejí z práce domů. Jeden z nich mi zastavil, vyvezl mě na

kopec nad městem a nechal mě stát na opuštěné křižovatce na

začátku prérie. Bylo tam krásně. Jediný kola, co tudy jezdily, patřily

ke kravským potahům. Kočí si mě podezíravě prohlédli a rachotili si

to dál, krávy se vracely k domovu. Ani jeden náklaďák. Pár aut

přesvištělo kolem. Pak se ještě přehnal nějaký kluk na motorce s

vlajícím šátkem kolem krku. Slunce už docela zapadlo a já tam zůstal

úplně sám v purpurovém smrákání. To už jsem se začal bát. Tady za

městem nebyly žádný světla, takže za minutu mě už nikdo neuvidí.

Naštěstí jel v opačném směru do Davenportu jeden chlápek a vzal

mě. Ale zase jsem byl tam, kde jsem začal.

Sel jsem si sednout na autobusové nádraží, abych to promyslel.

Dal jsem si ještě jeden závin a další zmrzlinu; to bylo v podstatě

jediný, co jsem po celou cestu jedl. Nejen že je to výživný, ale navíc

i pochoutka. Rozhodl jsem se, že to risknu. Znovu jsem vlezl do

autobusu. Předtím jsem ale ještě asi půl hodiny okouněl a valil oči na

jednu číšnici v nádražním bistru. Nechal jsem se dovézt na okraj

města, tentokrát blíž k benzínové pumpě. Tudy se valily náklaďáky –

15

huam! – jeden za druhým, a netrvalo ani dvě minuty, a už jeden z

nich brzdil. Pádil jsem za ním a radostí jsem se úplně tetelil. A pak

ten šofér – drsňáckej hromotluk s vykulenýma očima a vyrvaným

chraplavým hlasem, který do něčeho bacil, na něco šlápnul, až ten

svůj koráb rozjel, a o mě se vůbec nestaral. Takže si má ztrápená

dušinka mohla na chvíli hovět, protože ten největší malér při

stopování je, že musíte klábosit se strašnou spoustou lidí a pořád je

přesvědčovat, že neudělali chybu, že zastavili zrovna vám, a kolikrát

je musíte přímo bavit, a to je fakt malér, zvlášť když cestujete v

jednom tahu a nechcete přespávat v hotelích. A tak jsme seděli v té

výšce nad silnicí a on na mě občas něco zahulákal a úplně stačilo,

když jsem zase občas něco zahulákal já na něj, a jinak jsme si jen

mědili. Vezl tu stodolu až přímo do Iowa City a po cestě začal

vykřikovat ty největší kameňáky o tom, jak kde v kterým městě, kde

mají nesmyslný omezení rychlosti, napálil policajty a opakoval pořád

dokola: „Mně můžou všichni poldové políbit prdel!“ A zrovna když

jsme se vřítili do Iowa City, zahlédl za sebou jiný náklaďák, a

protože musel odbočit někam do města, zablikal na něj zadníma

světlama, zpomalil, abych mohl vyskočit, což jsem nakonec s báglem

v ruce udělal, a ten druhej chlápek, kterej celou tu transakci pochopil,

mi zastavil, takže než bys řekl švec, seděl jsem zase vysoko nad

silnicí v kabině náklaďáku, připraveného urazit tyhle noci ještě další

stovky kilometrů – a jak jsem byl šťastnej! A ten druhej šofér byl

podobně trhlej jako ten první, povykoval úplně stejně a zas po mně

nechtěl nic jinýho, než abych si sednul a opřel se, a už jsme si to

drandili. Konečně jsem si mohl dovolit představovat si před sebou

Denver jako Zemi zaslíbenou, tamhle kus dál pod hvězdami, jenom

co přejedeme iowskou prérii a nížinu Nebrasky, a pak tu ještě

velkolepější vidinu San Franciska, zářícího jak drahokam

černočernou nocí. Rozjel to na plný pecky a pár hodin ze sebe sypal

různé historky, až jsme dojeli do jednoho iowského města – zrovna

toho, kde nás s Deanem pár let později stavěli policajti (poněvadž si

mysleli, že ten cadillac je kradenej) – a tam si na pár hodin schrupnul

v sedadle. Taky jsem chvíli spal a pak jsem se šel projít podél

osamělých cihlových zdí osvětlených jedinou žárovkou. Na konci

16

každé uličky vyčuhovala prérie a vzduchem se nesla vůně kukuřice a

noční rosy.

Probudil se s leknutím a to už svítalo. Vyrazili jsme a už za

hodinu se nad zelenajícími se kukuřičnými poli objevil kouř z Des

Moines. Tady se chtěl nasnídat, jenže kliďánko, bez spěchu, takže

jsem se sebral a šel těch šest kiláků do Des Moines pěšky napřed. Po

cestě jsem ale chytil dalšího stopa, dva kluky z iowské univerzity.

Bylo to zvláštní, sedět zas v komfortním novém fáru a poslouchat,

jak se baví o zkouškách, zatímco jsme si to už tichounce svištěli

městskými ulicemi. Teď jsem ale potřeboval celý den jen na to,

abych se pořádně vyspal. Šel jsem do YMKy, ale tam neměli jediný

volný pokoj, tak jsem se vydal jen tak podle instinktu a ten mě

zavedl dolů k železničním kolejím – a že jich městem vede pěkná

spousta – a pak k takovému zchátralému zapadlému hotýlku přímo u

točny pro lokomotivy, kde jsem prospal celý dlouhý den na obrovské

tvrdé bílé čisté posteli s prasečinkama vyrytýma na stěně hned vedle

polštáře a s notně jetou zažloutlou záclonou, která zakrývala výhled

na začouzené nádraží venku. Vzbudil jsem se až v zarudlé záři

zapadajícího slunce; a to je jedna z těch zřetelných chvil v mým

životě, nejzvláštnější moment ze všech, kdy jsem nevěděl, co jsem

zač, kdy jsem ležel daleko od domova v hotelovém pokoji, který

jsem nikdy předtím neviděl, a poslouchal syčení páry za oknem a

praskání starého dřeva a hluk číchsi kroků seshora a všechny ty

ostatní smutné zvuky a koukal na strupatý vysoký strop – a těch

patnáct zvláštních vteřin jsem fakt nevěděl, kdo jsem. Ne že bych se

bál, byl jsem prostě jen někdo jiný, cizinec, a celý můj dosavadní

život se hemžil přízraky, a ten největší přízrak jsem byl já sám. Byl

jsem v polovině své cesty napříč Amerikou, na hranici mezi

Východem svého mládí a Západem své budoucnosti, a snad právě

proto se to stalo zrovna tady a zrovna v tu chvíli toho podivného

rudého odpoledne.

Ale musel jsem se sebrat a přestat se rozkládat, takže jsem zas

sbalil ranec, rozžehnal se se starým hoteliérem, který seděl nad svým

plivátkem, a šel jsem něco pojíst. Dal jsem si jablkový závin a

zmrzlinu. Čím hlouběji jsem se dostával do Iowy, tím víc mi to

chutnalo, závin byl větší a zmrzlina poctivější. A když jsem to

17

odpoledne kráčel městem, viděl jsem vůbec ty nejkrásnější holky na

světě – právě se vracely z gymplu. Bohužel jsem teď na tyhle věci

neměl čas, ale aspoň jsem si slíbil velký tóčo, až dorazím do

Denveru. V tuhle chvíli už tam je Carlo Marks a vlastně i Dean, a

budou tam i Chad King a Tim Gray, protože ti z Denveru pocházejí,

a bude tam Marylou a něco jsem zaslechl o velký bandě, do které

patří Ray Rawlins a jeho překrásná blonďatá sestřička Babě

Rawlinsová a pak ty dvě servírky, co zná Dean, nějaké sestry

Bettencourtovy, a pak tam ještě bude Roland Major, můj kámoš ze

školy, který se dal taky na psaní. Už jsem se na všechny těšil a

představoval si tu parádu. Přehnal jsem se kolem těch pěknejch holek

a je teda fakt, že nejkrásnější buchty na světě bydlí v Des Moines.

Zastavil mi kluk v něčem, co vypadalo jak pojízdná správkárna,

prostě nakladaček plnej vercajku a řídit to musel vestoje jako mlíkař;

vyvezl mě na vršek dlouhého kopce a tam mě hned vzal nějaký

farmář se synem, kteří jeli do Adelu v Iowě. A v tomhle městě pod

vysokým jilmem kousek od benzínové pumpy jsem narazil na jiného

stopaře, typického Newyorčana, Ira, který si až donedávna vydělával

na živobytí jako šofér pošťáckého auta, ale praštil s tím a rozjel se do

Denveru za holkou a za novým životem. Vypadalo to, že spíš před

něčím v New Yorku prchá, a to ze všeho nejspíš před poldama. Bylo

mu tak třicet: typickej zpiťar se zarudlým nosem, a normálně by mě

asi nudil, kdybych zrovna necítil potřebu jakéhokoliv lidského

přátelství. Měl na sobě rozedraný svetr a baňaté kalhoty a jako

zavazadlo s sebou nevezl nic kromě kartáčku na zuby a několika

kapesníků. Navrhl, abysme stopovali společně. Měl jsem mu to

odmítnout, protože moc velkou parádu na silnici nedělal, ale nakonec

jsme zůstali spolu a chytli prvního stopa, jakéhosi nemluvu, který nás

vzal do Stuartu v Iowě, a tam jsme teda zatraceně uvízli. Stáli jsme

před železniční zastávkou ve Stuartu a takových dobrých pět hodin,

až do západu slunce, čekali, jestli nás někdo vezme dál na Západ.

Zabíjeli jsme čas, jak se dalo; konečně jsme si vyříkali své příběhy,

on se pak vytasil s nějakýma sprostýma historkama; potom jsme už

jenom kopali do šutrů a hulákali a vůbec vyluzovali všelijaký

bláznivý zvuky. Byla to nuda. Rozhodl jsem se obětovat jeden dolar

na pivo; šli jsme do takové staré knajpy ve Stuartu a pár jsme jich

18

utrhli. A tady se nadrátoval se stejnou urputností jako doma v New

Yorku na své Deváté avenue a rozjařeně mi mečel do ucha všechny

ty prašivý sny svého života. Skoro jsem ho začal mít rád; ne že bych

si hned myslel, že je to fajn kluk, a to on – jak se později ukázalo –

opravdu byl, ale bavilo mě na něm, jak se dokáže zapálit pro spoustu

věcí. Zpátky na silnici jsme se dostali až za tmy, a samozřejmě moc

už toho nejezdilo a nikdo nám nezastavil. No a tak to šlo až do tří do

rána. Pokoušeli jsme se něco naspat na lavičce v železniční zastávce,

ale budil nás cvakot telegrafu a každou chvíli kolem přebušily těžké

nákladní vagóny. Nevěděli jsme, jak správně vyskočit na nárazník,

ani jeden jsme to nikdy nezkoušeli, a pak nám nebylo jasný, jestli ty

vlaky jedou na východ nebo na západ a jak to máme zjistit a jestli se

spíš hodí dobytčáky nebo prázdné mrazáky nebo plošinové vagóny a

vůbec. Takže když už skoro svítalo a kousek dál zastavil omažský

autobus, hupsli jsme do něj a připojili se k ochrápaným pasažérům.

Zaplatil jsem za něj i za sebe. Jmenoval se Eddie. Trochu mi

připomínal mého vzdáleného bratrance z Bronxu. Proto jsem s ním

zůstal. Jako bych to táhnul se starým kámošem, s kterým je sranda a

je fajn a dá se s ním užít spousta věcí.

Přijeli jsme do Council Bluffs a to už začalo svítat. Vyhlídnul

jsem ven. Celou zimu jsem četl o velkých vozových kolonách, a jak

se právě tady zastavili a radili, než vyrazili zas dál na Oregon a Santa

Fe. Jediný, co z toho všeho zbylo, byly tyhle úhledné předměstské

vilky a bungalovy a baráčky, vykukující ospale do pošmourného

rána. Pak přišla Omaha a pak – můj ty bože – první kovboj, kterého

jsem kdy viděl, vykračoval si podél neutěšené zdi místních jatek v

tom obrovském sombreru a holinách – vypadal vlastně úplně stejně

jako každej jinej pobuda z Východu, když za svítání kráčí podél

cihlové zdi, až na ten vohoz. Vystoupili jsme z autobusu a vydali se

vzhůru do kopce, zrovna do toho kopce, který tady za ty tisíce let

nahrnula mocná Missouri, podél níž je město Omaha vystavěné, až

jsme se zas dostali z města ven a začali stopovat. Kousek nás svezl

jeden bohatý rančer v sombreru. Vykládal, že údolí řeky Platte je

nejmíň tak široké jako údolí Nilu v Egyptě, a když to říkal, zrovna

jsem koukal na ty mohutné stromy táhnoucí se do dáli podél klikaté

řeky a na ta nedozírná zelenající se pole na všech stranách, a skoro

19

jsem s ním souhlasil. Pak když jsme zas stáli na další křižovatce a

když už to vypadalo, že každou chvíli začne pršet, zavolal na nás

další kovboj, skoro dvoumetrovej čahoun v skromňoučké hučce, a

jestli prý někdo z nás umí řídit. No to Eddie samozřejmě uměl, a pak

měl s sebou i řidičák, a to já ne. K tomu kovboji patřily dva auťáky,

které potřeboval dopravit zpátky do Montany. Jeho žena byla v

Grand Islandu, a jestli mu tam s tím druhým autem pomůžeme, pak

už to vezme ona. Dál bysme s ním stejně nemohli jet, protože on se

pak stáčí spíš k severu. Ale tak či onak bylo to takových sto šedesát

kilometrů přes Nebrasku, a jasně že jsme po tom skočili. Eddie řídil

sám a já a ten kovboj jsme jeli za ním, a sotva jsme se dostali z

města, Eddie na to dupnul a z čirý bujnosti to rozpálil na dobrou

stočtyřicítku. „Kruci, co ten kluk blbne!“ vztekal se kovboj a šlápnul

na plyn. Začalo to vypadat jak na rely. Asi tak minutu se mi zdálo, že

s tím Eddie chce zdrhnout – a podle všeho nejspíš chtěl –, ale kovboj

se na něho přilepil, dostal se až za něj a zatroubil. Eddie zpomalil.

Kovboj mu dal signál, aby zastavil. „Hergot, kluku, chceš to

vybourat, že se s tím tak ženeš? Nemůžeš jet trochu pomalej?“

„No to mě podržte, fakt že jsem jel stočtyřicítkou?“ divil se

Eddie. „Na tyhle fajnový silnici mně to ani nepřišlo.“ „Tak si dej

trochu pohov, ať se tam dostáném celí.“ „Jasně, šéfe.“ A jeli jsme

dál. Eddie zkrotnul a snad se o něj pokoušela i dřímota. A tak jsme si

kliďánko frčeli spoustu kilometrů přes Nebrasku podél klikaté řeky

Platte a mezi zelenajícími se poli.

„Když byla krize,“ vyprávěl mi kovboj, „vozil jsem se na

vagónech tak jednou do měsíce. Tehdy nás takhle jezdily stovky, a

nebyli to jenom čundráci, ale všelijaký chlapi, co je vyhodili z práce,

takže jezdili sem a tam a některý ani nevěděli, kam jedou. Tak to

vypadalo na celým Západě. Brzdaři tehdy dali pokoj. Jak to teď

chodí, nevím. Nebraska je nanic. V polovině třicátejch let tady

nebylo nic než jeden obrovskej mrak prachu kam oko dohlídlo. Ani

se nedalo dejchat. Půda kolem byla celá zčernalá. Tehda jsem tady

žil. Pro mě za mě Nebrasku by klidně mohli vrátit Indiánům.

Nenávidím tenhle prašivěj kus země víc než cokoli jinýho. Teď

bydlím v Montaně – v Missoule. Přijeďte se tam někdy podívat a

uvidíte, jak vypadá božská země.“ Později odpoledne, když už se

20

unavil vyprávěním, jsem si na chvíli schrupnul, ale stejně to byl

zajímávej vypravěč.

Zastavili jsme, že něco pojíme. Kovboj si šel nechat spravit

píchlou rezervu a my s Eddiem jsme si zatím sedli do takového

domáckého bistra. Najednou slyším obrovskej řehot, nejzběsilejší

smích, co jsem kdy slyšel, a už se do bistra vřítil opravdickej

nebraskej farmář v kabátě ze surové kůže a s houfem kluků v závěsu.

Přes celou nížinu se rozléhaly jeho nakřáplé výkřiky a nesly se do

všech koutů šedivého světa. Všichni se museli smát s ním. Na celým

světě ho nedokázalo nic rozházet a každý člověk si zasloužil jeho

zájem. Řekl jsem si, hele, poslouchej, jak se ten chlap chechtá. To je

Západ, kamaráde. Jsem na Západě. Vrazil do bistra a uz u vchodu

volal na Maw a ta hned přinesla ty nejsladší třešňové koláče z celé

Nebrasky, posázené obrovskými kopci zmrzliny. Tak jsem si jich pár

dal. „Maw,“ volal, „honem mi přines ňákej dlabanec, jinak za sebe

neručím a zbaštím se sám nebo vyvedu jinou pitomost.“ A svalil se

na židli a ha ha ha, řehtal se furt pryč. „Hoď do toho ňáký fazole.“ To

byl duch Západu sám a seděl hned vedle mě. Hrozně rád bych věděl

všechno o jeho drsňáckým životě a co ksakru vůbec dělá jinýho celý

ty roky kromě toho, že takhle huláká a směje se. Oléolé, tetelila se

má dušinka, a to už se vrátil kovboj a vyrazili jsme na Grand Island.

Byli jsme tam cobydup. Kovboj se vydal za svou ženou a svým

dalším osudem a my s Eddiem jsme zůstali stát na silnici. Zastavili

nám dva místní kluci, ani ne dvacetiletí zbojníci ve všelijak splácané

rachotině, a nechali nás stát zas o kus dál v drobném dešti. Pak nás

jeden nemluvný stařec – bůhví proč ten nás vůbec sebral – vzal do

Sheltonu. Tady se ten ztracenka Eddie postavil na silnici přímo proti

hloučku přiťáplých buclatých omažských Indiánů, kteří neměli co

dělat a kam jít. Hned za silnicí byly železniční koleje a nad nima

nádrž na vodu a na ní byl nápis SHELTON. „To mě podrž,“ řekl

Eddie vyjeveně, „v tomhle městě jsem už byl. Je to pár let, ještě za

války. Přijeli jsme sem pozdě v noci, každej už spal. Vylezl jsem na

nástupiště na cigáro a kolem mě nebylo ale vůbec nic než tma jak v

pytli, až pak jsem viděl na vodní nádrži nápis Shelton. Jeli jsme až k

Pacifiku, každej chrápal, každej moula byl prostě v limbu, a zůstali

jsme tady jen pár minut, snad přikládali nebo co, a pak jsme zas jeli.

21

Hergot, tenhle Shelton! Od tý doby tohle místo nesnáším!“ A taky že

jsme v Sheltonu pěkně ztvrdli. Podobně jako v Davenportu jezdily

tady hlavně farmářské povozy a občas – a to bylo ještě horší –

auťáky s turistama, fotříci seděli za volantem a jejich ženušky

ukazovaly prstíkama, kam se koukat, nebo se skláněly nad mapama a

na všechno, co jim zůstávalo za zadkem, shlížely krajně podezíravě.

Déšť zhoustnul a Eddiemu začala být zima; moc toho na sobě

neměl. Tak jsem z báglu vylovil vlněnou kostkovanou košili a půjčil

mu ji. Pomohlo to. Ale já se trochu nachladil. Sel jsem do takového

zchátralého indiánského kiosku a koupil si tam kašlací dropsy. Pak

jsem zašel na poštu – velkou asi tak dva krát tři metry – a poslal

lístek tetě. Vrátil jsem se na šedivou silnici. No jo, bylo to tam.

Shelton, napsané na nádrži na vodu. Kolem se přehnal vlak od Rock

Islandu. Zahlédli jsme rozmazané obličeje za okny pulmanů. A vlak

si to s hukotem uháněl dál přes prérii ve směru našich snů. To už

začalo pršet pěkně hustě.

Nějaký čahoun v širokánském klobouku zastavil s autem na

druhé straně a přiklátil se k nám. Vypadal jako šerif. Rychle jsme se

dohodli, co budeme říkat. Dával si načas. „Hele, hošani, máte někam

namířeno, nebo jedete jen tak?“ Té otázce jsme nerozuměli, i když to

byla zatraceně správná otázka. „Proč?“ zeptali jsme se.

„Jenom že támhle kus dál po silnici mám takovej menší lunapark

a sháním někoho, kdo by měl chuť mi pomoct a vydělat si pár dolarů.

Mám koncesi na ruletu a na kroužky – ty, jak se házej třeba na

panenku, a když se trefíte, je vaše. Tak co, hoši, chcete pro mě dělat?

Dostanete třicet procent zisku.“ „A co ubytování a jídlo?“

„Postel jo, ale jídlo žádný. Budete se muset vždycky stravovat ve

městě. Dost toho najezdíme.“ Promýšleli jsme to. „Je to pro vás fajn

příležitost,“ řekl a trpělivě čekal, jak se rozhodneme. Připadali jsme

si trapně a nevěděli, co říct. Pokud šlo o mě, nechtěl jsem se někde

plácat s lunaparkem. Už jsem zoufale toužil být s partou v Denveru.

„Já nevím,“ řekl jsem, „ale já dost pospíchám a asi bych neměl

čas.“ Eddie řekl to samý, takže nám chlápek pokynul, líně se

odšoural k auťáku a zmizel. A bylo to. Museli jsme se chechtat, když

jsme si pak představovali, jaký to mohlo být. Už jsem viděl tu

prašnou a temnou noc v prérii a nebraské rodinky, jak korzují kolem,

22

a jejich boubelaté vykulené dětičky, a věděl jsem, že bych si musel

připadat pěkně ohavně, kdybych na ně měl zkoušet ty laciný pouťový

triky. A už jsem si představoval, jak tou noční planinou sviští

řetízkáč, a – můj ty bože – slyšel jsem smutnou muziku od kolotoče a

viděl sebe, jak se snažím pochopit, co tu vlastně dělám – rozvalenej v

pozlacené maringotce na slamníku.

Eddie se projevil jako pěkně roztržitej stopařskej kamarád.

Přikodrcala se taková legrační stará příšerka – slátaná z hliníku a

hranatá jak krabice, snad to měl být trajler, ale dost podivnej,

neskutečnej, doma dělanej nebraskej trajler. Řídil ho nějaký starý

pan. Jel s tím pomaloučku a zastavil. Hnali jsme se k němu, řekl ale,

ze může vzít jen jednoho. Beze slova do toho Eddie naskočil a

pomalu si to rachotil pryč, na sobě mou vlněnou kostkovanou košili.

No vem to čert. Poslal jsem za svou košilí poslední polibek; stejně

měla spíš sentimentální hodnotu. Čekal jsem v tomhle začarovaným

zatraceným Sheltonu dlouho, moc dlouho, spoustu hodin, už jsem si

myslel, že se stmívá, ale bylo teprve časné odpoledne, jenomže

pěkná tma. Denver, Denver – dostanu se tam vůbec někdy? Už jsem

to chtěl zabalit a skočit si na kafe, když vtom mi zastavilo docela

nový auto, seděl v tom nějaký mladší chlápek. Pádil jsem za tím jako

pominutej.

„Kam jedete?“

„Do Denveru.“

„Můžu vás vzít asi sto padesát kilometrů tím směrem.“

„Fantastický. To jste moje spása.“

„Taky jsem kdysi jezdil stopem, takže beru stopaře.“

„Já mít auto, tak to dělám zrovna tak.“ A tak jsme si povídali a on

mi vyprávěl o svém životě, ale moc zajímavé to nebylo, až na mě

přišlo spaní a já odpad a probudil se zrovna za městem Gothenburg,

kde jsem musel vystupovat.

4

Ten nejbáječnější stop mého života měl teprve přijít. Náklaďák s

otevřenou korbou, na které se rozvalovalo šest sedm kluků, a v

šoférské kabině dva blonďatí farmáři z Minnesoty, kteří nezapomněli

sebrat jediného živáčka, kterého našli na silnici – párek těch

23

nejveselejších a nejdobrosrdečnějších halamů, jaké jste si kdy mohli

přát potkat, oba navlečení všehovšudy do bavlněných košil a

montérek, oba opravdoví chlapi s rukama jak lopaty a s širokánským

upřímným úsměvem vyceněným na každého a na všechno, co jim

přešlo přes cestu. Běžel jsem k nim a ptám se: „Máte tam ještě

místo?“ A oni: „No jasně, naskoč si. Místa je dost pro každýho.“

Ještě jsem ani nebyl nahoře a náklaďák vyrazil, šmejklo to se

mnou, někdo mě zachytil a už jsem seděl. Kdosi mi podal flašku

nějakýho dryjáku, na dně zbývalo sotva pár hltů. Dal jsem si v tom

divokým lyrickým zmáčeným nebraským vzduchu pořádnýho loká.

„Jipíí, a jede se!“ hulákal kluk v baseballový čepici a hnali jsme si to

stodvacítkou a předjížděli všechno, co se na silnici objevilo. „Jedeme

s tou plechárnou bez zastávky až z Des Moines, jenom když chceš

močit, tak stačí zabouchat na kabinu, ale lepší je to pustit do větru, a

drž se pořádně, bráško, drž se.“

Rozhlédl jsem se po celé té sešlosti. Byli tady dva farmářští synci

ze Severní Dakoty, na hlavě baseballový kšiltovky, což je přesně to,

co většina farmářských kluků ze Severní Dakoty nosí na hlavě, jejich

fotříci je pustili na léto na silnici, a oni jeli někam na žně. Pak tady

byli dva městský kluci z Columbusu ze státu Ohio, študáci a hráči

fotbalu, přežvykovali žvejkačku a pomrkávali a prozpěvovali si do

větru, celé prázdniny projezdí stopem po Spojených státech. „Teď

jedem do LA!“ křičeli.

„A co tam?“

„Se neví. Není to fuk?“

Pak tady byl vytáhlej hubenej týpek s potměšilým výrazem v

obličeji. „Odkud jsi ty?“ zeptal jsem se ho. Ležel jsem hned vedle

něho na korbě; když člověk nechtěl rovnou sletět, tak si radši

nesedal, náklaďák neměl žádný postranice. Pomalu se ke mně otočil,

otevřel pusu a řekl: „Mon-ta-na.“

A nakonec tu ještě byl Mississippi Gene a jeho schovanec.

Mississippi Gene byl menší černej kluk, čundrák, co sjezdil celé

Státy na vlakových nápravách. Mohlo mu být tak třicet, ale těžko

říct, určitě vypadal mladší, než byl. Seděl celou tu dobu na plošině se

zkříženýma nohama a stovky kilometrů jen koukal po krajině a

24

neřekl ani slovo, pak se najednou ke mně otočil a zeptal se: „A kam

jedeš ty?“

Odpověděl jsem, že do Denveru.

„Tam mám ségru, ale neviděl jsem ji už pěknou řádku let.“

Mluvil pomalu a zpěvavě. Byl trpělivost sama. Jeho schovanec,

šestnáctiletý blonďatý kluk, byl taky v čundráckým; teda oba měli na

sobě staré hadry, už celé zčernalé sazema a špínou z cestování v

dobytčácích a z přespávání pod širým nebem. Blonďáček zůstával

podobně zařezanej, vypadal jako že před něčím prchá; a soude podle

toho, jak upřeně zíral před sebe a občas si znepokojeně olízl rty, to

byli nejspíš poldové. Čas od času je s přezíravým a ulisným

úsměvem oslovil ten chlápek z Montany, Slim se jmenoval.

Nevšímali si ho. Ze Slima ta úlisnost přímo čišela. Skoro jsem se bál

toho jeho přiblblýho úsměvu, s kterým se člověku šklebu pnmo do

očí, pořád se stejně přitroublým výrazem.

„Máš prachy?“ zeptal se mě.

„To si piš, že nemám, kromě pár drobnejch na whisky, než

dojedu do Denveru. A co ty?“

„Vím, kde je hledat.“

„Kde?“

„Kdekoli. Vždycky můžeš někoho sejmout někde v ústraní, nebo

ne?“

„No, nejspíš můžeš.“

„To já, když jsem na dně, tak se nežinýruju. Teď jedu za fotrem

do Montany. Vystupuju z tyhle káry v Cheyennu a pak to beru

jinudy. Tyhle sílové jedou až do Los Angeles.“

„Přímo?“

„Sakumprdum. Jestli chceš do LA, máš šanci.“

Musel jsem to promyslet. Představa, jak se řítím nocí přes

Nebrasku a Wyoming, ráno přes utažskou poušť a už někdy

odpoledne frčím přes poušť v Nevadě a že se v dohledný době můžu

fakticky dostat až do Los Angeles, mě skoro přinutila změnit plán.

Ale chtěl jsem přece do Denveru! Takže budu muset taky vystoupit v

Cheyennu a stopovat pak ještě něco přes sto kilometrů na jih.

Byl jsem rád, když se ti dva minnesotští farmáři, kterým

náklaďák patřil, rozhodli v North Plattu zastavit a něco pojíst. Chtěl

25

jsem si je prohlídnout. Vylezli z kabiny a zubili se na nás.

„Cůrpauza!“ řekl ten jeden. „De se jíst!“ řekl druhý. Ale byli jediní,

co měli prachy na jídlo. Šourali jsme se za nima k restauraci, kterou

ovládala horda ženských, a seděli pak nad kafem a hamburgrama,

zatímco ti dva si pakovali obrovské zásoby žrádla – jako někde doma

u mámy v kuchyni. Byli to bráchové a přepravovali zemědělské

stroje z Los Angeles do Minnesoty a dost jim to neslo. Takže když

jeli prázdní k západnímu pobřeží, sbírali po cestě každého, kdo o to

stál. Už to takhle absolvovali pětkrát a vždycky to byla sranda.

Všecko je bavilo. Nikdy se nepřestali chechtat. Pokusil jsem se s

nima navázat hovor – jakási stupidní snaha z mé strany sblížit se s

lodivody tohohle korábu –, ale jediný, čím mě poctili, byly jejich

obrovské zářivé úsměvy, plné silných a od kukuřice trochu

zažloutlých zubů.

Do restaurace jsme s nima šli všichni kromě těch dvou trampíků,

Geniho a jeho mladýho kámoše. Když jsme se vrátili, seděli ti dva

pořád – bezútěšně a osaměle – na korbě náklaďáku. Rychle se

začínalo stmívat. Šoféři si ještě dávali cigáro. Využil jsem toho a řekl

jim, že zatím skočím pro flašku whisky, abysme měli v tom nočním

studeným fukejři co na zahřátí. Usmáli se. „Tak dobře, a hoď sebou,“

řekli.

„Dáte si taky, že jo?“ nabídl jsem jim.

„Kdepak, my nepijem. Tak frč!“

Bloudili jsme chvíli se Slimem a těma dvěma študáky po ulicích

North Plattu, než jsme našli krámek s lihovinama. Něco mi přidal

Slim, něco ti dva kluci a koupil jsem litrovou flašku whisky. Od

falešných průčelí baráků, kolem kterých jsme se vraceli, na nás civěli

nabubření vysocí chlápci. Celá hlavní třída byla lemována domy

hranatými jak škatule. Za každou zachmuřenou ulicí se otvíral pohled

na nížinu. Cítil jsem něco zvláštního v tomhle northplattským

vzduchu a nevěděl, co to je. Po pěti minutách jsem to zjistil.

Naskočili jsme na náklaďák a vyrazili. Každej jsme si dali loká, a

pak jsem se najednou rozhlídnul a zelená pole kolem Plattu už

začínala mizet a na jejich místě se do nekonečna táhla nesmírná

placatá pustina, pokrytá pískem nebo porostem šalvěje. Byl jsem z

toho celej paf.

26

„Co je ksakru zas tohle?“ zakřičel jsem na Slima.

„Tady začínaj pastviny, hošane. Šoupni sem tu flašku.“

„Jupíjej!“ hulákali študenti. „Kde je Columbus a kde jsme my!

Kdyby tady tak byl Sparkie a kluci, ty by valili voči! Ólalá!“

Šoféři se vystřídali, čerstvější bráška teď hnal náklaďák co to

dalo. I silnice se změnila, uprostřed byly hupance, po stranách žádné

krajnice, jen příkopy asi metr hluboké, takže to s autem pěkně

mlátilo a šněrovali jsme si to od kraje ke kraji – ale zázrakem zrovna

když proti nic nejelo – a každou chvíli jsem si myslel, že se

překlopíme. Jenže šoféři to byli jedna báseň. A s jakým gustem si

pak náklaďáček poradil s nebraským žbrďolem, s tím, který se

později vzedme do výšky přes celé Colorado. Vtom jsem si

uvědomil, že už jsem vlastně za hranicí Colorada, i když ne ještě

přímo v něm, a že už jen pár set kilometrů na jihozápad leží Denver.

Zahulákal jsem radostí. Flaška ještě kolovala. Na nebi se objevily

obrovské zářivé hvězdy a vzdálené písečné pahorky potemněly. Cítil

jsem se jako šíp, který už si to frčí, kam má namířeno.

A najednou se Mississippi Gene vytrhl ze svého odevzdaného

zasnění a nehybného posezu se zkříženýma nohama, otočil se ke

mně, otevřel pusu, naklonil se blíž a řekl: „Tahle prérie mi připomíná

Texas.“

„Ty jsi z Texasu?“

„Kdepak, já jsem z Grinvelu v Mazz-sippy.“ Přesně takhle to

vyslovil.

„Odkud je ten kluk?“

„V Mississippi se dostal do nějakýho maléru, tak jsem mu slíbil,

že mu pomůžu. Ještě nikdy nebyl takhle sám od mámy. Takže se o

něj starám, jak to jen jde, vždyť je to ještě skvrně.“ Přestože byl

Gene běloch, bylo v něm cosi z moudrého a unaveného starého

černocha a taky mi něčím připomínal Elmera Hassela, toho

narkomana z New Yorku; ovšem Hassela, který putuje po železnici,

cestovatele a epika Hassela, Hassela, který každoročně přejede Státy

z jednoho konce na druhý a zase zpátky, v zimě na Jih, v létě na

Sever, a to jenom proto, že pro něj neexistuje místo, které by ho

začas nepřestalo bavit, takže nedokáže vydržet nikde, a taky proto, že

27

když není kam jet, nejlepší je jezdit všude, toulat se sem a tam pod

hvězdárna, zvlášť jsou-li to jako v jeho případě hvězdy Západu.

„Párkrát jsem už byl v Ogdenu. Jestli to chceš střihnout až tam,

mám tam několik kámošů, u kterých by se dalo přespat.“ „Ale já z

Cheyennu odbočuju na Denver.“ „Nebuď cvok a pojeď dál, takovýho

stopa hned tak už nechytneš.“

Ne že by mě to nelákalo. Co může být v Ogdenu? „Jakej je

Ogden?“ zeptal jsem se.

„To je město, přes který všichni jezděj, takže tam můžeš potkat

spoustu lidí.“

Kdysi jsem byl na moři s jedním vysokým vyzáblým klukem z

Lousiany, kterému se přezdívalo Hubeňour Hazard, jinak William

Holmes Hazard, a ten se stal čundrákem tak, že se prostě rozhodl, že

se jím stane. Ještě jako malej kluk viděl, jak jeden čundrák poprosil

jeho mámu o koláč, a když mu ho dala, čundrák odcházel po silnici

pryč. Zeptal se mámy: „Co to bylo za pána?“ „Tohle? To byl jen

čundrák.“ „Taky budu jednou čundrák, mami.“ „To ať tě ani

nenapadne. Jseš Hazard a to není nic pro lidi, jako jsme my.“ Ale on

nikdy na tenhle den nezapomněl, a když vyrostl, po kratším období,

kdy hrál fotbal za louisianskou univerzitu, tak se tím čundrákem

fakticky stal. Strávili jsme s Hubeňourem spoustu nocí, kdy jsme si

vyprávěli příběhy a plivali tabákovou šťávu do papírových pytlíků. V

chování Mississippi Gena bylo něco, co mi tak nepochybně

připomnělo Hubeňoura, že jsem se zeptal: „Neznáš náhodou kluka,

kterýmu se říká Hubeňour Hazard?“

A on řekl: „Nemyslíš toho habána, co se pořád tak řehtá?“

„No, to vypadá na něj. Má bejt z Rustonu, z Louisiany.“

„To vodpovídá. Taky se mu říká Hubeňour z Louisiany. Jasan,

jasně že ho znám.“

„Nějakou dobu pracoval na naftových polích ve východním

Texasu.“

„Východní Texas, to sedí. Ale teď cejchuje dobytek.“

To taky pasovalo; nemohl jsem uvěřit, že tenhle Gene fakticky

zná Hubeňoura, po kterém já už se pídím, no víceméně léta. „Jo, a

taky dělal na vlečných parnících v New Yorku.“

„Tak o tom už nevím nic.“

28

„Tys ho asi znal jen na Západě.“

„Asi. V New Yorku jsem nikdy nebyl.“

„No hergot. To fakt čumím, že ho znáš. Tohle je velká země. Ale

stejně jsem si myslel, že ho budeš znát.“

„Aby ne. Hubeňoura znám moc dobře. Jak ten dokázal bejt

štědrej, když měl prachy! Ale drsan to byl, vostrej hoch. Viděl jsem

ho jednou, jak v depu v Cheyennu dočista rozmlátil policajta, a to mu

dal jen jednu pecku.“ Tak to musel být Hubeňour; pořád si trénoval

tu svou dělovku do vzduchu; vypadal jako Jack Dempsey, ale mladej

Jack Dempsey, v období, kdy ještě chlastal.

„No hergot,“ ulevil jsem si do větru a dal si dalšího loká a cítil

jsem se prostě bezvadně. Každej lok byl opláchnutej nárazem větru

na otevřenou korbu náklaďáku, opláchnutej od všech svých

škodlivých účinků a jenom ty dobré setrvávaly a příjemně mi klesaly

kamsi k žaludku. „Cheyenne, už se vezem!“ prozpěvoval jsem si, „a

ty, Denvere, už se na mě těš.“

Slim z Montany se ke mně otočil, ukázal na mé boty a řekl:

„Hele, co myslíš, kdybys je zasadil, co z nich vyroste?“ a jasně že se

ani nezakřenil, ale ostatní to slyšeli a mohli se potrhat. Byly to ty

nejbláhovější boty v celé Americe; vzal jsem si je hlavně proto, že

jsem nechtěl, aby se mi na rozpálené silnici potily nohy, a taky mi –

až na ten déšť v Medvědích horách – sloužily perfektně. Tak jsem se

s nima klidně smál taky. Boty už byly pořádně potrhané, kousky

obarvené kůže z nich trčely jak ocásky čerstvých ananasů, a už mi z

nich i čouhaly prsty. No nic, lokli jsme si ještě a řehtali se furt pryč.

Jako ve snu hnali jsme se přes malá městečka na křižovatkách, která

se vždy vyhoupla z temnoty, a projížděli kolem skupinek ženců a

žneček a kovbojů promenujících se po noci. Stačili jen otočit hlavou,

když jsme přefrčeli kolem nich a zase jim zmizeli ve tmě na druhém

konci města, a zdálky jsme je viděli, jak se plácají do stehen – museli

jsme vypadat jako moc legrační náklad.

Tady v kraji byla teď spousta lidí, začaly žně. S těma

dakotskejma klukama to jen šilo. „Při další čůrpauze asi vystoupíme,

vypadá to, že je tu kolem dost práce.“

„Až to tady skončí, můžete se jen šoupnout zas o kus dál na

sever. Takhle budete moct postupovat se žněma až do Kanady,“

29

poradil jim Slim. Zakývali hlavama, ale zrovna jeho rady moc

nepotřebovali.

Zatímco ten štvanej blonďáček seděl pořád jako pecka, Gene se

každou chvíli vytrhl ze svého buddhistického transu, vzbuzeného tím

krkolomným letem ztemnělou prérií, naklonil se k němu a něco mu

pošeptal do ucha. Kluk jen přikývl. Gene o něj pečoval, pečoval o

jeho nálady i o jeho strachy. Bavilo by mě vědět, kam ksakru chtějí

jet a co chtějí dělat. Neměli ani cigára. Prošustroval jsem s nima

celou krabičku, tak jsem si je oblíbil. Byli vděční a milí. Nikdy si

sami neřekli, nabízel jsem jim sám. Slim měl taky cigarety, ale ten si

je nechával pro sebe. Prosvištěli jsme dalším městečkem, minuli

další hlouček vytáhlých maníků v džínsách, kteří se shlukovali kolem

mdlého světla lucerny jako můry, a zas jsme se potopili do

neproniknutelné tmy a jen hvězdy nad náma zářily jasně a průzračně,

protože vzduch byl stále řidší, jak jsme stoupali vzhůru na náhorní

plošinu, na jednom kilometru prý o třetinu metru, a žádné stromy

nezakrývaly pohled ani na ty nejnižší hvězdy nad obzorem. Jednu

chvíli jsem v tom fofru zahlédl, jak ze šalvěje vykoukl zamyšlený

čumák bílé kravky. Bylo to jak cesta vlakem – pořád přímo kupředu

a bez přestání.

Zanedlouho jsme dorazili do města, zpomalili a Slim si oddechl:

„No konečně, čůrpauza,“ ale bráškové nemínili stavět a hasili si to

dál. „Sakra, ale já musím,“ zaúpěl Slim.

„Tak to udělej z auťáku,“ poradil mu někdo.

„Taky že jo,“ a zatímco jsme se všichni koukali, pomalu

centimetr po centimetru se soukal na záď plošiny, držel se jak to jen

šlo až se mu podařilo spustit nohy nad silnici. Někdo zabouchal na

okýnko kabiny, aby upozornil šoféry, co se děje. Jen se otočili,

rozzářili se jak sluníčka. A zrovna když se Slim hotovil k dílu, dost

klopotně a nejistě, začali s tím autem kličkovat cik cak od pankejtu k

pankejtu při rychlosti víc než sto kiláků za hodinu. Na moment se

zvrátil na záda, zahlédli jsme gejzír jak od velryby, pak se zas

zoufale pokoušel vrátit do sedu. Strhli auťák ke straně. A lup!

převalil se na bok a zkrápěl se od hlavy k patě. V tom randálu jsme

jen zdálky slyšeli, jak si pro sebe kleje, jako když se odkudsi zpoza

hory ozývá nářek: „Hergot… kurva…“ Netušil, že mu to dělají

30

naschvál; čistě jen zápolil, a to se stejnou urputností jako Job. Když s

tím byl hotov – a hotovej byl teda dokonale –, mohl se přímo ždímat,

a pak se se zoufale ztrápeným výrazem vydal na tu škobrtavou a

nejistou cestu zpátky, a všichni se řehnili ostošest, kromě toho

blonďatýho kluka, a minnesotští bráškové se mohli v té své kabině

smíchy potrhat. Podal jsem mu na usmířenou flašku.

„K čemu ten smích?“ divil se, „nedělali to náhodou schválně?“

„No jasně že jo.“

„Hergot, to jsem nevěděl. Vím, že když jsem takhle močil v

Nebrasce, tak s tím bylo o polovinu míň práce.“

A to už jsme vjížděli do města Ogallala a hošani z kabiny

zahulákali: „Čůrpauza!“ a bylo vidět, že jim to dělá radost. Slim stál

naštvaně u náklaďáku a sakroval, že se namáhal zbytečně. Ti dva

dakotští kluci se se všema rozloučili a že prý začnou se žněma právě

tady. Dívali jsme se za nima, jak odcházejí do noci směrem k

boudám na konci města ozářeným lucernami, kde stál osamělý noční

hlídač v džínsách, který jim řekl, že pracanty berou. Musel jsem

někde sehnat cigarety. Mississippi Gene a ten jeho blonďáček šli se

mnou, aby si protáhli nohy. Vešli jsme do toho

nejpravděpodobnějšího místa na světě, do jakéhosi prérijního

nealkoholického bufetu, zřízeného tady pro místní mládež. Pár kluků

a holek tancovalo u džuboxu. Když jsme vstoupili, trochu to ztichlo.

Ale Gene a jeho kámoš jen stáli a ničeho si nevšímali; nechtěli nic

víc než ty žvára. A ne že by tady nebyly některé opravdu fajn holky.

Jedna z nich dělala na blonďáčka oči, ale on to neviděl, a i kdyby

bylo by mu to fuk, tak byl smutnej a sešlej.

Oběma jsem koupil po krabičce cigaret; poděkovali mi. Náklaďák

už byl připraven vyrazit. Přiblížila se půlnoc a ochladilo se. Gene,

který už procestoval Státy častěji, než kolik bych napočítal prstů na

rukou i nohou, řekl, že teď bude nejlepší, když si všichni vlezem pod

obrovskou dehtovanou plachtu, abysme nezmrzli. Jen díky tomuhle a

s pomocí posledních zbytků ve flašce jsme se udrželi jakžtakž v

teple, i když vzduch už začal být opravdu mrazivý a pořádně nás

štípal do uší. Čím výš jsme se drápali na náhorní plošinu, tím jasnější

a zářivější byly hvězdy. To už jsme projížděli státem Wyoming.

Ležel jsem rozpláclej na zádech a koukal na to fantastický nebe a

31

medii si a byl pyšnej na to, jak daleko jsem se koneckonců dostal od

těch smutných Medvědích hor, a při představě, co všechno na mě

čeká v Denveru, jsem se úplně zalykal – ať si mě tam ksakru čeká

cokoli. A Mississippi Gene začal zpívat. Zpíval tiše a melodicky, s

jižanským přízvukem, a bylo to něco moc prostého jako „moje milá

je moc roztomilá a je jí teprv šestnáct let, když si ji vedu po ulici,

každej mi musí závidět“, a to se opakovalo a pak přišly další sloky o

tom, jak daleko je teď od ní a že by se k ní rád vrátil, ale že to asi

nepůjde, protože ji dočista ztratil atakdál.

Řekl jsem mu: „Tohle je moc pěkná písnička.“

„To je ta nejhezčí, co znám,“ odpověděl s úsměvem.

„Doufám, že se ti podaří doject tam, kam jedeš, a že to tam bude

fajn.“

„Já jezdím pořád sem a tam, kam to jde.“

Slim spal. Probudil se a řekl mi: „Hele, ty černej, co kdybysme

dneska večer okoukli Cheyenne, než se pustíš do Denveru?“

„Jsem pro.“ Byl jsem z tý whisky dost nalítej, abych byl pro

cokoli.

Když jsme se blížili k předměstí Cheyennu, viděli jsme ve výšce

červená světýlka místní radiové stanice, a hned nato se náklaďák

musel prodírat obrovskými zástupy lidstva, které přetýkaly z obou

chodníků. „Hernajsfirnajs, vždyť oni tu vlastně maj Tejden Divokýho

západu,“ vzpomněl si Slim. A po dřevěných chodnících nejstarší

čtvrti Cheyennu si to hopsali a juchali byznysmeni, tlustí vypasení

obchodníčci v širokých kovbojských kloboukách a ve vysokých

botách, a vedle nich jejich peprné ženušky, taky oblečené za honačky

krav. O kus dál zářily bulváry moderního centra, ale oslavy se

soustřeďovaly hlavně ve staré čtvrti. Ozval se praskot slepých patron.

Saloony překypovaly až na chodníky. Byl jsem jak u vytržení, ale

zároveň jsem cítil, jak je to celý směšný: poprvé jsem vyrazil na

Západ a hned musím být svědkem toho, jakých absurdních

prostředků se používá, aby se udržovala tradice jeho dávné slávy.

Museli jsme seskočit z náklaďáku a rozloučit se; minnesotští

bráškové neměli chuť se tady dál zdržovat. Bylo mi smutno, když

jsem je viděl odjíždět, uvědomil jsem si, že už je nikdy neuvidím, ale

tak to chodí. „Dneska v noci zmrznete jak preclíci a zejtra budete mít

32

co dělat, abyste se v poušti neuškvařili,“ hulákal jsem za těma na

korbě.

„To nám teď může bejt fuk, hlavně aby už skončila tahle

zatracená noční ledárna,“ volal Gene. Náklaďák mizel v dáli,

prorážel si cestu davem, ale nikdo si nevšímal těch podivných kluků

zalezlých pod plachtou a vykukujících ven jak nemluvňata z

povijánu. Díval jsem se za nima, dokud mi úplně nezmizeli do noci.

5

Zůstal jsem teda se Slimem a hned jsme začali obrážet bary. Měl

jsem ještě asi sedm dolarů a z nich jsem tu noc pět zbůhdarma

rozfofroval. Nejdřív jsme se motali se všemi těmi turisty a naftaři a

rančery ohozenými za kovboje po barech, bistrech a chodnících

města; pak jsem na chvíli Slima setřepal, už byl chudák ze vší té

whisky a piva, co vypil, dost grogy a jen znaveně škobrtal po ulici –

vida, takovej to byl tedy pijan –, oči měl skelný a užuž to vypadalo,

že začne oblažovat svýma řečma i úplně neznámý lidi. Skočil jsem si

do jednoho bufetu a tam za pultem stála Mexičanka, a že to panečku

byla krasavice jedna radost. Najedl jsem se a na druhou stranu

účtenky jsem jí napsal milostný dopis. Bufet byl vylidněnej, všichni

pařili zrovna někde jinde. Řekl jsem jí, aby obrátila lístek. Přečetla si

to a zasmála se. Byla to krátká básnická o tom, jak jsem chtěl hrozně

moc, aby byla se mnou celou noc.

„Ja bych ráda, chiquito, ale mám dneska rande se svým klukem.“

„Nemůžeš mu to odříct?“

„To ne, to nemůžu,“ řekla smutně a já šílel, jak krásně smutně to

řekla.

„Tak někdy jindy, až pojedu kolem?“ zeptal jsem se. „Kdykoli,

brouku.“ Ale trčel jsem tam pořád, chtěl jsem se na ni dívat a měl

jsem chuť ještě na jedno kafe. Za chvíli vešel naštvaně její kluk a ptal

se jí, kdy už bude končit. Začala rychle všechno sklízet a utírat.

Musel jsem odejít. Ještě při odchodu jsem se na ni usmál. Venku to

pokračovalo stejně divoce jako předtím, až na to, že ti vypasení

páprdové byli ještě opilejší a hulákali o to víc. Bylo to zvláštní.

Kolem obcházeli indiánští náčelníci ve vysokých čelenkách a mezi

těmi brunátnými opilými ksichty vypadali opravdu vznešeně. Zahlídl

33

jsem, jak se tam vedle nich motá Slim. Řekl: „Právě jsem napsal

pohled tátovi do Montany. Nemoh bys někde najít schránku a hodit

ho tam?“ Byla to zvláštní prosba, podal mi lístek a odpotácel se k

lítacím dveřím do nejbližšího saloonu. Šel jsem ke schránce a zběžně

jsem se na lístek podíval: „Milý táti, vrátím se ve středu. Mám se

moc dobře a doufám, že ty taky. Tvůj Richard.“ Dalo mi to o něm

úplně novou představu; vida, jak dokáže být něžný a zdvořilý ke

svému tátovi.

Šel jsem za ním do baru. Sbalili jsme tam dvě holky – pěknou

mladou blondýnku a obtloustlou brunetu. Byly zamlklé a otrávené,

ale to nic, chtěli jsme je. Vzali jsme je do jakéhosi zchátralého

nočního klubu, kde se užuž chystali zavírat, a tam jsem utratil kromě

dvou dolarů všecky svý zbývající prachy za skotskou pro ně a za piva

pro nás dva. Začínal jsem být pořádně rozjetej a bylo mi všecko fuk;

cítil jsem se báječně. Veškeré mé snažení směřovalo k té blondýnce.

Prostě jsem jí to musel dneska udělat. Šátral jsem po ní a chtěl jí to

říct. Pak klub zavřeli a vyhnali nás ven na ošumělou prašnou ulici.

Podíval jsem se nahoru: jasné překrásné hvězdy ještě zářily. Holky

chtěly jít na autobusové nádraží, proč ne, ale podle všeho tam na ně

měl čekat nějaký námořník, jak se ukázalo bratranec té tlusté, a ten

měl s sebou ještě pár kamarádů. Zeptal jsem se blondýnky: „Tak co

bude?“ Řekla, že chce domů. Bydlela v Coloradu, hned za hranicema

jižně od Cheyennu. „Pojedeni tam spolu autobusem,“ navrhl jsem jí.

„Ne, autobus staví na dálnici a to bych pak musela jít přes tu

zatracenou prérii sama. Celý odpoledne tu na ni čučím a ještě abych

po ní šla, to zrovna.“

Počkej, uděláme si krásnej vejlet přes rozkvetlou prérii.“ Tam nic

ne kvete,“ řekla. „Chci do New Yorku. Je mi na blití z toho všeho

tady. Nedá se jít nikam jinam než do Cheyennu a v Cheyennu chcíp

pes.“

„V New Yorku to máš stejný.“

„Jo, stejný,“ řekla a ušklíbla se.

Nádraží bylo nacpaný k prasknutí. Stála tady spousta

nejrůznějších lidí, čekali na autobus nebo jen tak okouněli; bylo tu

hodně Indiánů, kteří shlíželi na svět svým kamenným pohledem.

Holka se ode mě trhla a odešla k námořníkovi a těm ostatním. Slim

34

pochrupoval na lavičce. Sedl jsem si k němu. Podlahy na

autobusových nádražích jsou všude stejné, poseté vajgly, poplivané,

vždycky vzbuzující stejný pocit smutku, jaký člověka popadne jen na

nádraží. Na okamžik jsem si skoro připadal, že jsem zpátky v

Newarku, nebýt té ohromné rozlehlosti venku, která mi tak

učarovala. Vztekal jsem se, že jsem znesvětil ryzost celé své cesty a

nešetřil každý cent, a místo abych frčel dál, proflákal jsem spoustu

času, tahal se s nějakou otrávenou buchtou a utratil všecky svý

prachy. Udělalo se mi z toho nanic. Ale už jsem nespal pěkně

dlouho, takže jsem na nějaké nářky a nadávky neměl dost sil a radši

jsem si schrupnul; stočil jsem se na lavičce, místo polštáře jsem si dal

pod hlavu bágl a až do rána do osmi hodin jsem spal mezi ospalými

šelesty a zvuky nádraží a stovkami kolemchodících lidí.

Probudil jsem se a pekelně mě bolela hlava. Slim už byl ten-tam

– nejspíš v Montaně. Vyšel jsem ven. A tady v blankytně modrém

vzduchu jsem poprvé v životě spatřil vzdálené, sněhem pokryté

mohutné vrcholky Skalistých hor. Zhluboka jsem se nadechnul. Tak

a teď do Denveru. Nejdřív jsem si ale dal snídani – skromňoučkou,

všehovšudy topinku, kafe a jedno vajíčko – a pak jsem to střihnul

přes město na dálnici. Festival Divokého západu ještě pokračoval:

chystalo se rodeo a celé to jančení a juchání melo každou chvíli

vypuknout znova. Nechal jsem to za sebou, led už chci být se svou

partou v Denveru. Přešel jsem mostek nad kolejema a došel ke

skupince domů, odkud se rozvětvovaly dvě silnice – obě na Denver.

Vzal jsem to tou blíž k horám, abych si je mohl prohlídnout, a začal

stopovat. Hned mi zastavil jakýsi mladší chlápek z Connecticutu,

malíř, co si jen tak jezdí po celý zemi ve své staré káře a maluje,

shodou okolností syn jednoho známého redaktora z Východu. Bez

přestání mluvil a mluvil. Bylo mi špatně z toho včerejšího chlastání a

z té nadmořské výšky, až jsem jednu chvíli musel skoro vystrčit

hlavu z okna. Ale než mě vysadil v Coloradu v městě Longmont, už

to bylo fajn, a dokonce jsem mu i začal vyprávět o svém putování.

Popřál mi hodně štěstí.

V Longmontu to bylo báječný. Pod obrovitánským starým

stromem byl vysázen hustý trávník, který patřil k benzínové stanici.

Zeptal jsem se pumpaře, jestli se tam můžu na chvilku prospat, a on

35

mi řekl, že jo. Rozložil jsem na zem svou vlněnou košili, plácl se na

ni obličejem, ruku jsem nechal v trávě a jedním okem jsem na

moment zamžoural na zasněžené Skalisté hory ozářené horkým

sluncem. Lahůdkově jsem si na dvě hodiny schrupnul a jediný, co mi

tu pohodu trochu kazilo, byl občas nějaký ten coloradský mravenec.

Takže jsem konečně v Coloradu! Úplně jsem si bahnil. Holarííí! To

jsem dobrej! A po osvěžujícím spánku naplněném změtí snů o mém

minulém životě na Východě jsem vstal, umyl se na záchodě u pumpy

a vykráčel odtud bujaře a se zvednutým hledím. Musel jsem si ale

ještě skočit do krámu na hustý ledový mléčný koktejl, abych si

trochu zchladil svůj rozpálenej zuboženej žaludek.

Shodou okolností mi ten koktejl namíchala překrásná coloradská

beruška, a jak se při tom líbezně usmívala; byl jsem jí za to vděčnej,

dočista mi to vynahradilo včerejší večer. Řekl jsem si Zžjova! A jaký

to teprv musí být v Denveru! Dostal jsem se na rozpálenou silnici a

už jsem si to hasil v úplně novým bouráku s asi pětatřicetiletým

byznysmenem. Pálil to přes sto dvacet a já se celej klepal. Počítal

jsem minuty a odečítal kilometry. Hned tamhle za těmi uhánějícími

pšeničnými poli, co se tak zlatavě lesknou pod zasněženými vrchy

Estesova parku, tam konečně spatřím Denver. Už jsem se viděl s

celou bandou, jak jsem večer v nějakým denverským pajzlu a jak na

mě všichni koukaj, protože jsem jinej a otrhanej a trochu jako

Prorok, který překráčel celou zemi, aby přinesl to magické Slovo, a

jediný slovo, které pro ně budu mít, zní Žžjova! Měl jsem s tím

chlapíkem dlouhý srdečný rozhovor o našich rozdílných pohledech

na život, a dřív než jsem věděl, o co jde, už jsme frčeli kolem

zelinářského tržiště před Denverem a už tu byly komíny a čoud a

železniční depa a domky z červených cihel a tamhle kus dál šedivé

baráky předměstí, a byli jsme v Denveru. Vyklopil mě na Larimer

Street. S obličejem rozzářeným tím nejblaženějším úsměvem na

světě jsem vrávoral mezi starými pobudy a zmlácenými kovbojíčky

téhle ulice.

6

V těch dnech jsem ještě neznal Deana tak dobře jako teď, takže

ze všeho nejdřív jsem chtěl najít Chada Kinga, a taky jsem to hned

36

udělal. Zavolal jsem k nim domů a vzala to jeho matka: „No né, Sále,

co děláte v Denveru?“ divila se. Chad je hubený blonďatý kluk s

podivnou tváří šamanského doktora, která se docela dobře hodí k

jeho zanícení pro antropologii a indiánskou prehistorii. Jeho frňák se

měkce a téměř sladce klene pod zlatavýma čupřinama; má půvab a

grácii opravdových zápaďáckých pistolníků, co tančívali po

zájezdních hospodách a rvali se nad stolním fotbalem. Když mluví,

ozývají se v jeho řeči rezonující nosovky: „To mě teda mědí na

prérijních Indiánech, Sále, jak vždycky když se pochlubili, kolik

získali skalpů, jak vždycky hrozně zrozpačitěli.

V Ruxtonově Životě na Dalekém západě je případ jednoho

Indiána, kterej, když přinesl hroznou spoustu skalpů, tak se tak děsně

červenal, že radši kalupem prchal kamsi do nitra prérie, aby se tam v

skrytu radoval nad svejma hrdinskejma skutkama. To mě teda

vzalo!“

Chadova matka usoudila, že v tomhle ospalým odpoledni nemůže

být Chad nikde jinde než v místním muzeu u svých indiánských

košíčků. Zavolal jsem ho tam; přijel si pro mě ve své staré fordce,

kterou používal na výlety do hor nebo na své expedice za

indiánskýma vykopávkama. Vešel do nádražní haly, na sobě džínsy a

na tváři široký úsměv. Seděl jsem na podlaze na báglu a snažil se

navázat hovor právě s tím námořníkem, co jsem ho včera viděl na

stanici v Cheyennu. Ptal jsem se ho, jak to dopadlo s blondýnkou.

Byl tak znuděnej, že mi ani neodpověděl. Nasedli jsme s Chadem do

jeho malé fordky a on hned pospíchal na magistrát pro nějaké mapy a

pak že musí za jedním kantorem atakdál atakdál, jenže já zrovna

nechtěl nic jinýho než si dát pivo. Někde vzadu v hlavě mě hlodaly

divoké představy o tom, kde je tak asi Dean a co právě teď dělá.

Chad se už před časem pro nějaké podivné důvody rozhodl s Deanem

skoncovat a teď ani nevěděl, kde vlastně bydlí.

„A co Carlo Marks? Je ve městě?“

„Jo.“ A víc o něm ani slovo. To byl začátek Chadova rozchodu s

celou naší bandou. To odpoledne jsem se měl prospat u něj doma.

Pak bylo dohodnutý, že půjdu na Colfax Avenue do kvartýru, co pro

mě splašil Tim Gray a kde už bydlel Roland Major a čekal na mě.

Cítil jsem ve vzduchu nějaký pikle. Vypadalo to, že se celá banda

37

rozštěpila na dvě party: na jedné straně byl Chad King a Tim Gray a

Roland Major ještě s Rawlinsovými, a ti se všeobecně rozhodli, že

budou ignorovat Deana Moriartyho a Carla Markse. A já měl v tyhle

zajímavý válce trčet někde uprostřed.

Svou roli v téhle válce hrály sociální motivy. Dean byl synem

místního ochmelky, jednoho z nejošuntělejších otrapů z Larimer

Street. Dá se říct, že Dean vlastně na Larimer Street a v ulicích

kolem vyrostl. Ve svých šesti letech chodíval k soudu a žadonil, aby

mu tátu pustili na svobodu. Kolikrát něco vyžebral ve vedlejší čtvrti

a podstrkoval pak peníze tátovi, který na něj vždycky s nějakým

starým kámošem čekával někde na smetišti. Když Dean vyrostl,

začal se potloukat kolem Glenarmských heren; udělal denverský

rekord v počtu ukradenejch auťáků a odešel do polepšovny. V

pasťáku taky strávil většinu života mezi svým jedenáctým a

sedmnáctým rokem. Byl vysazenej na kradení aut. Odpoledne se pak

vždycky pokusil splašit nějakou tu gymnazistku, když se vracela ze

školy, zavezl ji do hor, udělal jí to tam, vrátil se zpátky do města a

vychrápal se ve sprchách prvního hotelu, který se namanul. Z jeho

tatíka, kdysi ctěného a přičinlivého kovotepce, se stal chlastoun vína,

což je ještě horší typ alkoholika, než když je někdo jen na whisky, a

skončil jako tulák, co se na nákladních vlacích vozí v zimě do

Texasu a v létě zpátky do Denveru. Po nebožce matce, která zemřela,

když byl Dean ještě kluk, mu zůstalo několik bratrů, ale ti ho neměli

rádi. Jediní jeho kámoši byli flinkové z herny. Dean se svým

bezbřehým elánem novodobého amerického světce a Carlo byli toho

léta hlavní klasy denverského podsvětí a Carlo s celou tou bandou

místních hráčů obýval podzemní – ejhle symbol – kvartýr na Grand

Street, kde jsme se všichni slízali a kde jsme všichni – Carlo, Dean,

já, Tom Snark,Ed Dunkel a Roy Johnson – strávili nejednu noc, která

trvala až do rána. Ale o těch ostatních až později.

Své první odpoledne v Denveru jsem proležel v bytě u Chada

Kinga. Dole v přízemí se jeho matka lopotila s uklízením a on sám

srotil někde v knihovně. Bylo horké červencové prérijní odpoledne a

nebýt vynálezu Chadova otce, asi bych vůbec neusnul. Chadův otec

byl sympatický, asi sedmdesátiletý pán, vytáhlá bzdinka, stářím už

dost sešlý, který s velkou potěchou, i když pomalu a hodně

38

rozvláčně, vyprávěl své příhody: a byly to moc zajímavé příhody: o

dětství prožitém na prérii v Severní Dakotě v osmdesátých letech,

kdy se povyrážel tím, že na neosedlaném poníkovi s klackem v ruce

pořádal hony na kojoty. Později se stal venkovským učitelem v

držadle oklahomského rendlíku a nakonec ostříleným byznysmenem

v Denveru. Pořád ještě vlastnil svou kancelář nad garáží na konci

ulice – ten psací stůl s registračkou tam dosud stál, naplněný horou

zaprášených papírů upomínajících na dávná vzrušení, kdy ještě dělal

prachy. Vynalezl speciální klimatizaci: do okenního rámu zabudoval

normální větrák a nějak se mu podařilo umístit před lopatky jakési

vinutí s tekoucí vodou. Výsledek byl báječný – ale všehovšudy tak

do jednoho metru od větráku – pak se v tom horkém dnu asi voda

vypařila a v přízemní části domu bylo stejně parno jako předtím. Ale

já ležel na Chadově posteli hned pod tím větrákem a zpovzdálí na mě

shlížela obrovská bysta J. W. Goetha, a byl jsem v limbu cobydup.

Jenže po dvaceti minutách jsem se probudil pekelnou zimou. Hodil

jsem přes sebe deku, ale klepat jsem se nepřestal. Nakonec jsem

musel vstát a sejít dolů, protože v takové zimě se prostě spát nedalo.

Starý pán se mě ptal, jak funguje jeho vynález. Řekl jsem mu, že

bezvadně, ale moc nadšeně to asi neznělo. Ten chlápek se mi moc

líbil. Byl posedlej vzpomínáním. „Kdysi jsem vynalezl čistič skvrn,

ale okopírovala to podle mě jedna velká firma z východu. Už pár let

se z nich snažím něco vyrazit. Jen kdybych měl dost peněz na

pořádnýho advokáta…“ Ale už bylo pozdě na to shánět advokáta,

nezbývalo než sedět otráveně doma. Večer jsme měli fantastický

jídlo, které uvařila Chadova matka, srnce, kterého jejich strýček

ulovil kdesi v horách. Ale kde byl ksakru Dean?

7

Těch následujících deset dní bylo, jak říká W. C. Fields,

„naplněno nebezpečím až příliš skutečným“ a prostě bláznivých.

Nastěhoval jsem se k Rolandu Majorovi do fantasticky nóbl bejváku,

který patřil rodičům Tima Graye. Každej jsme měli pro sebe ložnici a

byla tady i kuchyň s ledničkou plnou žrádla a ještě obrovskej

obývák, ve kterým seděl Major ve svém hedvábném županu a

sepisoval svou nejnovější hemingwayovskou povídku – Roland

39

Major, cholerik a brunátnej tlouštík, který nenáviděl všechno na

světě, pokud na něj za sladké noci nedejchl skutečný život; to se pak

dokázal rozzářit tím nejsladším a nejkouzelnějším úsměvem. Seděl si

kliďánko u stolu a já zatím nervózně poskakoval po huňatém

koberci, na sobě jenom spoďáry. Právě dopsal příběh o klukovi,

který poprvé přijíždí do Denveru. Jmenuje se Phil. Jeho kámoš Sam,

který cestuje s ním, je takový tichý a tajemný chlapík. Phil vyráží na

tah do města a uvízne kdesi s bandou uměnímilovných snobů. Vrátí

se do hotelu a žalostně si povzdychne: „Same, oni jsou tady taky.“ A

Sam se jenom tak podívá z okna a smutně řekne: „Ano, já vím.“ A

pointa celé té věci je v tom, že Sam nemusel nikam chodit, aby se o

tom přesvědčil. Tihleti snobové jsou prostě po celé Americe a pijou

mu krev. S Majorem jsme byli fajn kamarádi; byl přesvědčenej, že já

mám ke snobství hodně daleko. Moc si potrpěl na dobrá vína, stejně

jako Hemingway. Hrozně rád vzpomínal na svůj nedávný výlet do

Francie: „Jo, Sále, kdybys tak seděl se mnou mezi Baskama, před

sebou lahvinku vychlazenýho Poignon-Dix-neuf, to bys viděl, že

jsou i jiný věci než nějaký nákladní vagóny.“

„No jasně, jenomže já mám rád nákladní vagóny a moc rád na

nich čtu takový jména jako Missouri Pacific, Great Northern, Rock

Island Line. Probůh, Majore, kdybych ti měl vylíčit všechno, co jsem

zažil, než jsem se sem dostal!“

Rawlinsovi bydleli o pár bloků dál. Byla to roztomilá rodinka –

čupr matinka, poloviční majitelka ponurého a téměř strašidelného

hotýlku, pět synů a dvě dcery. Černou ovcí rodiny byl Ray Rawlins,

kámoš Tima Graye už od klukovských let. Ray si pro mě přišel,

hulákal jak pominutej a rovnou jsme se sčuchli. Vyrazili jsme ven a

obešli několik barů na Colfax Avenue. Jednou z Rayových sestřiček

byla překrásná blondýnka Babě – cukrová panenka ze Západu,

přebornice v surfingu a v tenise. Chodila s Timem Grayem. A i

Major, který prý Denverem jen projížděl, ovšem ve velkém stylu a s

celým zaopatřením včetně toho nóbl bejváku, měl už pro sebe sestru

Tima Graye Betty. Jedinej bez holky jsem tady zůstal já. Ptal jsem se

každýho: „Kde je Dean?“ Usmívali se a vrtěli hlavama.

40

A nakonec se to stalo. Zazvonil telefon a byl to Carlo Marks. Dal

mi adresu jejich podzemního bytu. Zeptal jsem se ho: „Co děláte v

Denveru? Myslím, co jako fakt děláte? Co se děje?“

„Přijeď a uslyšíš.“

Vypálil jsem za ním. Dělal noční směny v Mayově obchodním

domě; ten cvok Rawlins ho tam zavolal z baru a portýrům

nabulíkoval, že Carlovi někdo umřel, aby ho co nejrychleji našli.

Carlo si hned myslel, že jde o mě, a letěl k telefonu, ale Ray mu řekl:

„Sal je v Denveru,“ a dal mu mou adresu a telefonní číslo.

„A kde je Dean?“ zeptal jsem se rovnou.

„Dean je v Denveru. To ti musím vyprávět.“ A vyprávěl mi, jak

Dean v současné době píchá dvě holky najednou, jednak Marylou,

svou první ženu, která na něj vždycky čeká v jednom hotelu, a pak

Camillu, která na něj čeká v jiným hotelu. „A když je obě zvládne,

tak přiběhne ke mně a pokračujem v tý naší načatý věci.“

„V jaký věci?“

„Začali jsme s Deanem fantastickej pokus. Snažíme se

komunikovat s absolutní otevřeností a do všech nejmenších detailů o

všem, co nám proběhne hlavou. Museli jsme k tomu začít brát

benzedrin. Sedíme se zkříženejma nohama na posteli a koukáme

jeden na druhýho. Podařilo se mi ho konečně přesvědčit, že se může

stát, čím chce, starostou Denveru, manželem nějaký milionářky nebo

tím největším básníkem po Rimbaudovi. Ale on často uteče a jde se

dívat na závody miniautíček. Tak jdu s ním. Poskakuje tam a ječí jak

divej. Však ho znáš, Sále. Dean je do těchhle věcí celej zblblej. No

jo,“ posteskl si sám pro sebe a v zamyšlení se odmlčel.

„A jakej je program?“ V Deanově životě byl vždycky nějaký

program.

„Program je následující: já jsem přišel z práce asi tak před půl

hodinou. V tyhle chvíli je Dean v hotelu a píchá Marylou, zatímco já

mám mezitím čas se převlíknout. Přesně v jednu po půlnoci letí od

Marylou ke Camille – jasně že ani jedna neví, co se děje – a udělá jí

to jen jednou, abych já tam stačil přijet do půl druhý, protože v půl

druhý už tam mám na něj dole čekat. Jdeme ven – jo ještě předtím

musí uchlácholit Camillu, která už mě má plný zuby, a přijdeme sem

a povídáme do šesti do rána. Někdy to trvá i dýl, ale to se pak všecko

41

strašně zkomplikuje a Dean pak má hroznej fofr. V šest se vrací k

Marylou – a zejtra třeba celej den stráví tím, že bude shánět všechny

možný lejstra pro rozvod. Marylou s tím souhlasí, ale o to šoustání v

mezidobí se nechce nechat připravit. Říká, že Deana miluje – a to

samý říká Camille.“

Pak mi vyprávěl, jak se Dean s Camillou seznámili. leden kluk z

herny, Roy Johnson, ji jednou našel někde v baru a vzal ji do hotelu;

tak byl na ni pyšnej, že úplně zblbnul a pozval si celou bandu, aby se

na ni přišla podívat. Seděli kolem ní a mleli pantem. Jedinej Dean

neříkal nic a jen koukal z okna. Pak když všichni odcházeli, Dean se

čistě jen na Camillu podíval, ukázal na hodinky, zvednul čtyři prsty

(jako že ve čtyři přijde) a vypálil za ostatníma. Když se ve tři objevil

Roy Johnson, byly dveře zavřený. Ve čtyři přišel Dean a bylo

odemčeno. Už jsem chtěl ven, abych toho šílence konečně viděl.

Vždyť mi taky slíbil, že mě tady zaopatří; zná přece v Denveru

každou holku.

Vyrazili jsme s Carlem do zchátralých ulic nočního Denveru.

Vzduch byl vlahý, hvězdy zářivé, každá dlážděná ulička toho tolik

slibovala, že jsem si připadal jako ve snu. Došli jsme k penziónu, kde

se právě teď Dean handrkoval s Camillou. Byl to barák z červených

cihel obklopený dřevěnými garážemi a mohutnými stromy, které

vyčuhovaly za plotem. Vyšli jsme po schodišti pokrytém kobercem.

Carlo zaklepal, a hned se stáhnul zpátky, aby ho Camille neviděla.

Postavil jsem se ke dveřím. Otevřel mi úplně nahatej Dean. Na

posteli v pokoji jsem zahlédl černovlásku, překrásná sametová

prcinka se schovala do černého krajkoví. Udiveně se na mě podíval.

„No né, Sa-a-al!“ úplně se vyjevil. „Jasně, tedy… ehm… ovšem,

přijel jsi – ty děvko, tak ses konečně rozhoupal. Takže – hergot,

poslouchej – musíme – a hned – jasně, teď hned musíme! Hele,

Camille –“ a letěl k ní. „Přijel Sal, Sal je můj starej kámoš z New

Yorku. Tohle je jeho první večer v Denveru a já mu prostě ne-zbyt-

ně musím sehnat nějakou buchtu.“

„Kdy se vrátíš?“

„Teď máme,“ podíval se na hodinky, „přesně jednu hodinu a

čtrnáct minut. Přesně ve tři čtrnáct budu zpátky na tu naši hodinku

společnýho rozjímání, však víš, slaďoučkýho rozjímání, zlato, a pak,

42

jak víš a jak jsem ti řek a jak jsme se dohodli, budu muset jít za tím

jednonohým právníkem kvůli těm papírům – zdá se to možná divný,

že takhle uprostřed noci, ale přece jsem ti to už do-sta-teč-ně

vysvětlil.“ To byla zástěrka pro jeho rande s Carlem, který se pořád

ještě schovával za dveřma. „Takže teď přesně v tuhle chvíli se

musím oblíknout, vzít si kalhoty a vyrazit do života, tedy do

venkovního života, do ulic a bůhvíkamještě, a jak jsme se dohodli,

teď je jedna patnáct a čas tak letí a letí…“

„Tak dobře, Deane, ale prosím tě, buď určitě do tří zpátky.“

„Jak jsem řek, zlato, a pamatuj, že ne do tří, ale do“ tři čtrnáct. No

nejsme my vůbec v tom nejhlubším a nejfantastičtějším duševním

souladu, miláčku?“ A šel k ní a několikrát ji políbil. Na stěně byl

obraz nahýho Deana, s obrovským bimbasem a vůbec se vším, který

nakreslila sama Camille. Žasnul jsem. Všecko bylo tak trhlý.

Vypadli jsme do noci. Carlo se k nám připojil před domem. A už

jsme kráčeli tou nejužší a nejpodivnější a nejkřivolatější uličkou,

jakou jsem kdy viděl, v samém srdci mexické čtvrti Denveru. Naše

hlasy se v tom spícím tichu rozléhaly. „Sále,“ řekl Dean. „Mám pro

tebe jednu holku, která zrovna v tuhle chvíli už na tebe čeká – teda

jestli už má po práci.“ Podíval se na hodinky. „Číšnice Rita

Bettencourtová, fajn kočka, trpí sice určitejma sexuálníma

komplexama, kterých jsem se ji marně pokoušel zbavit, ale ty –

takovej fajn otcovskej typ – ty jí od nich určitě pomůžeš. Takže tam

rovnou půjdem – musíme někde sehnat pivo – vlastně ne, oni budou

mít, a hergot,“ zatnul pěstě, „dneska v noci musím vopíchat tu její

sestřičku Mary.“

„Co?“ vyjevil se Carlo. „Myslel jsem, že budem pokračovat v

naší debatě.“

„Jasně, jasně, ale až potom.“

„Bože, bože, vy chmury denverské!“ vykřikl Carlo k obloze.

„„No, není tohle ten nejsladší klu-či-na na světě?“ hulákal Dean a

dloubnul mě pod žebra. „Podívej se na něj! Jen se na něj podívej!“ A

Carlo se dal do svého opičího tance na ulicích života, jak jsem ho už

tolikrát viděl poskakovat všudemožně po New Yorku.

A já nebyl s to říct nic jiného než: „Hergot, co vlastně děláme v

Denveru?“

43

„Počkej zejtra, Sále. Vím, kde ti sehnat práci,“ řekl Dean už zas

svým věcným tónem. „Zavolám ti, hned jak se mi podaří urvat

hodinku od Marylou, skočím pro tebe do toho vašeho bejváku,

pozdravím se s Majorem a rovnou sednem na tramvaj (hergot že

nemám auto) a pojedem na Camargský tržiště, kde můžeš od minuty

začít dělat a už v pátek dostaneš prachy. My jsme tedy všichni

hrozně na dně. Já teď pár týdnů neměl čas pracovat. A v pátek večer

prostě musíme my tři – naše stará trojka: Carlo, Dean a Sal – na

závody miniautíček. Znám jednoho kluka, kterej nás tam hodí

auťákem,“ atakdále atakdále hulákal do noci.

Došli jsme až do baráku, kde bydlely ty dvě sestry servírky. Ta,

co měla být pro mě, ještě pracovala, ale ta druhá, kterou chtěl Dean

pro sebe, už byla doma. Sedli jsme si na pohovku. Dostal jsem za

úkol zavolat Ray Rawlinsovi. Udělal jsem to. Přišel hned. Ještě ve

dveřích si svlíkl košili a triko a rovnou se vrhnul na Mary

Bettencourtovou, kterou viděl poprvé v životě. Po podlaze se

kutálely flašky. Za chvíli byly tři hodiny. Dean vypálil na své

hodinové rozjímání s Camillou. Vrátil se včas. Ukázala se i ta druhá

sestřička. Teď jsme všichni potřebovali auťák a dělali jsme kolem

toho hroznej kravál. Nakonec Ray Rawlins zavolal jednoho kámoše.

Přijel. Všichni jsme se do toho nacpali. Na zadním sedadle se Carlo

pokoušel zapříst s Deanem jejich plánovaný rozhovor, ale na to tam

byl moc velkej zmatek. „Pojďme všichni do mýho bejváku!“

zahulákal jsem. Jeli jsme tam. Hned jak auťák zastavil, vyskočil jsem

a udělal na trávě parádní stoj na hlavě. Vytrousil jsem všecky svý

klíče a v životě jsem je už nenašel. Ječeli jsme a hnali se do baráku.

Ale do cesty se nám postavil Roland Major ve svém hedvábném

županu.

„Žádnej takovejhle bordel v bytě Tima Graye dělat nebudete!“

„Co?“ křičeli jsme na něho. Nastal hroznej maglajz. Rawlins se

válel v trávě s jednou číšnicí. Major nás prostě nepustil dovnitř.

Hučeli jsme do něho, že zavoláme Timovi a řekneme mu o tom

mejdanu a pozveme ho taky. Místo toho jsme museli vyrazit po

denverských pajzlech. A najednou jsem zjistil, že jsem úplně sám na

ulici a úplně švorc. Můj poslední dolar byl v háji.

44

Vláčel jsem se pět kilometrů po Colfax Avenue k své komfortní

postýlce v apartmá. Major mi musel přijít otevřít. Bavilo by mě

vědět, jestli si v tuhle chvíli Carlo s Deanem otevírají svá srdce. Ale

to se dozvím později. Noci v Denveru jsou chladné a já usnul jako

špalek.

8

Začal se plánovat obrovský výlet do hor. Vypuklo to hned ráno,

jenže zazvonil telefon a všecko se pořádně zkomplikovalo – volal

můj starej stopařskej kamarád Eddie. Zapamatoval si nějaká jména,

co jsem říkal, a jen tak zkusil štěstí. Takže jsem měl aspoň šanci

dostat zpátky svou košili. Eddie a jeho holka bydleli v jednom

baráku kus od Colfax Avenue. Ptal se mě, jestli nevím, kde by mohl

sehnat nějakou práci. Řekl jsem mu, ať se zastaví. Napadlo mě, že

snad Dean bude vědět. Dean přiběhl, hrozně spěchal, zrovna když

jsme s Majorem jen tak narychlo něco snídali. Ani se nechtěl posadit.

„Mám strašnej fofr, vlastně nemám čas s tebou jezdit do Camarga,

ale pojedem, tak dělej, člověče.“ „Počkejme ještě na Eddieho, to je

jeden můj kámoš ze stopu.“ Major se tím naším nervózním spěchem

příjemně bavil. Přijel do Denveru, aby si tu jen tak v klidu a pohodě

psal. K Deanovi se choval s přehrávanou úctou. Ale Dean si ho

nevšímal. Major se ho třeba zeptal: „Hele, Moriarty, co je na tom

pravdy, že spíš s třema holkama najednou?“ A Dean jen nervózně

okopával koberec a řekl: „No jasně, tak už to chodí,“ a koukal na

hodinky a Major utřel nos. Cítil jsem se jak ovce, když jsem se hnal

v závěsu za Deanem – Major si nenechal vymluvit, že je Dean

slabomyslnej trotl a blázen. Ovšemže to nebyla pravda a moc rád

bych o tom každého přesvědčil, kdyby to šlo.

Narazili jsme na Eddieho. Ani jeho si Dean moc nevšímal. Hupli

jsme do tramvaje a rozjeli se v tom poledním parnu hledat práci.

Bylo mi z té představy nanic. Eddie mlel v jednom kuse pantem, jak

už bylo jeho zvykem. Na tržišti jsme objevili chlápka, který byl

ochotný nás oba vzít; práce začínala ve čtyři ráno a končila v šest

večer. Řekl: „Mám rád lidi, co se nebojej máknout.“

„To jste káp na ty pravý,“ kasal se Eddie, ale pokud šlo o mě,

moc jistej jsem si nebyl. „Tak nebudu spát,“ rozhodl jsem se. Je

45

přece spousta jinačích lepších a zajímavějších věcí, co se dají ještě

podnikat.

Eddie tam příštího rána přišel, ale já ne. Měl jsem postel a v

ledničce bylo dost žrádla, co Major nakoupil, zatímco já na oplátku

vařil a umýval nádobí. Kromě toho jsem jel ve všem, co se dělo. U

Rawlinsů se jednoho večera pořádal velkej mejdan. Paní Rawlinsová

odjela zrovna někam na výlet. Ray Rawlins sezval všechny, co znal,

a každýmu řekl, aby přinesl whisky: pak zalistoval v notýsku a začal

shánět holky. Spoustu mluvení jsem musel obstarat já. Nakonec se

fakt dostavila docela dobrá sestava buchet. Zavolal jsem Carlovi, aby

zjistil, co zrovna dělá Dean. Měl přijít ve tři k němu do bytu. Po tom

mejdanu jsem tam šel.

Carlův podzemní byt byl na Grand Street poblíž kostela ve starém

penziónu z červených cihel. Vešlo se do průjezdu, pak dolů po

kamenných schodech ke starým rozvrzaným dveřím, skrz sklep, až

jste se dostali ke dveřím z překližky, a to bylo ono. Vypadalo to tam

jako v kobce ruského světce: jedna postel, hořící svíčka, kamenné zdi

nasáklé mokrem a jakási bláznivá náhražka ikony, kterou si sám

udělal. Četl mi svou poezii. Jmenovalo se to Denverské chmury.

Bylo to o tom, jak se ráno probudil a zaslechl „sprosté holuby“, jak

povykují na ulici před jeho celou; zahlédl „žalostné slavíky“, jak se

pohupují na větvích, a ti mu připomněli matku. Na město padl

šedavý závoj. Hory, skvostné Skalisté hory, které je vidět na západní

straně odevšad z města, mu připadaly jako „nakašírované“. Celý

vesmír byl bláznivý a vyšinutý a hrozně podivný. O Deanovi psal

jako o „dítěti duhy“, který nese svůj trudný úděl jako zchvácený

falický symbol. Nazýval ho „oidipovským Eddiem“, který „musí

seškrabovat bubble gum z okenních tabulek“. Dumal v tom svém

podzemí nad obrovským sešitem, do kterého zaznamenával vše, co

se za den přihodilo – vše, co Dean udělal nebo řekl.

Dean dorazil přesně podle plánu. „Všecko je jasný,“ oznámil.

„Rozvedu se s Marylou, vezmu si Camillu a odstěhujeme se do San

Franciska. Ale nejdřív musíme, drahý Carlo, jet do Texasu a

navštívíme toho vašeho Starouše Bulla Lee, kterýho sice neznám, ale

o kterým jste mi toho oba dva tolik napovídali, a pak rovnou do

Friska.“

46

Pak začali se svým experimentem. Sedli si proti sobě se

zkříženýma nohama na postel a koukali si navzájem do očí. Já se

rozvalil do židle kousek od nich a pozoroval je. Nejdřív nakousli

jakousi abstraktní myšlenku, rozvedli ji, pak si připomněli určité

abstraktní okolnosti, na které v záplavě ostatních věcí zapomněli.

Dean se omluvil, ale slíbil, že se k tomu problému ještě vrátí a

pořádně ho objasní, jen co ho napadnou vhodné příklady.

Carlo řekl: „A zrovna když jsme přecházeli Wazee, chtěl jsem ti

říct, co si myslím o tom tvým bláznem’ kolem autíček, a zrovna v tu

chvíli, vzpomeň si, ukázals na toho vandráka v štruksnách a řekl jsi,

že ti připomíná otce.“

„Jistě! Jasně že si na to pamatuju, ale to nebylo všecko, vyvolalo

to celou spoustu dalších věcí, které mě napadly, něco fakt hrozně

divokýho, co jsem ti musel říct, teď jsem to zapomněl, zkus mi to

jenom připomenout…“ a objevily se další dvě okolnosti. Zevrubně je

probrali. Pak se Carlo zeptal Deana, jestli je upřímný a zvlášť jestli je

z celé duše upřímný k němu.

„Proč s tím zase začínáš?“

„Hele, Salíčku, ty posloucháš, sedíš tady, zeptáme se Sála, co ten

si o tom myslí.“

A já jsem řekl: „Tu poslední věc se nikdy nedovíš, Carlo. Nikdo

se ji nedoví. Celej život všichni jenom marně doufáme, že se nám

podaří ji postihnout.“

„Ne a ne a ne, to je absolutní blbost, to jsou jen takový

romantický sračičky ala Thomas Wolfe!“ hulákal Carlo.

A Dean řekl: „Tak jsem to nemyslel, ale ať Sal taky řekne svůj

názor. V každým případě, Carlo, nezdá se ti Sal až moc

blahosklonné], jak tady sedí a má z nás srandu, a takovou dálku sem

ten blázínek jel, přes celou zem, no tak, Salíku, proč nám nechceš nic

říct?“

..To není pravda, že vám nechci nic říct,“ bránil jsem se. „Jenom

nevím, co chcete nebo o co se to snažíte. A myslím si, že by to bylo

moc pro každýho.“

„Všecko, co říkáš, je negativní.“

„Tak co teda chcete?“

„Řekni mu to.“

47

„Ne, řekni mu to ty.“

„Vždyť to sami nevíte,“ chechtal jsem se. Měl jsem na hlavě

Carlův klobouk. Stáhnul jsem si ho do očí. „Teď se mi chce spát,“

oznámil jsem jim.

„Chudinka Sal, pořád se mu chce spát.“ Zůstal jsem zticha. Začali

znovu. „Když sis půjčil ten pěticent, abys zaplatil za to smažený

kuře –“

„Kdepak, kamaráde, grilovaný! Vzpomeň si, bylo to v Texas

Stáru!“

„Aha, tak jsem si to splet s úterkem. Takže když sis vypůjčil ten

pěticent, tak jsi řek, dávej pozor, řek jsi: ,Carlo, to je naposled, co tě

využívám,’ jako kdybych se podle tebe s tebou někdy dohod, že už

žádný využívání nebude.“

„Ne, ne, tak jsem to nemyslel – jestli můžeš, vzpomeň si,

kamarádíčku, na tu noc, kdy Marylou tak hrozně brečela, jak jsem se

k tobě obrátil a s přehnanou upřímností v hlase, která, jak jsme oba

věděli, byla předstíraná, ale měla svůj účel, čili – jak jsem jí naznačil,

teda jak jsem touhle komedií chtěl ukázat, že… Ne, počkej, tak to

není.“

„Ovšemže to tak není! Protože zapomínáš, že… Ale nechci tě

obviňovat. Souhlasil jsem přece…“ A pořád dál a dál tímhle

způsobem mleli celou noc. Když jsem zase zvednul hlavu, venku už

svítalo. Dokončovali své poslední ranní problémy: „Když jsem ti řek,

že musím spát kvůli Marylou, čili: protože u ní musím bejt dneska

ráno v deset, nemluvil jsem tak kategoricky vůbec proto, abych tak

reagoval na to, cos mi povídal o zbytečnosti spánku, ale jenom proto,

že prostě čistě, absolutně a bezvýhradně musím spát a to hned,

protože se mi, kamaráde, zavíraj oči, mám je celý rudý a bolavý a

unavený a opuchlý.“

„Ach, dítě,“ řekl Carlo.

„Teď musíme spát. Zastavme ten stroj.“

„Ten stroj nemůžeš zastavit!“ ječel Carlo ze všech sil. První ptáci

začali zpívat.

„Hele, když takhle zvednu ruku,“ řekl Dean, „tak prostě

přestáném mluvit a oběma nám bude zcela a bez hádání jasný, že

jsme už přestali mluvit, a budeme spát.“

48

„Takhle ten stroj zastavit nemůžeš.“

Zastavte ten stroj,“ řekl jsem. Koukli na mě. On byl celou noc

vzhůru a poslouchal. Co sis myslil, Sále?“ Řekl jsem jim, že si

myslím, že jsou neuvěřitelní maniaci a že jsem strávil celou noc tím,

že jsem je poslouchal a připadal si přitom jako člověk, který kouká

na mechanismus hodin obrovských jak hora a přitom obsahujících ty

nejmenší a nejjemnější součástky, jaké si lze představit. Usmáli se.

Ukázal jsem na ně prstem a řekl: „Jestli budete v tomhle pokračovat,

tak se oba zblázníte, ale prosím vás, dejte mi vědět, jak to celý

probíhá.“

Vypadl jsem ven a rozjel se tramvají do svého apartmá. Na

východě se nad prérií vyhouplo obrovské slunce a Carlovy

nakašírované hory se zbarvily do ruda.

9

Večer jsme se vydali na ten výlet do hor, a tak jsem celých pět

dní Deana ani Carla neviděl. Babě Rawlinsová si vypůjčila na víkend

auto od svého šéfa. Šaty a obleky jsme pověsili na okýnka a vyrazili

do Central City. Řídil Ray Rawlins, Babě seděla vepředu a Tim Gray

si hověl na zadním sedadle vedle mě. Poprvé jsem mohl vidět

Skalisté hory zevnitř. Central City je staré důlní městečko, které bylo

kdysi nazvané „nejbohatší čtvereční míle na světě“, když se tu bandě

dobrodruhů toulajících se v horách podařilo objevit opravdickou

stříbrnou žílu. Zbohatli přes noc a na strmém svahu si mezi chajdama

nechali vystavět překrásné malé divadlo. Přijela sem za nima i Lillian

Russelová a všechny možné operní hvězdy z celé Evropy. Pak tu

načas bylo mrtvo, dokud se energičtí mužové nadaní obchodním

duchem nového Západu nerozhodli, ze je třeba místo oživit.

Vyblejskali divadýlko a každé léto sezvávali hvězdy Metropolitní

opery na gala koncerty. Pro všechny to byla báječná dovolená.

Hrnuli se sem turisti odevšad, včetně filmových hvězd z

Hollywoodu.

Drápali jsme se stále vzhůru, až jsme se konečně ocitli v úzkých

uličkách města, kde se motaly davy vyfiknutých návštěvníků.

Vzpomněl jsem si na Majorova Sama a že měl Major pravdu. Major

tam byl s náma taky. Na tváři svůj širokánský společenský usmev, s

49

kterým se točil na všechny strany, a s upřímným úžasem vzdychal a

žasnul nad vším, co viděl. „Sále,“ vykřikoval a tahal mě za rukáv,

„jen se na to město podívej. Představ si, že už před sto –sakra to ne,

osmdesáti, vlastně šedesáti lety, že už měli Operu!“

„Jo,“ řekl jsem a napodobil jednoho z jeho hrdinů, „ale oni jsou

tu taky.“

„Hovada,“ zaklel, ale s chutí vyrazil za zábavou s Betty

Grayovou v objetí.

Babě Rawlinsová byla značně podnikavá blondýnka. Zjistila, že

na konci města je jakýsi starý havířský barák, kde bysme my kluci

mohli přes víkend přespávat; stačilo to jenom trochu vyklidit. Taky

tam bude možné pořádat parádní mejdany. Byla to stará barabizna

uvnitř zaneřáděná třícentimetrovou vrstvou prachu; mělo to verandu

a vzadu byla studna. Tim Gray a Ray Rawlins si vyrolovali rukávy a

pustili se do uklízení, byla to pěkná fuška, která jim trvala celé

odpoledne a protáhla se až do noci. Ale přinesli si na to basu piv,

takže to docela odsejpalo.

Pokud šlo o mě, měl jsem to odpoledne doprovázet Babě do

Opery. Kráčeli jsme zavěšeni do sebe a já měl na sobě Timův oblek.

Nebylo to dlouho, co jsem přijel do Denveru jako vandrák, a teď

jsem se nesl vyfintěnej v parádním obleku s překrásnou elegantní

blondýnkou po boku a ukláněl se známým osobnostem a klábosil pod

honosnými lustry ve foyeru. Co by tomu asi tak řekl Mississippi

Gene, kdyby mě viděl.

Dávali Fidelia. „Ach, jaký to žal,“ naříkal baryton, když

odsunoval skřípějící kamennou desku podzemní kobky. Bylo mi do

breku. Tohle přesně byla i má představa o životě. Tak mě ta opera

chytla, že jsem v tu chvíli úplně zapomněl na všechny trampoty

svého bláznivého života a ztratil se v mohutném vznešeném smutku

Beethovenovy hudby a v bohatých rembrandtovských škálách

operního libreta.

„No tak, Sále, jak se vám líbilo letošní představení?“ vyptával se

pyšně Denver D. Doll venku na ulici. Nějakým způsobem souvisel s

výborem Opery.

„Ach, jaký žal, jaký to žal,“ odpověděl jsem. „Bylo to prostě

fantastický.“

50

„Budu vás muset ještě seznámit s ansámblem,“ pokračoval v

oficiálním tónu, ale bohudík na to v tom zmatku zapomněl a zmizel.

Vrátili jsme se s Babě do havířského baráku. Svlíknul jsem ten

vohoz a pomohl klukům s uklízením. Byla to hrozná dřina. Roland

Major seděl uprostřed přední místnosti, která už byla uklizená a

odmítal pomáhat. Na stolečku před sebou měl flašku piva a sklenici.

Lítali jsme kolem něho s kbelíky a košťaty a on se zatím dal do

vzpomínání. „Ach, hoši, kdybyste tak byli se mnou a popíjeli

Cinzano a poslouchali drnkání na bandolu, to byste teprve viděli, co

je to život. Potom to léto v Normandii, dřeváky, starý dobrý

Calvados. Poslyš, Same,“ oslovil svého neviditelného kamaráda,

„vyndej už to víno z vody a podívej se, jestli se dost vychladilo,

zatímco jsme chytali ryby.“ Jako vystřižené z Hemingwaye.

Zavolali jsme oknem na holky, které šly kolem po ulici. „Pojďte

nám to sem pomoct uklidit. Večer je tu mejdan a jste všecky zvaný.“

Přidaly se k nám. Za chvíli už jsme tam měli pěknou bandu

pomocníků. Nakonec přišli i zpěváci z operního sboru, většinou samá

mládež, a dali se taky do toho. Slunce už zapadlo.

Když jsme tu šichtu skončili, rozhodli jsme se, Tim, Rawlins a já,

že se před tou velkou nocí musíme trochu předem upravit, a to jak

zevně, tak i vnitřně. Šli jsme na druhou stranu města do penziónu,

kde byly ubytovány operní hvězdy. Nocí bylo slyšet, že večerní

představení právě začalo. „Zrovna v pravou chvíli,“ řekl Rawlins.

„Vezmem strojky a ručníky a ještě se trochu vyfešákujem.“ Vypůjčili

jsme si i kartáče na vlasy a kolínskou a vodu po holení a takhle

napakovaní jsme se přesunuli do koupelny. Všichni jsme se

vykoupali a zpívali při tom jako cvoci.

„Není to vohromný,“ opakoval pořád Tim Gray, „že se tady

rochníme v jejich koupelně a máme jejich ručníky a vodu po holení a

elektrický strojky?“

Byla to bezvadná noc. Central City leží ve výšce víc než tři tisíce

metrů nad mořem, takže nejdřív se člověk opije už jenom z toho

řídkého vzduchu, pak na vás padne únava a srdce se rozbuší jako v

horečce. Úzkou temnou uličkou jsme se škobrtali k osvětlené části

města kolem Opery; pak jsme to vzali ostře doprava a zapadli do

jednoho ze starobylých saloonů s lítacíma dveřma. Většina turistů

51

byla v Opeře. Začali jsme několika tupláky piva. Měli tam

mechanické piano. Zadníma dveřma byly vidět měsícem zalité svahy

hor. Zahulákal jsem: „Juchej!“ Noc mohla vypuknout.

Pospíchali jsme zpátky do našeho havířského baráčku. Všechno

se chystalo na ten velkej mejdan. Holky, Babě a Betty, ukuchtily na

posilněnou párky s fazolema a pak jsme začali tancovat a popíjet, pro

jistotu napřed nejdřív pivo. Skončilo divadlo a dovnitř se nahrnula

neuvěřitelná spousta mladých holek. Rawlins a Tim a já jsme jenom

olízli rty. Drapli jsme po nich a tancovali, len tak, bez muziky.

Začínalo tam být pěkně těsno. Lidi přinášeli další flašky. Vypadli

jsme na moment ven a taky jsme něco sehnali. Bylo to celý čím dál

tím víc mišuge. Přál jsem si, aby tady byl Dean a Carlo – ale pak

jsem si uvědomil, že by sem nezapadli a že by tu byli nešťastní. Oni

jsou jako ten chlápek s deskou z vězeňské kobky a žalem, který

vychází z podzemí, zmlácení hipsteři Ameriky, nová beatnická

generace, ke které pomalu začínám taky patřit.

Pak přišli kluci ze sboru. Začali zpívat „Sladkou Adeline“.

Zpívali dokonce i takové věty jako: „Vole, podej sem to pivo,“ a „Na

co čekáš, tlamo protáhlááá,“ a senzační dlouhé barytonové kvílivé

„Fi-dé-ljóó!“. „Ach, jaký žal,“ zpíval jsem zas já. Holky byly moc

fajn. Nechaly se zatáhnout vzadu na dvorek a muchlovaly se s náma

rovnou a bez velkých cavyků. Uvnitř byly v několika místnostech i

postele, špinavé, zaprášené, a na jedné z nich jsem seděl s jednou z

těch kočiček a povídali jsme si, když najednou dovnitř vtrhla banda

mladých uvaděčů z Opery a hned a bez jakýchkoliv patřičných

dohovorů a gest se na všecky ty holky vrhli a začali je líbat a

podobně. Opilí, uválení, rozeřvaní puberťáci – podařilo se jim zkazit

celej mejdan. Během pěti minut byly všechny buchty pryč a báječný

bratrský večírek se zvrhnul v hulákání a mlácení pivníma flaškama.

Major už byl pryč, Babě a Betty už byly taky pryč. Vymotali

jsme se do noci. Celý bar byl od pultu až ke stěně natřískanej bandou

z Opery. Nade všema tam vyřvával hlas Majora. Rozpálený obrýlený

D. Doll si se všema potřásl rukou a neustále vykřikoval: „Dobrý

odpoledne, jakpak se máte?“, a když přešla půlnoc, změnil to na:

„Dobrý odpoledne, jakpak se máš?“ V jednu chvíli jsem ho

zahlídnul, jak kamsi odchází s jakousi celebritou. Za moment se

52

vrátil a vlekl s sebou ženu ve středních letech, hned nato zas stál před

vchodem na ulici a bavil se se dvěma mladými uvaděči. A za minutu

už si potřásal rukou se mnou, aniž mě poznal, a říkal: „Chlapče,

šťastný Nový rok.“ Nebyl ani tak opilý z alkoholu, iako spíš z toho,

co zbožňoval – z celé té spousty kolotajících lidí. Každý ho znal.

„Šťastný Nový rok,“ vykřikoval a občas: „Veselé vánoce.“ Nic

jinýho. Na vánoce zas bude všem přát vše nejlepší k svátku Všech

svatých.

V baru byl i jakýsi tenor, kterého si všichni notně považovali; D.

Doll mě nutil, abych se s ním šel seznámit, a já se z toho snažil

vykroutit; jmenoval se D’Annunzio nebo tak nějak a měl s sebou

svou ženu. Seděli u stolu a tvářili se kysele. U barového pultu

postával nějaký turista z Argentiny. Rawlins do něj vrazil, aby udělal

místo. Turista se otočil a něco zavrčel. Rawlins mi podal svou

sklenici a jednou ranou ho srazil ze stoličky na mosazné zábradlí, až

ten chlápek ztratil na moment vědomí. Ozvaly se výkřiky; vypadli

jsme rychle ven. Nastal takový zmatek, že se šerif nedokázal prodrat

davem, aby zjistil, kdo to udělal. Nikdo nebyl schopen Rawlinse

identifikovat. Rozhodli jsme se změnit lokál. Po temné ulici vrávoral

Major. „Hergot, co se děje? Nějaká rvačka? Podejte mi ho sem!“ Ze

všech stran se ozval smích. Rád bych věděl, co si o tom všem myslil

Duch hor, a vzhlédl jsem nahoru a uviděl měsíc pokrytý borovicemi

a zahlédl přízraky starých havířů a kroutil jsem nad tím hlavou. Na

východ se tyčila mohutná hradba hor, hranice dvou povodí, a

panovalo zde ticho rušené jen šepotem větru – a tím randálem, který

jsme v naší úžlabince vyluzovali –, a na druhou stranu spadal

obrovský západní svah, který přecházel v rozsáhlou náhorní plošinu

táhnoucí se až k Steamboat Springs, kde to všechno klesá dolů a je z

toho poušť vedoucí přes stát Colorado až do Utahu. To vše bylo teď

schované ve tmě, zatímco my se tady v tom horském zákoutí hašteřili

a ječeli, my opilí šílení Američani na tomhle parádním kousku země.

Stáli jsme na střeše Ameriky a nedokázali jsme nic jinýho než řvát –

hulákat napříč nocí až kamsi přes prérie daleko na Východě, snad až

tam, odkud teď nejspíš přichází bělovlasý stařec a přináší Slovo boží,

a možná už tu bude každou chvíli a umlčí nás.

53

Rawlins se toužil mermomocí vrátit do toho baru, kde se porval.

Mně ani Timovi se tam moc nechtělo, ale šli jsme. Rawlins se

rovnou přihnal k D’Annunziovi, tomu tenoroví, a chrstnul mu plnou

sklenku whisky do obličeje. Vyvlekli jsme ho ven. Tam se k nám

přidal jakýsi barytonista ze sboru a zašli jsme ještě do jedně místní

knajpy. Tam řekl Ray číšnici, že je kurva. U baru seděla skupina

zachmuřených místních chlápků, kteří nenáviděli turisty. Jeden z

nich řekl: „Hošani, radši odsaď vypalte, než napočítám do deseti.“

Poslechli jsme. Doklopýtali jsme zpátky do našeho havířského

baráku a šli spát.

Ráno jsem se probudil, a jak jsem se jen trochu pohnul, z matrace

se vyvalil obrovský mrak prachu. Zacloumal jsem oknem, ale bylo

přibitý. Vedle na posteli ležel Tim Gray. Oba jsme začali hrozitánsky

kašlat a kejchat. K snídani jsme měli zvětralé pivo. Konečně se Babě

vrátila z hotelu a mohli jsme dát všechny věci do kupy a nachystat se

k odjezdu.

Každý vypadal, že se co nevidět zhroutí. Když jsme vycházeli k

autu, Babě uklouzla a spadla přímo na obličej. Byla pěkně zřízená,

chudinka. S jejím bráškou Timem jsme jí pomohli na nohy. Vlezli

jsme do auta; připojil se k nám ještě Major a Betty. Naše smutná

zpáteční cesta do Denveru začala.

Za chvíli už jsme byli z hor venku a před náma se placatila nížina

kolem Denveru; bylo čím dál tím větší vedro. Začali jsme něco

prozpěvovat. Už mě to svrbělo jet zas dál, do San Franciska.

10

Ten večer jsem našel Carla a byl jsem celej paf, když mi řekl, že

byli s Deanem v Central City.

„Co jste tam dělali?“

„Jen jsme obešli pár barů a pak Dean šlohnul auťák a hnali jsme

si to stodvacítkou těma serpentinama zpátky.“

„Ze jsem vás tam neviděl.“

„Nevěděli jsme, že tam budeš.“

„No, kamaráde, jedu do San Franciska.“

„Ale vždyť ti to Dean na dnešek sjednal s Ritou!“

54

„Sakra, tak to budu muset odložit.“ Neměl jsem žádné peníze.

Napsal jsem tetě expres koresponďák a poprosil ji, aby mi poslala

padesát dolarů a že to jsou poslední peníze, co po ní chci. Až budu na

lodi, všecko jí to do mrtě vrátím.

Pak jsem šel za Ritou Bettencourtovou a zavedl ji zpátky do

svého apartmá. Po dlouhém přemlouvání ve tmě přední místnosti

jsem ji konečně dostal do ložnice. Byla to sladká malá holčička,

prostá a upřímná, ale zoufale se bála sexu. Vyprávěl jsem jí, co je to

za báječnou věc. Dovolila mi, abych jí to dokázal, jenže jsem byl

hrozně netrpělivé] a nedokázal jsem nic. Vzdychla si ve tmě. Co

chceš od života?“ zeptal jsem se jí, tohle jsem se ptal v té době všech

holek.

„Nevím,“ řekla. „Dělat v restauračce a nějak se protlouct.“ Zívla.

Dal jsem jí ruku před pusu a řekl, aby nežívala. Snažil jsem se jí

vysvětlit, jak děsně vzrušující je život a jaké bezvadné věci bysme

mohli spolu podniknout; hustil jsem to do ní, i když jsem věděl, že

do dvou dnů z Denveru vypadnu. Otráveně se odvrátila. Leželi jsme

na zádech, koukali na strop a přemítali, proč to ten Bůh tak zpackal a

udělal život tak děsně smutnej. Neurčitě jsme se dohodli, že se

možná potkáme ve Frisku.

Moje přebývání v Denveru se chýlilo ke konci. Cítil jsem to, už

když jsem ji doprovázel domů, a když jsem se pak na zpáteční cestě

posadil do trávy u starého kostela vedle party trampíků a slyšel, jak si

povídají, měl jsem zase sto chutí vyrazit na cestu. Každou chvíli

některej z nich vstal a somroval od kolemjdoucích drobné. Vyprávěli

si o tom, jak žně postupují směrem na sever. Byl pěkný vlahý večer.

Chtěl jsem vstát a jít znovu za Ritou a říct jí ještě spoustu dalších

věcí a znovu se s ní vyspat, ale tentokrát pořádně, aby se zbavila těch

divnejch strachů, co má před mužskýma. Poněvadž kluci a holky v

Americe si teď toho moc spolu neužijou; aby se nezdálo, že jsou

fajnovky, tak se vrhají do sexu přímo, bez potřebnýho předchozího

dohovoru. Nemyslím nějaký ty namlouvací blafy – ale ten přímý

hovor z duše do duše, protože život je posvátný a každá chvíle v něm

je hrozně vzácná. Odkudsi z hor jsem zaslechl houkání lokomotivy a

rychlík už si to supěl k Rio Grande. I já chtěl jít za svou hvězdou zas

o kus dál.

55

Bylo už po půlnoci, když jsme s Majorem smutně seděli v našem

bejváku a povídali si. „Četl jsi Zelené pahorky africké? To je to

nejlepší, co Hemingway napsal.“ Popřáli jsme si navzájem hodně

štěstí. Uvidíme se zas ve Frisku. Pod tmavým stromem na ulici stál

Rawlins. „Tak těbůh, Rayi, kdy tě zas uvidím?“ Šel jsem hledat Carla

a Deana – nebyli k nalezení. Tim Gray vypálil svou ruku do

vzduchu. „Tak ty odjíždíš, Yo?“ Říkali jsme si navzájem Yo. „Jo,“

přikývl jsem. Ještě jsem ale pár dní v Denveru zůstal a potloukal se

po městě. Zdálo se mi, že každej pobuda z Larimer Street může být

Deanův otec: starej Dean Moriarty – kovotepec. Šel jsem se podívat

do hotelu Windsor, kde otec se synem kdysi bydleli a kde byl jednou

Dean v noci k smrti vyplašenej, když ho probudil ten beznohej

chlápek na vozejčku, co bydlel s nima. Přebušil na těch svých

kolečkách přes celou místnost, aby si na něj šáhnul. Na rohu Curtis

Street a Patnácté jsem viděl trpasličí kamelotku s krátkýma nohama.

Prošel jsem kolem smutných tančíren a kabaretů na Curtisu; děcka v

džínsách a červených košilích, odhozené slupky od buráků, biografy

pod plachtou, střelnice. Za ozářenou ulicí byla tma a za tmou byl

Západ. Musel jsem odjet.

Za svítání jsem našel Carla. Chvíli jsem si četl v jeho obrovském

sešitě, pak jsem se u něj prospal a ráno, to mrholivé šedivé ráno

dovnitř vtrhl dvoumetrový čahoun Ed Dunkel a s ním hezounek Roy

Johnson a Tom Snark, pajdavý postrach všech heren. Posadili se

kolem a s rozpačitým úsměvem poslouchali, jak jim Carlo předčítá

svou apokalyptickou šílenou poezii. Zvrátil jsem se na židli, byl jsem

úplně grogy. „Ach, vy ptáci denverští,“ kvílel Carlo. Pak jsme

vytáhli ven a kráčeli po typické dlážděné denverské uličce kolem

spalovny, která zvolna vyfukovala dým. „Touhle uličkou jsem kdysi

honíval obruč,“ řekl mi jednou Chad King. Rád bych ho při tom

viděl; vůbec bych rád viděl Denver před desíti lety, kdy tihle všichni,

celá tahle banda, byli ještě děti a za slunečného, kvetoucího, jarního

rána pod Skalistými horami proháněli své obruče po jásavé uličce,

plné příslibů do budoucna. A Dean, otrhaný a špinavý, se zatím sám

a sám někudy kradl, hlavu plnou svých šílených poslání.

Šli jsme s Royem Johnsonem dál v tom dešti. Musel jsem

zaskočit do domu Eddieho holky pro svou vlněnou kostkovanou

56

košili, tu sheltonskou, nebraskou košili. Byla tam, zabalená v

uzlíčku, veškerá běda a lítost jediné pitomé košile. Roy Johnson mi

pokynul a řekl, že se zas uvidíme ve Frisku. Všichni jedou do Friska.

Šel jsem na poštu a zjistil, že peníze už dorazily. Tim Gray pak jel se

mnou tramvají na autobusové nádraží a zrovna vykouklo slunce.

Koupil jsem si lístek do San Franciska a utratil polovinu z celých

padesáti dolarů. Autobus odjížděl ve dvě. Tim mi zamával na cestu.

Autobus opouštěl proslavené žhavé denverské ulice: „Bože můj, sem

se musím ještě vrátit a pak se uvidí! „ slíbil jsem si Na poslední

chvíli ještě volal Dean, že možná s Carlem přijedou na pobřeží;

přemýšlel jsem o tom a uvědomil si, že jsem za celou tu dobu

nemluvil s Deanem dohromady víc než pět minut.

11

Za Remi Boncoeurem jsem přijížděl o čtrnáct dní později, než

bylo dohodnutý. Cestou autobusem z Denveru do Friska se nic

zvláštního neudalo, až na to, že čím blíž jsme se dostávali k Frisku,

tím víc jsem cítil, jak mi buší srdce. Znovu přes Cheyenne, tentokrát

odpoledne, a pak na západ přes rozsáhlé pastviny; kolem půlnoci

jsme u města Creston přejeli hranici úvodí a za svítání už tu bylo Salt

Lake City – město zavlažovacích vodotrysků, to

nejnepravděpodobnější místo, kde se Dean mohl narodit. A pak za

plného slunce přes Nevadu, a za soumraku je tu Reno, prořídli jsme

se jeho blikotavými čínskými uličkami, a potom vzhůru na Sierra

Nevadu, borovice, hvězdy, horské chaty, kde se ukrývají milenci ze

San Franciska – na zadním sedadle se rozplakala malá holčička.

„Mami, kdy už budeme doma v Truckee?“ A pak už je tu Truckee,

staré známé Truckee, a teď dolů z kopce do nížiny kolem

Sacramenta. Najednou jsem si uvědomil, že jsem v Kalifornii. Teplý,

voňavý vzduch – vzduch, který se dá líbat – a palmy. A teď po

superdálnici podél legendární řeky Sacramento; a znovu do kopců,

nahoru dolů; a najednou je tu širokánská zátoka (blížilo se svítání) a

konečně Frisko ozdobené girlandami ospalých světel. Než jsme

přejeli most přes Sanfranciskou zátoku, poprvé od Denveru jsem

tvrdě usnul; takže když mě na stanici Markét vyburcovali ze spánku,

nebyl jsem schopen uvědomit si nic jinýho, než že jsem teď skoro pět

57

a půl tisíce kilometrů od domu své tetičky v Patersonu. Vymotal

jsem se z autobusu jako zubožené strašidlo, no a je to tady – Frisko, s

dlouhými smutnými ulicemi ověšenými dráty od tramvají, zahalené

do bílé ranní mlhy. Škobrtal jsem podél několika bloků. Podivní

vandráci (na rohu Mission Street a Třetí) na mně škemrali nějaké

prachy. Kdesi hrála muzika. „Tak, hošku, pozor, všecko bude, ale až

pozděj! Teď hlavně, kde je Remi.“

Milí City, kde Remi bydlel, byl shluk baráků v údolí, jakési

dělnické městečko, postavené za války pro zaměstnance vojenských

loděnic. Leželo v kaňonu – dost hlubokém – a oba jeho svahy byly

hustě porostlé stromy. V městečku byly speciální obchody, holičství,

krejčovství a podobně. Říkalo se tady o tom, že je to jediné místo v

Americe, kde žijí černoši a běloši dobrovolně pospolu; a taky že to

tak bylo. Od té doby jsem už tak divoké a veselé místo nikde neviděl.

Na dveřích Remiho baráku byla cedule, stará už tři neděle.

Sale Paradisi! (tučnými tiskacími písmeny)

Jestli nebude nikdo doma, vlez dovnitř oknem.

Remi Boncoeur

Cedule už byla celá šedivá a zašlá od dešťů a větru.

Vydrápal jsem se do okna, a vida ho – ležel si tady i s tou svou

Lee Ann v posteli, kterou, jak mi později řekl, šlohnul z jakési

obchodní lodi. Jen ta představa, jak se on, lodní strojník, uprostřed

noci krade přes bok lodi s postelí na zádech a pak s námahou a

funěním vesluje ke břehu! Tohle zhruba vysvětluje celého Remiho

Boncoeura.

Chci mluvit o všem, co se v San Francisku odehrálo, poněvadž to

úplně přesně zapadá do všeho ostatního kolem. S Remi Boncoeurem

jsem se poprvé setkal před léty v přípravce; co nás ale skutečně

spojuje, je má bývalá žena. Remi ji objevil první. Jednou v noci

přišel za mnou do pokoje a povídá: „Paradise, vstávej, starý maestro

tě přišel navštívit.“ Vstal jsem, a jak jsem se oblékal, vypadly mi z

kapsy nějaké drobné. Byly čtyři hodiny odpoledne. Tehdy na škole

jsem spal skoro pořád. „Dobrá, dobrá, nemusíš všude rozhazovat svý

dukáty. Našel jsem nejkouzelnější kočičku na celým světě a dneska

58

večer s ní jdu ke Lvovi.“ A táhnul mě ven, aby mě s ní seznámil. Za

týden už chodila se mnou. Remi byl vysoký, pěkný, tmavý kluk,

Francouz (vypadal přesně jako marseillský překupník z dvacátých

let); protože byl Francouz, musel mluvit tou nejameričtější, jazzovou

angličtinou; jeho angličtina byla perfektní, jeho francouzština byla

perfektní. Oblíkal se nápadně, ale tak, aby bylo poznat, že je študák,

flámoval s efektníma blondýnkama a utrácel přitom spoustu peněz.

Ani jednou mi nevyčetl, že jsem mu přebral holku. Naopak, právě

tohle nás vždycky spojovalo. Choval se ke mně přátelsky a měl mě

opravdu rád, i když pánbůhvi proč.

Když jsem ho to ráno našel v Milí City, zažíval zrovna to pitomé

a protivné období, které někdy na člověka kolem pětadvaceti padne.

Protloukal se jak to šlo a čekal na loď, a aby si vydělal na živobytí,

vzal místo pomocného hlídače dělnických ubikací kdesi naproti přes

kaňon. Ta jeho Lee Ann byla hádavá a nepříjemná a denně mu

dávala co proto. Celý týden šetřili každý cent, ale o sobotách si

vyrazili a za tři hodiny rozfofrovali padesát dolarů jen to fiklo. Doma

po baráku chodil Remi v šortkách a se srandovní vojenskou čapkou

na hlavě. Lee Ann měla zas věčně na hlavě natáčky. Takhle vohození

na sebe ječeli celý týden. Za celej život jsem, co pamatuju, nezažil

tolik kraválu. Ale v sobotu večer se na sebe zubili jak jelimánci a

nesli se jak párek filmových milenců na tah do města.

Remi se vzbudil a uviděl mě v okně. Dal se do takového řehotu –

nejhlomoznějšího řehotu, jaký jsem kdy slyšel –, že jsem málem

přišel o uši. „Uhahahahihí, Paradise leze dovnitř oknem, přesně

podle instrukcí. Kde jsi byl, člověče, máš dva týdny zpoždění?

„ Plácal mě po zádech, žďouchnul Lee Ann pod žebra, opřel se o zeď

a řehnil se a kvílel a bušil do stolu, že to muselo být slyšet po celém

Milí City a to jeho „Uhahahí“ se v ozvěnách rozléhalo na všechny

strany kaňonu.

„Paradise!“ ječel. „Je to on, jedinečnej a neopakovatelnej

Paradise!“

Cestou do Milí City jsem projížděl malou rybářskou vesničkou

Sausalito a první věc, kterou jsem mu řekl, bylo: „V tom Sausalitu

musí asi bejt spousta Taliánů.“

59

„V tom Sausalitu musí asi bejt spousta Taliánů!“ řval, že se mu

mohly plíce potrhat. „Uhahahaha!“ Bušil se do hlavy, svalil se na

postel, málem se skutálel na zem: „Slyšelas, co řekl Paradise? Že v

tom Sausalitu musí bejt spousta Taliánů! Úúúchuchúú! Hahaha!

Hehehe! Hihihí!“ Byl červenej jak řepa z toho hroznýho smíchu. „Ty

mě zničíš, Sále, ty jseš ten nejsrandovnější člověk na světe, ale

konečně že jsi tady, vlezl dovnitř oknem, vidělas ho, Lee Ann,

přečetl si instrukce a vlezl dovnitř oknem. Haha! Húúú!“ Zvláštní

bylo, že hned vedle Remiho bydlel jakýsi pan Snow, černoch, a ten

měl – a to můžu odpřísáhnout na bibli – vůbec a ve všem všudy ten

nejfantastičtější smích, jaký kdy bylo na celé téhle zemi slyšet. Třeba

večeřeli a jeho žena řekla něco naprosto normálního, a on, už zjevně

zpola udušenej, vypálil od stolu, opřel se o sousedovic stěnu; byl z

toho smíchu prostě namol. Motal se pak po zšeřelém Milí City a tím

svým jásavým smíchem vzýval raracha, který mu ten smích

přičaroval. Jestli se kdy ke své večeři vrátil, to nevím. Je dost možný,

že Remi, aniž o tom věděl, hodně od tohohle úžasného chlapíka

pochytil. A přestože měl své problémy v práci a nepříjemný život s

hádavou ženou, naučil se aspoň smát, a to tak dobře, jak to uměl na

světě jen málokdo, a já už viděl, co srandy si spolu ve Frisku

užijeme.

Dohodli jsme se následovně: Remi a Lee Ann budou spát v

posteli na jednom konci místnosti a já budu v dětské postýlce u okna.

Na Lee Ann nesmím ani šáhnout. Remi na to rovnou zavedl řeč:

„Nechci vidět, že vy dva si spolu něco začínáte, když si myslíte, že se

nekoukám. Nebudete učit starého maestra novou písničku. To je

originál moje průpovídka.“ Podíval jsem se na Lee Ann. Byla to teda

parádní kočka, stvořeníčko s pletí jak med, ale v očích jí bylo vidět,

jak nás oba nenávidí. Kdysi toužila vzít si nějakýho pracháče.

Pocházela z jednoho malého městečka v Oregonu. Teď litovala dne,

kdy Remiho potkala. Bylo to na jednom z těch jeho víkendových

monstrtahů. A tehdy s ní za večer rozfofroval sto dolarů. Už si

lebedila, jaký udělala terno. Místo toho ztvrdla tady v té jeho

barabizně, a protože se nenašlo nic jinýho, trčela tu s ním dál.

Pracovala ve Frisku. Každé ráno musela na křižovatce nasednout na

autobus a jet do práce. To Remimu nikdy neodpustila.

60

Měl jsem zůstat v tom jejich baráku a napsat oslňující původní

námět pro hollywoodské studio. Remi pak vezme dílko pod paždí a

hned hupkydupky na cestu stratosférickým éroplánem, aby z nás

všech nadělal boháče. Lee Ann měla letět s ním, chtěl ji představit

otci jednoho svýho kámoše, což je slavný režisér a blízký přítel W.

C. Fieldse. A tak jsem tedy první týden zůstával u nich doma a zuřivě

psal jakýsi truchlivý příběh z prostředí New Yorku, o kterém jsem

předpokládal, že by se mohl líbit hollywoodskému režisérovi, jenže

to bylo bohužel až moc smutné. Remi to stěží dočetl, ale do toho

Hollywoodu se o pár týdnů později přece jen vypravil. Lee Ann byla

tak otrávená a tak už nás měla plný zuby, že se ani neobtěžovala na

to kouknout. Nekonečné hodiny isem psal a pil kafe a psal. Nakonec

jsem řekl Remimu, že to za nic nestojí; chtěl jsem začít někde dělat,

už jsem od nich musel škemrat i cigarety. Na Remim bylo vidět, jak

je zklamanej – vždycky ho dokázaly zklamat jen ty největší blbosti.

Měl srdce ze zlata. Sehnal mi stejnou práci, co dělal sám – hlídače

ubytoven. Musel jsem absolvovat nezbytnou přijímací šaškámu, a k

mému překvapení mě ti pacholci vzali. Složil jsem přísahu u šéfa

místní policejní odbočky, dostal odznak, obušek a byl ze mě policajt.

Zajímalo by mě, co by tomu asi řekli Dean a Carlo nebo Starouš Bull

Lee. Měl jsem tmavomodré kalhoty, které pěkně pasovaly k černému

saku a policajtské čepici; první dva týdny jsem si ale musel půjčovat

kalhoty od Remiho, a protože ten měl břicho jak sud z toho, jak se

neustále z nudy něčím cpal, a poněvadž byl i o kus větší než já,

třepotal jsem se na té své první noční obchůzce jako Charlie Chaplin.

Remi mi dal ještě svou baterku a automatickou dvaatřicítku.

„Kde jsi sehnal tu bouchačku?“ divil jsem se. „Když jsem jel loni

v létě k pobřeží, vystoupil jsem v North Plattu na moment z vlaku,

abych si protah nohy, a co nevidím za výkladem jako tuhle fešáckou

pistolku. Tak jsem ji rovnou koupil a taktak že jsem ten vlak ještě

stihnul.“

Chtěl jsem mu vysvětlit, co pro mě North Platte znamená, jak

jsme tam koupili whisky a vůbec, ale poplácal mě po zádech a řekl,

že jsem ten nejsrandovnější člověk na světě.

S rozsvícenou baterkou, abych viděl na cestu, jsem se vydrápal na

příkrý jižní svah kaňonu a dostal se na dálnici, kudy si to nocí

61

svištěly auťáky směrem na Frisko. Pak jsem musel sklouznout na

druhou stranu, málem jsem si namlátil, a už jsem byl na dně jakési

úžlabiny, kde stál u potoka malý farmářský domek a kde na mě

každou požehnanou notí štěkal tentýž čokl. Následoval rychlý

pochod po prašné stříbřité silničce pod kalifornskými stromy

černými jak smola – po silničce jako vystřižené ze Zorro Mstitele –

po silničce, jakou najdete v každé kovbojce. Tady jsem jak blesk

šahal po bouchačce a hrál si v té tmě na kovboje. Pak ještě vzhůru do

dalšího kopce a už jsem byl u ubytoven. Bydleli tu hlavně stavební

dělníci, které posílali dočasně za prací do zámoří. Ti, kteří prošli

schválením, zůstávali tady a čekali na svou loď. Většina z nich měla

jet až na Okinawu. Hodně z nich před něčím prchálo – nejčastěji před

policií. Byli tady ostří hoši z Alabamy, šikovní zlodějíčci z New

Yorku, prostě lidi všeho druhu a ze všech koutů země. A poněvadž

přesně věděli, jaké je to šílenství pracovat celý rok na Okinawě,

zatím si tu parádu užívali. Jako hlídač jsem měl dávat pozor, aby si

hoši nerozmlátili ubytovny na cimprcampr. Naše velitelství bylo v

hlavní budově, což byla jakási dřevěná stodola rozdělená příčkama

na kanceláře. Tady jsme seděli kolem registračky, popotahovali

revolvery, aby nás netlačily do zadku, a zívali. Starší poldové dávali

občas k lepšímu nějakou tu historku.

Byla to děsivá sebranka chlápků s fízlovskejma dušičkama,

všichni kromě Remiho a mě. Remimu šlo čistě o živobytí a mně

jakbysmet, ale tihle tady chtěli zatýkat a dostávat pochvaly od šéfa

městské policie. Dokonce tvrdili, že pokud se člověku nepodaří

aspoň jednou do měsíce někoho zatknout, dostane padáka. Naskočila

mi husí kůže, když jsem si představil, jak někoho zatýkám. Ovšem

nakonec, když vypukl v ubytovnách opravdu pořádné] maglajz, tak

jsem se jen stačil ztřískat stejně dokonale jako ostatní.

To se stalo tu noc, kdy jsem měl podle rozpisu službu na celých

šest hodin – jedinej polda v celým rajónu; a zrovna tu noc se v

ubytovnách snad každý zlil jak zákon káže. Jejich loď měla ráno

vyplout. Nametli se jak mariňáci noc před zvednutím kotvy. Seděl

jsem v kanceláři s nohama na stole a četl si v Modré knize o

dobrodružstvích z Oregonu a ze Severu, když jsem si uvědomil, že

jindy klidná noc je teď plná frmolu a randálu. Vyšel jsem ven. Skoro

62

v každém baráku se svítilo. Chlapi hulákali a třískali flaškama. Bylo

to pro mě hop nebo trop. Vzal jsem baterku a šel k domku, kde byl

největší brajgl. Zaklepal jsem na dveře. Rozevřely se tak na deset

centimetrů.

„Co chceš?“

Řekl jsem: „Dělám tady dneska v noci hlídače a vy, hoši, byste

měli bejt aspoň trochu ticho –“ nebo nějakou podobnou pitomost.

Práskli mi dveřma před nosem. Stál jsem tam a koukal na to dřevo

před sebou. Připadal jsem si jako v kovbojce: přišel čas, abys ukázal,

co jseš za chlapa. Zaklepal jsem ještě jednou. Tentokrát se dveře

otevřely dokořán. „Hele, kluci, já vás nechci nijak otravovat, ale

jestli budete dělat takovej bordel, tak přijdu o místo.“

„Co jsi zač?“

„Dělám tady hlídače.“

„Ještě jsem tě tu neviděl.“

„Tady mám odznak.“

„A nač máš tu práskačku u prdele?“

,To není moje,“ omlouval jsem se. „Půjčil jsem si ji.“

„Hele, napij se s náma.“ Neměl jsem nic proti tomu. Lokl jsem si

dvakrát.

Řekl jsem: „Hele, tak jo, kluci? Budete trochu ticho? Hrozně

bych to slíznul, víte.“

„Jasně, mladej,“ řekli. „Jdi si na tu svou obchůzku, a když budeš

mít žízeň, přijď si ještě na loká.“

Tímhle způsobem jsem obešel všechny baráky a za chvíli jsem

byl stejně opilej jako všichni ostatní.

Začalo svítat – a to jsem ještě musel vyvěsit na dvacetimetrový

stožár americkou vlajku; to ráno se mi ji ovšem omylem podařilo

pověsit vzhůru nohama. Šel jsem domů spát. Když jsem se večer

vrátil, staří poldové seděli v kanceláři a tvářili se zasmušile.

„Poslyšte, mladíku, co to tady bylo včera v noci za virvál?

Stěžovali si nám lidi, co bydlí v těch domcích dole u kaňonu.“

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Teď, jak koukám, je tu jak po

vymření.“

„Celý turnus už odjel. Vaší povinností bylo udržet zde včera

pořádek. Šéf vám to ještě vytmaví. A pak druhá věc – víte o tom, že

63

byste mohl jít do vězení za to, že jste pověsil americkou vlajku na

stožár vzhůru nohama?“

„Vzhůru nohama?“ byl jsem zděšenej, samozřejmě že jsem si to

neuvědomil, dělal jsem to každé ráno víceméně automaticky.

„Ano, chlapečku,“ řekl tlustej policajt, který strávil dvaadvacet let

jako bachař na Alcatrazu. „Za něco takovýho bys moh klidně do

basy.“ Ostatní jen chmurně přikývli. Seděli si tady kolem na těch

svejch vypasenejch prdelích, hrdí na své zaměstnání. Pohrávali si s

pistolema a věčně o nich mluvili. Svrbělo je to, aby někoho

odpráskli. Remiho a mě.

Ten břichatej polda, co dělal bachaře na Alcatrazu, měl už přes

šedesát a patřil do penze, ale nedokázal se odloučit od atmosféry, V

které si celý život bahnila ta jeho prožluklá dušička. Každý večer

přijížděl ve své staré fordce do práce, na vteřinu přesně si odpíchnul

a posadil se ke stolu. Hmoždil se nešťastně s jednoduchým

formulářem, co jsme museli všichni každou noc vyplnit – obchůzky,

čas, co se udalo a podobně. Pak se zvrátil do židle a líčil své zážitky.

„Měl jsi tady bejt před dvěma měsíci, když jsme se Sledgem zatýkali

jednoho ochmelku z géčka.“ Sledge byl další policajt, mladý kluk,

který kdysi toužil po kariéře Texaskýho jezdce, ale musel se spokojit

s touhle náhražkou. „Hošánku, to bys měl vidět, jak stříkala krev.

Dneska tě tam zavedu, abys viděl tu vohozenou stěnu. Podávali jsme

si ho ode zdi ke zdi. Nejdřív ho bacil Sledge, pak já – a šel k zemi,

ani nepíp. Nadával, sviňák, že až se dostane z basy, že nás voddělá –

dostal třicet dní. Teď už to máme šedesát dní a ještě se neukázal.“ To

měla být pointa celého vyprávění. Tak mu dali do těla, že se ten

sralbotka bojí vrátit a o nějaký zabíjení se už ani nepokusí.

A starej polda vyprávěl dál, dojatě vzpomínal na ty hrůzy na

Alcatrazu. „Museli umět pochodovat, jako když jde četa vojáků na

snídani. Ani jeden nekazil krok. Všecko šlo přesně jako hodinky.

Měls to vidět. Dvaadvacet let jsem tam dělal dozorce a nikdy žádnej

malér. Ty hoši věděli, že s náma není žádná sranda. I když je teda

fakt, že bylo i dost dozorců, co byli až moc velký fajnovky – a ty se

většinou dostali do průseru. A co ty – koukám, že seš taky až moc

velká měkkota.“ Zvedl do výšky svou dýmku a přísně se na mě

podíval. „Dokážou toho využít, chápeš?“

64

Chápal jsem, ale řekl jsem mu, že asi holt nemám tu správnou

policajtskou náturu.

„Dobře, ale je to zaměstnání, který sis zvolil. Teď se musíš

rozhodnout buď tak, nebo onak; jiná cesta není. Je to tvoje povinnost.

Tyhle věci se prostě nedají obcházet. Zákon a pořádek se musí

dodržovat.“

Nevěděl jsem, co mu na to říct; měl pravdu. Jak rád bych jen

odtud zmizel a ujel pryč, za ostatníma, podívat se, co se všude kolem

děje.

Ten druhý policajt, Sledge, byl vysoký svalovec s černými

nakrátko ostříhanými vlasy a s nervózním tikem boxera, co si

poklepává rukavicema a chystá první ránu. Snažil se vypadat jako

legendární Texaský jezdec požehnaných let. Nosil svůj revolver

proklatě nízko u pasu, řemen s náboji se mu obtáčel kolem těla, v

ruce pohupoval bičíkem a všude kolem něj visely třapce kůže prostě

chodící mučírna: nablýskané boty, protáhlé sako, frajerský klobouk,

chyběly mu snad jedině ostruhy. Pořád mi ukazoval hmaty – chytil

mě u rozkroku a křepče zvedl do výšky. Věděl jsem, že jsem dost

silnej, abych ho stejným hmatem dokázal vyhodit až ke stropu, jenže

nic takovýho jsem mu neřekl. Bál jsem se, že by mě třeba vyzval na

zápas. A zápas s takovýmhle člověkem by tutově skončil střílením.

Vím určitě, že střílet uměl lip než já; v životě jsem z bouchačky

nevystřelil. Dokonce jsem měl hrůzu i z nabíjení. Šíleně rád by pořád

někoho zatýkal. Jednou v noci jsem s ním měl službu a on se odkudsi

přihnal, brunátnej a téměř nepříčetné j.

„Řek jsem tam těm klukům, aby byli zticha, ale nepřestali. Řek

jsem jim to podruhy. Vždycky dám každýmu šanci dvakrát. Potřetí

už ne. Pojď se mnou, jdem tam a zatkneme je.“

„Hele, já bych jim dal ještě třetí šanci, jo?“ navrhl jsem. „Půjdu

tam a řeknu jim to, ne?“

„Kdepak, kamaráde. Nikdy nedám nikomu víc než dvě šance.“

Povzdechl jsem si. Takže jdeme. Došli jsme k té inkriminované

místnosti, Sledge otevřel dveře a poručil, ať všichni vypochodujou

ven. Bylo to hrozně trapný. Oba dva jsme byli rudí jako raci. Tohle

je celá Amerika. Každý dělá jen to, o čem je přesvědčenej, že musí.

Co je na tom, že se parta kluků v noci nahlas baví a něco k tomu

65

vypijou? Ale Sledge se tu snažil něco si dokázat. Mě vzal s sebou

hlavně ze strachu, aby na něj ti kluci neskočili. To klidně mohli. Byli

to všechno bráchové, a navíc z Alabamy. Kráčeli jsme ke stanici,

Sledge vepředu, já vzadu.

Jeden z těch kluků se na mě obrátil: „Hele, pověz tomu hajzlovi

pitomýmu, ať toho nechá. Takhle mužem všichni dostat padáka a na

tu Okinawu se nikdy nedostáném.“

„Zkusím to.“

Na stanici jsem navrhnul Sledgovi, ať se na to vykašle. Postavil

se – rudej až po uši – a řekl, aby to všichni slyšeli: „Nikdy nedávám

nikomu víc než dvě šance.“

„Proč hned takovej kravál?“ řekl jeden z těch z Alabamy. „Není

to jedno? Vždyť mužem přijít o místo.“ Sledge zarytě mlčel a

vypisoval zatykači formuláře. Nakonec zatknul jenom jednoho.

Zavolal do města pro antona. Přijeli a odvezli ho. Ostatní bráškové

chmurně vypochodovali z místnosti. „Co tomu řekne máma?“

Jeden z nich se ke mně vrátil: „Vyřiď tý kurvě texaský, jestli se

brácha do zejtřka do večera nevrátí, že mu rozmlátím prdel.“ Vyřídil

jsem mu to, i když poněkud jemněji, ale Sledge na to nic neřekl.

Bratra propustili bez velkých cavyků a nic se nestalo. Celý turnus

odplul a přišla další divoká banda. Kdybych to nedělal kvůli

Remimu, tak bych tu nezůstal ani dvě hodiny.

S Remim jsem býval ve službě nejčastěji, a to pak bylo čóro.

Večer jsme si kliďánko v pohodě vyšli na první obchůzku. Remi

přezkoušel všechny dveře, jestli jsou zavřený, a jen doufal, že aspoň

jedny nebudou. „Už léta promejšlím tenhle nápad,“ povídal.

„Představ si, že bych vycvičil psa na extratřída zloděje. Obcházel by

pokoje tady těch lidí a vytahoval by jim z kapsy dolárky. Vytrénoval

bych ho, aby nebral nic jinýho než papírový zeleňuchy; klidně bych

mu dovolil, aby si je doma očuchával od rána do večera. Kdyby to

bylo vůbec v lidských možnostech, tak bych ho naučil, aby bral

jenom dvacky.“ Remi měl spoustu šílených nápadů; dokázal o tom

psu povídat celé týdny. Jenom jednou se mu podařilo najít dveře,

které nebyly zamčené. Moc se mi to nelíbilo a šoural jsem se radši

chodbou pryč. Polehoučku otevíral a stanul rovnou tváří v tvář šéfovi

ubytoven. Remi nesnášel jeho ksicht. Jednou se mě zeptal: „Jak se

66

jmenuje ten ruskej spisovatel, o kterým pořád mluvíš, ten co si dával

do bot noviny a na hlavě nosil klobouk jak rouru od kamen, co ho

našel v popelnici?“ Poněkud si dotvořil to, co jsem mu kdysi

vyprávěl o Dostojevském. „Jasně – to je on –Dostijevski. Chlap s

takovýmhle ksichtem, jako má ten místní šéf, se nemůže jmenovat

jinak než Dostijevski.“ Takže jediné nezamčené dveře, které kdy

Remi objevil, patřily právě Dostijevskému. Zrovna usínal, když

zaslechl, jak mu někdo rumpluje klikou u dveří. Vstal a šel zjistit, co

se děje; v tom svém pyžamu vypadal dvakrát tak šeredně než

obyčejně. Když Remi otevřel, uviděl tu jeho obludnou tvář,

pokřivenou navíc nenávistí a vztekem.

„Co to má znamenat?“

„Jenom jsem zkoušel dveře. Myslel jsem, že to je umývárna.

Hledal jsem mop!“

„Co to má znamenat, že jste hledal mop?“

„No – totiž –“

Vrátil jsem se k nim. „Nahoře na chodbě se někdo poblil.

Musíme to utřít.“

Tohle není žádná umývárna. To je můj pokoj. Jestli se bude něco

podobného opakovat, dám si vás, chlapi, zjistit a poletíte. Řekl jsem

to dost jasně?“

,Někdo se tam nahoře poblil,“ opakoval jsem.

„Umývárna je támhle na konci chodby. Támhle.“ A ukázal tím

směrem a počkal si, než si dojdeme pro mop, což jsme udělali a jak

idioti ho nesli po schodech vzhůru.

Řekl jsem: „Hernajs, Remi, musíš pořád dělat takovýhle průsery?

Nemůžeš si dát pokoj? Proč musíš pořád krást?“

„Protože mi svět zůstal ještě pár věcí dlužnej, kamaráde, proto.

Nebudeš učit starého maestra novou písničku. A jestli budeš ještě

jednou takhle kecat, začnu ti říkat Dostijevski.“

Remi byl jak malej kluk. Kdesi v minulosti, v jeho osamělých

školních letech ve Francii, mu všechno vzali. Jeho nevlastní rodiče

ho odkládali do školních internátů; stal se z něj vystrašený jelimánek,

kterého vyhazovali z jedné školy za druhou; v noci se toulal po

francouzských ulicích a ze své nevinné slovní zásoby si skládal

67

nadávky. Rozhodl se, že dostane zpátky všechno, oč ho připravili; ale

jeho ztráty nemají konce, takhle se to s ním potáhne navěky.

Místní kantýna byla pro nás rájem na zemi. Dali jsme pozor, jestli

se někdo nekouká, zvlášť jestli nás tu někde nešpízujou naši

přítelíčkové policajti. Pak jsem si přidřepl. Remi mi stoupnul na

ramena a už byl nahoře. Otevřel okno, které nebylo nikdy

zalígrované, na což dával každej večer bacha, prolezl dovnitř a

seskočil na stůl s moukou. Já byl o něco hbitější, takže jsem jen

vyskočil a stačil se vydrápat sám. Potom jsme šli k mrazáku. Tady

jsem si vzpomněl na svůj sen z dětství. Odklopil jsem dekl od

čokoládové zmrzliny a vrazil dovnitř ruku až po zápěstí, nabral jsem

si plnou špachtli a lízal ostošest. Pak jsme vzali zmrzlinové kelímky,

vrchovatě je naplnili a celé to polili čokoládovým krémem nebo

posypali jahodama. Nakonec jsme šli ještě dozadu do lednice a

nacpali si kapsy poživatinama. Já si kolikrát ještě odkrojil plátek

rostbífu a zabalil ho do ubrousku. „Víš, co říkal prezident Truman,“

vzpomněl si vždycky Remi. „Je třeba neustále zvyšovat životní

úroveň.“

Jednou jsem musel děsně dlouho čekat, než Remi naplní

obrovskou krabici žrádla. Pak ani nešla prostrčit oknem. Remi to

musel všecko znovu vybalit a zase nandat zpátky. Později v noci,

když už on měl po službě a já zůstal na základně úplně sám, se mi

stala dost podivná věc. Zrovna jsem byl na takovém delším vejšlapu

po jakési staré stezce napříč kaňonem a doufal jsem, že tam někde

narazím na srnku (Remi v okolí skutečně jednu zahlédl; v roce 1947

tu kolem byla ještě divočina), když jsem v té tmě zaslechl nějaké

strašidelné zvuky. Takové jako supění a frkání. Myslel jsem, že se na

mě tou tmou řítí nejmíň nosorožec. Sáhl jsem po pistoli. Z šera se

vyhoupla podivná vysoká postava s velikánskou hlavou. Vtom jsem

si uvědomil, že je to Remi s obrovskou krabicí žrádla na zádech.

Oddychoval a supěl, jak to bylo těžký. Kdesi objevil klíč od kantýny

a dostal to žrádlo ven předníma dveřma. Vykulil jsem se: „Remi, já

myslel, že už jseš doma, a co to hergot zase děláš?“

A on na to: „Paradise, už jsem ti několikrát povídal, co řekl

prezident Truman: Je třeba neustále zvyšovat životní úroveň.“‘ A

odfuněl a odsupěl tou tmou pryč. Tu hroznou cestu do našeho baráku

68

jsem už popisoval; pořád jen nahoru a dolů. Remi radši schoval

krabici ve vysoké trávě a vrátil se ke mně. „Sále, já to sám

nezvládnu. Rozdělíme to do dvou krabic a píchneš mi s tím.“

„Vždyť jsem ve službě!“

„Budu hlídat za tebe, co budeš pryč. Začíná se to tady kolem

přiostřovat. Musíme to zvládnout, jak to jen půjde, jasný?“ Otřel si

obličej. „Kolikrát ti mám říkat, že jsme kámoši, Sále, a jsme v tom

oba dva. Tady se nedá dělat nic jinýho. Dostijevští, poldové, Lee

Anny, prostě všechny tyhle držky prohnaný, co jich na tomhle světě

je, by z nás nejradši sedřeli kůži. Musíme si dát pozor, abysme jim

nesedli na lep. Mají toho v rukávu víc než jen ty jejich prašivý

pracky. To si uvědom! Nebudeš učit starého maestra novou

písničku.“

Nakonec jsem se ho zeptal: „A kdy už konečně začnem něco

podnikat, abysme vypluli?“ Takhle jsme to už táhli desátý týden.

Vydělával jsem týdně pětapadesát dolarů a z toho průměrně čtyřicet

posílal tetě. Za celou tu dobu jsem byl jenom jednou večer v San

Francisku. Můj život se točil kolem Remiho baráku, kolem jeho

věčných potyček s Lee Ann a v noci kolem ubytoven.

Remi zmizel ve tmě, aby donesl další krabici. Hmoždil jsem se za

ním po té zarostlé silničce. Vysypali jsme všechno to žrádlo na stůl a

byla z toho víc než metr vysoká hromada. Lee Ann se probudila a

protřela si oči.

Víš, co říkal prezident Truman?“ Tvářila se navýsost spokojeně.

Najednou jsem si uvědomil, že každičký člověk v Americe je vlastně

od přírody rozenej zloděj. Taky mě to chytlo. Dokonce jsem už

párkrát zkusil, jestli nenajdu otevřené dveře. Poldové začínali pomalu

něco větřit; viděli nám to na očích; jejich neklamný instinkt jim

prozrazoval, co máme za lubem. Léta praxe je naučila poznávat

týpky, jako jsem byl já a Remi.

Ráno jsme s Remim vzali pistoli a šli do hor na koroptve. Remi

se připlazil na metr k tomu kvokajícímu zvířeti a vypálil do něj z

dvaatřicítky. Minul. Začal se chechtat tím svým hurónským

smíchem, až to burácelo po lesích v celé Kalifornii a dál po Americe.

„Teď teprv nastal právej čas, abysme se jeli podívat za Banánovým

králem.“

69

Byla neděle; vyfikli jsme se a šli na křižovatku na autobus. Dojeli

jsme do San Franciska a courali po ulicích. Remi se řehtal na celé

město. „Musíš napsat povídku o Banánovým králi, „ vyhrožoval. „Ne

abys zkoušel na starýho maestra nějaký fígle a psal o něčem jiným.

Banánovej král, to je něco pro tebe. A zde stojí Banánový král!“

Banánový král byl starej děda, který prodával na rohu ulice banány.

To mě teda pěkně otrávilo. Ale Remi mě nepřestával dloubat do

žeber a vlekl mě k němu za límec. „Když napíšeš o Banánovým králi,

bude v tom všecko o humánním zřeteli lidskýho života.“ Řekl jsem,

že mi Banánový král může vlízt na záda. „Ale dokud si neuvědomíš

význam Banánovýho krále, budeš vědět absolutní prd o humánním

zřeteli lidskýho života, vole,“ prohlásil Remi nadneseně.

Uprostřed zátoky byl starý rezavý nákladní člun, který teď sloužil

jako výstražná boje. Remi se zjančil, že se tam musíme podívat; a tak

jednou odpoledne zabalila Lee Ann nějaké to jídlo, půjčili jsme si

loďku a vyjeli. Remi vzal s sebou ještě pár kusů nářadí. Lee Ann se

na lodi vysvlikla úplně donaha a plácla sebou na kapitánský můstek,

že se bude opalovat. Díval jsem se na ni ze zadní paluby. Remi šel

rovnou dolů do kotelny, kde se to hemžilo krysama, a začal bušit do

stěn s nadějí, že tam snad najde měděnou výztuž; ta tam už

samozřejmě dávno nebyla. Já zatím seděl v kajutě uprostřed toho

práchnivějícího nepořádku. Byl to prastarý člun, nádherně zařízený, s

dřevěnými vyřezávanými ornamenty a vestavěnými skříňkami. Tady

přebýval duch facka Londona. Seděl jsem na špinavém stole zalitém

sluncem a snil. Vedle v komoře se proháněly krysy. Kdysi tu sedával

modrooký kapitán a dával si bene.

Sešel jsem za Remim do kotelny. Pokoušel se urvat všechno, co

nebylo připevněný. „Nic. Myslel jsem, že tu bude měď. Čekal jsem,

že tu najdu aspoň nějakej starej francouzák nebo něco. Ale nic. Tuhle

loď musela vybrakovat celá banda zlodějů.“ Stála v zátoce už

spoustu let. Tu měď jistě ukradla ruka, která už dávno ani rukou

nebyla.

Řekl jsem Remimu: „Hrozně rád bych tady na tý lodi jednou

zůstal přes noc, když to všecko zatopí mlha a ty slyšíš jenom, jak to

celý vrže a jak kolem houkají boje.“

70

Remi byl uchvácen, jeho obdiv ke mně se zdvojnásobil: „Sále,

dám ti pět dolarů, jestli budeš mít ty nervy a uděláš to.

Neuvědomuješ si, že tu můžou strašit duchové starejch mořskejch

vlků? Nejenom že ti dám těch pět dolarů, ale zavezu tě sem, zabalím

ti jídlo a půjčím ti deky a svíčku.“

„Tak platí,“ řekl jsem. Remi pádil za Lee Ann. Chtělo se mi

skočit ze stožáru a přistát přímo v ní, ale musel jsem dodržet svůj slib

Remimu. Radši jsem se koukal jinam.

V té době jsem začal častěji jezdit do Friska; dělal jsem všecko,

co se o téhle věci píše v knihách, abych se vychrápal s holkou.

Dokonce jsem jednou strávil celou noc s jakousi buchtou na lavičce v

parku, ale nic z toho. Byla to blondýnka a pocházela z Minnesoty.

Všude byla spousta buzerantů. Kolikrát jsem si s sebou do Friska

vzal pistoli, a když se pak v baru na záchodě nějakej teplouš ke mně

přiblížil, vytáhl jsem tu bouchačku a řekl: „No tak, hošo, co říkáš

tomuhle, he?“ A on odpálil. Nevím, proč jsem to dělal; znal jsem

spoustu buzerantů po celé zemi a nic proti nim. Nejspíš to byla ta

sanfranciská osamělost a pak že jsem měl tu bouchačku. Musel jsem

ji někomu ukázat. Sel jsem třeba kolem klenotnictví a najednou mě

popadlo děsný nutkání rozstřílet výkladní skříň, sbalit nejkrásnější

prsteny a náramky a letět s nima za Lee Ann. Pak bysme spolu

odletěli do Nevady. Už bylo načase, abych z Friska vypadnul, jinak

za sebe neručím.

Napsal jsem dlouhé dopisy Deanovi a Carlovi, kteří byli zrovna u

Starouše Bulla v Texasu, v jeho domku v Deltě. Psali, že ještě musí

to a pak ještě ono, a jen jak to bude, že se za mnou rovnou a natuty

do Friska rozjedou. Jenže mezitím se to všechno mezi mnou a

Remim a Lee Ann začalo hroutit. Snesly se zářijové deště a s nima

další hádky. Remi a Lee Ann odletěli do Hollywoodu a vzali s sebou

ten můj smutný originál pitomý filmový námět, a nic. Slavný režisér

byl sťatej jak dělo a ani si jich nevšiml; motali se tam kolem jeho

vily na Malibu Beach, pak se porvali před ostatními hosty a odletěli

zpátky.

Ale největší vrchol byly ty dostihy. Remi vzal všechny našetřené

peníze, co měl, bylo toho asi sto dolarů, mně půjčil nějaký ten svůj

parádní vohoz, drapnul pod paždí Lee Ann a vyrazili jsme na druhou

71

stranu zátoky, na dostihovou dráhu v Golden Gate u Richmondu.

Abyste viděli, jak zlatý srdce ten kluk měl, tak vězte, že polovinu

toho žrádla, co jsme ukradli, zabalil Remi do obrovské papírové

tašky a donesl do Richmondu jakési své známé, chudé vdově, která

bydlela podobně jako my v bytové kolonii s rozvěšeným prádlem

pleskajícím v kalifornském slunci. Šli jsme s ním. Všude kolem byla

spousta smutných otrhaných dětí. Paní Remimu poděkovala. Bylo to

sestra jakéhosi námořníka, kterého Remi znal jen velice matně.

„Nemusíte mi vůbec děkovat, paní Carterová,“ říkal galantně a

navýsost zdvořile. „Tam, odkud to pochází, je toho ještě spousta.“

Došli jsme na závodiště. Remi sázel po dvaceti dolarech na ty

nejnepravděpodobnější koně s vírou, že to aspoň jednou musí vyjít, a

než začal sedmý dostih, byl na dně. Vsadil i ty dva poslední dolary,

co nám zbývaly na jídlo, a taky prohrál. Zpátky do San Franciska

jsme museli stopovat. Takže zase na silnici. Zastavil nám chlápek v

nóbl bouráku. Sedl jsem si k němu dopředu. Remi se vytasil s

historkou, že někde na hlavní tribuně ztratil peněženku. „Kecá,“ řekl

jsem, „prostě jsme všechny peníze prohráli na dostihách, takže

abysme příště nemuseli stopovat ze závodiště domů, odteďka

začneme chodit k bukmejkrovi, že jo, Remi?“ Remi celej zrudnul. Z

chlápka nakonec vylezlo, že je v řídícím výboru goldengateského

závodiště. Vysadil nás před elegantním hotelem Paláce. Dívali jsme

se za ním, jak mizí mezi parádními lustry, s kapsama plnýma peněz a

s hlavou hrdě vztyčenou.

„Juhahaha! Húú!“ řičel Remi po nočních ulicích Friska. „Paradise

se nechá svízt od chlápka, kterýmu patří závodiště, a pak se mu

dušuje, že přesedlá k bukmejkrovi. Lee Ann, Lee Ann!“ Vrhnul se na

ni a začal s ní cloumat. „Tutově nejsrandovnější člověk na světě! V

tom Sausalitu asi musí bejt spousta Taliánů. Uhahaúúú! „ Otočil se

kolem stožáru lucerny a řehtal se furt pryč.

Tu noc se dalo do deště a Lee Ann se začala tvářit zvlášť

podebrané. V celém domě nezbyl jediný cent. Déšť bubnoval na

střechu. „To bude trvat nejmíň tejden,“ řekl Remi. Svlíknul si už svůj

fešácký oblek a byl zas ve svých zubožených šortkách, tričku a

vojenské čepici. Jeho veliké hnědé oči zíraly na prkennou podlahu.

72

Na stole ležel revolver. Kdesi v deštivé noci se pan Snow řehtal jak v

posledním tažení.

„Už mám toho mamlase pitomýho po krk,“ vybafla Lee Ann.

Chystala se začít hádku. Začala popichovat Remiho. Ten zatím

zběsile listoval ve svém malém černém notýsku, plném jmen lidí,

většinou námořníků, co mu dlužili prachy. Vedle jejich jmen

vpisoval červeným inkoustem nadávky. Bál jsem se dne, kdy bych se

měl do toho notýsku taky dostat. V poslední době jsem posílal tetě

takovou spoustu peněz, že jsem týdně přispíval jen asi pět až šest

dolarů na jídlo. Ovšem ve jménu sloganu prezidenta Trumana

přibývalo k tomu čas od času z mé strany i pár dalších věcí, které by

svých pár dolarů taky stály. Jenže Remi měl pocit, že je to málo;

rozvěšoval po stěnách koupelny účtenky z obchodu, ty dlouhé nudle

papíru, na kterých jsou rozepsány všecky položky, abych to měl na

očích a aby mě to trklo. Lee Ann byla přesvědčená, že Remi před ní

schovává peníze, a koneckonců já si to myslel taky. Pohrozila mu, že

od něj odejde.

Remi se zašklebil: „A kam si tak myslíš, že bys mohla jít?“

„Za Jimmym.“

„Za Jimmym? Za tím pokladníkem na závodišti? Slyšíš to, Sále?

Lee Ann je rozhodnutá klofnout pokladníka ze závodiště.

Nezapomeň si s sebou vzít koště, drahoušku, tenhle tejden se budou

koně přecpávat ovsem, když mají těch mejch sto dolarů.“

Přiostřilo se to; déšť se valil v proudech. Protože Lee Ann tu

bydlela první, poručila Remimu, aby se spakoval a vypadnul. Začal

se balit. Už jsem se viděl v tomhle pršavým baráku sám s touhle

nezkrotnou saní. Pokusil jsem se zakročit. Remi do ní strčil. Skočila

po pistoli. Remi mi tu bouchačku rychle podal a řekl, ať ji schovám;

v zásobníku bylo osm nábojů. Lee Ann začala ječet, nakonec si přes

sebe přehodila pršák a vyběhla ven do toho marastu, že přivede

policajta. A jakého policajta – žádného jiného než našeho starého

přítele Alcatraze. Bohudík nebyl doma. Vrátila se skrznaskrz

promočená. Krčil jsem se v koutě s hlavou schovanou mezi koleny.

Bože, co tady vůbec dělám, pět tisíc kilometrů od domova? Proč

jsem sem vůbec jezdil? Kde je má pomalá loď do

Číny?

73

„A ještě něco ti řeknu, ty prasáku,“ ječela Lee Ann. „Dneska

večír to bylo naposled, co jsem ti uvařila ten tvůj hnusnej míchanej

mozeček a to tvý hnusný jehněčí na kari, aby sis tu moh před mejma

očima přecpávat ten svůj hnusnej žaludek a bejt čím dál tlustější a

sprostější.“

„V pořádku,“ řekl Remi tiše. „To je v naprostým pořádku. Když

jsem s tebou začal chodit, nečekal jsem žádný ťuťuťu ňuňuňu, a tak

dneska nejsem vůbec překvapenej. Snažil jsem se pár věcí udělat –

dělal jsem, co jsem moh – pro vás pro oba; oba jste se na mě

vykašlali. Moc a moc jste mě zklamali – oba dva,“ pokračoval s

naprostou upřímností. „Myslel jsem, že třeba společně něco

dokážeme, něco pěknýho a trvalýho, zkoušel jsem to, letěl jsem do

Hollywoodu, sehnal jsem Salovi flek, tobě jsem koupil krásný šaty,

snažil jsem se tě seznámit s těma nejlepšíma lidma ze San Franciska.

Odmítli jste, ať jsem měl sebemenší přání, oba dva jste na mě hodili

placku. A přitom jsem nechtěl nic na oplátku. Teď bych vás hrozně

rád poprosil o jednu jedinou věc a pak už po vás nebudu nikdy nic

chtít. Příští sobotu večer přijede do San Franciska můj nevlastní otec.

Nechci po vás nic jinýho, než abyste šli se mnou a snažili se vypadat,

jako že je všecko takový, jak jsem mu to popsal. Čili: že ty, Lee Ann,

jsi má holka, a ty, Sále, můj kámoš. Na sobotu večer mám slíbeno od

jednoho člověka, že mi půjčí sto dolarů. Byl bych moc rád, aby si

tady otec užil příjemný chvíle a aby odjížděl s pocitem, že co se mě

týče, nemusí mít žádnej důvod ke starostem.“

To mě teda překvapilo. Remiho nevlastní otec byl proslulý lékař,

který praktikoval ve Vídni, Paříži a Londýně. Zeptal jsem se: „To

chceš jako říct, že hodláš utratit za svýho otce sto dolarů? Má víc

peněz, než ty kdy schrastíš za celej život! Skončíš až po krk v

dluzích, člověče!“

„To je v pořádku,“ řekl tiše a odevzdaně. „Nic víc po vás nechci,

než abyste se aspoň snažili udělat dobrej dojem. Mám svýho

nevlastního otce moc rád a vážím si ho. Přijíždí se svou mladou

ženou. Rád bych, aby všechno proběhlo tak decentně, jak to jen

půjde.“

Byly chvíle, kdy byl Remi skutečně tím nejvelkorysejším

člověkem na světě. Na Lee Ann to zapůsobilo, a už se třásla na to, až

74

Remiho nevlastního otce potká. Doufala, že by to mohla být jinší

trefa, než se ukázal být synáček.

A konečně tu byl ten sobotní večer. To už jsem dal u policajtů

výpověď; právě včas, jinak by mě byli sami vyhodili za to, že jsem

tak málo zatýkal, a dnešní večer měl být tím posledním sobotním

večerem, co jsem tu chtěl ještě strávit. Remi a Lee Ann šli sami

napřed do hotelového pokoje přivítat nevlastního otce. Já měl ještě

stranou nějaké peníze na cestu a zlinkoval jsem se zatím dole v baru

jak zákon káže. Pak jsem šel nahoru za nima, a to zatraceně pozdě.

Otevřel otec, vysoký úctyhodný muž se cvikrem na nose. „A,“

vzkřiknul jsem na uvítanou, „monsieur Boncoeur, jak se máte? fai

dam ma tetel“ hulákal jsem, což mělo francouzsky znamenat „mám v

hlavě, pil jsem“, ale neznamená to v tom jazyce vůbec nic. Doktor

byl dočista perplex. Takže už jsem Remiho podtrh. Koukal se na mě

a byl rudej rozpaky.

Pak jsme se odešli všichni najíst do superluxusní restaurace U

Alfreda na North Beach, kde chudák Remi utratil za nás pět padesát

dolarů, za pití a vůbec všechno. A teď přišlo to nejhorší. U barového

pultu v restauraci U Alfreda neseděl nikdo jiný než můj starý dobrý

přítel Roland Major! Právě přijel z Denveru a natotata si sehnal místo

v jedněch sanfranciských novinách. Byl jak dělo. Dokonce se ani

neoholil. Přiřítil se a bácnul mě do zad, zrovna když jsem ucucával z

velkýho vizoura. Vpadnul k nám do boxu, dřepnul si hned vedle

doktora a rozvalenej přes jeho polívku mi začal něco vykládat. Remi

byl rudej jako krocan.

„Nepředstavíš nám svého přítele, Sále?“ řekl se slabým

úsměvem.

„Roland Major ze sanfranciského listu Argus,“ pokusil jsem se

říct s kamennou tváří. Lee Ann byla zuřivostí bez sebe.

Major začal něco žvanit a to monsieurovi přímo do ucha. „Jak vás

baví učit francouzštinu na gymplu?“ zeptal se ho.

Promiňte, ale já neučím francouzštinu.“

No, to mě podrž, já myslel, že učíte francouzštinu na gymplu.“

Provokoval. Vzpomněl jsem si na tu noc v Denveru, kdy nás nepustil

do bytu; ale to už jsem mu odpustil.

75

Všem jsem všechno odpustil, vzdal jsem to, zpil jsem se pod

obraz. Začal jsem dělat cukrbliky na doktorovu mladou ženu. Tolik

jsem chlastal, že jsem musel každé dvě minuty na záchod, a to

vždycky doktorovi přes kolena. Všecko šlo do háje. Můj pobyt ve

Frisku se blížil ke konci. Remi už se mnou nikdy nepromluví. A to

bylo hrozný, protože jsem ho měl opravdu rád a byl jsem jeden z

mála lidí na světě, kteří věděli, co je to za báječnýho a ryzího kluka.

Léta mu může trvat, než se přes to dokáže dostat. Jak hloupě se to

všechno zvrtlo v porovnání s tím, co jsem mu kdysi psal z Patersonu,

když jsem si ještě maloval svou cestu po červený čáře číslo šest přes

celou Ameriku. Teď jsem byl na konci Ameriky – dál už cesta

nevedla – a nedalo se jít jinam než zase zpátky. Rozhodl jsem se

aspoň, že nejdřív pojedu do Hollywoodu a domů pak přes Texas, kde

se stavím u té své party z bažin; ostatní ať vezme ďas.

Majora od Alfreda vyhodili. Stejně bylo už po jídle, tak jsem se k

němu přidal; tedy Remi mi to navrhnul – takže jsme vypadli s

Majorem chlastat někam dál. Seděli jsme spolu u stolu v jedny

knajpě a Major řekl: „Sále, támhleten buziku baru mě rozčiluje.“

„Jo, Jaku?“ řekl jsem.

„Sále,“ řekl, „myslím, že za ním půjdu a jednu mu vrazím.“

„Ne, Jaku,“ pokračoval jsem v té hemingwayovské imitaci,

„strefuj se do něj odsaď a uvidíme, co se stane.“ Nakonec jsme se

ještě zblble motali kolem jakéhosi rohu, ale víc už nevím.

Ráno, když ještě Remi a Lee Ann spali a já se jen smutně podíval

na hromadu špinavého prádla, kterou jsme měli s Remim vyprat v

pračce Bendix v kůlně na dvoře (což vždycky byla veselá slunečná

prácička mezi barevnými ženami a s panem Snowem chechtajícím se

na celé kolo), tak jsem se rozhodl, že odjedu. Vyšel jsem na verandu.

„Ouha, ještě ne,“ vzpomněl jsem si. Řekl jsem si přece, že neodejdu

dřív, dokud se nevyšplhám na tu horu. Slo o příkrou stěnu kaňonu,

která na druhé straně zvolna a tajemně spadala přímo do Tichého

oceánu.

A tak jsem zůstal ještě jeden den. Byla neděle. Přihnala se zrovna

krásná teplá vlna; bylo nádherně; ve tři odpoledne se slunce zbarvilo

do ruda. Vyrazil jsem a už ve čtyři jsem byl na vrcholku. Na všechny

strany se táhly báječné kalifornské topoly a eukalypty. Jen úplně

76

nahoře už stromy nerostly a zbývala tu pouze tráva a kamení. Na

kraji útesu se pásl dobytek. A o pár žbrďolků dál byl Pacifik; modrý

a nesmírný – s bílou stěnou par přicházejících z toho bramborového

políčka, kde se podle pověsti rodí sanfranciské mlhy. Ještě hodinu a

už se poženou skrz Golden Gate – Zlatou branou, aby zahalily

romantické město do bila, a mladý muž vezme za ruku svou dívku a

vydají se vzhůru po dlouhém bělostném chodníku a jen láhev Tokaje

v kapse kabátu ho bude tížit. To je Frisko; a překrásné ženy stojící

před bílými dveřmi a čekající na své muže; a Coit Tower a rušné

Embarcadero a Markét Street a jedenáct čoudících kopců.

Točil jsem se kolem dokola, až se mi zamotala hlava; zdálo se mi,

že každou chvíli musím sletět dolů, jak ve snu, přímo ze skály. Ach,

kde je ta holka, kterou miluju? vzdychal jsem a koukal na všechny

strany, protože po všech koutech toho malého světa pode mnou jsem

ji už hledal a nic. A přede mnou bylo to obrovské ryzí břicho, ta

ohromná bublina amerického kontinentu; a kdesi daleko odtud

zachmuřený bláznivý New York teď plival do výšky mraky prachu a

hnědého kouře. Je něco temného a posvátného na tom Východě,

zatímco Kalifornie je bílá, bílá jak šňůry s prádlem a vymetená hlava

– tehdy jsem si to aspoň myslel.

12

Remi a Lee Ann ještě spali, když jsem ráno potichu sbalil své

věci, vykradl se oknem zrovna tak, jak jsem tudy kdysi přišel, a s

rancem přes rameno jsem opustil Milí City. Nestrávil jsem ani jednu

noc na tom strašidelném člunu – jmenoval se Admirál Freebee – a

tak jsme byli s Remim navždycky jeden pro druhého ztracení.

V Oaklandu jsem si zašel do saloonu, který měl na štítě vozové

kolo, a dal si tam mezi partou trampíků pivo. A zas jsem byl na cestě.

Musel jsem přejít přes celé město, abych se dostal na silnici do

Fresna. Nadvakrát jsem dojel až do Bakersfieldu a byl jsem o šest set

čtyřicet kilometrů dál na jih. Ten první, co mě vzal, byl normální

šílenec s blonďatým baculatým děckem v auťáku vyšponovaným na

co největší výkon. „Vidíš ten prst?“ zeptal se mě a rozbušil to na sto

dvacet a předjížděl, co se dalo. „Jen se koukni.“ Palec u nohy měl

celý zabalený do bandáží. „Zrovna dneska ráno mi ho ufikli. Ty

77

hovada chtěli, abych zůstal ve špitále. Tak jsem se sbalil a útek. Co s

palcem u nohy?“ Jasně, samozřejmě, mumlal jsem si pro sebe, teď

dávej bacha a drž se. V životě jsem neviděl takovýho šílence za

volantem. Zničehonic a už jsme byli v Tracy. Tracy je železniční

městečko plné brzdařů, kteří chodí na svůj smutný žvanec do

jídelních vozů odstavených podél trati. Po celém údolí se rozléhá

houkání lokomotiv. Rudé slunce tu zapadá velice pomalu. Všechna ta

magická jména údolí se přede mnou začala odvíjet – Manteca,

Maděra atakdál. Sneslo se šero, vínové šero, šarlatové šero se sneslo

nad mandarínkovými háji a rozlehlými melounovými poli; slunce

dostalo barvu rozdrceného vínového hroznu pokropeného

burgundským červeným, pole dostala barvu lásky a španělských

mystérií. Vystrčil jsem hlavu z okna a zhluboka se nadechl toho

voňavého vzduchu. To byla vůbec ta nejkrásnější chvíle ze všech.

Ten šílenec za volantem pracoval jako brzdař u Southern Pacifiku a

bydlil ve Fresnu; i jeho otec byl brzdař. O ten palec u nohy přišel v

oaklandském depu, když přehazoval výhybku. Jak se mu to stalo, to

jsem z jeho řeči moc nepochopil.

Projeli jsme rušným Fresnem a vysadil mě na jižním konci města.

Skočil jsem si na coca-colu do jednoho malého krámku u trati, když

vidím, jak kolem řady červených vagónů přechází zamyšlený

arménský kluk, a zrovna v tu chvíli zahoukala lokomotiva. No jo,

Saroyanovo město, řekl jsem si pro sebe.

Musel jsem na jih; došel jsem na silnici. Zastavil mi chlápek ve

fungl nové dodávce. Byl z Lubbocku v Texasu a dělal do trajlerů.

„Nechceš koupit trajler?“ zeptal se mě. „Až budeš chtít, tak mi dej

vědět.“ Vyprávěl o svém otci v Lubbocku. „Jeden večer nechal fotřík

tržbu za celej den ležet nahoře na sejfu – prostě zapomněl. Co se

stalo – v noci přijde zloděj, autogen a vůbec všecko, rozřeže sejf,

rozhází vevnitř nějaký papíry, převrhne pár židlí a vypadne. A těch

tisíc dolarů se tam válelo přímo na tom sejfu, co bys na to řek?“

Vysadil mě kousek za Bakersfieldem a tam se začalo mé

dobrodružství. Ochladilo se. Hodil jsem na sebe tenký vojenský

pršák, co jsem si za tři dolary koupil v Oaklandu, a klepal se zimou.

Stál jsem na silnici přímo proti načinčanýmu motýlku ve španělském

stylu, který zářil na všechny strany jako drahokam. Auta do LA se

78

míhala kolem. Zuřivě jsem mával. Byla mi hrozná zima. Trčel jsem

tam až do půlnoci, dohromady dvě hodiny, a celou tu dobu jsem

jenom klel a klel a klel. Bylo to zas jako ve Stuartu v Iowě.

Nezbývalo než obětovat něco přes dva dolary za autobus a popojet

těch pár zbývajících kilometrů do Los Angeles. Vrátil jsem se pěšky

po dálnici do Bakersfieldu a sedl si na lavičku na autobusovém

nádraží.

Koupil jsem si lístek a čekal na autobus do LA, když najednou

kouknu a vidím, jak mi přímo před očima jede ta nejkouzelnější malá

Mexičanka v džínsách. Stála v jednom z těch autobusů, co zrovna

přijely, pneumatické brzdy zavzdychaly a pasažéři se vyhrnuli ven na

trochu vzduchu. Prsa se jí od přírody vzpínaly pěkně vzhůru a její

útlé boky vypadaly moc sladce, černé dlouhé vlasy se jí leskly a její

oči, to byly dvě obrovské modré věci s vyplašenými světýlky vevnitř.

Kdybych tak mohl jet s ní. Úplně mi píchlo u srdce, což se mi stává

vždycky, když vidím holku, kterou miluju a která v tomhle

velikánským světě jede dočista někam jinam než já. Amplión ohlásil

autobus do LA. Vzal jsem svůj ranec a nastoupil – a kdo tam nesedí

jako ta mexická holka. A sama. Sesul jsem se na sedadlo hned proti

ní a rovnou začal sumírovat jak na to. Byl jsem tak sám a tak smutnej

a utahanej a roztřesenej a zničenej a zmlácenej, že jsem sebral

veškerou kuráž, co člověk potřebuje, aby se dal do řeči s cizí holkou,

a začal. To jsem se ale nejdřív ještě pět minut hecoval ve tmě

autobusu, který si to frčel nocí po silnici furt pryč.

Musíš, musíš, nebo chcípneš, ty vole. Řekni jí už něco! Co je to s

tebou? Copak už takhle nemáš sám sebe dost? A dřív než jsem věděl,

co dělám, naklonil jsem se k ní přes uličku (pokoušela se usnout na

sedadle) a řekl: „Slečno, nechtěla byste si dát pod hlavu můj

pršiplášť?“

Zvedla hlavu, usmála se a řekla: „Ne, děkuji mockrát.“

Dosedl jsem zpátky a klepal se. Zapálil jsem si vajgla a čekal.

Pak se na mě po očku podívala, tím smutným, kradným, milostným

pohledem, takže jsem zas vyletěl ze sedadla a naklonil se k ní: Můžu

si k vám sednout, slečno?“

„Když chcete.“

Jasně že jsem chtěl. „Kam jedete?“

79

„LA.“ Moc se mi líbilo, jak to „LA“ řekla. Vůbec se mi moc líbí,

jak všichni ze západního pobřeží říkají „LA“; je to prostě jejich

„zlatý“ město měst, kam je zavede každá z cest.

„Ale tam já jedu taky!“ vykřikl jsem. „Jsem moc rád, že jste mi

dovolila, abych si k vám přišed. Byl jsem moc sám a takhle se už

potloukám pěkně dlouho.“

Uvelebili jsme se a začali si vyprávět své příběhy. Její byl asi

takový: měla muže a dítě. Muž ji zmlátil, takže mu utekla a teď jede

ze Sabinalu, což je kousek na jih od Fresna, ke své sestře do LA, kde

asi načas zůstane. Kluka nechala zatím u rodičů, kteří se živí

sbíráním vína a bydlí v malém domku přímo u vinic. Jediné, co ji tak

ještě v životě čeká, je plodit další a další děti a zblbnout z toho. Měl

jsem sto chutí ji rovnou obejmout. Povídali jsme si a povídali. Řekla,

že se jí se mnou fajn povídá. Ani to dlouho netrvalo a už vzdychala,

že by taky ráda do New Yorku. „Tak tam pojedem spolu!“ smál jsem

se. Autobus se s funěním vydrápal na Grapevinský průsmyk a odtud

jsme se už snášeli dolů k té záplavě světel v hloubce pod náma. Bez

dlouhých řečí jsme se začali držet za ruce a stejně tak krásně, čistě a

mlčky bylo dohodnuto, že až seženu v LA hotel, zůstane se mnou.

Zoufale jsem po ní toužil, zabořil jsem hlavu do těch jejích krásných

vlasů. Sílel jsem z těch jejích něžňoučkých ramínek. Muchlal jsem ji,

jak jsem mohl, a jí se to tak líbilo.

„Miluju milování,“ řekla a zavřela oči. Slíbil jsem jí krásné

milování. Nemohl jsem se na ni vynadívat. Své příběhy jsme si už

pověděli a teď jsme se jen oddávali mlčení a sladkým představám.

Bylo to tak prosté. Nechtě si klidně všechny svý Betty a Marylou a

Rity a Camilly, co jich je na tomhle světě, já mám svou holku, a ta

má duši, po jaké jsem vždycky toužil, a taky jsem jí to hned takhle

řekl. Přiznala se, že už si mě okoukla na nádraží, když jsem na ni

zíral. „Říkala jsem si, ňákej pěknej studentík!“

„Vždyť já jsem študent!“ ujistil jsem ji. Dojeli jsme do

Hollywoodu. Spala mi v klíně a venku bylo zrovna takové šedivé,

ušmourané svítání, jako když se ve filmu Sullivanovy cesty potkává

v jídelním voze Joel McCrea a Veronika Lakeová. Koukal jsem lačně

z okna: bíle omítnuté domky, palmy a kina pro automobilisty, celá ta

cvokárna, celá ta roztřepaná nádhera Země zaslíbené, ten fantastický

80

konec Ameriky. Vystoupili jsme z autobusu na Main Street a tam to

vypadalo úplně stejně, jako když vystoupíte z autobusu na podobné

ulici v Kansas City nebo Chicagu nebo Bostonu – baráky z

červených cihel, špína, podivní týpci potloukající se kolem, tramvaje

skřípající v neutěšeném svítání, kurevský zápach velkoměsta. A tady,

ani nevím, jak se to stalo, ale něco mi vlezlo do hlavy. Začal jsem

mít bláznivé paranoidní představy, že Teresa nebo Terry – tak se

jmenovala – není nic jinýho než obyčejná malá štětka, co pracuje po

autobusech, a když si vyhlídne křena, kterého chce připravit o

prachy, dohodne se s ním o místě, jako je třeba LA, zavede ho

nejdřív někam na snídani, kde si ho omrkne její pasák, a pak s ním

rovnou do hotelu, kam má ten její pasák díky svý bouchačce a bůhví

čemu ještě zaručenej přístup. K tomuhle jsem se jí nikdy nepřiznal.

Snídali jsme spolu a zpovzdálí na nás koukal nějaký pasák; připadlo

mi, že na něj Terry tajně mrkla. Byl jsem utahanej a cítil jsem se jak

vyhoštěnej a ztracenej na nějakém vzdáleném, ohavném místě. Tak

jsem byl zblblej strachem, že jsem se uchýlil i k slabošskýmu a

lacinýmu: „Znáš toho chlápka?“

„Jakýho chlápka myslíš, zlatíčkó?“

Radši jsem toho nechal. Byla hrozně pomalá a se vším se děsně

babrala; trvalo jí věčnost, než se najedla; pomalu žvejkala a zírala do

prázdna, pak kouřila a přitom povídala a povídala, a já zatím číhal

jak sup a podezíral ji, jak tohle všechno dělá jenom proto, že hraje na

čas. Prostě záchvat. Když jsme pak šli po ulici a drželi se za ruce,

cítil jsem, jak se celej potím. Hned v prvním hotelu, na který jsme

narazili, měli volný pokoj, a dřív než jsem věděl, co dělám, už jsem

za sebou zamykal dveře a Terry seděla na posteli a sundávala si boty.

Pokorně jsem ji políbil. Radši ať se to nikdy nedoví. Teď by nám tak

na uklidněnou bodla trocha whisky, alespoň mně určitě. Vyběhl jsem

ven a proslídil dvanáct bloků, než jsem v tom fofru narazil na stánek,

kde mi prodali flašku. Drandil jsem zpátky plnej elánu. Terry byla v

koupelně a šlechtila si obličej. Nalil jsem pořádnou dávku do

kelímků na zuby a oba jsme si cvakli. Joj, to bylo sladké a dobré a

úplně mi to vynahradilo celé to mé žalostné cestování. Stál jsem za ní

před zrcadlem a jen tak jsme tam v té koupelně chvíli tancovali.

Začal jsem jí vyprávět o svých kamarádech z Východu.

81

Řekl jsem: „Měla by ses seznámit s jednou bezva holkou, co

znám. Jmenuje se Dorie, je úplně zrzavá a měří sto osmdesát

centimetrů. Kdybys přišla do New Yorku, ukázala by ti, kde sehnat

práci.“

„Co je to zač, ta tvoje zrzavá holka?“ zeptala se podezíravě. „Proč

mi o ní povídáš?“ Ve své prosté dušičce nedokázala rozpoznat, že to

z mé strany není nic jinýho než úlevné nervózní Hafání. Radši jsem

toho nechal. Začala do sebe v koupelně lít whisky.

„Pojď už do postele!“ volal jsem na ni pořád.

„Tak zrzavá, a metr vosumdesát, jo? A to jsem si myslela, že seš

nějakej fajn študák. Viděla jsem tě v tom tvým fešáckým svetru a

říkala jsem si: no né, není tohle docela hezkej kluk? A ne! A ne a ne

a ne! Ty musíš bejt zrovna takovej hnusnej pasák jako ostatní!“

„O čem to hergot mluvíš?“

„Jen se mi nesnaž namluvit, že ta tvoje metr vosumdesát vysoká

zrzka není bordelmamá, poněvadž když se o ňáký bordelmamá

mluví, tak já to poznám, a ty, ty seš zrovna takovej pasák jako

všichni, co jsem kdy potkala, všichni jsou pasáci!“

„Hele, Terry, já nejsem pasák. Přísahám ti na Písmo svatý, že

nejsem žádnej pasák. Proč bych měl bejt pasák? Nechci nic jinýho

než tebe.“

„Celou tu dobu jsem si myslela, že jsem potkala fajn kluka. Tak

jsem byla ráda, úplně jsem si lebedila a říkala si: no né, konečně fajn

kluk a žádnej pasák.“

„Terry,“ celou svou duší jsem ji prosil, „prosím tě, poslouchej mě

a pochop; já nejsem pasák!“ Před hodinou jsem si zas já myslel, že

ona je děvka. Jak to bylo všecko smutný. Skrz tohle šílenství jsme se

už v myšlenkách začínali loučit. Sviňskej život, kňoural jsem a

doprošoval se, až jsem nakonec dostal vztek a uvědomil si, že se tady

plazím před nějakou pitomou mexickou káčou, a taky jsem jí to řekl;

a než jsem věděl, co dělám, vzal jsem ty její červený lodičky a

prásknul s nima o dveře koupelny a řekl jí, ať ihned vypadne: „Tak

dělej, ať už jsi pryč!“ Usnu a zaspím to; mám svůj vlastní život, ten

svůj navždycky smutnej a rozháranej život. V koupelně bylo mrtvý

ticho. Svlíknul jsem se a vlezl si do postele. ,

82

Terry vyšla se slzama lítosti v očích. V jejím prostém a

srandovním rozoumku uzrálo přesvědčení, že pasák by asi neházel

ženskejma botama o dveře a neřekl jí, aby vypadla. V zbožném

sladkém tichu ze sebe shodila všechny šaty a její křehoučké tělíčko

vklouzlo ke mně pod přikrývku. Byla snědá jako rozinka. Na jejím

propadlém bříšku jsem zahlédl císařský řez; měla tak útlé boky, že

když rodila, museli ji celou rozpárat. Nohy měla jak hůlky. Měřila

tak metr čtyřicet. Milovali jsme se v tom sladkém uondaném ránu. A

potom, jak unavení andělé zvláštního rodu, schovaní v jednom

losangeleském zapadáku, ve kterém jsme objevili to nejzazší a

nejpříjemnější, co společný život ve dvou skýtá, usnuli jsme a spali

až do pozdního odpoledne.

13

Dalších patnáct dnů jsme spolu snášeli dobré i zlé. Když jsme se

probudili, bylo dohodnuto, že spolu pojedem stopem do New Yorku;

měla se stát mou holkou pro město. Už jsem viděl celou tu divočinu

a zmatky s Deanem a Marylou a všema ostatníma – prostě sezóna,

nová sezóna. Nejdřív jsme si ale na tu cestu potřebovali vydělat

nějaké peníze. Terry chtěla jet rovnou – jen s těma dvaceti dolarama,

co mi zbývaly. Mně se to ale nelíbilo, a tak jsem nad tím celé dva

dny jak idiot hloubal, zatímco jsme po kavárnách a barech pročítali

losangeleské noviny – ty nejdivočejší plátky, co na světě vůbec

existujou – a hledali inzeráty, až se nakonec ta má dvacetidolarovka

scvrkla na něco málo přes deset dolarů. Ale v našem hotelovém

pokojíku jsme si žili blaze. Jednou uprostřed noci, když jsem nemohl

usnout, vstal jsem, přetáhl deku přes hnědé ramínko té své berušky a

šel k oknu prozkoumat noční LA. Bože, to byla noc – plná násilí,

ruchu, ječících sirén. Hned naproti přes ulici se stal nějakej malér. V

tom zchátralém polorozbořeném starém penziónu se musela odehrát

nějaká tragédie. U chodníku stála lítačka a poldové vyslýchali

jakéhosi šedovlasého pána. Zevnitř se ozývaly nářky. Slyšel jsem

všechno a k tomu mi do ucha bzučel neon na našem hotelu. V životě

mi nebylo víc smutno.LA je to nejosamělejší a nejkrutější město v

celé Americe; ať si v New Yorku třeba v zimě mrzne až praští, v

83

ulicích tam vždycky narazíte na trochu té hřejivé trhlé družnosti. Ale

LA, to je džungle.

South Main Street, kde jsme se s Terry courali a ukusovali z hot

dogs, je jeden fantastickej jarmark plný světel a rámusu. Skoro na

každém rohu vidíte, jak poldové v bytelných bagančatech někoho

šacujou. Po chodnících se hemží ty nejzbědovanější existence – a nad

tím vším měkce prozařují hvězdy jižní Kalifornie zpola zakryté

hnědavým oparem vznášejícím se nad tímhle pouštním ležením, jímž

LA ve skutečnosti je. A ve vzduchu kolem cítíte vůni trávy, teda

roští, no chci říct marjánky, a ta se mísí s vůní chili papriček a piva.

A z pivnic se ozývá divokej rachot bopu a do něho zas vpadá

podivná směsice kovbojských popěvků a boogie-woo-gie, á to vše se

rozléhá tou fantastickou americkou nocí. Každý mi tu připomínal

Hassela. Kolem se s chechtotem přehnali divoušti černí kluci s

kozíma bradkama a čepicema ve stylu bopu; pak zchvácení zarostlí

hipsteři, co zrovna dorazili po šestašedesátce přímo z New Yorku;

teď zas staré pouštní krysy s pinglama na zádech, kteří si to šněrujou

někam na lavičku do parku v Plaze, a taky metodističtí duchovní s

rozedranými rukávy a občas se mihne kolem i nějaký ten přírodní

světec a prorok s vousatou bradou a v sandálech. Chci je všechny

poznat a mluvit s nima, jenže zrovna teď máme s Terry plnou hlavu

toho, jak sehnat nějakej ten dolar.

Jeli jsme do Hollywoodu, abysme se tam upíchli v jednom

dragstóru na rohu Sunsetu a Vine Street. To bylo místečko! Ze všech

možných zapadákovů se sem sjely celé rodinky ve svých rachotinách

a okouněly tady po chodnících, jestli snad přece jen nezahlídnou

nějakou tu hvězdu, ale hvězda pořád nikde. Když kolem projížděla

limuzína, hnali se hned ke kraji silnice a špížovali; uvnitř seděl

nějaký panák v černých brýlích s ošperkovanou blondýnkou po boku:

„Don Ameche! Don Ameche!“ „Ne, George Murphy! George

Murphy!“ Mleli se a překřikovali a čučeli jeden na druhého.

Hezounští buzici, co přijeli do Hollywoodu, aby tu dělali kovboje,

promenovali po chodnících a svými pěstěnými prstíky si piglovali

obočí. Kolem se míhaly ty nejkrásnější extratřída kočičky ve

vypasovaných kalhotech, přijely do Hollywoodu,aby se staly

hvězdárna, a skončily tu za pulty bufetů. Zkoušeli jsme to s Terry v

84

několika bistrech. Nikde nic. Hollywood Boulevard je jedno

obrovské ječící automobilové šílenství; nejmíň jednou za minutu tu

dojde k menšímu karambolu, každej si to žene na plný pecky až k té

poslední palmě – a za ní už je jenom poušť a nicota. Hollywoodští

frajírci stojí před nóbl restauracema a dohadujou se úplně stejně jako

frájové z New Yorku na Broadwayi před Jacob’s Beach, s tím

rozdílem, že tady ti mají lehčí saka a vedou snad ještě pitomější

žvásty než ti v New Yorku. Vysocí vyzáblí kazatelé přešli kolem a

otřásli se odporem. Tlusté ječící babky se hnaly přes bulvár, aby si

stouply do fronty na jakýsi kviz o ceny. Zahlédl jsem Jerryho

Colonnu, jak si u Buick Motors kupuje nové fáro, stál uvnitř za

obrovskou skleněnou výlohou a uhlazoval si knírek. Jedli jsme s

Terry v kafeterii v centru, kde to mělo vypadat jako v taverně; všude

kolem se blýskaly obrovský plechový ňadra a neosobní kamenné

zadnice jakýchsi bohyň a nad tím vším se tyčil slizce hladký Neptun.

Lidi pojídali svá žalostná jídla mezi vodotrysky a tváře měli zelené

tím námořnickým smutkem. Všichni poldové v LA vypadají jak

fešáčtí gigolové, nejspíš taky přijeli do LA s úplně jinýma ambicema.

Vlastně každý sem přišel kvůli filmu, dokonce i já. Nakonec jsme se

s Terry natolik snížili, že jsme obcházeli po South Main Street a

zkoušeli to tam – mezi zkrachovalýma pinglama a myčkama nádobí,

co už dávno ztratili iluze a smířili se s osudem. Ale ani tam jsme

neuspěli. Pořád nám ale ještě zbývalo deset dolarů.

„Hele, víš co? Skočím si k Sis pro šaty a pojeďme rovnou do toho

New Yorku, jo?“ navrhla Terry. „Hele, pojedeme, jó? Pohni! Jestli

trsat neumíš, ukážu ti to a uvidíš!’„ Tohle byl její popěvek a omílala

ho pořád dokola. Letěli jsme k její sestře, která bydlela v chatrném

domku v mexikánské kolonii až někde za Alameda Avenue. Cekal

jsem v tmavé uličce za mexickými kuchyněmi, protože mě sestra

nesměla vidět. Kolem se honili psi. Malé krysí uličky byly osvětlené

skomíravými lucerničkami. Slyšel jsem, jak se v té teplé vlahé noci

obě sestry hádají. Byl jsem připravenej na všecko.

Terry vyšla ven a vedla mě za ruku na Central Avenue, což je pro

barevné v LA hlavní korzo. Vypadá to tu dost divoce, všude malé

kurníky, do kterých se sotva vejde džubox a z džuboxů se navšechny

strany rozléhá jen blues, bop a swing. Vešli jsme do špinavého

85

činžáku a stoupali po schodech k bytu Terryiny kámošky Margariny,

které Terry kdysi půjčila sukni a boty. Margarina byla kouzelná

mulatka; její muž byl černej jak saze a moc fajn kluk. Hned vyběhl

ven a přinesl láhev whisky, aby mě patřičně pohostil. Chtěl jsem mu

na to něco přihodit, ale odmítl. Měli dvě malá děcka, kluky.

Poskakovali na posteli – to bylo jejich hřiště. Chytili mě kolem krku

a s údivem na mě zírali. Venku zatím bzučela a burácela hlučná

noční Central Avenue – ta, kde se odehrává Hampův Kolaps na

Central Avenue. Zpěv se ozýval po chodbách, řinul se z oken, a

komu se to nelíbí, ať se jde vycpat. Terry vzala ty svý svršky a

rozloučili jsme se. Šli jsme do jednoho z těch kurníků a poslechli si

pár desek z džuboxu. Dva černí kluci přišli a zašpitali něco o roští.

Za dolar. Řekl jsem fajn, přineste to. Za moment dorazil jinej a

odtáhl mě dolů do sklepa na záchod, kde jsem chvíli stál jak idiot,

protože do mě hučel: „Seber to, vole, seber to.“

„Co mám sebrat?“

Už měl můj dolar v kapse. Bál se ukázat na podlahu. Vlastně to

ani podlaha nebyla, jenom udusaná hlína. Leželo tam cosi a vypadalo

to jako malé hnědé hovínko. Byl opatrnej, až to bolelo. „Musím si

dávat bacha, trochu se to tenhle tejden přivostřuje.“ Hrábnul jsem po

tom hovínku, byla to cigareta v hnědém papíře, a šel zpátky za Terry.

Rovnou jsme pelášili do našeho hotelovýho pokojíku, že si něco

užijeme. Vůbec nic se nestalo. Docela normální tabák, Bull Durham.

Asi bych měl s těma prachama nakládat rozumějí.

Museli jsme se s Terry konečně jednou a provždy rozhodnout, co

podnikneme. Nakonec že teda pojedem do New Yorku jen s těma

penězma, co nám zbyly. Fajn. Terry měla ještě pět dolarů, které si

vzala ten večer od sestry, takže dohromady toho bylo všehovšudy tak

třináct dolarů nebo ještě míň. Sbalili jsme a vyrazili dřív, než abysme

museli platit za další noc. Jedním červeným auťákem jsme dorazili

do Arcadie, kde pod horama se zasněženými vrcholky leží dostihová

dráha Santa Anita. Už byla úplná tma. Před náma ležel celý americký

kontinent. Drželi jsme se za ruce a šlapali několik kilometrů, abysme

se dostali pryč od baráků na volnou silnici. Byla sobota večer. Stáli

jsme pod lucernou a stopovali, když se najednou začaly hnát kolem

auťáky plné rozeřvaných harantů, kteří mávali fanglema a ječeli.

86

„Hurá! Hurá! Vyhráli jsme! Vyhráli jsme!“ Povykovali na nás a

mohli se podělat z toho, že vidí kluka a holku na silnici. Těch aut

muselo být na tucty a ze všech vykukovaly mladé ksichtíčky a

ozývaly se „hrdelní mladé hlásky“, jak se říká. Jak mně ale lezli na

nervy! Co si ksakru myslej, že jsou zač? Že si takhle můžou ječet na

každýho, koho vidí na silnici, a to jenom proto, že jsou nějací cucáci

z gymplu a na zítřejší nedělní oběd jim páni rodičové nachystají

vepřovou pečeni? Co si myslej, že jsou zač, že si dovolej dělat srandu

z holky, která má zrovna pech, a z kluka, co touží po lásce? Ať se

staraj o sebe jako my! Ale žádného požehnaného stopa jsme se

nedočkali. Museli jsme zpátky do města a nejhorší bylo, že jsme si

nutně potřebovali dát kafe, a ta smůla: nikde jinde neměli otevřeno

než ve školním bistru, a zrovna tam byli všichni ti fakani a

pamatovali si nás. Teď mohli vidět, že Terry je Mexičanka, divoká

kočka z Pachuca, a že ten její kluk je snad ještě něco horšího.

Se svým kouzelným nosánkem nahoru vyplula Terry odtud a

potmě jsme pak škobrtali podél příkopu dál po silnici. Nesl jsem oba

bágly. V tom studeném nočním vzduchu se nám valila od pusy pára.

Nakonec jsem se rozhodl, že ještě na jednu noc se s ní ukryju před

celým světem, a ráno ať vezme ďas. Vešli jsme do motelu a za čtyři

dolary nebo tak nějak jsme si tam najali parádní pokojíček se vším

všudy – sprchou, osuškama a rádiem a vůbec. Tiskli jsme se k sobě

co nejtěsněji. Vedli jsme dlouhé vážné hovory a pak se sprchovali a

zase si povídali, nejdřív s rozsvíceným světlem a pak potmě. Cosi se

dokazovalo, o něčem jsem ji přesvědčoval a ona to přijala, a ve tmě

jsme pak tu svou dohodu uzavřeli, udýchaní a nakonec spokojení

jako malá jehňátka.

Hned ráno jsme začali tvrdě jet podle našeho nového plánu.

Autobusem jsme se měli dopravit do Bakersfieldu a začít tam

pracovat na vinobraní. A za pár týdnů se vydáme do New Yorku, a to

jak se patří – autobusem. Bylo to senzační odpoledne – celá ta cesta s

Terry do Bakersfieldu; hověly jsme si v sedadlech, odpočívali,

vyprávěli si, koukali, jak venku ubíhá krajina, a nic nás netrápilo. Do

Bakersfieldu jsme dorazili pozdě odpoledne. Podle plánu jsme chtěli

obrazit všechny ovocnáře ve městě. Terry navrhla, že mužem bydlet

87

přímo na vinici ve stanu. To by mě teda mědilo, žít si ve stanu a za

chladných kalifornských jiter sbírat hrozny.

Jenomže nikde neměli volný místa, a pak ten zmatek, jak se

každý předháněl s tipama, a nakonec kde nic tu nic. Skočili jsme k

Číňanovi na večeři, a posilněni na těle i na duchu jsme to zkoušeli

dál. Přešli jsme přes koleje southpacifické dráhy do mexické čtvrti.

Terry klábosila se svými krajany a ptala se po volných flecích. Už

byla noc a ta malá mexická ulička zářila jak jedna velká rozsvícená

žárovka: nároží biografů, stánky s ovocem, forbesové herny,

šestákové obchody a stovky parkujících otlučených náklaďáků a

zablácených rachotin. Celé rodiny mexických česáčů se tady

poflakovaly a pojídaly kukuřici. Potřeboval jsem – a Terry zrovna

tak – něčeho se napít, takže jsem koupil lahvinku kalifornského portu

za třicet pět centů a šli jsme to vypít na seřazovací nádraží. Našli

jsme si místečko, kam vandráci přitáhli odkudsi bedny, aby si měli

na co sednout kolem ohně. Dřepli jsme si tam a zunkali to víno. Po

levici jsme měli nákladní vagóny, smutné a špinavě rudé v tom

měsíčním svitu; přímo před náma zářila světla a letištní majáky

Bakersfieldu a napravo se tyčila obrovitá aluminiová budova

Quonsetových skladů. Joj, to byla báječná noc, teplá noc, noc jako

stvořená k pití vína, noc jak stvořená k mazleni s mou holčičkou a k

povídání a odplivování a nanebevstoupení. A to všecko se stalo. Byla

zblázněná do pití a držela se mnou krok, dokonce mě předběhla, a

povídala a povídala až do půlnoci. Ani jsme se z těch krabic nehnuli.

Občas kolem přešel nějakej ten tulák, jindy zas Mexičanka s dítětem,

předjela policejní lítačka a policajti se vyhrnuli ven a močili u

pankejtu, ale většinu času jsme byli sami a duše nám splývaly čím

dál víc a víc, až tak, že to bude jednou hrozně těžký loučení. O

půlnoci jsme se zvedli a šněrovali si to zpátky k silnici.

Terry dostala nový nápad. Pojedeme do jejího rodného Sabinalu a

budeme bydlet u jejího bráchy v garáži. Já byl pro cokoli. Na silnici

jsem Terry posadil na svůj bágl, aby vypadala jako ženská v

nesnázích, a rovnou už nám stavěl náklaďák. Hnali jsme se za ním

blahem celí bez sebe. Byl to fajn chlápek, ale ten jeho náklaďák byl

křáp. S jekotem se plazil vzhůru údolím. Do Sabinalu jsme dorazili

chvilku před svítáním. Zatímco Terry vyspávala, já dozunkal víno, a

88

byl jsem teda parádně sťatej. Rozloučili jsme se s šoférem a chvíli se

jen tak motali pod listovím na tichém náměstí tohohle malého

kalifornského městečka. Není to než malá zastávka na southpacifické

dráze a vlaky tu staví sotva na pár minut.

Nejdřív jsme šli za kámošem Terryina bráchy zjistit, kde brášku

najdeme. Nikdo doma. Začínalo pomalu svítat a já se rozvalil na

trávníku na náměstí a mumlal si pořád dokola: „Tak řekneš mi, co

udělal ve Weedu? Nechceš to říct, že jo? Co udělal ve Weedu?“ Je to

z filmu O myších a lidech, když se Burgess Meredith baví s

předákem na ranči. Terry se jen řehnila. Ať jsem dělal cokoli, jí se to

líbilo. Mohl bych tam kliďánko takhle ležet a blekotat tak dlouho, až

by se paničky začaly hrnout do kostela, a jí by to bylo fuk. Nakonec

mě ale napadlo, že budeme muset ráno brzo vstávat kvůli jejímu

bráchovi, a tak jsme se vydali do jednoho starého hotelu u trati a v

pohodě se tam prospali.

V zářivém slunečném ránu vstala Terry časně a šla hledat bráchu.

Já spal až do oběda; a když jsem otevřel oči a kouknul z okna,

najednou vidím southpacifický nákladní vlak, jak si to drandí kolem,

naložený stovkama vandráků rozvalených na plošiňácích a

převalujících se vesele z boku na bok, s báglama pod hlavou místo

polštářů a s comics přímo u nosu, a někteří z nich do sebe vesele

ládovali báječné kalifornské hrozny, které si narvali na zastávkách.

„Hergot!“ vyjekl jsem. „Hujííí! Tohle je ta Země zaslíbená.“ Všichni

přijížděli z Friska; za týden se tímhle navlas stejným skvostným

způsobem povezou zase zpátky. Terry se vrátila a přivedla bráchu,

jednoho jeho kámoše a své dítě. Brácha byl správnej mexikánskej

divous s věčnou žízní po chlastu, prostě velké dobré děcko. Jeho

kámoš, taky Mexičan, byl nemotorné] obr s hlučným hlasem, jehož

angličtina byla naprosto dokonalá a bez cizího přízvuku. Dával si

moc záležet, aby se líbil, a bylo vidět, že to hraje na Terry. Její malý

synátor se jmenoval Johnny, bylo mu sedm, měl černé oči a vůbec to

bylo sladké bejby. Takže jsme tu byli všichni a další divoký den

mohl začít.

Terryin brácha se jmenoval Rickey. Měl starou chevroletku z

osmatřicátého. Nacpali jsme se do ní a vyrazili bůhvíkam. „Kam

jedem?“ zeptal jsem se. Kámoš začal vysvětlovat – jmenoval se

89

Ponzo, aspoň každý mu tak říkal. Příšerně smrděl, a taky jsem hned

zjistil proč. Živil se tím, že prodával farmářům hnůj; vlastnil

náklaďák. Zato Rickey neměl v kapse nikdy víc než tři čtyři dolary,

ale nic ho nemohlo rozházet. Pořád říkal: „To je jasný, kámoško –

jasná věc, jasná věc!“ A bylo to jasný. Řezal to přes sto deset v tý

svý rachotině. Jeli jsme až za Fresno, do Maděry, dohodnout se s

nějakými farmáři kvůli hnoji.

Rickey měl flašku. „Dneska chlast, zejtra práce. Jasná věc,

kámoško, jen si lokni!“ Terry seděla vzadu s tím svým klukem;

ohlídnul jsem se po ní a viděl, jak se jí po tvářích rozlévá blažený

ruměnec, vždyť se vrací domů. Kolem zatím svištěla nádherná

kalifornská říjnová krajina. Už jsem měl zase kuráž a náladu na

cestování.

„Hele, kam že to jedem?“

„Hledáme ňákýho farmáře, kde by se válel ňákej hnůj. Zejtra se

vrátíme s náklaďákem a naložíme ho. Vyděláme balík, kámoško! Nic

se neboj.“

„Jedem v tom všichni!“ hulákal Ponzo. Bylo to tak – kamkoli

jsem se hnul v téhle zemi, vždycky ve všem jeli lidi společně.

Řítili jsme se bláznivými uličkami Fresna a potom dál vzhůru

údolím až k nějakým těm farmářům na okreskách. Ponzo vždycky

vylezl a vedl zmatené hovory se starými mexikánskými farmáři, ale

samozřejmě z toho nic nebylo.

„Teď se potřebujem napít!“ hulákal Rickey a hnali jsme si to k

hospodě na křižovatce. Američani si vždycky v neděli odpoledne

vyrazí do hospody; mají s sebou děti, klábosí a hádají se u piva a

všechno je oukej. Přijde večer a děti začnou brečet a oni jsou pod

parou. Pak se teprve potácejí k domovu. Ať jsem byl v Americe v

kterékoli podobné hospodě, vždycky jsem tam popíjel s celýma

rodinama. Děti se ládují kukuřicí a brambůrkama a hrají si v ústraní.

Tak to taky vypadalo. Seděli jsme, Rickey, já, Ponzo a Terry,

nasávali a přeřvávali muziku, zatímco malý Johnny blbnul s

ostatníma dětma u džuboxu. Slunce už začínalo rudnout. Nic jsme

neudělali. A co bysme měli dělat? „Maňana,“ řekl Rickey, „maňana,

kámoško, to se zvládne; dej si ještě pivo, jasná věc, kámoško, jasná

věc!“

90

Vypotáceli jsme se ven a nalezli do auta; zastavili jsme u baru na

dálnici. Ten hromotluckej uřvanej Ponzo se znal skoro s každým ze

Sanjoaquinského údolí. Z baru jsem s ním odjel sám, že najdem

nějakého farmáře, ale místo toho jsme uvízli v mexické čtvrti v

Maděře, okukovali holky a pokoušeli se jich pár klofnout pro něj a

pro Rickeyho. A potom, když se nad tím vinným krajem snesl

šarlatový soumrak, jsem se přistihnul, jak jen tupě sedím v auťáku,

zatímco se Ponzo venku před kuchyňskýma dveřma dohaduje s

jakýmsi starým Mexikáncem o ceně melounu, co ten dědous

vypěstoval na zahrádce; snědli jsme meloun na místě a slupky jsme

rozházeli dědovi po jeho prašném chodníku, Ze všech stran se

vynořily ty nejroztomilejší kočičky a štrádovaly si to po setmělých

ulicích. „Hergot, kde to jsme?“ zeptal jsem se. „Žádný strachy,

kamaráde,“ řekl Ponzo. „Zejtra vyděláme balík. Dneska na to

kašlem.“

Vrátili jsme se pro Terry, jejího bráchu a kluka a po osvětlené

dálnici jsme se vraceli do nočního Fresna. Všichni jsme šíleli

hladem. Překodrcali jsme se přes železniční přejezd a vpluli do

divokých uliček mexikánské čtvrti. Z oken vyhlíželi Cíňani a valili

oči na to nedělní eldorádo; po ulicích si to vykračovaly skupinky

mexikánských žabek a všechny byly v kalhotách; z džuboxů se

rozléhalo mambo a světel tam všude bylo jako o Všech svatých.

Zapadli jsme do mexické restaurace a dali si tacos a šťouchané boby

zabalené v tortillách, a že to byla pochoutka. Vytáhl jsem poslední

zářivou pětidolarovku, která mě spojovala s pobřežím v New fersey,

a zaplatil za sebe a za Terry. Teď mi zbývaly čtyři dolary. Koukli

jsme se s Terry jeden na druhýho. „Kde budem dneska spát,

brouku?“ „Nevím.“

Rickey byl totálně namol, už ze sebe nevypravil nic jinýho než:

„Jasná věc, kámoško – jasná věc,“ něžným a unaveným hlasem. Byl

to dlouhý den. Nikdo nevěděl, co se děje, a jak to s náma dobrotivý

bůh myslí. Chudák malej Johnny mi usnul v náručí. Vraceli jsme se

zpátky do Sabinalu. Najednou jsme zprudka zastavili u zájezdní

hospody na devětadevadesátce. Rickey chtěl ještě poslední pivo. Za

hospodou parkovaly trajlery a bylo tam pár stanů a několik

zubožených chatiček k najmutí. Zeptal jsem se na cenu – dva dolary.

91

Kouknul jsem na Terry a ona souhlasila, poněvadž kluk nám už

chrněl v náručí a potřeboval pohodlí. V hospodě, kde se jen pár

Okieů otrávené natřásalo při kovbojském bandu, jsme si teda dali

ještě pár piv a pak jsme se, Terry, já a Johnny, odebrali na kutě do

jedné z chatiček. Ponzo se poflakoval kolem, neměl kde spát. Rickey

spal u táty v domku u vinice. „Kde bydlíš, Ponzo?“ zeptal jsem se.

„Nikde, člověče. Mám bydlet u Tlustý Rosey, jenže mě včera

vyrazila. Asi se dneska vychrápu v náklaďáku.“

Ozvalo se drnkání kytar. Líbali jsme se s Terry pod hvězdami.

„Maňana,“ řekla. „Zejtra bude všecko oukej, nemyslíš, zlato?“

„Jasně, kotě, Maňana.“ Vždycky to bylo maňana. Celý příští

týden jsem neslyšel nic jinýho než maňana, kouzelné slovo, které

jistě znamená nebe.

Malý Johnny skočil do postele tak, jak byl, v šatech a vůbec, a v

tu ránu spal: z bot se mu sypal písek, maderský písek. Uprostřed noci

jsme museli vylízt a vyklepat ten písek z prostěradel. Ráno jsem

vstal, umyl se a šel si to kolem prohlídnout. Byli jsme osm kilometrů

od Sabinalu, uprostřed vinic a bavlníkových polí. Zeptal jsem se

majitelky campingu, tlusté mohutné ženské, jestli není některý ten

stan volný. Ten nejlacinější, dolar za noc, byl prázdný. Vylovil jsem

z kapsy dolar a mohli jsme se přestěhovat. Byla tu postel, kamna a na

stanové tyčce viselo popraskané zrcadlo; prostě jedna radost. Když

jsem vcházel, musel jsem se sehnout, a jak jsem to udělal, už jsem

byl u své berušky a jejího bejby. Cekali jsme, než Rickey a Ponzo

přijedou s náklaďákem. Přijeli a měli s sebou flašky s pivem; hned se

do toho ve stanu pustili.

„Co bude s hnojem?“ zeptal jsem se.

„Dneska už je pozdě. Zejtra, kámoško, vyděláme spoustu peněz;

dneska si dáme pár piv. Co ty na to, dáš si?“ Nemuseli mě

popohánět. „Jasná věc – jasná věc!“ ječel Rickey. Začínal jsem

chápat, že z našich plánů, jak si vydělat balík s hnojařským

náklaďákem, nebude nic. Náklaďák stál před stanem. Smrděl jako

Ponzo.

Tu noc jsme se s Terry ukládali na lůžko ve sladkém nočním

vzduchu pod orosenou plachtou našeho stanu. Už jsem se chystal

usnout, když se zeptala: „Nechceš se pomilovat?“

92

„A co Johnny?“

„Tomu to nevadí. Spí.“ Johnny sice nespal, ale nic neřekl.

Druhý den se kluci zase přihnali i s tím hnojařským náklaďákem

a hned odjeli sehnat whisky; vrátili se a rozjeli tam u nás ve stanu

mejdan. Večer si Ponzo posteskl, že je venku zima, a zůstal spát ve

stanu na zemi, zabalený do obrovské celty, zasmraděné od kravinců.

Terry ho nesnášela; říkala, že se lepí na jejího bráchu jenom kvůli ní.

Teď už jsme s Terry nemohli očekávat nic lepšího než smrt

hlady. A tak jsem radši ráno vyrazil poptat se po okolí po práci na

bavlníkových plantážích. Všichni mě posílali do farmy na druhé

straně dálnice hned naproti našemu campu. Šel jsem tam a v kuchyni

jsem našel farmáře i s jeho manželkou. Vylezl ven, vyslechl mě a

varoval, že platí jenom tři dolary za padesát kilo načesané bavlny.

Představoval jsem si, že takových sto padesát kilo určitě načešu, a

skočil jsem po tom. Vylovil ze stodoly několik dlouhých plátěných

pytlů a řekl, abych přišel už za svítání. Letěl jsem zpátky za Terry a

tetelil se radostí. Najednou kolem mě přefrčel náklaďák, poskočil na

hrbolu a na rozpálený asfalt shodil pár obrovských hroznů vína.

Zvedl jsem je a vzal domů. Terry měla radost. „Přijdeme ti s

Johnnym pomoct,“ navrhla.

„Tůdle!“ ohradil jsem se. „Nic takovýho!“

„Hele, hele, jen počkej, to není žádná sranda česat bavlnu, uvidíš.

Ukážu ti, jak se to dělá.“

Snědli jsme hrozny a večer dorazil Rickey. Přinesl bochník

chleba a půl kila hamburgerů a měli jsme piknik. Ve větším stanu

hned vedle bydlela celá rodina Okieů, kteří tu taky dělali na plantáži.

Dědeček, který už byl na práci moc starý, proseděl celý den na židli,

ale syn, dcera a vnoučata si to každé ráno v zástupu štrádovali přes

silnici na pole. Příštího jitra jsem se k nim připojil. Poradili mi, že

ráno je bavlna rosou těžší a dá se vydělat víc peněz než odpoledne.

Ale tak či onak sami dělali od svítání do soumraku. Dědeček přijel z

Nebrasky za té velké pohromy ve třicátých letech – vzpomněl jsem si

na mrak prachu, o kterém mi vyprávěl můj kovboj z Montany – celou

rodinu naložil do rozhrkaného náklaďáku a tradá pryč. Od té doby

jsou v Kalifornii. Do práce jsou jak diví. Za deset let stačil syn

pořídit čtyři děti a z těch už je dneska několik dost starých na to, aby

93

mohly začít taky pracovat. V tom čase se zmohli i natolik, že od

rozedrané chudoby na plantážích Simona Legreeho mohli pokročit k

jakési usměvavější důstojnosti v lepších stanech, ale toť vše. Na svůj

stan byli ovšem nesmírně pyšní.

„Vrátíte se do Nebrasky?“

„Pche, co bysme tam dělali. Teď si chcem koupit trajler.“

Ohnuli jsme hřbet a začali česat. Bylo to báječný. Za polem

vykukovaly stany a za nima do hnědá vysušené bavlníkové plantáže,

které se táhly až k hnědým roklinám předhůří, a pak už přišly jen

Sierras se zasněženými vrcholky v modravém ranním vzduchu. Bylo

to o moc lepší než umývat nádobí na South Main Street. Až na to, že

jsem se při práci projevil jako naprostej ignorant. Trvalo mi věčnost,

než jsem oddělil bílé chomáčky od jejich rozpraskaných kalíšků. Jiní

to zvládli na jedno škubnutí, a navíc mi taky začaly krvácet konečky

prstů; mít tak aspoň rukavice – anebo víc zkušeností. Na poli s náma

pracovali dva staří černošští manželé. Česali bavlnu s touž

požehnanou trpělivostí, jakou se honosili už jejich předkové na

bavlníkových plantážích staré Alabamy. Hnali se kupředu svým

řádkem, shrbení a zasmušilí, a jejich žoky utěšeně kynuly. Začaly mě

bolet záda. Stejně to ale bylo fajn jen tak si klečet a tisknout se k

zemi. A když jsem dostal chuť, to se to odpočívalo s hlavou

položenou na polštáři z hnědé a vlhké hlíny. Ptáci mi k tomu

prozpěvovali. Měl jsem pocit, že jsem našel tu jedinou správnou

práci, která mi náleží. V horkém a ospalém poledni jsem zahlídnul,

jak mi zdálky mává Terry a Johnny a kráčejí přes pole ke mně.

Pustili se hned do práce. Jestli ksakru nebyl malý Johnny rychlejší

než já! A samozřejmě, Terry to šlo dvakrát tak rychle. Pracovali

přede mnou a nechávali mi hromádky čisté bavlny, abych je cpal do

žoku – ty Terryiny byly pořádné, fachmanské a ty Johnnyho malé,

dětské. Pytel se plnil a mně bylo smutno. Co jsem to vůbec za hlavu

rodiny, když nedokážu uživit ani sebe, natož někoho jinýho! Zůstali

se mnou celé odpoledne. Slunce už bylo rudé, když jsme se vlekli

zase zpátky. Na konci pole jsem celý ten náklad hodil na váhu –

pětadvacet kilo; to znamená dolar a padesát centů. Od jednoho z

Okieů jsem si půjčil kolo a dojel po devětadevadesátce k obchodu na

křižovatce, kde jsem nakoupil špagety a masové knedlíčky, chleba a

94

máslo, kafe a koláč. Hodil jsem plnou tašku na řídítka a hnal si to

zpátky. Proti mně hvízdaly auťáky do LA. Zezadu na mě dorážel

provoz do Friska. Soptil jsem vzteky. Kouknul jsem k tmavému nebi

a prosil pánaboha, aby na mě seslal obrat k lepšímu a dal mi šanci

pomoct těm dvěma lidičkám, které miluju. Ale nikdo mi tam nahoře

nevěnoval pozornost. To jsem si mohl myslet. Nakonec mi duši

pozvedla Terry. V kamínkách ve stanu ohřála jídlo a bylo to

nejbáječnější jídlo, co jsem kdy jedl. Jak jsem byl hladověj a

ztahanej! Hekal jsem jak starej černoch po celodenní rachotě a

rozvalil se s cigárem na posteli. Chladnou nocí se rozléhal štěkot psů.

Rickey a Ponzo už k nám večer nechodili, a já byl rád. Terry se

stulila ke mně, Johnny si mi sedl na hruď a maloval mi do notesu

zvířátka. Světlo našeho stanu zářilo na té strašidelné pláni. Z

hospody zaznívaly teskné kovbojské písničky a nesly se přes pole dál

a dál. Tak se mi to líbilo. Dal jsem své holčičce pusu a zhasli jsme

světlo.

Ráno byl náš stan rosou pěkně našponovanej. Vstal jsem a s

ručníkem a kartáčkem na zuby se vydal do společné umývárny v

motelu; pak jsem se vrátil, natáhl si kalhoty, které mi předešlý den

musela Terry vyspravit, protože se od toho klečení na zemi celé

rozedraly, na hlavu jsem si dal roztřepaný slamák, co měl původně

Johnny na hraní, a s pytlem na bavlnu jsem vyrazil přes silnici do

práce.

Každý den jsem vydělal průměrně dolar a půl. Stačilo to zrovna

tak na to jídlo, co jsem vždycky večer jezdil na kole nakupovat. Dny

ubíhaly. Úplně jsem pustil z hlavy Východ a Deana a Carla a celé to

své všivé cestování. Hrál jsem si s Johnnym; moc se mu líbilo, když

jsem ho vyhodil do vzduchu a nechal ho padnout rovnou na postel.

Terry seděla a spravovala šaty. Byl jsem muž na svým místě, přesně

jak jsem po tom doma v Patersonu vždycky toužil. Doneslo se nám,

že Terryin manžel se vrátil do Sabinalu a chystá se na mě: jen ať si

přijde. Jednou v noci se nějací Okieové v hospodě zbláznili, jakéhosi

chlápka přivázali ke stromu a zmlátili ho klackama na maděru. Já to

prospal a doslechl se o tom až ráno. Od té doby jsem si ve stanu

schovával pořádnej klacek, kdyby je snad napadlo, že jim my

95

Mexikáni kazíme ten jejich trajlerovej tábor. Jasně že mě považovali

za Mexičana a vlastně měli pravdu.

Teď v říjnu už byly noci o hodně chladnější. Okieovská rodinka

měla s sebou kamínka na dříví a chystala se tu přezimovat. My

neměli nic a ještě jsme dlužili činži za stan. Došli jsem s Terry k

hořkému poznání, že musíme pryč. „Vrať se domů,“ řekl jsem. „Pro

boha živýho, nemůžeš se přece potloukat po stanech s takovým

škvrnětem, jako je Johnny; vždyť tomu prckovi musí bejt zima.“

Terry se dala do breku, protože jsem zkritizoval její mateřský

instinkt; nic takovýho jsem ovšem nechtěl. A když se jednoho

šedavého dne u nás zastavil Ponzo s náklaďákem, rozhodli jsme se,

že pojedeme k Terryiným rodičům a zjistíme, jak to vypadá. Mě

ovšem nesmějí vidět, a tak se budu zatím schovávat ve vinicích.

Vyrazili jsme k Sabinalu a samozřejmě že se náklaďák za chvilku

rozhasil, a navíc začalo lít jako z konve. Seděli jsme v té staré

rachotině a nadávali. Ponzo vylezl ven a šťoural se v tom i za toho

slejváku. Vždyť to byl vlastně moc fajn kluk. Slíbili jsme si aspoň

ještě jeden pořádnej tah. Dojeli jsme do mexické čtvrti Sabinalu a

hodinu tam ucucávali pivo v jednom zaplivaném bufetu. Už nikdy

více plantážnickým nádeníkem! Cítil jsem, jak mě to zas všecko

táhne zpátky k normálnímu životu. Přes celou zemi jsem vyslal tetě

koresponďák a poprosil ji o další padesátku.

Rozjeli jsme se k domku, ve kterém bydlela Terryina rodina. Stál

na staré cestě mezi vinicema. Když jsme tam přijížděli, byla už tma.

Vysadili mě pár set metrů od baráku a sami dojeli až ke dveřím.

Vyřinulo se z nich světlo. Šest Terryiných brášků hrálo uvnitř na

kytary a zpívali. Tatík popíjel víno. Zaslechl jsem, jak se do zpěvu

ozývaly výkřiky a rozpoutala se hádka. Vynadali jí do kurev, protože

pláchla od svýho ničemnýho manžela do LA a teď aby měli malého

Johnnyho na krku. Otec hulákal jak divej. Ale jak už to u toho

velkého národa dělných lidí chodí, nakonec získala vrch smutná

tlustá hnědá máma a Terry se směla vrátit domů. Bráškové zase

začali o překot prozpěvovat své veselé halekačky. Choulil jsem se v

sychravém deštivém větru a koukal na to všecko přes smutné říjnové

viničně údolí. Hlavou mi zněla ta báječná písnička „Drahý můj“, co

zpívá Billie Holidayová; a tak jsem si tam v tom křoví uspořádal

96

vlastní koncert: „Však my se ještě někdy setkáme, a bude to brzy,

budeš mě tisknout v náručí a osušíš mi slzy a do ucha mi zašeptáš, že

škoda je času, co nebyl náš, hej, drahý můj, kdepak se schováváš…“

Nejde ani tak o slova, jako spíš o tu skvostnou melodii a pak, jak to

Billie zpívá, jako žena, která víská muže ve vlasech při něžném svitu

lampy. Vítr kvílel. Dala se do mě pořádná zima.

Terry a Ponzo se vrátili a odkodrcali jsme v tom starém

náklaďáku za Rickeyem. Teď zrovna žil s Ponzovou holkou Tlustou

Rosey; troubili jsme na něj mezi zchátralými uličkami. Tlustá Rosey

ho vykopla. Všecko se hroutilo. Tu noc jsme přespali v náklaďáku.

Terry mě pevně svírala a nechtěla mě pustit, no jasně, „ekla, že bude

sbírat víno a že vydělá dost na nás oba; a já zatím budu schovanej ve

stodole u farmáře Heffelfingera kousek od jejich baráku. Nebudu

muset dělat nic jinýho, než že se budu celej den válet v trávě a jíst

hrozny. „Chtěl bys?“

Ráno si pro nás přijeli Terryini bratránci v dalším náklaďáku.

Najednou jsem si uvědomil, že tisíce Mexičanů v kraji o Terry a o

mně všecko vědí a že to pro ně musí být pěkně šťavnatá romantická

událost. Bratránkové byli velice uctiví a vlastně roztomilí. Stál jsem

na korbě náklaďáku, mile jsem se na ně zubil a líčil jim, kde jsem byl

za války a jaké to tam bylo. Napočítal jsem jich pět a všichni byli

moc fajn. Na rozdíl od Terryina bráchy patřili asi k té míň pošahané

větvi příbuzenstva. Jenže jsem toho poděsa Rickeyho měl stejně

nejradši. Přísahal, že se za mnou přijede do New Yorku podívat. Už

jsem ho tam viděl, jak všechno odkládá na maňana. V tuhle chvíli se

válel někde v polích, nadrátovanej jak motyka.

Na křižovatce jsem vyskočil a bratránci dovezli Terry k baráku.

Dali mi odtamtud znamení: rodiče byli někde pryč, asi na vinici. Na

celé odpoledne jsem byl pánem domu. Měli tu všehovšudy čtyři

místnosti; nedokázal jsem si představit, jak se sem celá rodina

směstná. Nad výlevkou poletovaly mouchy. Na oknech nebyly žádné

síťky, zrovna jako v té písničce: „Okna jsou vymlácený a dovnitř

fouká, cedí.“ Terry byla konečně doma a blaženě se motala kolem

sporáku. Její dvě sestry se na mě hihňaly. Na cestě před barákem

vyřvávaly děti.

97

A když to mé poslední odpoledne v údolí natolik pokročilo, že se

mezi mraky prodrala rudá záře zapadajícího slunce, zavedla mě Terry

do stodoly farmáře Heffelfingera. Farmář Heffelfinger měl kus dál

po cestě bohatou farmu. Složili jsme vedle sebe lísky na ovoce a

Terry přes ně přehodila deky, které si přinesla z domu. Všecko bych

bral, až na tu obrovskou chlupatou tarantuli, která na mě číhala

nahoře u krovu stodoly. Podle Terry byla úplně neškodná, když ji

člověk nedráždil. Lehl jsem si na záda a civěl vzhůru na tu příšeru.

Pak jsme šli na hřbitov a já si vylezl na strom. Zpíval jsem tam

„Modré nebe“ a Terry a Johnny seděli v trávě pode mnou. Cpali jsme

se vínem. V Kalifornii se z hroznů vycucává jen ta šťáva a ostatní se

vyplivne; prostě luxus. Snesl se soumrak. Terry odešla domů na

večeři a vrátila se kolem deváté s báječnými tortillami a šťouchanými

boby. Aby bylo trochu světlo, udělal jsem na betonové podlaze

ohníček. Pak jsme se pomilováli na těch lískách. Terry vstala a hned

to střihala k domovu. Až do stodoly bylo slyšet, jak na ni její fotřík

ječí. Nechala mi tam pláštěnku, aby mi bylo tepleji; přehodil jsem ji

přes sebe a plížil se přes vinici zalitou měsíčním světlem, abych

zjistil, co se děje. Doplížil jsem se až na konec řádku a přičapl do

teplé hlíny. Pět brášků prozpěvovalo ve španělštině melodické

halekačky. Nad střechou se skláněly hvězdy, kouř ze sporáku bafal

ven malým komínkem. Ucítil jsem vůni bobů a chili. Fotřík bručel.

Bráškové halekali pořád dál. Máma mlčela. Johnny a ostatní děcka se

chichotali v ložnici. Kalifornský domov – schovával jsem se mezi

vinnou révou a valil na to oči. Cítil jsem se za milión dolarů, zažíval

jsem další dobrodružství bláznivé americké noci.

Terry vyšla ven a práskla za sebou dveřma. Přidal jsem se k ní na

temné cestě. „Co se děje?“

„Ále, takhle se rafáme pořád. Chce, abych začla zejtra dělat. Že

přej se nemám jen tak potloukat. Salíčku, vezmi mě s sebou do New

Yorku!“

„Ale jak to chceš udělat?“

„Já nevím, zlato. Budeš mi chybět. Miluju tě.“

„Jenže já musím odjet.“

„Ano, ano. Pojď, ještě jednou si to rozdáme, pak můžeš jet.“

98

Vrátili jsme se do stodoly: pomiloval jsem se s ní přímo pod

tarantulí. A co tarantule? Když oheň dohořel, na chvilku jsme oba

usnuli na lískách. Vrátila se domů o půlnoci; její otec byl namol;

slyšel jsem ho, jak řve; pak už bylo ticho, asi usnul. Spící krajinu

přikryly hvězdy.

Ráno se mezi vraty objevila hlava farmáře Heffelfingera: „Tak

jak je, mladej?“

„Dobrý. Doufám, že vám to nevadí, že tady jsem.“

„Jasně že ne. Ty chodíš tady s tou flundřičkou, s tou malou

Mexičankou, že jo?“

„Je to moc fajn holka.“

„A kost, co? Myslím, že si sousedovic bejček zaskočil přes plot.

Má modrý voči.“ Pak už jsme mluvili jen o farmě.

Terry mi přinesla snídani. Svůj plátěnej bágl jsem měl už

spakované]’ a byl jsem hotov vyrazit na New York, jen co si ještě v

Sabinalu vyzvednu peníze. Věděl jsem, že už tam na mě čekají. Řekl

jsem Terry, že odjíždím. Myslela na to celou noc a už se s tím

smířila. Vtiskla mi tam mezi vinicema netečný polibek a odcházela

mezi řádky pryč. Vždycky po pár krocích jsme se za sebou ohlídli,

protože láska je souboj, a dávali si poslední sbohem.

„Na shledanou v New Yorku, Terry,“ zavolal jsem za ní. Za

měsíc tam měla za mnou přijet se svým bráchou. Ale oba jsme

věděli, že z toho nic nebude. Po sto metrech jsem se otočil, abych se

za ní ještě podíval. Kliďánko se vracela zpátky do baráku a v ruce

nesla můj talíř od snídaně. Sklopil jsem hlavu a koukal na ni. Tak,

sákryš, a jsem zas na cestě.

Sel jsem po silnici směrem na Sabinal a baštil černé ořechy, co

jsem nadrbal na stromě. Pak jsem zašel k southpacifické dráze a

balancoval chvíli po kolejích. Minul jsem vodojem a nějakou

továrnu. Něco se tu skončilo. Zaběhl jsem si na nádraží na poštu pro

peníze. Měli zavřeno. Zaklel jsem a sedl si na schody, že počkám.

Nakonec se poštmistr vrátil a pozval mě dovnitř. Peníze tam už byly:

a tak má dobrotivá teta zase jednou spasila mou línou kůži. „Kdo asi

vyhraje napřesrok mistrovství?“ rozjímal starý poštmistr, vysušenej

jak bzdinka. Najednou jsem si uvědomil, že už je podzim a že se

vracím do New Yorku.

99

Šel jsem podél kolejí údolím osvětleným dlouhými smutnými

paprsky října a doufal, že přijede southpacifický náklaďák s tuláky

požírajícími hroznové víno a že se k nim budu moct přidat. Ale kde

nic tu nic. Vrátil jsem se na dálnici a hned jsem chytnul stopa. Byla

to ta nejrychlejší a nejkrkolomnější jízda v mém životě. Řidič byl

houslista z kovbojské kapely z Kalifornie. Měl fungl nový fáro a

hasil si to stočtyřicítkou po celou cestu. „Když řídím, tak

nechlastám,“ řekl a podal mi flašku. Dal jsem si loká a podal mu ji

zpátky. „Vem to čert,“ řekl a dal si taky. Ze Sabinalu do LA jsme to

udělali za neuvěřitelnou dobu rovných čtyř hodin, a přitom je to víc

než čtyři sta kilometrů. Vysadil mě rovnou před filmovou agenturou

Columbia v Hollywoodu; zrovna jsem ještě stačil zaskočit dovnitř a

vyzvednout si svůj odmítnutý rukopis. Pak jsem si koupil lístek do

Pittsburghu. Na lístek až do New Yorku mi peníze nestačily. Ale co,

začnu si tím lámat hlavu, až budu v Pittsburghu.

Protože autobus odjížděl až v deset, měl jsem ještě celé čtyři

hodiny na to porozhlídnout se po Hollywoodu. Nejdřív jsem si ale

koupil bochník chleba a salám a udělal si deset sendvičů, abych na tu

štrapác přes celou zem něco měl. Zbyl mi jedinej dolar. Seděl jsem

na nízké betonové zídce u hollywoodského parkoviště a mazal

sendviče. A zrovna když jsem se hmoždil s touhle idiotskou prací,

zářivá světla reflektorů ohlašující hollywoodskou premiéru se

zapíchla do nebe, do toho bzučícího nebe nad západním pobřežím.

Všude kolem mě se ozývaly zvuky toho bláznivého zlatého

pobřežního města. Takhle se tedy skončila má hollywoodská kariéra

– byl to můj poslední večer v Hollywoodu a já seděl u záchodků na

parkovišti a patlal si hořčici po kalhotech.

14

Ráno už autobus fištěl přes arizonskou poušť – Indio, Blythe,

Salome (tady tancovala), přes ty široké suché pásy táhnoucí se na jih

až k horám Mexika. Pak jsme to střihli na sever k horám v Arizoně,

přes Flagstaff a kolem skalních městeček. Měl jsem s sebou knížku,

kterou jsem šlohnul u novinového stánku v Hollywoodu, Le Grand

Meaulnes od Alain-Fourniera, ale radši jsem si četl z americké

krajiny, která ubíhala kolem. Každý výčnělek, úbočí, rovina mě

100

mátly v mé touze. V inkoustové černé tmě jsme přejeli hranice do

Nového Mexika; vpodvečer jsme byli v Kansasu. Autobus supěl dál.

Byl říjen a já se vracel domů. V říjnu se každý vrací domů.

Do St. Louisů jsme přijeli v poledne. Šel jsem se projít podél

Mississippi a pozoroval klády, které připlouvaly po řece ze severu z

Montany – báječné odysejské klády našeho kontinentálního snu.

Staré parníčky s vyřezávanými kroucenými ozdobami ještě

pokroucenějšími a seschlejšími od slunce dřepěly v blátě, celé

prolezlé krysami. Velké odpolední mraky se nakupily nad říčním

údolím. V noci si to už autobus supěl přes kukuřičná pole v Indiáne;

měsíc ozařoval děsivě seskupené klasy – však už pomalu bude svátek

Všech svatých. Seznámil jsem se s jednou holkou a celou cestu až do

Indianopolisu jsme se muckali. Byla krátkozraká. Když jsme se

zastavili na jídlo, musel jsem ji vést za ruku k bufetu. Koupila mi

jídlo, mé sendviče už byly pryč, a já jí za to vyprávěl dlouhé příběhy.

Vracela se ze státu Washington, kde přes léto česala jablka. Byla to

farmářská dcerunka odkudsi ze severu státu New York. Pozvala mě,

abych k ním přijel na farmu. Každopádně jsme si aspoň smluvili

rande v jednom newyorském hotelu. Vystoupila v Columbusu, Ohio,

a já pak až do Pittsburghu spal. Byl jsem tak ztahanej, jak už jsem

dlouho a dlouho nebyl. A to mi ještě zbývalo 584 kilometrů do New

Yorku a v kapse deset centů. Ušel jsem osm kiláků, abych se dostal z

Pittsburghu, a nadvakrát, náklaďákem s jabkama a pak obrovským

kamiónem s přívěsem, jsem dojel do Harrisburgu. Byla vlahá

mrholivá noc babího léta. Švihal jsem přes město. Už jsem chtěl být

doma.

Byla to i noc Ducha řeky Susquehanna. Tím Duchem byl seschlý

malý mužíček s papundeklovou brašničkou, který tvrdil, že má

namířeno na „Canady“. Rychle pelášil a komandoval mě, abych šel

za ním, že kousek dál po řece je most, po kterém budem moct přejít

na druhou stranu. Bylo mu asi šedesát; bez přestání mluvil o jídle, co

kdy měl, kolik másla mu dali na lívance, kolik dostal extra krajíců

chleba, jak jednou seděl na verandě před chudobincem v Marylandu

a nějací staroušci na něj zavolali a pozvali ho na víkend k sobě domů,

a jak si dal, dřív než odešel, teplou koupel, a jak v příkopě u silnice

ve Virgínii našel úplně novej klobouk a že to je právě ten, co má

101

zrovna na hlavě, a jak v každém městě vždycky navštíví budovu

Červeného kříže a ukazuje tam svá lejstra ještě z první světové války,

a jak harrisburský Červený kříž vůbec není hoden svýho jména, a jak

se prostě v tomhle trudným světě probíjí. Ale podle mě to byl jeden z

těch obyčejných pěšáckých vandráků trochu lepšího ražení, co po

svejch zbrouzdává celou tu divočinu Východu, obráží kanceláře

Červeného kříže a občas postává na rohu hlavních tříd a čeká, až mu

někdo hodí čtvrťák. Oba jsme byli vandráci. Šli jsme deset kilometrů

podél zasmušilé Susquehanny. Je to úžasná řeka. Po obou jejích

březích jsou křovinaté srázy, které se nad ní vypínají jak vlasaté

přízraky nad tajemnými hlubinami. Vše přikrývá inkoust noci. Tu a

tam se na druhé straně řeky u trati vyhoupne obrovské rudé světlo

lokomotivy a ozáří děsivé skály. Mužíček prohlásil, že má v aktovce

fajn opasek, a zastavil se, že ho vyloví. „Kde jsem jen ten fajn opasek

našel – jó, ve Fredericku v Marylandu. Heršvec, že bych ho byl

zapomněl na pultu ve Fredericksburgu?“

„Myslíte ve Fredericku.“

„Ne, ne, ve Fredericksburgu, ve Virgínii!“ Mluvil pořád jen o

Fredericku v Marylandu a Fredericksburgu ve Virgínii. Každou

chvíli vlezl přímo do silnice do chřtánu kolemjedoucím auťákům a

několikrát měl namále, že ho nesebraly. Já se zatím plazil podél

příkopu. Užuž jsem toho ubohého šílence viděl, jak plachtí do noci

dočista mrtvěj. Samozřejmě že tam nikde žádný most nebyl. Opustil

jsem ho u železničního nadjezdu, a jak jsem byl z toho stopování už

říčnej, převlíkl jsem si košili a vzal si na sebe dva svetry; světla

blízké hospůdky svítila na to mé smutné snažení. Po temné silnici

kolem mě přešla celá rodinka a s údivem zírali, co to tam provádím.

A najednou, světe zboř se, z jednoho domku v tom pensylvánském

zapadákově se ozval hlas jako zvon a vystřihl báječný blues. Jen

jsem poslouchal a tiše sténal. Začalo hustě pršet. Zastavil mi chlápek

a vzal mě zpátky do Harrisburgu, protože jsem byl na špatné

výpadovce. A najednou zas vidím toho malého tuláka, jak stojí pod

lucernou se vztyčeným palcem – ubohej ztracenka, žalostný

kdysikluk a teď ztrhaný přízrak švorcové divočiny. Vysypal jsem

řidiči, co o něm vím, a on zastavil, že dědovi poradí.

„Hej, kamaráde, tudy se jede na západ, ne na východ.“

102

„Cože?“ vyjevil se ten malý přízrak. „Snad mi nechcete tvrdit, že

to tady neznám. Po tyhle zemi já už chodím moc dlouho. Jedu na

Canady.“

„Ale tahleta silnice nevede do Kanady, ale na Pittsburgh a na

Chicago.“ Mužíček se na nás dopálil a odkráčel pryč. Poslední, co

jsem z něho viděl, byla jeho poskakující bílá brašnička, jak se vytrácí

v černotě zachmuřilých Alleghanských hor.

Vždycky jsem myslel, že všechno divoký, co je v Americe,

existuje na Západě, dokud mě Duch řeky Susquehanna nevyvedl z

omylu. Kdepak, i tady na Východě je divočina, stejná divočina,

jakou se Ben Franklin protloukal v době volských potahů, když byl

ještě poštmistrem, stejná divočina, jaká tu byla, už když George

Washington pořádal divoké hony na Indiány, když Daniel Boone

vyprávěl své příběhy u pensylvánských lamp a sliboval, že objeví

Průsmyk (tedy průsmyk v Alleghanském pohoří, přes který se pak

první pionýři dostávali dále na Západ), anebo když Bradford vystavěl

tu svou cestu a muži to pak ve srubech parádně oslavili. Rozsáhlé

prostory Arizony pro tohohle mužíčka nic neznamenaly, pro něho tu

byla křovinatá divočina východní Pensylvánie,Marylandu a Virgínie,

okresní silničky s černým asfaltem kroutící se mezi těmi zasmušilými

řekami jako Susquehanna a Monongahela, starý Potomac a

Monocacy.

Tu noc jsem musel přespat v Harrisburgu na nádražní lavičce;

sotva se rozbřesklo, výpravčí mě vyhnal ven. Copak každý člověk

nevstupuje do života jako sladké robě, které věří všemu, co najde pod

tátovým krovem? Až později přijde ten den prozření, kdy poznáte, že

jste zoufalí a zubožení – a slepí a nazí a rozklepaní a s děsivou vizáží

truchlivého přízraku putujete pak dál tím hrůzným snem svého

života. Rozespalý vyklopýtal jsem z nádraží; už jsem nevěděl, co

dělám. Neviděl jsem toho rána nic než bílo, bílo jako na hřbitovním

náhrobku. Umíral jsem hlady. Ale co se kalorií týče, nezbývalo mi už

nic jinýho než pár posledních kašlacích dropsů, které jsem si koupil

kdysi v Sheltonu v Nebrasce; cucal jsem to aspoň kvůli tomu cukru.

Somrovat jsem neuměl. Potácel jsem se ulicema a s posledními

zbytky sil jsem se doštrachal na konec města. Věděl jsem, že strávit v

Harrisburgu ještě jednu noc, skončím ve vězení. Proklatý město!

103

Nakonec mě vzal jakýsi vychrtlý hubeňour, zastánce ozdravovacích

účinků dobrovolného hladovění. Když jsem se mu svěřil, že umírám

hlady, řekl jenom: „Skvělé, skvělé! Nic vám nemůže víc prospět. Já

sám jsem nejedl už tři dny. Hodlám se dožít sto padesát let,“ a frčeli

jsme si to dál na východ. Byl to jen ranec kostí, schlíplej panák,

zlomená haluzna, prostě maniak. Klidně mi mohl zastavit nějaký

blahobytný tlouštík, co by řekl: „Heleďme, tady je hospůdka,

nezaskočíte si se mnou na vepřový a fazole?“ Jenže kdepak. Já musel

tohle ráno vyfásnout zrovna maniaka, který věří v ozdravovací

účinky dobrovolného hladovění. Po sto padesáti kilometrech se v

něm přece jen cosi zlomilo a vytáhl z kufru dvojkrajíce s máslem.

Měl je schované mezi svými prodejními vzorky. Jezdil po celé

Pensylvánii a prodával instalatérské potřeby. Schramstnul jsem ten

chleba natotata. Najednou jsem se musel začít chechtat. Seděl jsem

sám v auťáku a čekal na něj, měl zrovna nějaké pracovní pobíhačky

v Allentownu, a chechtal jsem se na plný pecky. Bože, jak jsem byl

otrávenej a znavenej životem. Jenže mě ten šílenec zavezl až domů

do New Yorku. Najednou koukám a jsem na Times Square. Urazil

jsem třináct tisíc kilometrů skrznaskrz přes celý americký kontinent a

zase jsem zpátky na Times Square: a to zrovna uprostřed dopravní

špičky a valím ty své nevinné oči, zvyklé jen na prach cest, na to

čiročiré šílenství, na ten fantastickej maglajz New Yorku se všemi

těmi milióny lidí, kteří se jeden přes druhého strkají a pinoží za

dolarem, hrabou a berou a dávají a vzdychají a umírají, aby nakonec

všichni skončili v tom obludném hřbitovním městě za Long Island

City. Vysoké věže se tyčí nad zemí – nad tímhle druhým koncem

země, nad místem, kde se rodí papírová Amerika. Stál jsem před

vchodem do podzemky a sbíral v sobě nervy, abych zvedl ze země

překrásného dlouhého vajgla, ale vždycky, když jsem se už shýbal,

přihnal se dav lidí a skryl ho přede mnou, až ho nakonec kdosi

rozšlápl. Neměl jsem prachy na autobus. Paterson je od Times

Square ještě pěkných pár kilometrů. Dovedete si mě představit, jak se

štrachám ty poslední kilometry Lincolnovým tunelem a přes

Washingtonův most až do New Jersey? Začalo se smrákat. Kde byl

Hassel? Rozhlížel jsem se po náměstí, jestli ho někde neuvidím; ale

nebyl tam, seděl asi v baru U Rickera. Kde byl Dean? Kde byli

104

všichni? Kde byl život? Měl jsem svůj domov, kam jsem mohl jít,

místo, kde jsem mohl složit hlavu a koumat nad tím, o co jsem přišel

a co jsem zas získal, protože ksakru něco mi to všecko muselo taky

přinýst. Teď jsem ale potřeboval vysomrovat nějaké drobné na

autobus. Na rohu ulice jsem natrefil na pravoslavného kněze.

Podával mi čtvrťák a nervózně se díval stranou. Hrábnul jsem po tom

a pádil na stanici.

Když jsem se dostal domů, snědl jsem všechno, co bylo v

mrazáku. Teta vstala z postele a koukala na mě: „Chudáčku

Salvátore,“ naříkala v italštině, „jak jsi hubený! Kde jsi byl tak

dlouho?“ Měl jsem na sobě dvě košile a dva svetry; v plátěném báglu

byly ještě potrhané kalhoty z plantáží a roztřepané zbytky mých

mexických huaraches. Dohodli jsme se s tetou, že za peníze, které

jsem poslal z Kalifornie, koupíme elektrickou chladničku; a měla to

být první, co v téhle rodině kdy byla. Pak si šla teta lehnout, ale já

ještě dlouho nemohl usnout a jen tak jsem ležel v posteli a kouřil. Na

stole ležel můj do půlky rozepsaný rukopis. Byl říjen, byl jsem doma,

a zas mě čekala práce. První studený vítr lomcoval okenicemi,

zvládnul jsem to právě včas. Dean u nás byl, několikrát tu přespal a

čekal na mě; klábosil vždycky odpoledne s tetou, která zatím ze

všech možných hadříků, co se v rodině za léta nastřádaly, tkala

předložku. Hotové dílo teď leželo na podlaze v mé ložnici, stejně

složité a bohaté jako čas, který uplynul. Pak Dean odešel, přesně dva

dny před mým návratem, a zkřížil mi cestu nejspíš někde v

Pensylvánii nebo Ohiu, protože mířil do San Františka. Měl tam svůj

vlastní život; Camille sehnala v městě byt. Když jsem byl v Milí

City, vůbec mě nenapadlo za ní zajít. No, teď už je to fuk, a navíc –

byl by mi tam chyběl Dean.

105

Kapitola druhá

1

Uplynul víc než rok, než jsem zas Deana uviděl. Celou tu dobu

jsem byl doma, dokončoval jsem knihu a chodil do školy za erární

štípko pro veterány. Na vánoce 1948 jsme napakovaný dárkama

odjeli s tetou navštívit mého bráchu do Virgínie. S Deanem jsme si

párkrát psali a jeho poslední zpráva byla, že se zas vrací na Východ;

napsal jsem mu, že mezi vánocema a Novým rokem budu v

Testamentu ve Virgínii. Jednoho dne, když všichni naši jižanští

příbuzní seděli v pokoji kolem stolu – zachmuření mužové a ženy s

očima plnýma půdy starodávného Jihu – a tiše a zpěvavě vyprávěli

své tisíckrát omleté hovory o počasí a o úrodě a o tom, kdo má nové

dítě a kdo má nový dům atakdál, viděl jsem, jak před domem zastavil

zablácený fungl nový hudson 49. Neměl jsem tušení, kdo to může

být. Vystoupil nějakej svalnatej kluk v rozdrbaném zváleném tričku,

neoholenej, říčnej, se zarudlýma očima, přešel verandu a zazvonil.

Otevřel jsem dveře a v tu ránu mi došlo, že je to Dean. Přijel rovnou

ze San Franciska až ke dveřím mého bráchy Rocca do Virgínie, a to

za neuvěřitelně krátkou dobu, protože můj dopis se zprávou o tom,

kde budu, sotva odešel poštou. V autě jsem zahlédl ještě další dva

spáče. „No to jsem blázen! Deane! A s kým jsi přijel?“

„Ahoj, ahoj, bráško, to je Marylou. A Ed Dunkel. Musíme se

hned někde umejt, jsme úplně grogy.“

„Ale jak to, že jste to zvládli tak rychle?“

„Jo, hošane, ten hudson frčí!“

„Kdes k němu přišel?“

„Koupil jsem ho za svý úspory. Dělal jsem na dráze, čtyři sta

dolarů měsíčně.“

Další hodina probíhala v naprostém zmatku. Mí jižanští příbuzní

neměli nejmenší ponětí o tom, co se děje a kdo anebo co je . Dean a

Marylou a Ed Dunkel, a tak jen zírali v němém úžasu. Teta s Roccem

vyšli do kuchyně, abysme to probrali. V celém tom malém jižanském

domku teď bylo dohromady jedenáct lidí. A nejen to, brácha se před

106

nedávném rozhodl, že se z domu přestěhujou, a tak polovina nábytku

už byla pryč; stěhoval se se ženou a s dítětem blíž do centra

Testamentu. Koupili si nový nábytek do celého jednoho pokoje a ten

starý se měl nějak přešupačit do tetina domku v Patersonu; jak – to

jsme ještě nevěděli. Když to Dean uslyšel, hned navrhl, že nám s

hudsonem píchne. On a já převezeme ten nábytek na dvě štace a při

druhé cestě vezmeme zpátky i tetu. Takhle ušetříme spoustu peněz a

trápení. Všichni souhlasili. Švagrová prostřela na stůl a tři uondaní

cestovatelé se dali do jídla. Marylou se od Denveru ještě nevyspala.

Připadala mi teď starší a ještě krásnější než kdy předtím.

Dověděl jsem se, že celou tu dobu od podzimu 1947 žil Dean

šťastně a spokojeně s Camillou v San Francisku; pracoval u dráhy a

vydělával spoustu peněz. Stal se otcem roztomilé holčičky, Amy

Moriartyové. Jednou ale šel po ulici a zničehonic ho popad amok.

Uviděl za výlohou hudsona 49 a hned vypálil do banky a vybral

všecky svý prachy. Na fleku ten auťák koupil. Ed Dunkel byl s ním.

Nezbyl jim v rodině ani cent. Dean se pokoušel uchlácholit Camillu a

sliboval, že se za měsíc vrátí. „Jedu jen do New Yorku a přivezu

Sála.“ Ta představa ji nijak nenadchla.

„Ale jakej má tohle všecko smysl? Proč mi to děláš?“ „Nic se

neděje, nic se neděje, brouku – teda – no – Sal škemral a prosil,

abych pro něj přijel a vzal ho s sebou, a já prostě musím – ale

nechme těchhle vysvětlování – a víš proč? …Poslouchej, já ti řeknu

proč!“ A řekl jí proč, jenže to samozřejmě nedávalo žádnej smysl.

U dráhy s ním pracoval i vazoun Ed Dunkel. Pak ale došlo k

drastickému snížení stavu zaměstnanců a oba jako služebně

nejmladší načas vylili z práce. Už dřív potkal Ed nějakou Galateu,

která žila v San Francisku jen ze svých úspor. Ti dva cvoci se

rozhodli, že ji vezmou s sebou na Východ, a ona to za ně všechno

zatáhne. Ed do ní hučel a škemral, jenže ona souhlasila jen s

podmínkou, že si ji Ed vezme. Nastal obrovskej fofr a za pár dní,

během kterých Dean všudemožně poletoval a sháněl nezbytný lejstra,

byli Ed Dunkel a Galatea svoji; a několik dní před vánocema vyrazili

na plnej plyn ze San Franciska a hnali se k LA a k suchým jižanským

silnicím bez špetky sněhu. V cestovní kanceláři LA sehnali jakéhosi

námořníka, který jim dal patnáct dolarů na benzín a jel s nima.

107

Potřeboval se dostat do Indiány. Kromě toho vzali s sebou i jednu

ženskou a její naprosto idiotskou dcerunku a od nich jim káply čtyři

dolary na cestu do Arizony. Dean si posadil idiotskou dcerunku vedle

sebe dopředu a vybavoval se s ní: „Celou cestu, kamaráde! A co to

bylo za báječnou sladkou dušinku. Joj, mleli jsme a mleli, o požárech

a o tom, jak udělat z pouště ráj, a o jejím papouškovi, co nadává ve

španělštině.“ Když vyklopili obě pasažérky, pokračovali dál na

Tucson. Celou cestu si Galatea, nová žena Eda Dunkela, nepřestávala

stěžovat, že už je utahaná a že se chce jít vyspat do motelu. Kdyby to

měli táhnout tímhle způsobem, utratili by její prachy mnohem dřív,

než by se dostali do Virgínie. Nakonec ale prosadila, aby dvě noci

přespali po motelech, a protože rozhazovala prachy po

desetidolarovkách, byla na dně dřív, než se dostali do Tucsonu. Dean

a Ed ji bez sentimentu nechali v jednom hotelu a pokračovali v cestě

sami, jenom s tím námořníkem.

Ed Dunkel je vytáhlej kliďas, kterýmu to moc nemyslí a ve všem

všudy se řídí podle Deana – a v tuhle chvíli neměl Dean zrovna moc

času na nějaký citovky. Řezal to přes Las Cruces v Novém Mexiku,

když ho najednou popadla děsná chuť podívat se za Marylou, za svou

první ženou. Bydlela zrovna v Denveru. Ohnul to na sever, i když

námořník nesměle protestoval, a večer už vjížděli do Denveru. Dean

vyhučel z auťáku a našel Marylou v jednom hotelu. Celých deset

hodin se divoce milovali. A zas bylo všecko jasný – zůstanou spolu.

Marylou byla jediná holka, kterou kdy Dean doopravdy miloval.

Šílel lítostí, když zas koukal na tu její tvářinku, a jako kdysi dávno

plazil se po kolenou a skuhral a naříkal z radosti, že ji zase má.

Chápala ho, vískala ho ve vlasech, věděla, že je cvok. Aby Dean

uchlácholil námořníka, sjednal mu rande s jednou holkou v pokoji

nad barem, kam chodili chlastat kluci od biliáru. Jenže námořník

holku nechtěl a odkráčel do noci: už ho nikdy víc neviděli. Nejspíš se

rozjel do Indiány autobusem.

Dean, Marylou a Ed Dunkel si to hnali podél Colfaxu a dál do

volné krajiny přes široké kansaské pláně. Dostihla je zběsilá sněhová

bouře. V noci přes Missouri musel Dean řídit s hlavou zabalenou do

šály a vystrčenou okýnkem z auta a s lyžařskými brýlemi na očích,

ve kterých vypadal jako mnich mžourající do letopisů sněhu; na skle

108

byla totiž dvoucentimetrová vrstva ledu. Projížděl rodným krajem

svých předků, a bylo mu to fuk. K ránu dostalo auto smyk na

zledovatělém kopci a skončilo v příkopu. Pomohl jim nějaký farmář.

Pak nalítli jednomu stopaři, který jim slíbil dolar, když ho vezmou do

Memphisu. V Memphisu zašel domů, hrabal se po bytě, že hledá

peníze, mezitím se opil a nakonec řekl, že nemůže nic najít.

Pokračovali dál přes Tennessee a po tom maléru se všichni tvářili

kysele. Celou cestu to Dean řezal skoro stopadesátkou, ale teď musel

zpomalit na stabilní stodesítku, jinak by se jim utrhl motor a

odsvištěl dolů po svahu. Zima byla v plném proudu a oni přejížděli

přes Great Smoky Mountains. Když dorazili před bráchův barák,

měli za sebou celých třicet hodin bez jídla – když ovšem nepočítám

bonbóny a sýrové oplatky.

Teď to do sebe jen házeli a Dean se sendvičem v ruce stál před

obrovským gramofonem a poslouchal desku s divokým bopem,

kterou jsem nedávno koupil; jmenovalo se to „Hon“ a Dexter Gordon

s Wardellem Grayem se na tom vodvazovali před ječícím

obecenstvem, které tomu ještě dodávalo, prostě rachot. Jižanští

příbuzní koukali jeden na druhýho a v údivu kroutili hlavama. „Co to

má ten Sal za kamarády?“ ptali se mého bráchy, který byl v

rozpacích, jak odpovědět. Jižani nemají ani trochu smysl pro

bláznovství, alespoň ne pro bláznovství toho druhu, jaké

představoval Dean. Jenže ten si jich prostě nevšímal. Deanova

potrhlost rozkvetla do podivuhodných barev. To mi ovšem došlo, až

když jsme vypálili ven, Dean, Ed, Marylou a já, zas trochu protočit

hudsona, a když jsme byli konečně sami a mohli mluvit, o čem jsme

chtěli. Dean popadnul volant, pomalu se sunul na dvojku a dumal,

nakonec patrně na něco přišel, dupnul na to a auťák se rozjel na plný

pecky vstříc jeho bláznivým nápadům.

„Takže hele, bando,“ řekl a mnul si pěstí nos a přitom se skláněl a

zkoušel ruční brzdu a natahoval se k přihrádce pro cigarety a vrtěl se

sem a tam a to všecko za jízdy. „Teď se prostě musíme rozhodnout,

co podniknem příští tejden. Věc je vážná. Sakra!“ Strhnul to, aby

nevrazil do káry tažené mulou. Na kozlíku seděl černoch a klátil se

ze strany na stranu. „No hele!“ zařičel Dean. „Ten je. Koukni na něj!

A jakou má duši – tak, děti, teď všeho dost a myslete na jeho duši.“

109

A zpomalil, abysme se mohli otočit a koukat na toho starýho

jazzboye, jak vláčí světem svůj stesk. „Že jo, že je sladkej; ruku bych

si nechal useknout, kdybych moh vědět, co má v hlavě. Vylízt si tam

k němu a zeptat se toho chudáka starýho, co si myslí o šunce a

letošním turínu. Že nevíš, že jsem jednou dělal na farmě v

Arkansasu, celej rok, Salouši, když mi bylo jedenáct. To byla děsná

rachota, jednou jsem musel stáhnout mrtvou kobylu. V Arkansasu

jsem nebyl od vánoc třiačtyřicátýho, pět let, tehda nás tam s Benem

Gavinem honil ňákej chlápek s pistolí, kterýmu jsme chtěli lohnout

auto. To ti říkám jenom proto, že vím, co je to Jih. Že to znám, chci

říct, že to žeru; znám Jih skrznaskrz – baštil jsem ty dopisy, cos mi

psal o Jihu, fakt že jo. Ano, ano,“ řekl do vytracena a nakonec

zmlknul. A hned zas rozbušil auťák na stodvacítku a nahrbil se nad

volantem. Zíral upřeně před sebe, Marylou se něžně usmívala. Tak

tohle byl nový a hotový Dean, Dean, který už vyzrál k dospělosti.

Bože můj, říkal jsem si, ten se ale změnil. Zuřivost mu sálala z očí,

když mluvil o věcech, které nesnášel; a rázem měl zas oči plné

radosti, když se v něm najednou rozhostilo štěstí; každý jeho sval mu

cukal po životě a pohybu. „Jó, kamaráde, kdybych ti to měl všecko

vyprávět,“ řekl a šťouchnul do mě, „ale budem si prostě muset najít

čas – Co je s Carlem? Půjdeme se všichni podívat za Carlem, to je

první věc, co zejtra uděláme, drahouškové. Hele, Marylou,

potřebujem ňákej chleba a maso na zejtřek na cestu. Kolik máš

peněz, Sále? Všecky ty krámy dáme dozadu, teda ten nábytek, a

namačkáme se všichni pěkně dopředu a budem si vyprávět a

pofrčíme do New Yorku. Vedle mě si sedne Marylou, že jo,

prdelinko, pak Sal, a u okna bude Ed, vazoun Ed, aby na nás

nefoukalo, takže tentokrát ten kabát dostane on. A pak všichni

vypálíme za sladkým životem, protože teď je ta pravá chvíle, teď

hned a nikdy jindy, jasný?“ Zuřivě se drbal na bradě, strhnul auto

doleva a předjel tři náklaďáky a hnal se do centra Testamentu. Koulel

očima na všechny strany, a aniž hnul hlavou, viděl všechno v okruhu

sto osmdesáti stupňů kolem sebe. Lup! hned našel místo na

zaparkování a už jsme stáli. Vyskočil z auta a hnal se jako cvok k

nádraží. Táhli jsme se za ním jako ovce. U stánku koupil cigarety.

Pohyboval se teď jako naprostej šílenec. Zdálo se, že všechno dělá

110

najednou; kroutí hlavou nahoru dolů, ze strany na stranu, migá sem a

tam svýma mocnýma prackama, popochází, posedává, dává nohu

přes nohu a zase zpátky, vstává, mne si dlaně, drbe se v rozkroku,

popotahuje si kalhoty, napruží se a řekne: „Jo!“ a vytřeští oči a zírá

na všechny strany a celou tu dobu mi přitom buší do žeber a mluví a

mluví a mluví.

V Testamentu byla velká zima, před časem jim tu dokonce

nečekaně napadlo dost sněhu. A Dean stál na té jejich dlouhé

chmurné hlavní třídě, která vede podél železnice, a na sobě měl jen

triko a kalhoty s rozepnutou přezkou, jen taktak mu visely na těle,

div že nespadly. Vrátil se k autu a strčil hlavu do okýnka za Marylou,

pak se zas narovnal, mával jí rukama před obličejem a hulákal: „No

jasan! Já tě znám! Já tě znám, zlato!“ Smál se jak šílenec, nejdřív

nízko a pak fistulí, přesně jak ten maniak z rádia, jenomže ještě

rychleji a zběsileji. Ale za moment zas už mluvil smrtelně vážně.

Nebylo proč jezdit až sem do centra, jenže on si důvody vymyslel. A

teď jsme museli kmitat: Marylou letěla pro nějaké jídlo, já měl skočit

pro noviny kvůli zprávám o počasí, Eda zahnal pro doutníky. Dean

hrozně rád kouřil doutníky. Hned si jeden zapálil, vzal noviny a zase

mlel. „Vida, vida, naši svatí američtí prdeláči z Washingtonu se

hodlaj vyrovnat s budoucími nedostatky… no ne, ajta, ajta… Ho!

ho!“ A vypálil z auťáku podívat se za nějakou černošskou buchtou,

která právě přecházela kolem nádraží. „Hele, ta je,“ ukazoval na ni

prstem a s přiblblým úsměvem se drbal po těle, „vidíš tu malou

černou? To je kočka. No teda!“ Vrátili jsme se do auta a odpálili k

bráchovu baráku.

A to jsem si tady trávil klidné vánoce na venkově, napadlo mě,

když jsme přijeli do domku a já viděl stromeček a dárky a čuchal, jak

se peče krocan, a poslouchal hovory příbuzných. Jenže teď do mě

vstoupil rarach a jeho jméno bylo Dean Moriarty a všecko mě to

hnalo zpátky na cestu.

2

Naložili jsme bráchův nábytek vzadu do auta a vypálili do noci se

slibem, že za třicet hodin jsme zpátky – třicet hodin na šestnáct set

kilometrů na sever a zpátky na jih, uf! Ale Dean to tak chtěl. Byla to

111

dost drsná jízda, i když nám to ani nepřipadlo. Topení v autě bylo

rozbitý a sklo se střídavě zamlžovalo a zamrzalo. Dean se musel

pořád vyklánět a při stodvacítce šudlal hadrem po okně, aby aspoň

něco viděl. „Sudly dudly šudly dudly jo!“ V prostorném hudsonu

bylo pro všechny čtyři vepředu dost místa. Přes kolena jsme si

přehodili deku. Rádio nehrálo. Byl to fungl novej bourák pět dní

starej a už v tom nic negungovalo. A zaplacená byla teprve první

splátka. Prali jsme to po třistajedničce k Washingtonu, pořád na

sever, po rovné dvouproudovce, na které toho moc nejezdilo. A Dean

pořád něco mlel, jen on, nikdo jinej. Divoce mával rukama a nakláněl

se ke mně, když chtěl něco zdůraznit, a kolikrát se úplně pustil

volantu, ale auto si to frčelo rovně a ani jednou se neodchýlilo od té

bílé čáry, co se před náma uprostřed silnice odvíjela do dálky a jen

tak lízala naše levé přední kolo.

Deana za mnou přivedl naprosto nesmyslný sled okolností a

stejně bez důvodu jsem teď odfrčel i já s ním. V New Yorku ve

škole, do které jsem chodil, jsem měl holku, překrásnou italskou

kočičku s medovými vlásky, která se jmenovala Lucille a kterou

jsem si vlastně už rozhodl vzít. Vždyť celý ty roky jsem se jenom

porozhlížel po ženský, s kterou bych se chtěl oženit. Když jsem našel

nějakou holku, hned jsem si musel říkat: „Jaká by asi z tyhle buchty

mohla bejt manželka?“ Vyprávěl jsem Deanovi a Marylou o Lucille.

Marylou byla děsně zvědavá a hrozně moc ji chtěla poznat.

Prosvištěli jsme Richmondem, Washingtonem, Baltimorem a po

úzké kroutivé silničce jsme si to drandili k Filadelfii a jen jsme si

pořád povídali a povídali. „Chci se oženit,“ vyprávěl jsem, „abych

měl někoho, s kým bych moh v klidu žít až do stáří. Takhle to přece

pořád nejde – pořád jen blbnout a flákat se po světě. Musíme se

někam dostat, najít si něco pro sebe.“

„Hele, hele, kamaráde,“ řekl Dean. „Tyhlety tvý řeči o domově a

o manželství a o všech těch ostatních radovánkách, po kterejch ti

srdce prahne, tohleto na tobě žeru už pěknejch pár let, fakt že jo.“

Byla to smutná noc, ale byla to i veselá noc. Ve Filadelfii jsme zašli

do bistra a za poslední dolar, co jsme měli na jídlo, jsme si dali

hamburgery. Prodavač – byly už tři hodiny ráno – nás slyšel, jak

mluvíme o penězích, a slíbil nám ty hamburgery gratis plus ještě

112

kafe, když mu půjdeme vzadu do kuchyně helfnout s nádobím,

poněvadž chlápek, co to normálně dělá, nepřišel. Skočili jsme po

tom. Ed Dunkel prohlásil, že je původem lovec perel, a vnořil své

dlouhé pracky do dřezu. Dean se kolem motal s utěrkou a zrovna tak

Marylou, ale za chvíli se tam mezi těma kastrólama začali

muchlovat, až se radši nakonec stáhli do tmavého kouta u spíže.

Prodavači to mohlo bejt fuk, hlavně že jsme u toho nádobí zůstali já

a Ed. Zmákli jsme to za čtvrt hodiny. Když začalo svítat, už jsme si

to fičeli přes New Jersey a přes zasněženou dálku bylo vidět

obrovský černý mrak stoupající nad městem New York. Dean měl

kolem hlavy obtočenej svetr, aby mu nebyla zima. Vykřikoval, že

jsme tlupa beduínů, která přijíždí vyhodit město do povětří.

Prosvištěli jsme Lincolnovým tunelem a vzali to rovnou na Times

Square, poněvadž Marylou se tam chtěla podívat. „Hele, dávejte

bacha, jestli neuvidíte Hassela, děsně rád bych s ním mluvil.“

Pročesávali jsme očima chodníky. „Panečku, Hassel! Měls ho jen

vidět, když jsme byli v Texasu.“

V tuhle chvíli měl už Dean za sebou šest a půl tisíce kilometrů z

Friska, přes Arizonu a horem před Denver, a to za pouhé čtyři dny,

zažil spoustu dobrodružství a přitom se to všecko mělo teprve začít.

3

Přijeli jsme k nám do Patersonu a rovnou zalehli. Já se probudil

první. Bylo pozdní odpoledne. Dean s Marylou spali v mé posteli a já

s Edem jsme leželi v tetině. Deanův zuboženej zmlácenej kufr se

válel uprostřed pokoje a vyhřezávaly z něj ponožky. Zezdola z

dragstóru mě zavolali, že tam mám telefon. Hned jsem tam letěl.

Bylo to z New Orleansu, volal Starouš Bull Lee, který se do New

Orleansu nedávno přistěhoval. Jeho vysoký kňouravý hlásek zněl

utrápeně. Přišla mu totiž do domu nějaká Galetea Dunkelová a shání

se po nějakém Edovi Dunkelovi a on nemá ponětí, co je to za lidi. Ta

Galatea je při vší svý smůle asi pěkně houževnatá.

Řekl jsem Bullovi, ať ji uklidní, že je Ed s Deanem a se mnou a

že se pro ni s největší pravděpodobností stavíme na cestě k

západnímu pobřeží, až pojedeme přes New Orleans. Pak mluvila

113

sama. Chtěla vědět, jak se Edovi daří. Byla starostma o něj celá bez

sebe.

„Jak ses dostala z Tusconu do New Orleansu?“ zeptal jsem se jí.

Řekla, že si zatelegrafovala domů pro peníze a dojela tam

autobusem. Byla rozhodnutá dostat se k Edovi za každou cenu,

protože ho miluje. Vrátil jsem se nahoru. Když to Ed uslyšel, jen se

posadil do křesla a tvářil se ustaraně; prostě boží člověk.

„Tak honem,“ Dean se náhle probudil a vyskočil z postele. „Teď

se musíme najíst. Marylou, skoč se podívat, jestli je něco v kuchyni.

Sále, my půjdem dolů a zavoláme Carla. Hele, Ede, zkus to tady

trochu uklidit!“ a už pádil dolů ze schodů a já za ním.

Chlápek, kterému dragstór patřil, jen ukázal k telefonu. „Měli jste

tu zrovna další hovor – tentokrát ze San Franciska – přej pro ňákýho

Deana Moriartyho. Tak jsem jim řek, že tu nikdo takovej nebydlí.“

Byla to pusinka Camille a chtěla Deana. Sam, majitel dragstóru,

vytáhlej kliďas a kámoš, se jen podrbal na hlavě: „No hergot, co to tu

máte, ňákej mezinárodní bordel nebo co?“

Dean se pošukané zahihňal: „No jasan, šéfe!“ Zapadl do telefonní

kukaně a zavolal San Francisko na účet volaného. Pak jsme brnkli

Carlovi do jeho bytu na Long Islandu a řekli mu, ať se staví. Přišel za

dvě hodiny. Mezitím jsme s Deanem všechno přichystali na zpáteční

cestu do Virgínie, kde musíme ještě naložit tetičku a zbytek nábytku.

Carlo Marks přišel a v podpaží si přinesl něco poezie, sedl si do

křesla a koukal na nás svýma korálkovýma očima. První půl hodiny

odmítal vůbec mluvit, každopádně se aspoň nijak neprojevoval. Od

svého období „denverských chmur“ byl teď mnohem zaraženější.

Nejspíš to způsobilo jeho období „dakarských chmur“. Toulal se tam

po Dakaru, s bíbrem na bradě, po chudinských uličkách a bavil se s

dětma, které ho zavedly k místnímu šamanovi, co mu vyjevil

budoucnost. Měl s sebou fotky podivných křivolakých uliček se

slaměnými domky, fotky dakarské mizérie a odvrácené strany města.

Vzpomínal, jak chtěl na zpáteční cestě vyskočit z lodi, jako Hart

Crane. Dean seděl na podlaze, u ucha hrací skříňku, a s úžasem

poslouchal pořád dokola tu jednu krátkou melodii, „Malou romanci“,

kterou to hrálo. „Cink cink cililink cink. Hele, slyšíte to? Pojďte sem

všichni, rozebereme tu skříňku, ať vidíme, odkud se berou ty kouzla!

114

Cililink cink jú!“ Vedle na podlaze seděl Ed Dunkel, v ruce měl mé

staré paličky a najednou s nima začal potichu, až jsme to skoro

neslyšeli, bubnovat do taktu s hrací skříňkou. „Tik…tak…tik--tik…

tak-tak.“ Dean si udělal u ucha kornoutek z dlaně a s pusou dokořán

poslouchal jako u vytržení. „Ou jéééé!“

Carlo se na tohle bláznění jen koukal s přivřenýma očima.

Najednou se plácnul oběma rukama do kolen a řekl: „Rád bych vám

něco pověděl.“

„Ano? Ano?“

„Jakej měla vůbec tahle vaše cesta do New Yorku smysl? Do jaký

kraviny se to zase pouštíte? Chci říct, sakra, kam se ženete? Kam se

ženeš, Ameriko, v tom nablejskaným fáru do noci?“

„Kam se ženeš?“ opakoval Dean s otevřenou pusou. Seděli jsme a

nevěděli, co říct. Teď už nezbývalo než zvednout kotvy. Dean

vyskočil a řekl, že už musíme do Virgínie. Dal si sprchu, já zatím

uvařil obrovskej kotel rýže se vším, co dům dal, Marylou zašila

Deanovi ponožky a byli jsme nachystaný. Hodili jsme s Deanem

Carla do New Yorku. Slíbili jsme mu, že se uvidíme za třicet hodin,

kdy začne silvestrovská noc. Nechali jsme ho na Times Square. Byl

už pozdní večer. Vrátili jsme se tím luxusním tunelem (kde vás

mýtní oberou o spoustu peněz) do New Jersey a vypálili na silnici. Se

střídáním u volantu jsme to udělali za deset hodin až do Virgínie.

„Tak a to je poprvý po letech, co jsme sami a mužem si v klidu

popovídat,“ řekl Dean a povídali jsme si celou noc. Jako ve snu jsme

si to fičeli zpátky přes spící Washington a znovu přes virginskou

divočinu, za svítání jsme překročili řeku Appomattox a v rovných

osm ráno jsme zastavili před bráchovým barákem. A celou tu dobu

byl Dean naprosto u vytržení nad vším, co viděl, o čem mluvil, nad

každou minutou a vším, co ji naplňovalo. Zbláznil se teď do víry v

Boha. „Teď nám přece už nemůže nikdo namluvit, že Bůh

neexistuje. Vždyť jsme to všecko prodělali, všecky formy.

Vzpomínáš si, Sále, jak jsem přijel poprvý do New Yorku a jak jsem

chtěl, aby mi Chad King vysvětlil všecko o Nietzschovi. Víš, jak už

je to dlouho? Je to v pohodě, Bůh existuje, víme přece svý, no ne?

Už od Řeků jsou veškerý předpovědi prostě chybný. S geometrií a

geometrickým způsobem myšlení se nemůže nic dokázat. To je jasný

115

jak tohle!“ a chytil se za palec pravé ruky, ale auťák dál a bezpečně

lnul k čáře na silnici. „A navíc: víme přece oba dva moc dobře, že

není dost času na ňáký vysvětlování, proč já vím a proč ty víš, že

Bůh existuje.“ V jednu chvíli jsem si zastýskal nad životníma

malérama – nad tím, jak je má rodina chudá a jak bych moc rád

pomohl Lucille, která je taky chudá a ještě má dceru. „Maléry,

kamaráde, to je jen zobecňující slovo pro to, v čem sídlí Bůh. Člověk

se jenom nesmí nechat otrávit. Bože, mně drnčí v hlavě!“ zařval a

chytil se za hlavu. Vypálil z auta pro cigarety a vypadal jak ten

komik Groucho Marx, když zběsile pádí a jen za ním vlajou šosy, až

na to, samozřejmě, že Dean žádný šosy neměl. „Od tý doby, co jsme

byli v Denveru, jsem si promyslel spoustu věcí, Sále. Hrozně moc.

Kdysi jsem bejval pořád v polepšovně, že jo, prostě cucák, kterej se

chtěl nějak projevit – a když to vezmeš psychologicky, tak to moje

kradení auťáků prostě vyjadřovalo celou mou situaci – chtěl jsem se

čistě jen blejsknout, nic víc. Teď jsou mi všecky mý vězeňský

problémy naprosto jasný. Jak to vidím, pokud jde o mě, nikdy se už

do basy nedostanu. A když, tak to nebude moje vina. Za to ostatní

přece nemůžu.“ Minuli jsme malého kluka, který házel šutrama po

kolemjedoucích autech. „Vidíš ho,“ řekl Dean, „jednoho dne prorazí

tím šutrem ňákýmu chlápkovi přední sklo a ten se nabourá a umře – a

to všecko kvůli tomu fakanovi. Rozumíš mi, že jo? Bůh existuje, ale

s ničím se nemazlí. Hele, já vím bezpečně, že jak si teď tady jedem,

že je o nás postaráno – a i když si sedneš k volantu ty, kterej se bojíš

řídit, vím, že si ta věcička pofrčí dál sama od sebe a že nesletíš do

příkopu a že můžu klidně spát.“ Hrozně nerad řídím, a když, tak jen

moc opatrně. „A navíc známe Ameriku, člověče, jsme tu doma.

Můžeš jít kamkoli po Americe a vždycky najdeš, co chceš, poněvadž

je to všude stejný. Víš, jaký jsou lidi a co se od nich dá čekat. Prostě

bereme a dáváme a motáme se tady strašně komplikovaně cikcak

sem a tam a jak je to sladký, hej!“ Říkal to všechno hrozně zmateně,

ale to, co chtěl říct, mi kupodivu připadalo ryzí a naprosto

srozumitelný. Dean používal slova „ryzí“ dost často. Nikdy by mě

nebylo napadlo, že se z něho stane mystik. A tohle byly první dny

jeho mysticismu, který později přerostl v svaté zanícení odrbaného

mesiášství ve stylu W. C. Fieldse. Dokonce i teta ho napůl se zájmem

116

poslouchala, když jsme ještě tu samou noc drandili s naloženým

nábytkem zpátky na sever. Teď, když jela teta s náma, se Dean

omezil jen na vyprávění o své práci v San Francisku. Probrali jsme

do všech podrobností všechno, co musí umět brzdař, a vždycky když

jsme projížděli kolem železničního depa, Dean nám to názorně

demonstroval. Jednou dokonce i zastavil a vyskočil z auta, protože

mi chtěl předvíst, jaký signál dává brzdař, když se na vedlejší koleji

připojují vagóny. Nakonec se teta stáhla na zadní sedadlo a usnula.

Ve čtyři ráno jsme byli ve Washingtonu a Dean zavolal znovu

Camillu do San Franciska na ú. v. A krátce potom, sotva co jsme se

vypletli z města, přihnala se policejní lítačka s houkající sirénou, a

přestože jsme jeli tak padesátkou, měli jsme zaplatit pokutu za

rychlou jízdu. To všechno kvůli našemu kalifornskýmu číslu na autě.

„Vy si asi myslíte, že když jste z Kalifornie, tak že si můžete jezdit,

jak rychle chcete, co?“ řekl policajt.

Šel jsem s Deanem za náčelníkem a pokusili jsme se těm

policajtům vysvětlit, že nemáme peníze. Řekli, že když ty prachy

nedostanou, Dean si bude muset odkroutit noc ve vězení.

Samozřejmě že nás nakonec vytrhla teta, měla s sebou dvacet dolarů

a pokuta stála patnáct, takže to stačilo. Kromě toho, zrovna když

jsme se s těmi policajty handrkovali, jeden z nich vyšel ven a

špížoval ji okýnkem; seděla zabalená do deky na zadním sedadle.

Viděla ho.

„Nemusíte se bát. Já nejsem žádná pistolnice. Jestli chcete

prohledat auto, tak račte! Vracím se domů se svým synovcem a ten

nábytek není kradený, patří mé neteři, která nedávno porodila a

stěhuje se do nového domu.“ Tohle toho Sherlocka dočista zmátlo a

vrátil se zpátky na policejní stanici. Teta nakonec ze Deana pokutu

zaplatila, abysme mohli jet dál. Já s sebou řidičák neměl. Dean slíbil,

že jí to vrátí, a taky to – o rok a půl později a k její velké radosti –

udělal. Copak moje teta – ta úctyhodná dáma trýzněná tímhle

smutným světem, ta se vyznala. Líčila nám svou příhodu s

policajtem. „Schovával se za stromem a pozoroval, co jsem zač. Tak

jsem mu řekla – povídám, prohledejte si to auto, jestli chcete. Já se

nemusím za nic stydět!“ Věděla, že Dean by tohle o sobě říct nemohl

117

a já zrovna tak, už jen proto, že s ním táhnu, a tak jsme jí oba jen

smutně přikyvovali.

Kdysi má teta prohlásila, že na světě nebude nikdy pokoj, dokud

muži nepadnou před ženama na kolena a nepoprosí je o odpuštění.

Ale tohle už si Dean taky prožil, kolikrát o tom vyprávěl: „Prosil

jsem Marylou, tisíckrát jsem ji prosil, že jediný, co chci, je klidná,

ryzí láska a žádný scény a maléry – a ona to chápe, jenže jí jde o

něco jinýho – pase po mně, nehodlá pochopit, jak moc ji miluju, a

jenom kouká, jak mě zničit.“

„Nejspíš to asi bude tak, že těm ženskejm holt nerozumíme,

pořád je z něčeho obviňujem, a přitom je vina na nás,“ namítnul

jsem.

„Ale takhle jednoduchý to není, přece,“ ohradil se Dean. „To se

poddá, ani nebudeš vědět jak, a bude klid, jasný?“ Zachmuřile a

zarputile projel Dean skrz New Jersey; za svítání si přelezl dozadu a

já to dovezl až do Patersonu. Přijeli jsme k baráku v osm ráno a našli

tam Marylou a Eda Dunkela, jak sedí v pokoji a kouří vajgly z

popelníku. Nejedli od té doby, co jsme s Deanem odjeli. Teta šla

nakoupit a uvařila nám báječnou snídani.

4

Teď bylo nutný sehnat pro tu zápaďáckou trojku nějaké bydlení,

a to nejlíp přímo na Manhattanu. Carlo měl kvartýr na York Avenue,

a tak se rozhodli, že se tam večer přestěhujou. Celý den jsme spali,

alespoň Dean a já, a když jsme se probudili, obrovská sněhová

vichřice nad New Yorkem věštila konec starého roku 1948. Ed

Dunkel seděl v mém křesle a vyprávěl o loňském Silvestru: „Byl

jsem v Chicagu v ňákým hotelu a úplně bez peněz. Koukal jsem z

okna dolů na North Clark Street a zezdola z pekárny mně vanula do

nosu fantastická vůně. Neměl jsem ani floka, ale šel jsem tam a

objevil tam nějakou kočku. Dal jsem s ní řeč a ona mi gratis nabídla

kávěnky a chleba. Tak jsem to vzal s sebou a sněd to nahoře. Celou

noc jsem zůstal v pokoji. A jednou v Utahu, ve Farmingtonu, tam

jsem dělal s Edem Wallem – znáte toho farmářskýho synka z

Denveru – tak to jsem ležel v posteli a zničehonic jsem uviděl v

koutě pokoje svou mrtvou matku s takovým tím světlem nad hlavou.

118

Povídám: ,Mami –’ a ona zmizela. Takovýhle vize já mám celej

život,“ řekl a smutně pokýval hlavou. „Co uděláš s Galateou?“

„No uvidíme. Až budem v New Orleansu, viď? Co myslíš?“ Už

chtěl rady i ode mě. Jeden Dean mu nestačil. Ale Galateu miloval a

teď mu to vrtalo hlavou.

„A co bude s tebou?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ odpověděl. „Prostě jedeme dál. Ať to frčí!“ Přesně

podle Deana, ale sám opravdu nevěděl. Seděl a vzpomínal na tu noc

v Chicagu a horké kávěnky v osamělém pokoji.

Venku zuřivě poletoval sníh. Kdesi v New Yorku měl být večer

velkej mejdan, všichni jsme šli. Dean si spakoval svůj poničenej

kufr, hodil ho do auta a vyrazili jsme za velkou nocí. Tetička četla v

pokoji noviny, těšila se představou, že brácha příští týden přijede na

návštěvu, a čekala na půlnoční televizní přenos z Times Square.

Frčeli jsme do New Yorku a na tom ledě to bylo samej smyk. Ale

když řídil Dean, tak jsem se nebál, dokázal auťák zvládnout za všech

okolností. Rádio už bylo spravený a divokej bop nás popoháněl do

noci. Nevěděl jsem, co z toho bude, ale nijak mě to netrápilo.

Jenže zrovna v tu chvíli na mě sedlo něco podivnýho. Totiž: na

něco určitýho jsem zapomněl. Ještě než se tak náhle zjevil Dean,

chystal jsem se k nějakému důležitému rozhodnutí, ale co to bylo, to

mi teď dočista vypadlo z hlavy, i když to tam někde na krajíčku

zůstávalo. Luskal jsem prsty, jak jsem se snažil rozpomenout.

Dokonce jsem na to i zavedl řeč. Ale ani jsem vlastně nevěděl, jestli

to, co jsem zapomněl, bylo opravdický rozhodnutí nebo jen nějaká

myšlenka. Pořád mě to drželo a mátlo, až jsem z toho byl fakticky

smutnej. Mělo to něco společného s Poutníkem v rubáši. To jsme

jednou seděli s Carlem přímo proti sobě, koleno na koleni, na dvou

židlích a koukali si z očí do očí a já mu vyprávěl svůj sen, ve kterém

mě po poušti pronásledovala podivná postava v hávu. Utíkal jsem

před ní, ale dřív než jsem se dostal do Spásného Města, tak mě ta

postava dostihla. „Kdo to byl?“ ptal se Carlo. Přemýšleli jsme o tom.

Napadlo mě, že jsem to mohl být já sám v rubáši. Ale to nebylo ono.

Cosi, kdosi, nějaký duch nebo co se za náma všema žene pouští

našeho života a musí nás dostihnout dřív, než dospějeme do Nebe.

Teď, když se na to zpětně dívám, je mi jasný, že jde o smrt; jedině

119

smrt nás všechny dostihne před branami Nebe. Jediná věc, po které

ve svém životě toužíme a vzdycháme a prahneme až k sladké

nevolnosti, je vzpomínka na jakési dávno ztracené štěstí, které jsme

nejspíš pocítili v matčině lůně a které můžeme opět zažít (i když si to

připouštíme jen moc a moc neradi) až ve chvilce smrti. Ale komu se

chce umírat? Musel jsem na to v skrytu duše myslet, zatímco se

kolem děly věci. Řekl jsem o tom Deanoví, jenže podle něj to byla

prostě obyčejná touha po ryzí smrti, a nechtěl s tím nic mít: žijeme

přece jen jednou, tak pryč s tím, a já s ním tehdy souhlasil.

Hledali jsme mé newyorské kamarády. I v téhle bandě rozkvétají

květinky potrhlosti. Nejdřív jsme se stavili u Torna Saybrooka. Tom

je smuténka, hezkej kluk, sladkej, velkorysej a příjemnej, jenom

když ho občas popadne záchvat deprese, zničehonic se sebere a beze

slova zmizí. Tentokrát zářil nadšením. „Sále, kde jsi sehnal tyhle

naprosto fantastický lidi? Nikoho takovýho jsem ještě neviděl.“

„Našel jsem je na Západě.“

Dean začínal být ve svým živlu; pustil desku s jazzem, hrábnul po

Marylou, přitiskl se k ní a začal do taktu přirážet a ona odpovídala

stejně. Byl to opravdickej tanec lásky. Přihnal se lan MacArthur s

tlupou dalších lidí. Rozpoutal se silvestrovský víkend, který trval tři

dny a tři noci. S hudsonem našlapaným po střechu jsme se smýkali

po zasněženém New Yorku z jednoho mejdanu na druhý. Na ten

největší jsem přivezl i Lucillu a její sestru. Když mě Lucilla uviděla s

Deanem a Marylou pohromadě, tvář jí potemněla – vycítila, jaký

bláznovství mi naočkovali. „Nelíbíš se mi, když jseš s nima.“

„Hele, neboj, to je přece sranda. Zijem jen jednou a sranda musí

bejt, přece.“

„Ne, je to smutný a mně se to nelíbí.“

Pak mě Marylou začala svádět; že prý se Dean stejně vrátí ke

Camille a že chce jít se mnou. „Pojeď s náma zpátky do San

Franciska. Zůstaneme spolu, bude se ti to se mnou líbit, uvidíš.“ Ale

já věděl, že Dean Marylou miluje a že to Marylou dělá jenom proto,

aby Lucille žárlila, a tak jsem se cukal. Ale stejně mě ta slaďounká

blondýnka lákala. Když Lucille viděla, jak mě Marylou tlačí do kouta

a hučí do mě a vynucuje si polibky, přijala Deanovo pozvání a šla s

ním do auta, ale jen si tam povídali a popíjeli jižanskou samohonku,

120

kterou jsem tam já nechal. Všechno se nějak zamotávalo a hroutilo.

Bylo mi jasný, že má láska s Lucillou už dlouho nepotrvá. Chtěla mě

mít podle svýho. Její muž byl přístavní dělník a choval se k ní

hrozně. Já bych si ji klidně a rád vzal i s dcerkou, jestli se opravdu

rozvede, ale jednak nebyly peníze na rozvod, a vůbec se to celý zdálo

dost beznadějný, a navíc Lucille by mě nikdy nebyla s to pochopit,

protože já mám rád až příliš moc věcí a často se dostávám do zmatků

a trablů, jak z jedné padající hvězdy přeskakuju na druhou, dokud

stejně nakonec nepadnu. Taková je noc a takový jsi ty. Nemám na

rozdávání nic než své vlastní zmatky.

Všude bylo parádně natřískáno; v jednom přízemním bytě někde

u Západní Devadesáté bylo nejmíň sto lidí a davy vyhřezaly až do

sklepa do kotelny. Všude se něco dělo, v každém koutě, na každé

posteli a pohovce – nebyla to přímo orgie, ale divokej newyorské]

mejdan s bláznivým kraválem a hlasitou muzikou z rádia. Dokonce

tam byla i jakási Číňanka. Dean běhal jak Groucho Marx od jedné

skupiny ke druhé a každý ho uváděl do vytržení. Čas od času jsme

sebrali a přivezli auťákem další lidi. Přišel Damion. Damion je

hrdina newyorského gangu, jako je Dean šéfem a hrdinou Západu.

Na první pohled se neměli rádi. Najednou dostal Damion právej

direkt přímo do brady od svý holky. Sotva stál na nohou. Vzala ho a

odvezla domů. Přímo z práce se přihnala banda našich potrhlých

kamarádů od novin a přitáhli flašky. Venku zuřila nádherná vichřice.

Ed Dunkel dal slovo s Lucillinou sestrou a oba zmizeli; zapomněl

jsem říct, že Ed je v tomhle směru šikula. Měří sto devadesát, je

mírný, vlídný, příjemný, jemný a roztomilý. Pomáhá ženským do

kabátů. Takhle se musí na věc! V pět ráno jsme byli všichni kdesi na

dvoře a lezli oknem do bytu, kde se jel další mejdan. Za svítání jsme

se vrátili k Tomu Saybrookovi. Tam už si lidi jen malovali obrázky a

popíjeli zvětralé pivo. Spal jsem na pohovce s jakousi Monou v

náručí. Za chvíli se ze studentského Columbia baru přihnala banda

lidí. Život se vším všudy, se všema tvářema, co má, se přihrnul do

jediné plesnivé místnosti. U lana MacArthura se ještě pokračovalo.

lan MacArthur je báječnej sladkej kluk s brýlema, skrz které s

potěšením zírá na svět. Stejně jako Dean naučil se na všecko říkat

„Jo,“ a ještě ho to nepustilo. V divokým rytmu „Honu“ s

121

rozběsněným Dexterem Gordonem a Wardellem Grayem jsme si s

Deanem přehazovali Marylou přes postel, a že to teda není zrovna

křehotinka. Dean lítal kolem jen do půl těla, v kalhotech a bosej,

dokud zase nebylo třeba natočit fáro a dojet pro další lidi. Byla to

paráda! Nakonec jsme zůstali přes noc u Rollo Greby na Long

Islandu. Rollo, jinak hroznej zběsilec, bydlí v hezkém domku se svou

tetou, a až teta umře, bude dům jeho. Zatím se ale tetička odmítá

podrobovat jakémukoliv jeho přání a nejvíc má spadeno na jeho

kamarády. Teď nás tedy Rollo přivedl k sobě, celou tu naši

zuboženou skupinku: Deana, Marylou, Eda a mě, a začal virvál. Paní

číhala nahoře; vyhrožovala, že zavolá policii. „Drž hubu, ty stará

škatule!“ zařval na ni Greb. Nebylo mi jasný, jak můžou takhle spolu

žít. Měl neuvěřitelnou spoustu knih, že jsem jich tolik pohromadě

ještě neviděl – celé dvě místnosti od podlahy až ke stropu a podél

všech čtyř stěn naplněné knihama, a byly to takové věci jako

„ Apokryfické To-či-Ono“ v deseti svazcích. Pouštěl nám Verdiho

opery a ve svém pyjamas s dírou na prdeli nám k tomu předehrával

děj. Všechno mu bylo fuk. Ale kromě toho byl opravdickej vědátor,

který pobíhal po newyorských docích s originály notových zápisů ze

sedmnáctého století a vyřvával. Jak velký pavouk prolézal ulicemi

města. V očích mu probleskovaly plamínky zlovolného nadšení.

Kroutil hlavou na všechny strany v křečovité extázi. Huhňal, svíjel

se, plácal sebou, naříkal a vyl, až nakonec v zoufalství odpadl. Stěží

ze sebe dokázal vypravit slovo, jak byl vzrušenej životem. Dean stál

nad ním s hlavou skloněnou a bez přestání ze sebe vyrážel: „To…

jo…jo…!“ Vzal mě do kouta. „Tenhle Rollo Greb je naprosto

největší a nejbáječnější ze všech. To je přesně to, co jsem ti chtěl

vysvětlit – takovej chci bejt. Jako on. Nikdy není otrávenej, rozjetej

je na plný pecky a žije teď a nemusí dělat nic jinýho, než kejvat se ze

strany na stranu. On je prostě vrchol, brácho! Uvidíš, když se budeš

podle něj řídit, tak to poznáš.“

„Co poznám?“

„TO! TO! Řeknu ti to – teď není čas, teď nemáme čas,“ a odpálil

zpátky, aby ho ještě chvíli mohl hltat pohledem.

George Shearing, báječný jazzový pianista, byl podle Deana

úplně stejnej jako Rollo. V půlce toho dlouhého šíleného týdne jsme

122

se šli s Deanem na Shearinga podívat. Bylo teprv deset a místnost

zela prázdnotou, přišli jsme úplně první. Objevil se Shearing, slepec,

kterého museli za ruku dovést k pianu. Vypadal jako úctyhodný

Angličan s tuhým bílým límečkem, trochu přitloustly, blonďák, a jak

spustil své první číslo, sladce houpavou skladbičku, byla v tom

nálada anglického letního večera. Basista se k němu uctivě nakláněl a

bušil do strun. Bubeník, Denzil Best, seděl bez hnutí a jen protáčel

zápěstí se štětkama. A Shearing to začínal rozjíždět, na extatické

tváři se mu rozlil úsměv, začal se kývat na židličce sem a tam,

nejdřív zvolna a pak pořád rychleji podle muziky, levou nohou si

dupal do taktu, zkroucená hlava se mu zmítala v rytmu, sklonil se

obličejem až nad klávesy, odhodil si vlasy z čela, jeho ulízaný účes

už byl tentam, z čela se mu řinul pot. Hudba zesílila. Basista se

nahrbil a začal do toho bušit, rychleji a rychleji, aspoň mi to

připadalo čím dál rychlejší. Shearing spustil své girlandy akordů,

valily se z piana v mohutných a bohatých sprškách, zdálo by se, že je

ten člověk nebude mít čas zvládnout. Valily se a valily jak moře. Lidi

na něj začali křičet: „A jedem!“ Dean se potil. Pot mu stékal

stružkama za límec. „Hele, ten je! Ten je! On je bůh! Bůh Shearing!

Jo! Jasně! Jasně!“ Shearing o tom cvokovi za sebou věděl, slyšel

každý jeho skřek, každý sten, neviděl, ale dokázal všecko vycítit. „To

je vono!“ ječel Dean. Jo!“ A Shearing se usmál a jel dál. A když pak

konečně vstal od piana, byl propocený skrznaskrz – to byla ta jeho

velká doba kolem devětačtyřicátýho, ještě předtím, než začal chladně

počítat a vydělávat. Když už byl pryč, ukázal Dean na prázdnou

stoličku u piana: „Prázdný boží trůn,“ řekl. Na pianě ležel kornet,

jeho zlatavý stín vytvářel podivné odlesky na obraze pouštní

karavany na stěně za bicíma. Bůh odešel; a po jeho odchodu tu zbylo

jenom ticho. Venku byla deštivá noc. Mýtus deštivé noci. Dean se

klepal posvátnou bázní. Tohle šílenství nevede nikam. Nevěděl jsem,

co se to se mnou děje, až najednou mi došlo, že to je všechno jen tím

roštím, co kouříme. Dean je sehnal někde ve městě. Měl jsem pocit,

že teprve teď všechno přijde – byla to chvíle, kdy je vám všecko

jasný a nic na světě už nemusíte řešit.

Nechal jsem všechny bejt a šel si domů odpočinout. Teta řekla, že

s Deanem a celou tou jeho bandou zbytečně marním čas. Ale tak

123

jednoduchý to přece jen nebylo. Život je život, a to na všecky

způsoby. Strašně moc jsem chtěl podniknout ještě jeden pořádnej

výlet k západnímu pobřeží a vrátit se včas před začátkem jarního

semestru. A že to panečku byl výlet! fel jsem s tím, že se jen tak

povezu a budu sledovat, co všecko je ještě Dean schopen provádět, a

kromě toho jsem měl zálusk na Marylou. Dean se stejně vrací do

Friska ke Camille, tak co? A tak jsme se znovu chystali přešupačit

celý ten sténající kontinent. Vybral jsem si své armádní konto a dal

Deanovi osmnáct dolarů, aby je poslal své ženě, která na něj doma

čekala a byla už úplně švorc. Co si o tom myslela Marylou, to jsem

nevěděl. Ed Dunkel se jako obvykle prostě vezl s ostatníma.

Než jsme odjeli, užívali jsme si pár dlouhých dnů v kvartýru u

Carla. Ten se procházel po bytě ve svém županu a pronášel

poloironické proslovy: „Arci nemám ani v nejmenším úmyslu

zrazovat vás od vašich pochybných a plytkých radovánek, zdá se mi,

že nadešel čas, abyste se rozhodli, co jste zač a co hodláte činiti.“

Carlo teď pracoval jako písař na stroji v nějaké kanceláři. „Rád bych

věděl, co má znamenat tohle věčný vysedávání od rána do večera po

bytech. A ty vaše řeči. Co chcete dělat? Deane, proč jsi opustil

Camillu a nabrkl si Marylou?“ Žádná odpověď, jen hihňání.

„Marylou, proč jezdíš po Státech semo tamo, a máš-li pak nějakého

ryze ženského úmyslu ve věci závoje?“ Stejná odpověď. „Ede

Dunkele, pročpak ty jsi opustil svou novou družku v Tucsonu a proč

tu vysedáváš na své tlusté a mohutné zadnici? Kde je tvůj domov?

Kde tvá práce?“ Ed sklonil hlavu v nefalšovaných rozpacích. „Sále –

jak jsi jen mohl upadnout do takovýchhle zmatků a cos to vlastně

provedl s Lucillou?“ Upravil si župan a sedl si přímo proti nám.

„Však vás ještě stihne zloba. Ten balón vás dlouho neudrží. A kdyby

jen to, vždyť je to abstraktní balón. Leťte si k západnímu pobřeží,

zpátky se pošouráte pěšky a budete jen hledat místo věčnýho

spočinutí!“

Carlo teď praktikoval způsob mluvy, který nazýval „skalní hlas“.

Doufal totiž, že tím lidi ohromí natolik, že budou schopni vžít se do

podoby skály. „Chováte draky pod čepicí,“ varoval nás, „přespáváte

s netopýry po půdách.“ A blejskal po nás svýma šílenýma očima. Od

doby „dakarských chmur“ procházel teď hrůzným obdobím, kterému

124

říkal „svaté neboli harlémské chmury“: když žil v létě v Harlemu,

probudil se jednou v noci ve svém prázdném pokoji a slyšel, jak z

nebe sestupuje „velký stroj“, a pak šel po 125. ulici „pod vodou“ s

ostatními rybami. Smršť skvostných nápadů se na něj snášela a

rozsvítila mu v hlavě. Přinutil Marylou, aby si mu sedla na klín, a

poroučil jí, ať si hoví. Nadával Deanovi: „Proč si už hergot nesedneš

a neodpočíváš? Proč musíš pořád poskakovat kolem?“ Dean pobíhal

po pokoji, sypal si cukr do kafe a mumlal: „}o! Jo! Jo!“ Ed Dunkel v

noci přespával na podlaze na polštářích. Dean s Marylou obsadili

Carlovi postel a ten teď chudák vysedával v kuchyni nad dušenými

ledvinkami a odříkával si své skalní předpovědi. Každý den jsem tam

chodil a všechno to sledoval.

Přišel za mnou Ed Dunkel: „Včera v noci jsem šel směrem na

Times Square, a když jsem tam došel, najednou jsem si uvědomil, že

jsem duch – že po chodníku jde můj duch.“ Takové věci mi říkal a

nijak to nekomentoval, jen vzrušeně pokyvoval hlavou. Deset hodin

nato, zrovna když někdo jiný cosi vykládal, ozval se Ed znova: „Jo,

po tom chodníku šel můj duch.“

Zničehonic se ke mně Dean naklonil a tvářil se velice úpěnlivě:

„Hele, Sále, rád bych tě o něco poprosil – je to pro mě moc důležitý

– jsem zvědavej, jak to přijmeš – jsme přece kámoši, no ne?“ „Jasně,

že jsme, Deane.“ Skoro se začervenal. Nakonec to z něj vylezlo:

chtěl, abych se vyspal s Marylou. Neptal jsem se proč, poněvadž mi

bylo jasný, že chce vidět, jak při tom Marylou vypadá s někým

jiným. Zrovna jsme seděli v Baru Ritzy, když se s tím návrhem

vytasil; předtím jsme asi hodinu chodili kolem Times Square a

hledali Hassela. Bar Ritzy je jeden z nejhorších pajzlů v okolí Times

Square, skoro každý rok se tu mění název. Vejdete a nevidíte jedinou

holku, dokonce ani v boxech ne, jen bandu hošanů navlečených do

všelijakých podsvěťáckých hadrů od červených košil až po dlouhé

kabáty vzor AI Capone. Chodí sem i prodejní buzíci – kluci, co si

vydělávají na živobytí u těch smutných starých homoušů v noci na

Osmé avenue. Dean vešel dovnitř a přimhouřenýma očima šmíroval

z jednoho obličeje na druhý. Byli tam divocí černošští buzeranti,

zachmuření čápkové s pistolema, námořníci s kudlama, vyzáblí

bezvýrazní narkomani a sem tam se objevil i nějaký ten obstarožní

125

slušně oděný fízl, tvářící se jak bukmejkr a očumující zčásti ze zájmu

a zčásti z povinnosti. Prostě místečko jako dělané pro Deanovu

prosbu. Všechny nekalé pikle se upečou v Baru Ritzy – je to cítit ve

vzduchu – a všechny druhy sexuálních perverzností se tu vezou s

nima. Kasař nenavrhne jenom tuctovou káču na Čtrnácté, ale slíbí

komplicovi i něco erotického povyražení na noc. Kinsey tady kdysi

strávil spoustu času a dělal s několika místňáky interview: když jsem

sem jednou v pětačtyřicátém zašel, byl tu zrovna jeho asistent a

mimo jiné zpovídal i Carla a Hassela.

Vrátili jsme se s Deanem do jejich kutlochu. Marylou už byla v

posteli a Dunkel nejspíš někde po městě honil svého ducha. Dean jí

vyložil, na čem jsme se dohodli. Řekla, že ji to těší. Já už si tím tak

moc jistej nebyl. Na téhle posteli kdysi lehával a vypustil duši

pořádně tlustej chlápek, takže byla v prostředku hodně proleželá.

Uprostřed byla Marylou, z jedné strany Dean a na druhé straně jsem

se zuby nehty držel na šikmé matraci já a nevěděl, co říct. „Sakra, já

nemůžu,“ řekl jsem.

„Neblbni a dělej, slíbils to!“ pobídnul mě Dean.

„A co Marylou?“ zeptal jsem se. „Hele, Marylou, co ty na to?“

„Tak dělej,“ řekla.

Obejmula mě a já se snažil zapomenout, že je tam Dean. Ale

pořád jsem musel myslet na to, že tam je, schovanej ve tmě, a

poslouchá každý šustnutí, a nemohl jsem než se začít chechtat. Bylo

to hrozný.

„Bojím se, že to nezvládnu. Hele, nešel bys na chvilku do

kuchyně?“

Udělal to. Marylou byla tak rozkošná, jenže já zašeptal:

„Počkejme až do San Franciska, teď do toho nemůžu dát celý svý

srdce.“ A to jsem teda nemohl, to viděla jasně. To jen tři děti Země

se tu pod příkrovem noci snažily cosi dohodnout, ale tíha uplynulých

století se vznášela v té tmě před nima. V pokoji zavládlo podivné

ticho. Vstal jsem a zaťukal na Deana, aby šel k Marylou, a svalil

jsem se na pohovku. Slyšel jsem Deana, jak jen cosi blaženě mumlá a

buší do toho hlava nehlava. Jen ten, kdo strávil pět let v lapáku, může

dospět až na samý konec beznadějné zběsilosti, jen ten dokáže žebrat

u portálů těch něžných zřídel a šílet po dokonale tělesném

126

uskutečňování počátků životního štěstí a slepě hledat cestu zpátky

místy, odkud vzešel. Mohou za to ta dlouhá vězeňská léta strávená

prohlížením sexy fotek a koukáním na prsa a stehna žen z

obrázkových časopisů a uvažováním nad tím, jak hrubé a nehostinné

jsou ocelové haly vězení a jak měkká a něžná je žena, která tu není.

Vězení je místo, kde si člověk slibuje právo na život. Dean nikdy

neviděl tvář své matky. A tak každou novou holkou, každou svou

novou ženou, každým novým dítětem si nahrazuje to neblahé

ochuzení. A jeho otec? – starej tulák Dean Moriarty – kovotepec, co

se vozil na vagónech a dělal poskoka v železniční kantýně a potácel

se zpitej vínem v zapadlých uličkách a vypouštěl duši na uhelných

haldách a vyplivoval jeden po druhém všecky svý zažloutlý zuby do

kanálů Dalekého západu. Dean měl plný právo prodělat si všechna

svá sladká umírání při bezmezném milování své Marylou. Nemínil

jsem do toho zasahovat, ale chtěl jsem je následovat.

Carlo se vrátil až k ránu a navlékl si župan. V těch dnech vůbec

nespal. „Ech!“ zařval a otřásl se. Neuvěřitelná změť věcí na podlaze

ho přiváděla k šílenství: válely se tu kalhoty a jiné šatstvo, vajgly od

cigaret, špinavé talíře, otevřené knížky – to bylo naše velké fórum, na

kterém jsme žili. Každý den se jen s námahou otočil a my podnikali

naše hrůzostrašné studie noci. Marylou byla černomodrá, jak se s

Deanem kvůli čemusi porvali, a na jeho tváři zely škrábance. Byl čas

vyrazit na cestu. Odjeli jsme, celá banda deseti lidí, ke mně domů,

abych si sbalil bágl a abysme zavolali Starouši Bullovi do New

Orleansu zezdola z baru, přesně z toho místa, ve kterém jsme kdysi

před léty vedli s Deanem svůj první hovor, tehdy když se u mě stavil,

že se chce naučit psát. Přes vzdálenost skoro tří tisíc kilometrů jsme

slyšeli Bullův kňouravý hlásek: „Hele, hošani, co mám podle vás

dělat s touhle Galateou Dunkelovou? Už je tady čtrnáct dní, je

zalezlá v pokoji a nemluví ani se mnou, ani s Jane. Je tam s váma ten

její Ed Dunkel? Probohaživýho, ať sem přijede a odveze si ji. Vždyť

ona spí v našem parádním pokoji a nemá ani floka. Tohle není žádnej

hotel.“ Dean ho chlácholil, ale všichni mu do toho řvali a ječeli –

Marylou, Carlo, Dunkel, já, lan MacArthur, jeho žena, Tom

Saybrook a bůhví kdo ještě, ti všichni hulákali jeden přes druhýho,

chlemtali pivo a připíjeli mu na zdraví a vůbec ho mátli, a zatím Bull

127

ze všeho na světě nejvíc nesnáší zmatek. „Tak jo,“ řekl, „snad s váma

bude rozumější řeč, až sem přijedete, jestli ovšem vůbec přijedete.“

Rozloučil jsem se s tetou se slibem, že budu za čtrnáct dní zpátky, a

zas jsem vyrazil směr Kalifornie.6

Začátek naší cesty probíhal v mrholivém přízračném oparu. Viděl

jsem, že to celé bude jedna velká epopej napříč mlhou. „Jupíí!“ ječel

Dean. „Jedeme dál!“ A nahrbil se nad volantem a ždímal z auta, co to

dalo; byl zas ve svém živlu, každý to mohl vidět. A byli jsme rádi,

teď nám bylo jasný, že všechny zmatky a hlouposti zůstávají za náma

a přítomnost patří tomu nejvznešenějšímu poslání této doby: jízdě. A

tak jsme teda jeli. Někde v New Jersey jsme se mihli kolem bílých

cedulí zářících do noci: jedna šipka na JIH, druhá na ZÁPAD,

vybrali jsme si tu jižní. New Orleans! To město nám už hořelo v

hlavě. Z čvachtanic „zmrzlýho města přihřátejch“, jak říkal Dean

New Yorku, celou cestu až do zeleně a vůně delty vymletého dna

Ameriky, k starému New Orleansu: a pak na Západ. Ed byl vzadu,

Marylou, Dean a já jsme seděli vepředu a vedli ty nejvřelejší hovory

o slastech a radostech života. Dean byl najednou naměkko. „Tak,

hele, hergot, bando, je vám snad všem jasný, že je všecko oukej a že

na světě není nic, co by nás mohlo štvát a trápit, poněvadž si musíte

uvědomit, že stačí pochopit, že nás vlastně nic neštve a netrápí,

jasný?“ Souhlasili jsme. „Hele, teď jsme tady, všichni spolu… Co

bylo v New Yorku, bylo. To nechme bejt.“ Všichni jsme tam měli

menší či větší rozbroje. „To je za náma, zrovna jako ty kilometry a

věci, co jsme dřív chtěli, jenže teď všichni chceme co? Navštívit toho

skvělýho Starouše Bulla, že jo, a vůbec aby byl vodvaz, a teď všichni

poslouchejte, jak do toho ten zpěvák dává duši –“ pustil rádio na plný

pecky, až se celej auťák klepal – „slyšíte, jak ten svůj příběh podává

– jaká je v tom pohoda a jak je to opravdový a prožitý?“

Zmítali jsme se v rytmu a souhlasili s ním. Jak ryzí byla ta cesta

před náma. Uprostřed se odvíjela bílá čára a laskala se s levým

předním kolem auta, jako by se ani nemohly odtrhnout. Ačkoli byla

noc a zima, Dean měl na sobě jen triko a s hlavou skloněnou to řezal

ostošest. Donutil mě to vzít přes Baltimore, abych se pocvičil v jízdě

v provozu, proč ne, jenže jsem měl řídit, zatímco se tam vedle mě s

Marylou líbali a vůbec všelijak blbli. Byla to cvokárna. Rádio řvalo

128

na maximum. Dean bubnoval do palubní desky, až do ní vyklepal

normální proláklinu. Já do toho začal mlátit zrovna tak. Ubohý

hudson – ten pomalý koráb do daleké Cíny –dostával pořádně zabrat.

„Hergot, to je žrádlo!“ ječel Dean. „Marylou, zlato moje, teď

poslouchej, víš, že jsem poděs a že dokážu dělat spoustu věcí

najednou a že mám páru – hele, v tom San Francisku musíme bejt

spolu. Vím, kam tě upíchnu – nechám si tě na konec všech svejch

regulérních povinností – budu u tebe nejmíň každej druhej den a

vždycky na celejch dvanáct hodin a sakra, holubičko, víš, co se dá

zvládnout za dvanáct hodin? A mezitím budu kliďánko s Camillou

jakoby nic a vona se prd doví. Zvládnem to, už to známe z dřívějška

přece.“ Marylou byla pro, očividně pásla po Camillině skalpu.

Původně se sice předpokládalo, že se ve Frisku Marylou trhne ke

mně, jenže teď jsem začínal chápat, že přece jen setrvají spolu a že já

na tom druhým konci kontinentu zase zůstanu sedět na prdeli sám a

sám. Ale proč na to myslet, když je před náma zlatá země a když

všecky druhy nepředvídaných událostí na nás číhají a čekají a slibují

nám překvapení, pro která je člověk tak rád na světě?

Za svítání jsme dojeli do Washingtonu. Zrovna byl inaugurační

den Harryho Trumana v jeho druhém volebním období. Podél celé

Pennsylvania Avenue, po které jsme v našem schváceném korábu

projížděli, byly vystaveny obrovitánské pozůstatky války. Byly tu B-

29, torpédoborce, děla, všemožný válečný materiál, který na tom

ojíněném trávníku působil vražedně. Poslední v řadě byl obyčejný

malý záchranný člun, který tu vypadal směšně a k politování. Dean

zpomalil, aby si ho mohl lip prohlídnout. Nepřestával úžasem kroutit

hlavou. „Co tím ty lidi sledujou? …Harry si někde chrupe ve

městě… starej dobrej Harry… je z Missouri jako já… tohle je nejspíš

jeho člun.“

Dean se šel dozadu prospat a k volantu si sedl Dunkel. Zvlášť

jsme ho ještě prosili, aby si dal pohov a nijak moc to nehnal. Jenže

jsme ani nezamhouřili oči a on už to rozpálil na sto třicet – ale kdyby

šlo jen o ty vyrajbovaný ložiska a podobný věci, ale on kromě toho

musel začít předjíždět hned tři auta najednou – čtyřproudová dálnice

a on to řezal ve čtvrtém pruhu, úplně v protisměru –a zrovna na tom

fleku stál polda a hádal se s nějakým motocyklistou. Jasně že polda

129

zapnul sirénu a hnal si to za náma. Zastavil nas. Museli jsme za ním

na stanici. Tam si jeden jeho všiváckej kolega na první pohled zasedl

na Deana; čichal z něho vězení na sto honů. Poslal pár svých

kompliců ven, aby si zatím privátně vyslechli mě s Marylou. Chtěli

vědět, kolik je Marylou let, pokoušeli se to narazit na Mannův zákon.

Jenže měla s sebou oddací list. Vzali mě stranou a vyzvídali, kdo s ní

spí. „Její manžel,“ řekl jsem prostě. Byli zvědaví. Něco se jim

nezdálo. Zkoušeli to s jakýmasi amatérskýma sherlockýma fintama,

že se ptali na stejnou věc dvakrát a doufali, že se necháme chytit.

Řekl jsem jim: „Ti dva se vracej do Kalifornie, kde dělaj na dráze, ta

dívka je manželka toho menšího a já jsem jejich kamarád a mám teď

čtrnáct dní volno ze školy.“

Ten polda se usmál a řekl: „Opravdu? A říkáte, že tahle

portmonka je vaše?“

Nakonec ten všivák uvnitř nasolil Deanovi pokutu pětadvacet

dolarů. Řekli jsme jim, že máme dohromady jenom čtyřicet na celou

cestu až k pobřeží; ale jim to bylo srdečně jedno. Dean se pokusil

protestovat, ale všivák mu pohrozil, že ho vezme zpátky do

Pensylvánie a podá na něj speciální žalobu.

„Jakou žalobu?“

„To ti může bejt fuk jakou žalobu. O to se nestarej, ty chytré j.“

Museli jsme jim vypláznout pětadvacet dolarů. Ale ještě předtím

se Ed Dunkel, který to všechno způsobil, nabídnul, že to půjde

odsedět. Dean o tom uvažoval. Polda se ale příšerně rozzuřil: „Jestli

necháš svýho kámoše jít do vězení, tak tě beru supem zpátky do

Pensylvánie rovnou. Rozuměno?“ Teď už jsme hlavně chtěli zmizet.

„Ještě jedno překročení rychlosti ve Virgínii a přijdete o auťák,“

vypálil po nás na rozloučenou. Dean byl rudej v obličeji. Odjeli jsme

v naprostém tichu. Takhle dělají z lidí zloděje, prostě jim vezmou

poslední peníze na cestu. Věděli, že jsme na mizině a že si nikde

nemůžeme půjčit a nikdo nám nic nepošle. To je ta věčná

psychologická válka, kterou vede americká policie proti všem

Američanům, co nemají příslušné papíry a jiné trumfy, kterými

můžou nahnat strach. Je to policejní síla viktoriánských časů, která

šmíruje zpoza zatuchlých oken a všechno by chtěla vyčmuchat, a

když není dost zločinů k jejich spokojenosti, tak si jich pár udělá

130

sama. „Z deseti zločinů spadá jeden na vrub nudě,“ prohlásil kdysi

Louis-Ferdinand Céline. Dean byl tak plnej vzteku, že měl sto chutí

se tam vrátit, sehnat bouchačku a jít toho všivýho poldu zastřelit.

„Pensylvánie!“ ušklíbl se. „Rád bych věděl, jakou žalobu myslel!

Nejspíš potulku, jasně. Seberou ti všecky prachy a pak tě zavřou pro

potulku. Maj to zatraceně jednoduchý. A když se ti to nelíbí, prostě

tě odprásknou.“ Ale nezbývalo než se vrátit k dobré náladě a na

všechno zapomenout. Sotva jsme projeli Richmondem, už jsme to

začali pouštět z hlavy a za chvilku už bylo všecko v pořádku.

Teď nám na celou cestu zbývalo ubohých patnáct dolarů. Holt

budeme muset brát stopaře a mámit z nich čtvrťáky na benzín.

Uprostřed virginské divočiny jsme najednou zahlédli na silnici

chlápka. Dean kolem něj přefrčel a zastavil. Já se ohlídnul a hlásil, že

to je jen tulák a nejspíš nebude mít ani cent.

„Tak ho vezmem, jen ať je sranda!“ chechtal se Dean. Byl to

otrhanej brejlatej podivínské] človíček, který šel po silnici a četl si ze

zabláceného paperbacku, co našel ve stoce u silnice. Vlezl do auta a

četl si dál; byl neuvěřitelně špinavěj a posetej spoustou strupů.

Představil se jako Hyman Solomon a vyprávěl, že chodí po celých

Státech a klepe a občas i kope na dveře u židovských domácností a

prosí o peníze. „Dejte mi peníze na jídlo, jsem Žid,“ říká vždycky.

Prý to bezvadně funguje a prachy se jen sypou. Zeptali jsme se,

co to čte. Nevěděl. Co bylo na titulní stránce, ho nezajímalo. Díval se

jen po slovech, jako by tu byl na jediném správném místě, v

divočině, našel skutečnou Toru.

„Vidíš? vidíš? vidíš?“ řehnil se Dean a dloubal mě pod žebra.

„Neříkal jsem, že bude sranda? S každým je sranda, kamaráde!“

Odvezli jsme Solomona až do Testamentu. V té době už můj brácha

bydlel ve svém novém domku na druhém konci města. Zase jsme

byli na dlouhé pochmurné ulici s železničními kolejemi uprostřed a

se smutnými a nenaloženými Jižany pobíhajícími před železářstvím a

šestákovými obchůdky.

„Koukám, že potřebujete něco peněz na cestu,“ řekl Solomon.

„Počkejte na mě, seženu v nějaké židovské domácnosti pár dolarů a

pak se s várna svezu až do Alabamy.“ Dean byl štěstím bez sebe.

Vypálili jsme nakoupit chleba a sýrovou pomazánku na menší

131

svačinku. Marylou a Ed zůstali v autě. Celé dvě hodiny jsme v

Testamentu na Hymana Solomona čekali; snad běhal někde po městě

a sháněl prachy, ale nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Slunce už

začínalo rudnout a připozdívalo se. Solomon se neukázal, takže jsme

nakonec vyrazili. „Teď, Sále, můžeš vidět, že Bůh existuje; ať

děláme, co děláme, pořád se musíme motat kolem tohohle města, a

všimni si jeho podivnýho biblickýho jména a i tý podivný biblický

postavy, kvůli který jsme se tady zastavili, a všimni si, jak je všecko

propojený, jako když déšť spojuje všechny lidi na světě jedním

velkým řetězem…“ a bez přestání drmolil dál a dál stejným

způsobem. Překypoval nadšením a posvátným zanícením. Najednou

jsme oba viděli před sebou celou zemi jako ústřici, která jen čeká na

rozlousknutí – a hele! je tam! Ta perla tam je! Hnali jsme si to na Jih.

Vzali jsme dalšího stopaře. Byl to smutnej mladej kluk, který říkal,

že má v Dunnu v Severní Karolíně, hned za Fayettevillem, tetu, co

vlastní krámek s potravinama. „Až tam budem, řekneš si jí o dolar

pro nás? Jo? Tak fajn. Jedem!“ Za hodinu jsme byli v Dunnu a už se

smrákalo. Jeli jsme ke krámku. Stál v smutné slepé uličce, která

končila zdí fabriky. Krámek tam byl, ale teta ne. O čem to ksakru ten

kluk mluvil? Ptali jsme se ho, kam až jede; nevěděl. Prostě podfuk;

kdysi, během dávno v paměti zasutého dobrodružství, zahlédl v

Dunnu krámek s potravinama a to byla první věc, co ho v tom jeho

rozháraném horečnatém rozoumku napadla. Koupili jsme mu hot

dog, ale, jak řekl Dean, s sebou jsme ho vzít nemohli, protože jsme

potřebovali místo na spaní a místo pro platící stopaře. Bylo to

smutný, ale byla to pravda. Nechali jsme ho v Dunnu, když už noc

byla na spadnutí.

Přes Jižní Karolínu až za Macon v Georgii jsem řídil já, zatímco

Dean, Marylou a Ed spali. Sám v celé noci se svými vlastními

myšlenkami držel jsem auťák podél bílé čáry uprostřed té svaté

silnice. Co jsem to dělal? Kam jsem jel? To brzy zjistím. Za

Maconem jsem už byl ztahanej jak nic a vzbudil jsem Deana, aby to

zas vzal. Vylezli jsme z auta nadýchat se čerstvého vzduchu a

najednou nás oba popadla děsná radost z toho, že v té tmě všude

kolem nás je voňavá zelená tráva a že je cítit čerstvý hnůj a výpary z

prohřátých vod. „Jsme na Jihu! Zima je pryč!“ Slabý rozbřesk

132

ozařoval zelené výhonky podél silnice. Zhluboka jsme se nadechli; v

dálce ve tmě zahoukala lokomotiva a supěla si to dál na Mobile.

Zrovna jak my. Svlíknul jsem si košili a vítězně s ní mával nad

hlavou. O patnáct kilometrů dál dojel Dean bez motoru k benzínové

pumpě. Všimnul si, že pumpař spí, vyskočil z auta, v tichosti

natankoval, dal bacha, aby zvonek nezacinkal, a vypálil jako beduín

pryč s plnou nádrží benzínu za takových pět dolarů na naše další

putování. Spal jsem, a když jsem se probudil, slyšel jsem bláznivou

báječnou muziku a Deana s Marylou, jak si povídají, a viděl jsem

obrovskou zelenou krajinu, jak se žene kolem. „Kde to jsme?“

„Zrovna jsme projeli kolem floridskýho výběžku, brácho –

Flomaton se to tu jmenuje.“ Florida! Hnali jsme si to k pobřežní

nížině a k Mobilu; vpředu před náma stoupala velikánská mračna nad

Mexickým zálivem. Bylo to pouhých dvaatřicet hodin, co jsme řekli

„tak tě pic“ všem známým v zasněženém New Yorku. Zastavili jsme

u benzínové pumpy. Dean vzal Marylou na koně a pobíhal s ní

kolem, zatímco Ed Dunkel vlezl dovnitř a na první pokus tam

šlohnul tři balíčky cigaret. Friško jsme jeli pryč. A když jsme po

přecpané rovné dálnici přijížděli k Mobilu, svlíkli jsme si všichni své

zimní svršky a oddávali se jižnímu klimatu. A tam, zrovna když

začal Dean líčit své životní zážitky, objevila se najednou na silnici

zácpa, jak se auta scukla kousek od křižovatky, ale místo aby se

prokličkovával kolem nich, střihnul to Dean rovnou, a aniž by ubral

ze své stabilní cestovní stodesítky, po odbočce kolem pumpy a jel

kliďánko dál. Viděli jsme, jak ti lidi za náma jen lapají po dechu. A

Dean pokračoval ve svém povídám. „Říkám vám, že je to tak. Začal

jsem v devíti, s holkou, která se jmenovala Milly Mayfairová, vzadu

za Rodovýma garážema na Grand Street – na tý samý ulici, co bydlel

Carlo, když byl v Denveru. Tehda fotr ještě občas fachčil v kovárně.

Vzpomínám si, jak teta ječela z okna; ,Co to tam děláte za tou

garáží?’ Joj, Marylou, zlato moje, kdybych tě bejval tehdy znal!

Jojojoj! Jak tys musela bejt sladká v devíti letech!“ A řehnil se jak

maniak, strčil si její prst do pusy a oblizoval ho, pak ji vzal za ruku a

hladil se po těle. A ona jen seděla a klidně se usmívala.

133

Vazoun Ed Dunkel koukal z okna a brebentil si pro sebe: „Ano,

ano, já si tehdy v noci myslel, že jsem Duch.“ Přemýšlel i o tom, co

mu v New Orleansu řekne Galatea.

Dean pokračoval: „Jednou jsem se vezl vlakem z Novýho Mexika

až do LA – bylo mi tehda jedenáct a táta se mi někde ztratil,

poněvadž jeho vagón zrovna odpojili. Byla nás celá banda vandráků.

Já byl pořád s chlápkem, kterýmu říkali Zrzek. Táta chrápal ožralej v

dobytčáku – najednou se to rozjelo – už jsme se Zrzkem nemohli nic

dělat – neviděl jsem tátu celý měsíce. Vezl jsem se tím

dlouhatánským vlakem až do Kalifornie, a to byl rachot, extratřída

vlak, pouštní blesk. Celou cestu jsem seděl na nápravě – a to si

můžete představit, jak to bylo nebezpečný. Byl jsem jenom kluk a

neměl jsem ten pojem – v jedny ruce bochník chleba, druhou jsem

byl zaháknutej za brzdovou páku. To nejsou žádný kecy, to je fakt.

Když jsme dojeli do LA, byl jsem tak hladověj po mlíku a smetaně,

že jsem si našel práci v mlíkárně a ze všeho nejdřív jsem vypil litr a

půl hustý smetany a rovnou to vyblil.“

„Ty můj chudáčku jeden,“ řekla Marylou a dala mu pusu. Pyšně

zíral před sebe. To byla jeho láska.

Zničehonic jsme si to fištěli podél modrých vod zálivu a právě v

tu chvíli se z rádia ozvala bezva vypalovačka: Jazz Jumbo Show –

diskotékový pořad z New Orleansu plný senzačních jazzových a

černošských nahrávek, prošpekovaných výkřiky diskjockeye, že

„všechno je oukej, žádný strachy, všechno je oukej!“ Už jsme se

těšili na tu báječnou noc v New Orleansu. Dean se pustil volantu a

mnul si ruce: „Teď to teprve bude žrádlo!“ Za soumraku jsme už

vjížděli do rušných ulic města. „Hergot, cejtíte ty lidi?“ ječel Dean,

vystrkoval hlavu z okýnka a větřil na všechny strany. „Joj! Bože!

Tady je život!“ Švihnul to těsně kolem tramvaje. „Jo!“ Hnal auťák

městem a koukal po holkách. „Hele, vidíš ji!“ Jak sladký byl ten

vzduch v New Orleansu, snášel se na nás jak jemný barevný závoj a

člověk šmahem a rád zapomněl na nevoňavé zmrzlé rampouchy

kdesi na mrazivém severu a zotaven a s chutí nasával pach řeky a

opravdickou vůni lidí a bláta a melasy a vůbec všech možných

výparů z trop. Poskakovali jsme na sedadlech. „Hele, ta je!“ ječel

Dean a ukazoval prstem na další holku. „Ženský, ženský, ženský!

134

Zbožňuju ženský! Jsou fantastický! Miluju ženský!“ Odplivnul si z

okýnka; zaúpěl; chytil se za hlavu. Obrovské korálky potu z ryzího

nadšení a vyčerpání mu stékaly z čela. Vyhoupli jsme se autem na

převozní člun do Algiersu a hele!: už jsme si to frčeli přes

Mississippi. „Teď musíme všichni ven, okouknout řeku a lidi a vůbec

si to tady všechno vočuchat,“ řekl

Dean, chramstnul po černých brýlích a cigaretách a vyskočil z

auta jako čertík z krabičky. Šli jsme za ním. Naklonění přes zábradlí

zírali jsme do mohutných hnědých vod matky všech řek, jak se valí

ze středu Ameriky jako příval zlomených duší a unáší s sebou

montanské klády a dakotské bláto a kusy iowské doliny a vše, co se

utopilo u Three Forks, kde se pod ledem celé to tajemství začalo. Na

jedné straně se od nás vzdaloval v kouři zahalený New Orleans a na

druhé se vyhoupnul starý, ospalý Algiers se svahy porostlými lesy

pokřivených stromů. Černošští topiči měli v tom horkém odpoledni

pořádnou fachu, ládovali rozpálené kotle, v jejich žáru už začínaly

být cítit pneumatiky aut. Dean poskakoval sem a tam a nemohl se od

nich odtrhnout. Lítal po palubě a pak to vzal po schůdkách nahoru.

Ukoptěné kalhoty mu visely pod břichem. Najednou jsem ho viděl,

jak zuřivě gestikuluje na kapitánském můstku. Čekal jsem, že každou

chvíli vzlétne. Přes celý člun se rozléhal jeho šílený chechtot. „Hi-hi-

hi-hi!“ Marylou byla s ním. Vcukuletu to všechno obhlídnul a vrátil

se zpátky s hotovou story, skočil do auta, právě když už všichni

netrpělivě troubili, aby jel, a vyklouzli jsme na břeh. Na úzké silničce

předjel tři auta a už jsme si to pálili přes Algiers. „Kam teď? Kam

teď?“ ječel.

Rozhodli jsme se, že se nejdřív trochu umyjem u pumpy a pak

zjistíme, kde je Bull. V ospalém smrákání si u řeky hrály děti; kolem

chodily dívky v šátcích a bavlněných blůzách s nohama naboso.

Dean lítal po ulici, aby mu nic neuniklo. Koukal na všechny strany,

kýval hlavou, drbal se na břiše. Ed seděl vzadu v autě s kloboukem

do očí a jen se usmíval. Já dřepěl na blatníku. Marylou byla na

dámském záchodku. Od vzdálených křovinatých břehů, podél

kterých stáli malinkatí rybáři se svými pruty, a od stojatých zátočin

delty, které se táhly na všechny strany po rudnoucí krajině, přibíhala

mohutná řeka s mocným proudem vzdutým uprostřed jak obrovský

135

hrb a s tlumeným hukotem se obtáčela kolem Algiersu jako

velikánský had. Připadalo mi, že to ospalé, na poloostrově upíchnuté

město se všema svýma boudama a chatrčema musí být každou chvíli

smeteno do moře. Slunce se naklonilo, začaly poletovat mušky a ty

děsivé vody jen hrozivě hučely.

Šli jsme k domu Starouše Bulla. Stál kousek za městem poblíž

není navigace. Podél vedla silnice, která ubíhala dál přes bažinatá

pole. Byla to stará barabizna s verandou kolem dokola, která se už

notně pronášela, a se smutečními vrbami na dvorku; tráva byla metr

vysoká, ploty se nakláněly a staré kůlny byly nadranc. Nikde nikdo.

Zajeli jsme na dvorek a na zadní verandě jsme zahlédli dětské

vaničky. Vystoupil jsem a šel k síťovaným dveřím. Tam stála Jane

Leeová a mhouřila oči proti slunci. „Jane,“ řekl jsem. „To jsem já. To

jsme my.“

To jí bylo jasný. „Já vím. Bull tady teď není. Hele, není támhle

požár nebo něco?“ Dívali jsme se oba proti slunci.

„Myslíš slunce?“

„Jasně, že nemyslím slunce – ozývaly se tam ňáký sirény nebo

co. Vidíš tu zvláštní záři?“ Ukazovala směrem k New Orleansu;

vznášela se tam podivná oblaka.

„Nic nevidím,“ řekl jsem.

Jane si odfrkla. „No jo, starej známej Paradise.“

Čtyři roky jsme se neviděli a takhle vypadalo naše přivítání. Jane

kdysi bydlela se mnou a mou ženou v New Yorku. „Je tady Galatea

Dunkelová?“ zeptal jsem se, ale Jane se pořád ještě rozhlížela po

svém požáru; v těch dnech spořádala za den tři tuby benzedrinu. Její

kdysi buclatá, germánská hezounká tvářinka byla teď zarudlá,

kamenná a vyzáblá. V New Orleansu chytla obrnu a teď ještě trochu

napadala na nohu. Z auta se nesměle vynořil Dean a ostatní, ale

rychle se tu začali zabydlovat. Objevila se i Galatea Dunkelová,

opustila svou majestátní poustevnu uvnitř v domě a vydala se přivítat

svého trapiče. Galatea byla vážná dívka. Její bledý obličej byl celý

uslzený. Vazoun Ed si prohrábl vlasy a řekl: „Ahoj.“ Upřeně se na

něj zadívala.

„Kde jsi byl? Jaks mi jen mohl tohle udělat?“ A vrhla zlý,

nevraživý pohled po Deanovi; věděla svý. Ale Dean si jí nevšímal;

136

teď se potřeboval najíst. Zeptal se Jane, jestli něco má. A to byl

počátek všech dalších zmatků.

Chudák Bull přifrčel domů ve svém chevroletu a zjistil, že mu

zatím barák zabrala banda šílenců, ale přivítal mě vřele, vždyť jsme

se už léta neviděli. Peníze na domek vydělal pěstováním katjangu v

Texasu. Spojil se na to s jedním kámošem ze školy, kterému umřel

otec na paralýzu a zanechal synkovi celé jmění. Bull sám dostával

navíc ke všemu ještě každý týden padesát dolarů od rodičů, což by

vůbec nebylo tak špatný, kdyby ovšem neutratil týdně skoro tutéž

částku za své drogy. Kromě toho moc peněz stála i jeho žena; ty její

benzedrinové lahvičky jí týdně přišly na takových deset dolarů. Zato

ale měli vůbec nejnižší výdaje na jídlo v celém kraji: téměř nikdy

nejedli a jejich děcka jakbysmet, a podle všeho jim to ani nevadilo.

Měli dvě nádherné děti: malou osmiletou Dodie a ročního prcka

Raye. Ray běhal úplně nahatý po dvorku, krásně blonďaté dítě duhy.

Bull mu říkal podle W. C. Fieldse „malá bestie“. Zajel do dvorka,

vysoukal se úd po údu z auťáku a pomalu, s brýlema na očích, s

plstěným kloboukem na hlavě, v ošuntělých šatech, dlouhý, hubený,

podivínský, se klátil směrem k nám: „Hele Sal, tak jsi konečně

dorazil, pojď, jdem se dovnitř napít,“ přivítal mě.

Vyprávění o Starouši Bullovi by zabralo nejmíň celou noc, ale

prozatím aspoň tohle: byl učitelem a je teda fakt, že měl plný právo

učit, protože sám pořád něco studoval, a byly to hlavně věci, které

považoval za „fakta života“, a taky jim tak říkal, a studoval je ne z

nezbytnosti, ale protože chtěl. Svého času vláčel to své dlouhé tělo

nejen po celých Státech, ale i po většině Evropy a po severní Africe,

a to jen aby zjistil, co se kde děje. V Jugoslávii se ve třicátých letech

oženil s běloruskou hraběnkou, pro nic jinýho, než aby jí pomohl od

nácků. Má fotky, na kterých je ve společnosti mezinárodního

kokainového gangu z třicátých let – banda zarostlých maníků, kteří

se válejí jeden po druhým, na jiných fotkách má na hlavě panamák a

šmejdí po ulicích Algiersu; tu svou běloruskou hraběnku už nikdy

potom neviděl. V Chicagu dělal krysaře, v New Yorku barmana, v

Newarku listonoše. V Paříži sedával po kavárnách a sledoval

zachmuřené Frantíky, jak se plouží po ulicích. V Athénách se od

svého ouzo díval po těch, které nazýval nejošklivějšími lidmi na

137

světě. V Istanbulu si klestil cestu mezi poživači opia a prodavači

koberců a pídil se po faktech. V anglických hotelech četl Spenglera a

markýze de Sada. V Chicagu chtěl vyloupit turecké lázně, jenže jen

dvě minutky nad tím váhal, což je zatraceně dlouhá doba, když při

tom člověk chlastá, a v posledním baru mu zbývaly ubohé dva

dolary, takže radši nakonec utekl bez placení. Dělal to všechno jen

kvůli novým zkušenostem. V poslední době se zaměřil na studium

narkomanie. Právě teď se vrátil z New Orleansu, kde na ulicích

kontaktoval podivné týpky a sháněl konexe po barech.

Zvláštní příhoda z jeho studentských let ho osvětluje i z jiný

stránky: jednou odpoledne měl u sebe ve svém přepychovém bejváku

pozvané kamarády na koktejl, když tu najednou jeho ochočenou

fretku chytil amok a zakousla se jakémusi elegantnímu salonnímu

buzíkovi přímo do kotníku. Všichni začali ječet a pádili ke dveřím.

Bull vyskočil, hrábnul po brokovnici, zařval: „Zas cejtí tu starou

krysu,“ a vystřílel do zdi obrovskou díru, do které by se vešlo

padesát krys. Na tu stěnu hned pověsil obrázek ohavného hranatého

domku. Kamarádi se ho pak ptali: „Proč tady máš pověšenou tuhle

škaredou věc?“ A on jim odpověděl: „Mně se líbí, že je to škaredý.“

Takový byl vždycky. Jednou, když bydlel v newyorských brlozích na

Šedesáté, jsem u něj zaklepal a on otevřel a na sobě měl buřinku,

vestu na holým těle a fešácké proužkované kalhoty, v ruce držel

hrnec plný ptačího zobu a snažil se ta zrníčka utlouct na prášek, aby

to šlo kouřit v cigaretě. Při jiném experimentu se pokoušel vyvařit

kašlací sirup s kodeinem na hustou černou kaši – ale ani tohle moc

nefungovalo. Spoustu hodin strávil se Shakespearem – s tím

„nesmrtelným bardem“, jak mu říkal – na klíně. Teď v New Orleansu

míval dlouhé hodiny na klíně Mayský kodex, a i když jen povídal,

kniha zůstávala pořád otevřená. Jednou jsem se ho zeptal: „A co se s

náma všema stane, až umřem?“ A on odpověděl: „Až umřem, budem

mrtví, to je všechno.“ V pokoji měl celou sbírku řetězů, které

používal se svým psychoanalytikem: experimentovali teď s

narkoanalýzou a zjistili, že Bull má v sobě sedm odlišných osobností,

postupně pořád horší a horší až k té poslední, což je zuřivej idiot,

kterého je nutno přivazovat řetězama. Nejvýš v tom žebříčku

osobností stál anglický lord a poslední byl právě ten idiot. Někde

138

uprostřed byl starý černoch, který stál v lajně a čekal s ostatníma a

říkal: „Některý lidi sou halt svině a některý ne, tak to chodí.“

Občas Bulla popadly sentimentální stesky po starých dobrých

časech v Americe, hlavně po roce 1910, kdy se dalo koupit morfium

v lékárně bez receptu, kdy Cíňani pokuřovali své opium vyklonění

večer z okna a kdy celá země byla divoká a hlučná afree, se spoustou

svobody pro každýho a jak kdo chtěl. Nejvíc nenáviděl

washingtonskou byrokracii, hned pak liberály a potom poldy.

Neustále jen vyprávěl a učil ostatní. Jane mu seděla u nohou a já mu

seděl u nohou. Dean taky, a kdysi tak sedával i Carlo Marks.

Všichni jsme se od něj učili. Na první pohled to byl všední

nenápadný chlápek, jakého byste si na ulici nevšimli, pokud byste se

na něj nepodívali víc zblízka a neviděli jeho hranatou podivínskou

hlavu a klukovské plamínky v očích. To byl on – kansaský pastor s

aureolou úžasných exotických plamenů a mystérií. Ve Vídni studoval

medicínu, vystudoval antropologii, všechno měl přečtený a teď se

pustil do svého životního díla: probádat skutečné věci samy o sobě

přímo na ulici života a noci. Seděl na své židli. Jane přinesla martini.

Závěsy na okně nad jeho židlí byly ve dne v noci zatažené: to byl

jeho domácký koutek. Na klíně měl Mayský kodex a vzduchovku,

kterou vždycky čas od času vzal a přes celou místnost vypálil

lahvičku od benzedrinu. Já běhal kolem a sháněl novou munici.

Všichni jsme si vystřelili a mezitím se povídalo a povídalo. Bull

chtěl vědět, proč jedeme až k pobřeží. Zíral na nás a frkal nosem

chrp, jako když to naposled šplíchne v prázdném kanystru.

„Hele, Deane, buď chvilku v klidu, sedni si a řekni mi, proč

jezdíš z jednoho konce země na druhej?“

Dean se jen začervenal a řekl: „No jo, však víš, jak to chodí.“

„Sále, proč ty jedeš k pobřeží?“ „Já jen pár dní a hned se zas vracím

do školy.“ „A co Ed Dunkel? Co ten je zač?“

Ed právě chlácholil Galateu vzadu v ložnici: dlouho mu to

netrvalo. Nevěděli jsme, co o něm Bullovi říct. Když viděl, že o sobě

nic nevíme, briskně ukroutil tři hašišový cigaretky a nabídl nám je

před večeří.

„To je vůbec to nejlepší na povzbuzení apetýtu. Jednou jsem si

udělal příšernej hospodskej hamburger na marjánce, a bylo to to

139

nejlahodnější, co jsem kdy jed. Minulej tejden jsem se vrátil z

Houstonu, jel jsem tam za Dalem kvůli katjangu. Byl jsem v motelu

a spal, když mě najednou k ránu něco vyhodilo z postele. Ten blázen

vedle v pokoji odstřelil svou ženu. Každej jen zůstal stát vykulenej,

takže ten chlápek v pohodě skočil do fára a odjel. Pistoli tam nechal

na podlaze pro šerifa. Nakonec ho chytili v Houmau, vožralýho jak

tágo. Jo, kamaráde, v tyhle zemi už není bezpečný chodit bez

bouchačky.“ Odhrnul kabát a ukázal nám svůj revolver. Pak otevřel

šuplík a odkryl zbytek arzenálu. V New Yorku si kdysi schovával

pod postelí samopal. „Teď mám něco lepšího – německou

scheintothku s dusivým plynem, to je krása, co? Mám jen jednu

nábojnici. S touhle pistolí bych dokázal voddělat sto chlápků a ještě

bych měl spoustu času utýct. Jediná chyba, že mám jen tu jednu

nábojnici.“

„Doufám, že nebudu u toho, až to začneš zkoušet,“ zakřičela Jane

z kuchyně. „Jak víš, že je to plynová nábojnice?“ Bull si jen odfrkl,

nikdy nevěnoval moc pozornost jejím hlodům, ale vždycky je slyšel.

Žili v jednom z nejpodivnějších manželských vztahů: vedli dlouhé

hovory až do časného rána. Bull rád mluvil sám, promlouval tím

svým hrozným monotónním hlasem a ona se mu pokoušela skočit do

řeči, jenže marně, a když začalo svítat a už byl unavený, pak zase

mluvila Jane a Bull poslouchal a jen chrp chrp frkal nosem. Moc ho

milovala, jenže svým vlastním pomateným způsobem. Nikdy mezi

nima nebylo žádné to kočičko nebo broučku, ale dlouhými hovory

stvrzené velké a hluboké kamarádství, do jehož hlubin nikdo z nás

nedokázal nahlídnout. A to podivně odtažité a chladné v jejich

vztahu, to byl jen jejich zvláštní druh humoru, s jehož pomocí si

uměli navzájem sdělovat nejniternější záchvěvy duše. Láska

nesmírná. Jane od něj nebyla nikdy dál než na tři metry a nikdy jí

neuniklo jediné slovo, co řekl, však taky mluvil pěkně potichu.

Začali jsme s Deanem halasit, jak se večer v New Orleansu

zpanákujem, a prosili jsme Bulla, ať nás někam zavede. Ale pokoušel

se nás krotit. „New Orleans je moc nudný město. Chodit do barevný

čtvrti není radno a bary jsou nesnesitelně otravný.“ „Musí tady přece

bejt ňákej ideální bar,“ vykřikl jsem. „Ideální bar v Americe

neexistuje. To už je pryč. Jo, v roce devatenáct set deset – bar, to

140

bylo místečko, kde se scházeli lidi po práci a byl tam jen jeden

dlouhej pult, měděný zábradlí, plivátka, mechanický piano kvůli

muzice, pár zrcadel a sudy s whiskou po deseti centech za frťana a

sudy s pivem pět centů za džbánek. Teď je to samej chrom a vožralý

ženský a buzeranti a všivácký barmani a úzkostliví majitelé, co se

vznášej u vchodu a klepou se o ty svý kožený potahy a aby nepřišla

šťára. Prostě spousta řevu v nesprávný chvíli a mrtvý ticho, když

vstoupí někdo novej.“

Hádali jsme se kvůli barům. „Tak jo,“ řekl nakonec, „vezmu vás

teda dneska do města, abyste viděli, že nekecám.“ A pak nás

schválně provedl těma nejnudnějšíma putykama ve městě. Jane jsme

nechali doma s dětma, už bylo po večeři. Četla si inzeráty v

neworleanských Times Picayune. „To jako hledáš práci?“ zeptal

jsem se. Řekla, že jí tahle stránka připadá nejzajímavější z celých

novin. Bull se do města vezl s náma a nepřestával povídat.

„Hele, Deane, pomalej, vždyť se tam dostáném, doufám, hup! už

jsme na člunu, snad s tím nechceš sjet až do řeky…“ Držel se. Svěřil

se mi, že mu Dean připadá ještě horší než kdy předtím: „Zdá se mi,

že směřuje k svýmu vysněnýmu cíli, což je jedna pořádná psychóza

šmrncnutá psychopatickou nezodpovědností a agresivitou.“ Koutkem

oka šmíroval po Deanovi. „Jestli chceš jet až do Kalifornie s tímhle

šílencem, tak fakt nevím. Radši zůstaň tady v New Orleansu se

mnou. Budem sázet v Graetně na koníčky a hovět si u nás na dvorku.

Mám bezva sbírku nožů a teď si dělám terč. A ve městě je celá řada

fajn berušek, jestli tě to zrovna táhne tímhle směrem.“ Odfrkl si. Byli

jsme na člunu a Dean už byl dávno z auta venku a nakláněl se přes

zábradlí. Šel jsem za ním; Bull zůstal sedět v autě a chrp pofrkával.

Té noci se nad hnědými vodami řeky vznášely tajemné prstence

mlhy, proud unášel temné klády a před námi zářil oranžovými

barvami New Orleans, olemovaný černými siluetami lodí, které

připomínaly přízračné, v mlze zahalené starodávné koráby Benito

Sereny se španělskými balkóny a s ornamenty na zádi, dokud jsme

ovšem nepřijeli blíž a nezjistili, že to jsou jen obyčejné nákladní

parníky ze Švédska nebo Panamy. Světla přívozního člunu zářila ve

tmě, byli tu ti černoši jako minule a hmoždili se s lopatama a zpívali.

Kdysi tu na algierském přívoze dělával Hubeňour Hazard, vzpomněl

141

jsem si přes něj na Mississippi Gena, a jak se tu kolem mě až odkudsi

z nitra země valila řeka ozářená hvězdami, cítil jsem – jako blázen

jsem najednou cítil, že všechno, co jsem kdy věděl, a všechno, co

kdy vědět budu, je jen to Jediný. Je to zvláštní, právě tu noc, co jsme

s Bullem přejížděli člunem řeku, skočila nějaká holka z paluby do

vody a utopila se, snad v tom člunu před náma nebo hned po nás;

ráno jsme se o tom dočetli v novinách.

Obrazili jsme všechny nudné bary ve francouzské čtvrti a vrátili

se před půlnocí domů. Tu noc do sebe Marylou nafetovala všechno,

co snad vůbec existuje: marjánku, hérák, benzedrin, k tomu koňak a

ještě prosila Bulla, ať jí píchne M (tedy morfium),což samozřejmě

neudělal a radši jí dal martini. Tak se tím vším přecpala, že naprosto

ztuhla a jen přitrouble se mnou postávala venku na verandě. Byla to

báječná veranda. Točila se kolem dokola celého baráku a při měsíci s

těmi smutečními vrbami to tam vypadalo jako na starém jižanském

šlechtickém sídle, jaké pamatuje i lepší časy. Uvnitř v obýváku

seděla Jane a četla si inzeráty, v koupelně si Bull píchal injekci,

zubama svíral starou černou kravatu, kterou měl místo gumové

manžety, a bodal jehlou do své zubožené ruky, poseté tisícem dírek;

Ed Dunkel se s Galateou rozvaloval na masivní panské posteli,

kterou Bull a Jane nikdy nepoužívali; Dean si kroutil jednu

hašišovku a já s Marylou jsme si hráli na jižanskou aristokracii.

„Drahá slečno Lou, jste dnes skutečně velice půvabná a

okouzlující.“

„Drahý Crawforde, vaše komplimenty mě ale opravdu těší.“

Každou chvíli se podél nakloněné verandy otevíraly dveře a aktéři

našeho smutného dramatu americké noci nakukovali, kde jsou

ostatní. Nakonec jsem se sám šel projít po říční navigaci. Chtěl jsem

si sednout na blátivý břeh a kochat se Mississippi; místo toho jsem

ale na řeku musel čučet skrz drátěný plot. Když odloučíš lidi od

jejich řeky, co máš? „Byrokracii!“ křičí Bull Lee, sedí s Kafkou na

klíně, nad ním rozsvícená lampa, a frká chrp chrp. Jeho starý domek

vrže na všech kloubech. A montanské klády se valí po černé noční

řece. „Nic jinýho než byrokracii. A odbory! Hlavně odbory!“ A jeho

temný smích se vrací a vrací.

142

7

Ráno jsem se probudil včas a svěží a vzadu na dvorku jsem našel

Bulla a Deana. Dean měl na sobě své staré pumpařské montérky a

pomáhal Bullovi. Ten onehdy kdesi objevil kus prohnilého dřeva a

teď se lopotil s kleštěma a snažil se vytáhnout všechny malé

hřebíčky, co v tom byly. Zírali jsme na ně, byly jich milióny a

vypadaly jak červíci.

„Až dostanu ty hřebíky pryč, tak z toho udělám parádní poličku,

která vydrží dobrejch tisíc let!“ vytahoval se Bull a od hlavy k patě

se klepal klukovským nadšením. „Uvědomuješ si, Sále, že všecky ty

poličky, co teď dělaj, začnou do půl roku praskat, když na to postavíš

pár blbinek, anebo se úplně rozpadnou? To samý máš s barákama

nebo šatama. Ti hajzlové vymysleli takový umělý hmoty, ze kterejch

by baráky vydržely navěky. Nebo pneumatiky. Milióny Američanů

každej rok zařvou jenom proto, že se jim v horku rozpálej na auťáku

pneumatiky a prasknou. A přitom oni umějí udělat takový

pneumatiky, který by nikdy prasknout nemohly. To samý máš se

zubníma pastama. Existuje zvláštní žvejkačka, kterou když jako kluk

žvejkáš, tak nikdy v životě nedostaneš zubní kaz. Nebo šaty.

Dokážou udělat šaty, který vydržej navěky. Ale radši dělaj laciný

věci, aby každej musel pořád jen dělat a odpíchávat píchačky a

sdružovat se v otravnejch odborech a jinak blbnout, zatímco ti z

Washingtonu jenom hrabou a hrabou.“ Zvednul své prohnilé prkno

do výšky. „Nezdá se ti, že to bude bezva polička?“

Bylo časné ráno a to měl ještě plno elánu. Cpal do sebe chudák

takovou spoustu sajrajtu, že větší část dne mohl jen vysedávat u své

lampy, rozsvícené i přes poledne; ale ráno byl skvělej. Začali jsme

házet nožema do terče. Vyprávěl nám, jak jednou viděl v Tunisu

chlápka, co dokázal na patnáct metrů vypíchnout nožem člověku

oko. To mu připomnělo jeho tetu, která byla ve čtyřicátých letech v

Kasbě s výpravou turistů i s průvodcem. Na malíčku nosila

diamantový prsten. „Opírala se o zeď pevnosti, aby si na chvilku

odpočinula, když se najednou přihnal jeden Arab, a dřív než mohla

vykřiknout, měla prsten i s malíčkem pryč, kamaráde. Najednou

kouká a vidí, že nemá malíček. Hi-hi-hi-hi!“ Smál se s pusou pevně

sevřenou, takže smích vycházel odkudsi z nitra a jakoby z velké

143

dálky, a tak sebou zmítal, až se musel rukama podpírat o kolena.

Smál se dlouho. „Hele, Jane!“ zahulákal rozjařeně. „Zrovna jsem

vyprávěl Deanovi a Salovi o tetě, jak byla v Kasbě.“

„Slyšela jsem tě,“ odpověděla mu v tom půvabném teplém

přímořském ránu ze dveří kuchyně. Nad náma pluly velké krásné

mraky, hnaly se z údolí a člověk cítil, jak je ta stará chatrná Amerika

nesmírná, od ústí k ústí, od výběžku k výběžku. Bull byl parádně

rozjetej. „Hele, vyprávěl jsem vám někdy o Dalově otci? To byl

vůbec nejsrandovnější člověk na světě. Měl paralýzu. To tě užírá

tady vepředu v mozku, až jseš ve stavu, že totálně nezodpovídáš za

nic, co ti vleze do palice. Támhle v Texasu měl barák a ve dne v noci

tam byli tesaři a ti mu k tomu přistavovali nový a nový křídla. A on

se takhle uprostřed noci probudí a povídá: ,Tady to křídlo nechci,

udělejte to támhle.’ Takže to ti tesaři museli zbourat a začít zas od

začátku. Ráno už jsi je viděl, jak stloukají nový křídlo o kus dál.

Jenže toho dědka to otrávilo a povídá: ,Hergotcucky, chci se vrátit do

Mainu!’ a hupsne do auta a vypálí pryč na plný koule stovky

kilometrů a za ním zůstávají jen mračna slepič! ho peří. Uprostřed

jednoho texaskýho města zastaví, protože dostane chuť na hlt

whisky. Když se vrátí z krámu, je kolem strašnýho troubení a on jen

zařve: ,Nechte toho kraválu, sakra!’ Šišlal, když má někdo paralýzu,

tak sislá, chci říct šišlá. A jednou v noci dorazil ke mně do

Cincinnati, zatroubil a povídá: .Pojeď se mnou do Texasu za Dalem.’

Vracel se zrovna z Mainu. Hlásal, že tam koupil barák – eh,

kamaráde, na škole jsme o něm napsali povídku: katastrofický

ztroskotání lodě, zoufalí lidi ve vodě se chytaj za okraj záchrannýho

člunu a ten dědek tam stojí nahoře a mačetou jim seká po prstech:

,Žmižte, sakra, lošťáci, tohle je můj člun!’ Fakt byl hroznej. Celej

den by se o něm dalo mluvit. Hergot, že je ale dneska hezky!“

Opravdu bylo. Od řeky foukal jemňounký vánek; prostě den jako

stvořený na výlet. Zašli jsme do baráku proměřit stěnu na poličku.

Bull nám ukázal jídelní stůl, který udělal z fošen tlustých patnáct

centimetrů. „Tenhle stůl vydrží tisíc let!“ tvrdil a nakláněl k nám svůj

dlouhý vyzáblý obličej maniaka. Bouchnul do stolu pěstí.

Po večerech tu sedával, nimral se v jídle a kosti odhazoval

kočkám. Měl sedm koček. „Zbožňuju kočky. Zvlášť ty, co ječí, když

144

je držím nad vanou.“ Chtěl nám to ukázat, ale někdo byl v koupelně.

„Skoda,“ řekl, „teď to nejde. Víte, jakou jsem měl bitku se

sousedama?“ Vyprávěl nám o tom. Vedle bydlela početná rodina se

spoustou drzých děcek, které přes chatrný plot házely kameny po

Dodie a Rayovi a kolikrát i přímo po něm. Řekl jim, ať toho nechaj,

ale jejich fotřík vyběhl z baráku a začal něco portugalsky hulákat.

Bull se vrátil do domu a vyšel ven se vzduchovkou, ostýchavě se o ni

opíral, upejpavě se ošíval a kroutil, a jak vyčkával, pod širokou

krempou klobouku mu visel podivný úsměv: groteskní vyzáblý

osamělý klaun pod oblaky. Byl na něj pohled, že to Portugalci

muselo připadat jako výjev ze špatného snu.

Obcházeli jsme po dvorku a hledali, co dělat. Stál tu kus

masívního plotu, který Bull začal stavět na ochranu proti svému

nepříjemnému sousedovi; jenže ho asi nikdy nedostaví, tenhle úkol je

na něj až příliš velký. Cloumal s plotem sem a tam, aby nám ukázal,

jak je bytelnej. A najednou zvadnul a ztichnul, zašel do domu a

zmizel v koupelně, aby si mohl dát svou první injekci před obědem.

Ven už vyšel vyrovnaný a se skelným pohledem usedl k rozsvícené

lampě. Za zataženým závěsem slabě proráželo slunce. „Hele, hoši,

nechcete zkusit můj orgonovej akumulátor? To vám dodá páru. Já

vždycky potom jen vyletím ven a do auťáku a pálím to co to dá do

nejbližšího bordelu, ho-ho-ho!“ To byl jeho „smích“, když se zrovna

moc právě nesmál. Orgonový akumulátor je obyčejná budka, do

které se vejde všehovšudy jeden člověk posazený na židli; skládá se z

vrstvy dřeva, vrstvy kovu a další dřevěné vrstvy, které přivádějí z

ovzduší orgony a soustřeďují je uvnitř, kde jich člověk může

absorbovat víc než normálně venku. Podle Reicha jsou orgony

vibrační atmosférické atomy životního principu. Rakovina je třeba

způsobená úbytkem většiny orgonů v lidském organismu. Starouš

Bull se rozhodl, že svůj akumulátor vylepší a použije co

nejorganičtější dřeva, takže tu svou mystickou latrínu obložil listím a

proutím z okolních bažin. A tak tam na horkém placatém dvorku stál

celý ten rozčepýřený přístroj, oplácaný a vyzdobený různými

výmysly toho maniaka. Bull se svlíknul do nahá a vsoukal se dovnitř,

aby rozjímal a soustřeďoval svou mysl do okolí pupku: „Hele, Sále,

po obědě spolu zajedeme do Graetny k bukmejkrovi a vsadíme si na

145

koníčky.“ Byl skvělej. Po obědě si schrupnul na židli se

vzduchovkou na klíně a kolem krku se ho držel malý Ray a taky spal.

Byl to hezký pohled: otec a syn, otec, který svého syna nikdy nebude

nudit, až přijde čas něco podnikat a o něčem si povídat. Bull se s

leknutím probudil a zíral na mě. Trvalo mu minutu, než mě poznal.

„Proč chceš jet k pobřeží, Sále?“ zeptal se a rázem spal dál.

Odpoledne jsme vyrazili do Graetny, jen Bull a já. Vezli jsme se

v jeho starém chevroletu. Deanův hudson byl nízký a tichý.

Chevrolet byl hranatej a hlučnej. Připomínal rok 1910. Bukmejkr měl

svůj kanclík poblíž doků v obrovském chromovaném a koženém

baru, který vzadu ústil do rozlehlé haly, kde na stěně visela tabule se

startovní listinou a výsledky. Louisiaňané se poflakovali kolem a

koukali do Dostihového programu. Dali jsme si s Bullem pivo a on

pak nonšalantně přešel k hrací mašině a šoupnul do ní půldolarovou

minci. Kotouče začaly cvakat „Jackpot“ – „Jackpot“ –“Jackpot“ – a

na zlomek vteřiny tam zůstal viset i ten čtvrtý „Jackpot“, ale hned to

sklouzlo zpátky na „Cherry“. Jen o chlup a mohl mít sto dolarů a

možná i víc. „Sakra!“ ulevil si. „Oni to maj určitě naštelovaný. Teď

jsi to viděl! Už jsem tam měl „Jackpot“ a ta mašina to vrátila zpátky.

No, co se dá dělat.“ Prohlídli jsme si Dostihový program. Už jsem

léta nesázel, a tak mě mátla ta spousta nových jmen. Byl tam jeden

kůň, co se jmenoval Big Papá, a to mě na moment uvrhlo do

vzpomínání na otce, který mě kdysi brával k bukmejkrovi s sebou.

Chtěl jsem o tom říct Bullovi, když on povídá: „No, myslím, že to

zkusím na toho Korzára.“

Nakonec jsem mu to vyklopil: „Big Papá mi připomněl otce.“

Chvilku nad tím dumal, jeho modré oči na mě hypnoticky upřeně

zíraly, že jsem nevěděl, na co myslí a kde v tu chvíli je. Pak šel k

pultu a vsadil na Korzára. Vyhrál Big Papá a dával padesát ku jedné.

„Sakra!“ vztekal se Bull. „Vždyť jsem to měl vědět! Přece to už

znám. Copak se člověk neumí poučit?“ „O co jde?“

„O Big Papu jde, kamaráde. Měls vizi, člověče, vizi. Jen úplní

pitomci si nevšímaj vizí; jak víš, že ten tvůj otec, kterej sázel na

koně, s tebou zrovna nemluvil a neřek ti, že Big Papá vyhraje. To

jméno v tobě vyvolalo určitej pocit a on toho využil ke komunikaci.

Myslel jsem na to, hned jak jsi to řek. Můj bráchanec v Missouri

146

jednou vsadil na koně, jehož jméno mu připomnělo matku, a vyhrál

fantastickej balík. A totéž se stalo dneska.“ Kroutil hlavou. „Pojďme

pryč! S tebou už radši sázet nebudu. Ty vize mě jenom rozptylujou.“

Když jsme se autem vraceli do jeho starého domu, vyprávěl:

„Lidstvo si jednou uvědomí, že existuje kontakt živých s mrtvýma a i

s jiným světem, ať to znamená cokoli. Kdybysme napjali dostatečně

naši mentální vůli, už teď z fleku bysme byli schopní předpovědět,

co se stane za takovejch sto let, a v pohodě bysme ta’ mohli předejít

všem katastrofám. Člověk, když umře, tak nr mozek projde určitou

proměnou, o který sice teď nic nevíme, al která bude úplně jasná, až

na to vědci přijdou. Jenomže ty hovada se teď zajímají jen o to, jak

vyhodit celej svět do povětří.“

Vylíčili jsme to Jane. Zafrkala nosem. „To mi připadá ňáký

pitomý-“ Plahočila se se smetákem po kuchyni. Bull zašel do

koupelny a dal si svou odpolední injekci.

Venku na silnici u kandelábru, na kterém byl připevněný koš,

hráli Dean a Ed Dunkel basket s Dodiiným míčem. Pak jsme si

prověřili své atletické schopnosti. Byl jsem úplně paf z Deana. Dal

nám s Edem tyč, abysme ji drželi každý za jeden konec ve výši pasu,

a on ji snožmo přeskakoval, a ještě se při tom držel za kotníky.

„Dejte to vejš!“ Postupně jsme tyč zvedali, až jsme ji měli skoro u

prsou, a Dean jen hopsal dál jakoby nic. Zkusil to se skokem

dalekým a rovnou skočil takových šest metrů nebo i dál. Pak jsme ho

chtěl prohnat po silnici. Udělám sto yardů za 10,5, jenže on kolem

mě přehučel jako vítr. Běželi jsme a já jsem měl najednou bláznivou

vizi, jak Dean přesně tímhle způsobem letí životem – střemhlav, s

krkem nataženým, s pumpujícíma rukama, s propoceným čelem, s

nohama mihotajícíma se jak Groucho Marxovi a s jekotem: „Fajn,

brácho, běžíš bezvadně!“ Jenže nikdo neběžel tak dobře jako on, a to

je teda fakt. Z baráku se vynořil Bull se svou sadou nožů a ukazoval

nám, jak odzbrojit banditu, když se na vás někde v ústraní vrhne s

kudlou. Já mu zas na oplátku předvedl bezva trik, který spočívá v

tom, že těsně před útočníkem padnete na zem, zaháknete se mu

nohama kolem kotníků, až se svalí, a vy mu skočíte po rukou a

nasadíte nelsona. Musel to ocenit. Pak předvedl něco z džiudžitsu.

Malá Dodie přivolala na verandu mámu a ukazovala na nás prstem:

147

„Pojď se podívat na ty bláznivý pány.“ Byla tak roztomilá a kurážná,

že z ní Dean nemohl spustit oči.

„Joj! Jen počkejte, až povyroste! Až se jednou ponese po Canal

Street s těma svejma kukadlama. Bože to bude!“ A zahvízdal mezi

zubama.

Strávili jsme bláznivé odpoledne přímo v New Orleansu, kam

jsme se i s Dunkelovic rodinkou šli projít. Ten den se Dean

překonával. Když jsme byli u depa a viděl texaský nákladní vlaky,

chtěl mi to rovnou všechno ukázat. „Zatím dělej brzdaře, než ti řeknu

další!“ A letěli jsme ještě s Edem a naskočili na náklaďák na třech

různých místech. Marylou a Galatea na nás čekaly v autě. Ujeli jsme

na tom skoro kilometr až k přístavišti a mávali na výhybkáře a na

chlápky se signálníma praporkama. Ukázali mi, jak vystoupit z

rozjetého vlaku: nejdřív se spustí jedna noha, pak se člověk odkloní

od vagónu, otočí se kolem své osy a došlápne na druhou. Ukázali mi

mrazáky a chladírenské vozy, ve kterých, když jsou prázdné, se dá

jezdit, i když venku mrzne až praští. „Vzpomínáš si, jak jsem ti

vyprávěl o tý cestě z Novýho Mexika do LA?“ hulákal na mě Dean.

„Hele, takhle jsem celou cestu visel…“

K holkám jsme se vrátili až za hodinu a jasně že už byly šílený.

Ed a Galatea se rozhodli zůstat v New Orleansu a najít si tu byt a

práci. Bulla to jen těšilo, už začínal být z celé té naší bandy pořádně

utahanej. Původně jsem totiž měl přijet jen já sám. V přední

místnosti, kde spali Dean s Marylou, byl bordel a fleky po kafi a po

celé podlaze se válely prázdné lahvičky od benzedrinu. Navíc to byla

Bullova dílna a on nemohl pokračovat se svýma poličkama. Chudák

Jane už taky pomalu trotlovala z toho věčnýho obskakování a

pobíhání kvůli Deanovi. Jenom jsme čekali, až mi dorazí další šek z

mého armádního konta. Teta se to snažila urychlit. A nakonec jsme

fakt odcházeli, my tři: Dean, Marylou a já. Ale jakmile šek dorazil,

uvědomil jsem si, jak děsně nerad takhle kalupem opouštím ten

báječný Bullův barák – jenže Dean už byl zase plnej energie a celej

žhavěj na to jet dál.

V smutném rezavém soumraku jsme se usazovali v auťáku a ve

vysoké trávě stáli Jane, Dodie, prcek Ray, Bull, Ed a Galatea a

usmívali se. Ach, loučení, loučení. V posledních okamžicích měl

148

ještě Bull a Dean určité neshody kvůli penězům. Dean si chtěl

vypůjčit, ale Bull to rázně odmítl. Vrátila se jim nálada z jejich

texaského pobytu. Tam si Dean pro to své šejdířství postupně

všechny znepřátelil. Ale teď se jen zahihňal tím svým pošukaným

smíchem a pustil to z hlavy; podrbal se v rozkroku, zapíchl prst

kamsi do záhybů Maryliných šatů, zaprskal, zamlaskal jí u kolena a

řekl: „Zlato moje, teď je nám doufám oběma jasný, že je to konečně

mezi náma všecko naprosto čisťounký, že by to ani nemohlo bejt

čistší podle žádnejch metafyzickejch nebo bůhvíjakejch definic, co

bys chtěla nanýst nebo nadnýst nebo nadhodit, takže…“ atakdále

blablabla a najednou frnk! a už jsme si to frčeli směr Kalifornie.

8

Jaký je to pocit, když se vzdaluješ od lidí, a můj ty smutku, oni

jsou čím dál tím menší a rozostřenější – a je to, jako když se celý

nesmírný svět na tebe nahrne, a je to pocit loučení. Nakláněli jsme se

kupředu vstříc všem dalším bláznivým dobrodružstvím pod oblaky.

Projížděli jsme starým vyprahlým Algiersem ozářeným světly, a

zas přívozním člunem a zas k těm blátem oplácaným mrzoutským

starým lodím a zas přes Canal Street a pak pryč šarlatovou tmou po

dvouproudové dálnici směrem na Baton Rouge; tam jsme to střihli na

západ a v místě nazvaném Port Allen jsme překročili Mississippi.

Port Allen – tam, kde je řeka samý déšť a růže v mlhavé černotě

noci, tam jsme se po kruhovém objezdu vyhoupli ze žlutavého oparu

a zničehonic zahlédli pod sebou pod mostem mohutnou černou masu

a opět překročili práh věčnosti. Co je řeka Mississippi? Hrouda

spláchnutá do deštivé noci, tiché žbluňkání z rozkotlaných břehů

Missouri, rozplývání, plynutí proudu stále níž a níž věčným korytem

řeky, příspěvek všem hnědým pěnám, pouť podél nekonečných údolí

a stromů a hrází, dál a dál přes Memphis, Greenville, Eudoru,

Vicksburg, Natchez, Port Allen, Port Orleans, Port of the Deltas a

přes Potash, Venice do Velkého Proudu Noci a ven. Z rádia se

ozýval jakýsi strašidelný příběh a já jen mrknul z okna a četl

ZKUSTE COOPEROVY BARVY a řekl si: „Proč ne?“ a už jsme si

to hnali pod dekou noci po louisianských pláních – Lawtell, Eunice,

Kinder, De Quincy. Hned jak jsme dorazili k řece Sabině, začala

149

zchátralá západní městečka připomínat blížící se kraj bažin. V Old

Opelousas jsem skočil do krámu nakoupit chleba a sýr, zatímco Dean

měl na starost benzín a olej. Byla to jen taková bouda; slyšel jsem,

jak si vzadu dává rodinka do nosu. Minutu jsem čekal a poslouchal,

jak si povídají. Pak jsem vzal chleba a sýr a vyklouznul ze dveří.

Peněz jsme měli zrovna tak do Friska. Zatím Dean uzmul u

benzínové pumpy celý kartón cigaret a tak jsme byli na cestu

saturovaní – benzín, olej, cigára i jídlo. Našinec se holt vyzná. Jak

šipka jsme vypálili pryč po silnici.

Někde poblíž Starksu se na obloze před náma objevila mohutná

rudá zář. Byli jsme zvědaví, co to je, a v momentě už jsme jeli

kolem. Za stromy probleskoval mohutnej fajrák. Podél silnice

parkovala spousta aut. Nejspíš nějaký piknik nebo co, ale třeba to

bylo i úplně něco jinýho. Kdoví. Poblíž Deweyvillu krajina kolem

ještě víc potemněla a zezvláštněla. A najednou jsme byli uprostřed

bažin.

„Hergot, představ si, že bysme tu v těch bažinách našli jazzovou

kutálku s těma nadělanejma černejma hošanama, co by s kytarou

kvíleli to svý blues a nasávali samohonku a kejvali na nás, he?“

„Jo!“

Kolem to vypadalo tajemně a hrůzostrašně. Auťák se soukal po

prašné silnici zvednuté nad bažinami, s příkrými srázy po obou

stranách, které prudce spadaly dolů do bahniska porostlého

břečťanem. Najednou jsme minuli přízrak: po silnici kráčel černoch v

bílé košili a vztahoval své mocné pracky vzhůru k inkoustově černé

nebeské klenbě. Snad se modlil nebo klnul nebesům. Rychle jsme

přesvištěli kolem. Zadním okýnkem jsem se ohlídnul po jeho bílých

bulvách. „Húúú!“ vyrazil ze sebe Dean. „Vidíte to? Tady se asi moc

zastavovat nebudem.“ Jenže na jedné křižovatce jsme najednou

nevěděli kudy dál a stejně jsme museli zastavit. Dean vypnul světla.

Obklopovaly nás celé lesy mlází a břečťanu, ve kterých to šustilo

milióny hroznýšů. Nebylo vidět nic jinýho než červenou kontrolku

na palubní desce hudsonu. Marylou kvikla hrůzou. Začali jsme se

řehtat jak diví maniaci, abysme ji poděsili. Ale sami jsme měli

nahnáno. Chtělo se nám pryč z téhle hadí říše a blátivé černoty,

zpátky na kamarádskou americkou zem s jejími kravařskými

150

městečky. Ve vzduchu to páchlo naftou a stojatou vodou. Byl to

rukopis noci, který jsme neuměli číst. Zahoukala sova. Namátkou

jsme si vybrali jednu z těch prašných silniček a hele! už jsme si to

hasili po mostě přes Sabinu, která má všechny ty okolní močály na

svědomí. S úžasem jsme koukali na obrovské obrazce světel před

náma. „Texas! To je Texas. Beaumont –město nafty!“ Obrovitánské

nádrže nafty a rafinérie zářily v tom olejnatém vzduchu jak veliká

města.

„To jsem ráda, že už jsme z toho venku,“ ulevila si Marylou.

„Nepustíme si zas ňákej horror?“

Profrčeli jsme Beaumontem, pak přes řeku Trinity u Liberty a

hnali jsme se přímo na Houston. Dean začal líčit své zážitky z

Houstonu z roku 1947. „Hassel! Ten pošuk Hassel! Kam se hnu, tam

po něm koukám, a vždycky marně. Ten se tady v Texasu každý ráno

probudil celej načupenej. Odjeli jsme s Bullem koupit něco k jídlu a

Hassel zmizel. Hledali jsme ho po všech héráckejch doupatech ve

městě.“ Vjížděli jsme do Houstonu. „Nejčastěji jsme to zkoušeli v

černošský čtvrti. Dokázal se namazat s jakýmkoli cvokem, kterej se

namanul. Jednou v noci jsme ho ztratili a šli se vyspat do hotelu. A

Jane zatím doma čekala, že jí přivezem led, poněvadž už jí začínalo

zasmrádat jídlo. Celý dva dny jsme ho hledali. A já už pak toho měl

sám dost a začal jsem balit ženský, co nakupovaly támhle kousek v

obchodním domě –“ vylidněnou nocí jsme se prohnali kolem – „a

nakonec jsem našel parádní husičku, co tam celá vyšinutá pobíhala a

chystala se šlohnout pomeranč. Byla z Wyomingu. K tomu jejímu

překrásnýmu tělu jí ten hloupoučkej rozoumek bezva pasoval.

Žvatlala ostošest, a tak jsem ji vzal zpátky do pokoje. Bull už byl

pořádně nadranej, jak se tam snažil opít jednoho malýho Mexikánce.

Carlo veršoval zfetovanej heroinem. A Hassel se neukázal – až o

půlnoci – v tom džípu. Našli jsme ho tam, jak spí na zadním sedadle.

Led už byl totálně rozteklej. Řekl nám, že si vzal pět prášků na spaní.

Do háje, kdybych si jen dokázal pamatovat stejně dobře, jako když

přemejšlím, to bych ti moh říkat každou maličkost, co jsme dělali.

Ale, jedeme dál! Všechno ať si frčí podle svýho. Moh bych třeba

zavřít oči a ta stará kára by si to drandila sama.“

151

Po prázdné houstonské ulici ve čtyři ráno se najednou přehnal

kluk na burácejícím motocyklu, celý ošperkovaný, pobitý blyštivými

cvoky a knoflíky, s čepicí se štítkem, s přiléhavou černou kazajkou,

texaský bard noci, a na zádech mu jak indiánské papu visela holka;

vlasy za ní vlály a zpívala si o cestě před sebou: „Houston, Austin,

Fort Worth, Dallas – někdy Kansas City – jindy zaseje Antone,

ólalalala!“ Nakonec z nich zbyla jen malinká tečka a i ta zmizela.

„Žžžžjova! Viděls tu kočku na tandemu? Jede se za nima!“ Pokoušel

se je dohnat. „No nebylo by to bezva, kdybysme všichni společně

sjeli parádní čóro a každej by byl sladkej a roztomilej a fajn a nebyly

by žádný hádky a žádný dětinský žehrání a protestování ohledně

špatnejch tělesnejch soužení a vůbec nic takovýho? No ksakru!

Jedem!“ A sehnul se a ždímal z auta, co se dalo.

Kousek za Houstonem i ta jeho nesmírná energie poněkud

opadla, takže to zabalil a k volantu jsem šel já. V tu chvíli začalo

pršet. Zrovna jsme projížděli obrovskou nížinou Texasu, o které

Dean prohlásil: „To jen jedeš a jedeš pořád dál, ale zejtra večer jseš

pořád ještě v Texasu.“ Z nebe se valily proudy deště. Projížděl jsem

malým kravařským městečkem s rozblácenou hlavní třídou a

najednou jsem nevěděl kudy dál. „Hele, jak teď?“ Jenže oba spali.

Otočil jsem to a cachtal se tím marastem zpátky skrz město. Nikde

nebyla živá duše a ani jedna lucerna. Najednou mi do světel vjel

jezdec na koni v gumáku. Byl to šerif. Sombrero se mu v tom dešti

úplně lámalo. „Kudy do Austinu?“ Slušně mi ukázal cestu a já

vyrazil tím směrem. Sotva jsem ale byl z města venku, najednou

koukám, jak se tím deštěm přímo na mě řítí dva zářící reflektory. No

těbůh! Lekl jsem se, že jedu v protisměru. Uhnul jsem doprava a už

jsem cítil, jak se kloužu po blátě. Strhnul jsem to zpátky na silnici.

Ale reflektory se na mě hnaly pořád dál. Až v poslední chvíli jsem si

uvědomil svůj omyl: v protisměru jsem nejel já, ale to druhé auto. V

padesátikilometrové rychlosti jsem to serval ještě víc ke kraji a

rovnou do bláta; ještě že to tam bylo rovný a žádnej příkop. A

pirátské auto si to přicouvalo zpátky ke mně. Seděli v něm čtyři

nabručení chlápci v bílých košilích s hnědě opálenýma špinavýma

rukama, zemědělští dělníci, kteří se po šichtě zdekovali kamsi do polí

152

zlinkovat a teď jen bezmocně seděli v autě a tupě na mě zírali. Řidič

byl stejně nadranej jako ostatní.

Zeptal se: „Kudy na Houston?“ Ukázal jsem palcem za sebe. Byl

jsem dočista paf, protože mi došlo, že to udělali naschvál, jen by se

zeptali na cestu – stejně jako když vám žebrák na chodníku prostě jen

tak zastoupí cestu. Chmurně civěli na podlahu auta, kde se jim

převalovaly prázdné flašky, a odklinkali pryč. Zkusil jsem vyjet, ale

hudson vězel na půl metru v bahně. Tak jsem si tam v té zamokřené

texaské divočině jen smutně povzdychnul.

„Deane,“ řekl jsem, „vstávej“.

„Co je?“

„Zapadli jsme do bláta.“

„Co se stalo?“ Vylíčil jsem mu to. Klel jak pohan. Vzali jsme si

staré boty a svetry a vyštrachali se z auťáku do toho marastu. Vlezl

jsem si pod zadní nárazník a hřbetem ho nadzvedával. Dean pak

podstrkával pod svištící kola řetězy. Za minutu jsme byli zacákaní

bahnem od hlavy až k patě. Vzbudili jsme k tomu horroru i Marylou,

aby nám túrovala auťák, a zkoušeli jsme ho vytlačit. Chudák hudson

se snažil a snažil. Zničehonic zabral a cik cak smykem vyrazil

rovnou přes silnici. Marylou ho jentaktak zastavila. Mohli jsme

nastoupit. Hotovo – celá rachota nám trvala půl hodiny a byli jsme

zmáčení a zbědovaní.

Tak jak jsem byl, celej naloženej do bláta, hned jsem usnul; a

ráno když jsem se probudil, bylo už bláto ztvrdlé a venku ležel sníh.

To už jsme projížděli po náhorní plošině kousek od Fredericksburgu.

Toho roku se rozpoutala jedna z nejhorších zim v celé historii Texasu

a Západu vůbec. Na San Francisko a na LA se valily záplavy sněhu a

v zuřivých vánicích hynula stáda skotu jako mouchy. Cítili jsme se

mizerně. Toužili jsme se vrátit zpátky do New Orleansu za Edem

Dunkelem. Marylou řídila a Dean spal. Jednu ruku měla na volantu a

druhou šmátrala dozadu po mně. Ševelila ty svý sladký sliby o San

Francisku a já to musel snášet. V deset jsem ji u volantu vystřídal –

Dean byl na celé hodiny mimo sebe – a jel jsem několik set pěkně

ohavných kilometrů mezi zasněženými křovisky a rozčepýřenými

vršky porostlými šalvěji. Míjeli jsme kovboje v baseballových

bekovkách s klapkama na uších, kteří sháněli krávy do houfů. Tu a

153

tam se podél cesty objevil útulnej domeček s kouřícím komínem.

Takhle zaskočit si k nim a sednout si ke krbu s fazolema a

podmáslím, to by bylo!

V Sonoře jsem si zas dopomohl k bezplatnému chlebu a sýru,

zatímco majitel byl na druhém konci krámu zabrán do hovoru s

jakýmsi mohutným rančerem. Sotva to Dean uslyšel, zajásal.

Nemohli jsme už totiž utratit za jídlo ani cent. „No jasan,“ řekl a

koukal po rančerech, kteří korzovali sem a tam po sonorské hlavní

třídě, „každej z nich je zazobanej milionář s tisícihlavým stádem

skotu a s nádeníkama a nemóvitostma a se spoustou prachů v bance.

To já kdybych tady bydlel, tak se stanu místním vesnickým

blbečkem z šalvějový louky nebo králíkem, co ožužlává stromky a

honí se za místníma děvečkama hi-hi-hi-hi! Kurvavajs! Bang!“ Bacil

se do hlavy. „Joj! Jasně! Copak já!“ Už jsme naprosto nechápali, co

to blábolí. Chytnul se volantu a vzal to na celej zbytek Texasu,

takových osm set kilometrů v jednom kuse až do El Pasa, kam jsme

dojeli za soumraku, s jedinou přestávkou poblíž Ozony, kdy se

svlíknul do nahá, s jekotem vyběhl z auta a vrhnul se do louky. Auta

se hnala kolem a nikdo ho neviděl. Pak se přiřítil zpátky a jeli jsme

dál. „Sale, Marylou, teď po vás chci, abyste to udělali jako já. Zbavte

se všech těch pitomejch šatů. K čemu vůbec jsou? – jak říkám – dolů

s nima a opíkejte si svý pěkný bříška na slunci se mnou. Tak

honem!“ Jeli jsme na západ přímo proti slunci; svítilo na nás skrz

přední skla. „Připravte si svý bříška, než vjedeme do sluníčka!“

Marylou bez dlouhých cavyků souhlasila a já taky. Seděli jsme

všichni vepředu, Marylou pro srandu vytáhla cold-cream a pomazala

nás tím. Každou chvíli kolem přehučel velký náklaďák; šofér z výšky

své kabiny zahlédl na moment zlatovlasou krásku, jak sedí úplně

nahatá mezi dvěma dalšími naháči; zadním okýnkem jsme mohli

vidět, jak se mu vždycky na moment vymklo řízení z rukou.

Rozsáhlé šalvějové louky, teď už bez sněhu, se míhaly po obou

stranách. Za chvíli jsme už byli v údolí Pecosu, v krajině oranžových

skal. Do dálky se až k obzoru rozprostíralo modré nebe. Vylezli jsme

z auta a šli si prohlídnout jakousi starou indiánskou zříceninu. Dean

zůstal nahatý. My s Marylou jsme si přes sebe něco přetáhli. Courali

jsme tam mezi starýma šutrama a povykovali a ječeli. Nějací turisti

154

zahlédli zdálky nahatého Deana, ale zřejmě nemohli věřit svým očím

a šli dál.

Dean zastavil poblíž Van Hornu, a zatímco já se šel na zadní

sedadlo vyspat, oni se tam s Marylou pomilovali. Probudil jsem se,

právě když jsme sjížděli tím báječným údolím Rio Grande přes Clint

a Ysletu k El Pasu. Marylou si přelezla dozadu, já šel dopředu a

frčeli jsme dál. Po levici jsme přes celou šíravu Ria Grande viděli

vřesnaté kopce mexických hranic, území kmene Tarahumarů.

Poslední záblesky slunce se dosud držely na vrcholcích. A přímo

před náma už v dálce svítila světla El Pasa a Juárezu, vetkaná do toho

rozlehlého údolí, schopného pojmout hned několik železničních tratí,

po nichž si to právě vláčky supěly na všechny strany, jako by to tu

bylo Údolí Světa. Sestoupili jsme do něj.

„Clint, Texas!“ hulákal Dean. V rádiu se ozvala místní stanice.

Každou čtvrthodinku tu hráli jednu desku; zbývající dobu vyplňovaly

reklamy na středoškolský vzdělávací korespondenční kurs. „Tenhle

program chytneš po celým Západě,“ vykřikoval Dean vzrušeně.

„Člověče, já to kdysi v pasťáku a pak ve vězení poslouchal ve dne v

noci. Všichni jsme tam psali. Když uděláš test, dostaneš poštou

středoškolský vysvědčení, teda aspoň jeho opis. Každej mladej kluk

tady na Západě, ať už je to kdokoli, tam dřív nebo pozděj napíše,

poněvadž nikde nic jinýho neslyšíš; zapneš rádio ve Sterlingu, v

Coloradu, v Lusku, Wyomingu nebo já nevím kde, a co slyšíš? Clint,

Texas! Clint, Texas! A nehrajou nic jinýho než kovbojský halekačky

nebo mexikánský songy, prostě to nejhorší, co se kdy v tyhle zemi v

rádiu objevilo, ale nikdo s tím nic nezmůže. Mají fantastickou

vysílačku; celou zem maj sešněrovanou.“ Nad clintskými baráky

jsme zahlédli vysokou anténu. „Jo, kamaráde, kdybych ti měl

povídat!“ hulákal Dean a skoro brečel.

Jak jsme se těšili do Friska a k pobřeží – ale když jsme za úplné

tmy dorazili do El Pasa, neměli jsme dohromady ani floka. Prostě

musíme někde splašit peníze na benzín, jinak bude konec.

Zkusili jsme všechno. Švadronili jsme jak to šlo v cestovní

kanceláři, ale zrovna tu noc nikdo nechtěl dál na Západ. Tady v kraji

je to naprosto legální, že si v cestovní kanceláři můžete splašit

pasanty, kteří vám přihodí na benzín. Seděla tu spousta potulných

155

existencí s ošuntělými zavazadly. Šli jsme na autobusové nádraží, že

zkusíme někoho přemluvit, aby nejezdil k pobřeží autobusem, ale dal

ty prachy radši nám. Jenže jsme byli až příliš stydliví s tím

vyrukovat. Smutně jsme jen chodili kolem. Venku byla zima.

Nějakej študák se celej zpotil, když zahlídnul naši slaďounkou

Marylou, a snažil se dělat jakoby nic. Chvíli jsme nad tím s Deanem

uvažovali, ale pak jsme se dohodli, že pasáci nejsme. Najednou se na

nás přilepil nějakej šílas, mladej kluk zrovna puštěnej z pasťáku, a

odtáhl Deana na pivo. „Hele, vole, pojď, cáknem někoho přes hlavu

a hned budou prachy!“

„Jasně, vole!“ souhlasil Dean a vypálil. Chvilku jsem měl fakt

obavy, ale Dean se chtěl jen porozhlídnout po ulicích El Pasa a zažít

nějakej vodvaz s tím klukem. Čekal jsem na něj s Marylou v autě.

Objala mě.

„Hele, Lou,“ řekl jsem jí, „počkejme až do Friska.“

„Mně je to fuk. Stejně mě Dean chce nechat.“

„Kdy se chceš vrátit do Denveru?“

„Nevím. Mně je to fuk, co budu dělat. Můžu se vrátit na Východ

s tebou?“

„Budem muset splašit ve Frisku ňáký prachy.“

„Vím o jednom bistru, kde tě zaměstnaj jako barmana. Já tam

můžu dělat servírku. A pak vím o jednom hotelu, kde nám počkaj s

placením. Zůstanem spolu, jo? Bože, mně je smutno.“

„Z čeho je ti smutno, lásko?“

„Z toho všeho. Sakra, kdyby aspoň ten Dean takhle neblbnul.“

Dean se vrátil k autu, poskakoval a zubil se od ucha k uchu.

„To byl správnej cvok, heršvec! Fakt že jo! Znal jsem tisíce

takovejch jako on. Všichni jsou stejný. Jako by to měli v hlavě

naštelovaný úplně stejně, no jo, jde to jedno za druhým až do

nekonečna, a vcukuletu, vcukuletu…“ A nahodil auťák, skrčil se nad

volantem a vystřelil z El Pasa. „Musíme prostě sebrat stopaře. Určitě

ňáký najdem. Hup! hup! a jedem! Dávej bacha!“ zaječel na jakéhosi

motocyklistu, střihnul to těsně kolem něj, vecpal se před náklaďák a

už jsme byli z města venku. Za řekou zářily drahokamy světel

Juárezu a půda tam byla suchá a smutná, a ještě dál se blyštěly zářivé

hvězdy Chihuahuy. Koutkem oka, úplně stejně jako po celou cestu

156

tam a zpátky přes celý kontinent, sledovala Marylou Diana: měla

zarputilý výraz, jako by mu chtěla rovnou ufiknout hlavu a schovat si

ji někam do prádelníku. Milovala toho divouskýho přezíravýho

janka, který byl tak úžasně sám sebou, pochmurnou závistivou

láskou, a když se usmála, byla v tom chvíli dětsky milostná něha a

hned zas nenávistná žárlivost, které jsem se děsil; milovala ho

láskou, o které věděla, že neponese ovoce, poněvadž jí stačilo

podívat se na jeho vyzáblou tvář s vysunutou bradou, tvář plnou

mužské soběstačnosti a čiré slabomyslnosti, a bylo jí jasný, že je až

příliš velkej cvok. A Dean byl, přesvědčenej, že Marylou je děvka;

prozradil mi o ní, že je chorobně ulhaná. Ale když se na něj tak

koukala, byla v tom i opravdická láska, jak má bejt, a když si toho

Dean všimnul, vždycky se k ní obrátil se svým vyceněným, falešným

a nasládlým úsměvem plným perlově bílých zubů a zablikal na ni

řasama, přesto že se ještě vteřinku předtím myšlenkama toulal ve

hvězdách. Nato jsme se s Marylou museli začít chechtat, jenže

Deanovi to ani za mák nevadilo a jen cenil dál ten svůj přiblblej

úsměv, jako by říkal: „No není sranda? Stejně je, no není?“ A bylo

to.

Kus za El Pasem jsme ve tmě zahlédli malou schoulenou

postavičku, která na nás mávala vztyčeným palcem. To byl náš

vysněný stopař. Zastavili jsme u kraje silnice. „Tak kolik máš peněz,

kaniaráde?“ Kamarád neměl ani floka; bylo mu asi sedmnáct,

podivnej, bledej kluk s jednou zakrnělou znetvořenou rukou a

žádným zavazadlem. „No není sladkej?“ otočil se na mě Dean s

nelíčeným obdivem. „Nastup si, hošku, svezem tě –“ Kluk se chopil

příležitosti. Prohlásil, že má v Tulare v Kalifornii tetu, která vlastní

krámek s potravinama, a že hned jak tam dojedem, vyprosí nám od ní

peníze. Dean se řehnil, až se fakt válel po podlaze. Vždyť to bylo jak

s tím klukem v Severní Karolíně. „Jasně! To je vono!“ křičel.

„Všichni máme tety! Tak jedem za všema tetama a strejdama a

krámama, co jich tady na cestě je!“ A měli jsme nového pasažéra a

nakonec se z něj vyklubal docela fajn človíček. Skoro nemluvil a jen

nás poslouchal. Po minutě Deanových žvástů musel mít pocit, že ho

vzala horda šílenců. Vyprávěl, že jede stopem z Alabamy do

Oregonu, kde bydlí. Zeptali jsme se ho, co dělal v Alabamě.

157

„Jel jsem za strejdou. Slíbil mi, že mi sežene práci na pile. Jenže

z toho sešlo, a tak se vracím domů.“

„No jo, domů,“ řekl Dean, „to víš, že jo, vezmem tě domů, teda

aspoň do Friska.“ Ale byli jsme bez peněz. Pak mě napadlo, že bych

si mohl vypůjčit pět dolarů od svého starého kámoše Hala Hinghama

z Tucsonu v Arizoně. Dean hned řekl, že to je tutový a že se jede na

Tucson. A tak se jelo.

V noci jsme přejeli přes Las Cruses v Novém Mexiku a do

Arizony jsme dojeli za svítání. Probíral jsem se z hlubokého spánku

a zjistil, že všichni spí jak jehňata a že auto stojí bůhvíkde, poněvadž

ze zamžených oken nebylo vidět dočista nic. Vylezl jsem ven. Byli

jsme v horách. Na nebi vycházelo slunce, vzduch byl čirý a mrazivý

a svahy hor se barvily do ruda, v údolích se zelenaly smaragdové

pastviny, padala rosa a po obloze se honily zlaté mraky; země byla

rozrytá děrami od svišťů, rostly tu kaktusy a mesquite. Byl jsem teď

na řadě s řízením. Odšoupnul jsem Deana i toho kluka o kus dál a na

neutrál s vypnutým motorem, abych ušetřil benzín, jsem sjížděl dolů

z hor. Takhle jsme dojeli až do Bensonu v Arizoně. Tam mi napadlo,

že mám ještě kapesní hodinky, které mi docela nedávno dal Rocco k

narozeninám, hodinky za čtyři dolary. U pumpy jsem se zeptal, jestli

je v Bensonu zastavárna. Byla hned vedle. Zaklepal jsem, kdosi

musel vylézt z postele, ale za minutu už jsem měl místo hodinek

celej dolar.Skončil v nádrži. Teď jsme měli dost benzínu až do

Tucsonu. Zrovna jsem chtěl vyrazit, když se najednou objevil

mohutný opistolovaný polda, a že chce vidět papíry k vozu. „Má je

tady kamarád,“ řekl jsem. Dean s Marylou vyspávali pod jednou

dekou vzadu na sedadle. Polda poručil Deanovi, aby vylezl ven.

Zničehonic vytasil pistoli a zařval: „Pracky nahoru!“

„Šéfe,“ slyšel jsem, jak Dean říká konejšivě a trochu posměšně,

„šéfiku, já jsem si jen zapínal poklopec.“ Dokonce i ten polda se

musel usmát. Dean vylezl ven, zablácenej, otrhanej, na sobě triko,

drbal se na břiše, huhlal nadávky a koukal všude možně po řidičáku a

papírech od vozu. Polda se nám zatím prohrabával v kufru. Všechny

papíry byly v pořádku.

158

„To bylo jen pro kontrolu,“ řekl s širokým úsměvem. „Můžete

pokračovat. Benson je docela fajn město. Jestli se tu zastavíte na

snídani, tak to sami poznáte. Určitě se vám tu bude líbit.“

„Ano, ano, ano,“ mrmlal Dean, aniž ho vůbec poslouchal, a

vypálil pryč. Všichni jsme si oddechli. Policajti bývají dost

podezíraví, když se setkají s bandou mladistvých, co si přijedou v

novým bouráku, ale v kapse nemají ani floka a jsou nucení

zastavovat hodinky. „Pořád musej otravovat,“ nadával Dean, „ale

tenhle polda byl aspoň lepší než ta krysa z Virgínie. Pořád pasou po

ňáký trefě, aby se dostali do novin. Myslej si, že v každým auťáku je

nejmíň tlupa chicagskejch gangsterů. Prostě se nuděj.“ Blížili jsme se

k Tucsonu.

Tucson leží v překrásné poříční krajině porostlé mesquitem a nad

městem se vypíná zasněžené Catalinské pohoří. Město vypadalo jako

obrovské staveniště, všude divocí, dychtiví, neúnavní, pracovití,

veselí lidi, každý je tu jen na jednu na dvě sezóny; šňůry prádla,

kamióny; davy lidí s transparenty se hnaly kamsi do středu města,

všechno tu je už ryze kalifornské. Fort Lowell Road, silnička, na

které stál Hinghamův domek, se táhne po vyprahlé pouštní rovině a

vine se podél říčního koryta pod krásnými stromy. Zahlédli jsme

zdálky Hinghama, jak sedí na zahrádce a nad něčím dumá. Je

spisovatel, do Arizony přijel jen proto, aby měl dost klidu na psaní.

Je to vysoký, plachý satirik s klátivou chůzí, který na člověka jen

mumlá a ani se na něj pořádně nepodívá a přitom říká věci, že by se

jeden fakt potrhal. Má ženu a dítě a všichni bydlí v malém baráčku z

vepřovíc, který pro něj kdysi postavil jeho indiánský poručník. Jeho

matka, exaltovaná Američanka celá divá po keramice, korálcích a

literatuře, bydlí sama v domku naproti přes dvůr. O Deanovi se

Hingham doslechl jen z korespondence. Snesli jsme se na něj jako

kobylky, všichni parádně hladoví včetně toho zkriplenýho stopaře

Alfreda. Hingham měl na sobě starý svetr a bafal z dýmky do

štiplavého pouštního vánku. Jeho matka vyběhla z domu a pozvala

nás do kuchyně na dlabanec. V obrovském kastrolu jsme si uvařili

horu špaget.

159

Pak jsme odjeli kus dál na křižovatku ke krámku s lihovinama,

kde si Hingham nechal proplatit šek na pět dolarů a vtisknul mi ty

prachy do ruky.

Nastalo velké loučení. „Udělali jste mi radost,“ říkal Hingham a

koukal stranou. Kdesi za stromy, za písčitou rovinou rudě

probleskovalo neónové světlo hospody. Tam chodil Hingham na

pivo, když už ho unavilo psaní. Cítil se osamělý a těšil se zpátky do

New Yorku. Bylo smutný dívat se na jeho vysokou postavu, jak se

nám ztrácí ve tmě, vzdalovali jsme se pryč a bylo to jak s těma

ostatníma v New Yorku nebo New Orleansu: jejich postavy se

nezřetelně rýsují pod nesmírností nebe a vše kolem nich se utápí.

Kam jít? co dělat? co z toho? – spát! Ale ta parta cvoků zas uháněla

dál a dál.

9

Kousek za Tucsonem jsme na tmavé silnici zahlédli dalšího

stopaře. Byl to Okie z Bakersfieldu v Kalifornii a rovnou na nás

vysypal svůj příběh: „Svinská věc, chlapi, v Bakersfieldu mě vzal

auťák z cestovní kanceláře, ale kytaru jsem nechal vkufru jinýho auta

a to teď někde zmizelo – kytara a můj kovbojskej úbor jsou pryč;

abyste věděli, jsem muzikant. V Arizoně mám vystupovat s kapelou

Johnnyho Mackawa. A teď jsem sice v Arizoně, jenže úplně bez

peněz a ještě mi někdo ukrad inštrument. Chlapi, prosím vás, vemte

mě zpátky do Bakersfieldu a já vám seženu peníze od svýho bráchy.

Kolik potřebujete?“ Potřebovali jsme zrovna tak na benzín z

Bakersfieldu do Friska, čili asi tři dolary. Tak už nás bylo v autě pět.

„Zdravíčko, milostivá,“ pozdravil muzikant zdviženým kloboukem

Marylou a jelo se.

Uprostřed noci jsme z výšky horské silničky zahlédli světla Palm

Springs. Za svítání jsme se přes zasněžené průsmyky pomalu

propracovávali k městečku Mojave, které je vstupní branou k

velkému průsmyku Tehachapi. Okie se probudil a dával k lepšímu

srandovní historky; sladký prcek Alfred se jen usmíval. Okie

vyprávěl, že znal chlápka, co odpustil svý ženě, že ho chtěla zastřelit,

dostal ji z vězení, a to jen proto, aby ho napodruhý opravdu

odpráskla. Zrovna, když to vyprávěl, projížděli jsme kolem ženského

160

vězení. Kousek před ním jsme viděli ústí Tehachapiského průsmyku.

Dean si sedl k volantu a hlaďounce nás vyvezl až na samý vrchol

světa. V jednom kaňonu po cestě jsme minuli obrovskou cementárnu

zahalenou do oblaků prachu. A pak už jsme se spouštěli dolů. Dean

vypnul motor, vyhodil rychlost a švihal to vlásenkama z kopce,

předjížděl a dělal vůbec všechno, co se dá, aniž k tomu potřeboval

plyn. Pevně jsem se držel. Občas se silnice na moment zvedla

vzhůru. Předjížděl auťáky úplně bez hlesu, bylo to vždycky jen mžik.

Znal tady v tom exportním průsmyku každou zatáčku, každou

nerovnost. Když jsme se stáčeli o sto osmdesát stupňů doleva kolem

nevysoké skalní stěny, která shlížela až na dno světa, vyklonil se

Dean daleko po své levici, napřaženýma rukama se pevně držel

volantu a už jsme si to vykrůcali, a když se zas zatáčka stáčela

doprava, vyklonil se daleko po své pravici, až jsme se s Marylou

museli naklánět s ním. A takhle jsme se snově snášeli dolů do

Sanjoaquinského údolí. Leželo už jen pár kilometrů pod náma,

skutečné dno Kalifornie, zelené a kouzelné z našeho ptačího pohledu.

Urazili jsme padesát kilometrů úplně zadarmiko.

Najednou na nás všechny sedla báječná nálada. Hned ve městě

začal ze sebe Dean sypat všecko, co o Bakersfieldu věděl. Ukazoval

mi penzióny, v kterých pobýval, nádražní hotýlky, herny, dinery,

kolejiště, kde seskakoval z lokomotivy, aby si kousek od trati natrhal

víno, čínské hospůdky, v kterých jedl, lavičky v parku, kde lovil

holky, a další a další místa, kde nedělal nic, jen vysedával a

vyčkával. Deanova Kalifornie – země divoká, významná a

strastiplná, země osamělých a vyhoštěných a bláznivých milenců,

kteří se sem slétají v hejnech, země, v které každý vypadá trochu

jako hezký, zlomený dekadentní herec. „Člověče, zrovna na támhlety

židli před támhletím dragstórem jsem strávil hodiny a hodiny.“ Na

všechno si vzpomínal – na všechny karetní večírky, ženský, na

každičkou smutnou noc. A zničehonic jsme projížděli kolem místa,

kde jsme v říjnu sedmačtyřicátého seděli s Terry pod měsícem na

starých tuláckých bednách a popíjeli víno. Chtěl jsem o tom

vyprávět, ale Dean byl až příliš v ráži, než aby poslouchal. „Támhle

jsme s Dunkelem celý odpoledne chlastali pivo a hučeli do jedny

tutový malý servírky z Watsonvillu – ne, z Tracy, jasně, z Tracy byla

161

– a jmenovala se Esmeralda, člověče, nebo tak nějak.“ Marylou si

zatím sumírovala, co bude, až dorazí do Friska. Alfred líčil, jaký

balíky peněz dostaneme od jeho tety v Tulare, a Okie nás vedl za

město k baráku svého bráchy.

Bylo odpoledne, když jsme zastavili před domkem porostlým

růžemi a Okie vlezl dovnitř a klábosil s nějakou ženskou. Čekali

jsme na něj čtvrt hodiny. „Začínám mít pocit, že ten člobrda je asi

stejně bohatej jako já,“ řekl Dean. „Zas budem nahraný! Nemyslím,

že mu po tom jeho idiotským husarským kousku bude někdo z rodiny

ochotnej dát cent.“ Z baráku se vrátil schlíplej Okie a směroval nás

zpátky do města.

„Svinská věc, chlapi, rád bych toho bráchu našel.“ Poptával se po

různých místech. Asi se cítil naším vězněm. Nakonec jsme dorazili k

velké pekárně a odtud vyšel Okie i se svým bráchou, který měl na

sobě montérky a zřejmě tu pracoval jako mechanik. Několik minut

spolu mluvili. Okie vyprávěl všem příbuzným o svých pohnutých

osudech a o ztrátě kytary. Ale ty prachy dostal a dal nám je. Do

Friska jsme to měli jistý. Poděkovali jsme mu a jeli dál.

Další zastávka byla v Tulare. Hnali jsme se dolů údolím.

Naprosto schvácenej a vyplivanej jsem se rozvaloval na zadním

sedadle a někdy odpoledne, když už jsem o sobě nevěděl, svištěl si to

náš zablácený hudson kolem těch stanů před Sabinalem, kde jsem

kdysi v přízračné minulosti žil a miloval a pracoval. Dean se sveřepě

nakláněl nad volantem a písty dostávaly co proto. Když jsme do

Tulare dojeli, byl jsem ještě v limbu. Probudil jsem se, jen abych

vyslechl ty šílený podrobnosti: „Sále, vzbuď se! Alfred nasel ten

krámek svý tety, jenže víš, co se stalo? Ta ženská zastřelila svýho

muže a je teď v base. Krám je zavřenej. Nedostali jsme ani floka.

Sleduješ to? Vidíš, co se děje? Ten Okie nám přece vypráhl něco

navlas podobnýho. Průsery jsou všude, samý trápení – hergotsakra!“

Alfred si okusoval nehty. V Maděře jsme odbočovali ze silnice na

Oregon a tak jsme se s ním museli rozloučit. Popřáli jsme mu moc

štěstí a co nejrychlejší zbytek cesty. Řekl nám, že to byl jeho nejlepší

stop v životě.

A pak už to nemohlo trvat víc než pár minut, co jsme se před

Oaklandem vydrápali na první kopečky předhůří a najednou už jsme

162

byli parádně vysoko a přímo před náma se doširoka rozkládalo San

Francisco, to báječné bílé město položené na jedenácti kouzelných

pahorcích, a kolem modrý Pacifik se stěnou bílých par z

bramborového políčka a pak kouř a zlatavost pozdního odpoledne.

„Támhle plave!“ zaječel Dean jak na velrybářské lodi. „Jo-joj! A

máme to! Benzín vystačil! Dejte mi vodu! Tady končí země!

Nemůžem už jet ani o fous dál, poněvadž tady končí země! Hele,

Marylou, zlatíčko, jděte se Salem rovnou do hotelu a počkejte, až si

pro vás ráno přijdu – chci říct hned, až to všechno srovnám s

Camillou a jen co zjistím u Frenchmana, jakej mám rozpis služeb na

dráze. A jakmile budem ve městě, ze všeho nejdřív si musíte koupit

noviny kvůli inzerátům na volný místa.“ A to už jsme se blížili k

mostu přes Sanfranciskou zátoku a pak po něm až do města.

Administrativní budovy v centru se po prškách světel rozsvěcovaly a

člověk si musel vzpomenout na detektiva Sama Spadá. Když jsme se

na 0’Farrell Street vypotáceli z auta a protahovali se a lapali po

dechu, bylo to, jako když vystoupíte na souš po dlouhé plavbě po

moři: příkrá ulice se nám houpala pod nohama, ve vzduchu to vonělo

z Čínské čtvrti tajemnýma orientálníma omáčkama. Všechno jsme

vyházeli z auta na chodník na jednu obrovitánskou hromadu.

A najednou nám Dean dával sbohem. Švihal za Camillou, aby

zjistil, jak to vypadá. Stáli jsme s Marylou tupě na chodníku a

koukali za ním, jak odjíždí. „Vidíš toho sketu?“ kroutila hlavou

Marylou. „Když se mu to hodí, tak tě nechá v bryndě, ani nemrkne.“

„Já vím,“ řekl jsem, ohlídnul jsem se k Východu a zavzdychal.

Neměli jsme ani floka. O penězích se Dean vůbec nezmínil. „Kam

půjdem?“ Courali jsme úzkými romantickými uličkami ověšení

svými svršky a ranci. Kolem nás procházeli zlomení komparsisti a

povadlé hvězdy, rozčarovaní kaskadéři a sázkaři na miniautíčka,

teskliví Kaliforňané smutníci nad koncem kontinentu, fešáčtí,

dekadentní playboyové, motelové blondýnky s oteklýma očima,

rabijáti, pasáci, kurvy, maséři, hoteloví poslíčci – dohromady pěkná

banda ztracených existencí, a jak má člověk ksakru žít mezi takovou

sebrankou?

163

10

Nicméně Marylou se v okruhu těchhle lidí kdysi pohybovala –a

byli mezi nima i někteří opravdoví kriminálníci –, takže to netrvalo

dlouho a už nás jeden popelavý recepční pouštěl do hotelového

pokoje na dluh. To byl první krok. Pak jsme se ještě potřebovali

najíst, ale na to jsme si museli počkat až do půlnoci, kdy jsme v

sousedním pokoji objevili jakousi zpěvačku z nočního klubu, která

nám v koši na žehličce zavěšené spodkem vzhůru za ramínko na šaty

ohřála konzervu vepřového s fazolema. Koukal jsem z okna na

blikající neony a myslel na Deana a divil se, proč nepečuje o naše

blaho. Od toho roku jsem mu přestal věřit. Pobyl jsem v San

Francisku týden a byl to ten nejbídnější čas v mém životě. Nachodili

jsme se s Marylou spousty kilometrů a sháněli prachy na jídlo.

Dokonce jsme navštívili jakési opilé námořníky, Maryliny známé, v

jejich ubytovně na Mission Street: poctili nás whiskou.

V hotelu jsme spolu strávili jen dva dny. Došlo mi, že teď, když

byl Dean pryč, ztratila o mě Marylou zájem; to mě jen využívala jako

jeho kámoše, aby se dostala blíž k tomu pravýmu. Začali jsme se

hádat. Ale taky jsme strávili celé dvě dlouhé noci v posteli, kde jsem

jí líčil své sny. Vyprávěl jsem jí o velkém hadu, který je zavrtán do

země jako červ do jablka a jednoho dne navrší obrovský kopec, který

po něm nazvou Hadí vrch, a on se roztáhne do délky stovek

kilometrů a poleze po Zemi a všechno bude požírat. Řekl jsem jí, že

ten had je Satan. „A jak to dopadne?“ zakňourala a pevně se ke mně

přitiskla.

„Jeden svatej, kterej se jmenuje doktor Sax, ho zničí bylinkama, z

kterejch právě teď kdesi ve své chatrči v podzemí Ameriky vaří

čarodějné] nápoj. Je možný, že se zjistí, že ten had je jen slupka plná

holubiček, takže až zemře, vyletí z něj obrovský hejno holubic

bělostných jak sperma a ty se rozlítnou na všecky strany a po celým

světě roznesou mír.“ Byl jsem už celej pomatenej hladem a hořkostí.

Jednoho večera Marylou utekla s majitelem jakéhosi nočního

klubu. Cekal jsem na ni podle dohody na druhé straně ulice na rohu

Larkin Street a Geary Street a hlady jsem šilhal, když se najednou

naproti vynořila z foyeru přepychového činžáku a s ní její

kamarádka, majitel klubu a nějaký umaštěný starší chlápek

164

žmoulající v ruce svazek bankovek. Původně tam šla jen za svou

kamarádkou. Konečně jsem viděl, jaká to je děvka. I když mě tam na

tom rohu viděla, ani se po mně neohlídla. Kráčela na svých útlých

nožkách ke cadillaku, nastoupila a byli pryč. Tak jsem tady zbyl

úplně sám a bez ničeho.

Toulal jsem se po městě, zvedal ze země vajgly; zrovna jsem šel

kolem obchůdku se smaženými rybami na Markét Street a najednou

koukám, že ta ženská uvnitř na mě vyděšeně zírá. Byla to majitelka a

zřejmě měla pocit, že hodlám vtrhnout dovnitř s pistolí v ruce a celý

ten její krámek vybrakovat. Sel jsem o kus dál. Pak mě najednou

napadlo, že to je moje dvě stě let stará anglická máma a já že jsem

její loupežnický synek, který se vrací z lapáku, aby zmařil její

poctivou obchodnickou živnost. Ztuhnul jsem na chodníku jak v

extázi. Valil jsem oči dolů po Markét Street a nevěděl, jestli to je

tahle ulice anebo Canal Street v New Orleansu: směřovala k vodě, k

obyčejné univerzální vodě stejně jako Dvaačtyřicátá v New Yorku.

Tak jak má ksakru potom člověk poznat, kde je? Vzpomněl jsem si

na Eda Dunkela a na jeho přízrak z Times Square. Byl jsem v deliriu.

Toužil jsem se vrátit a podívat se znovu na tu svou podivnou

dickensovskou matku a její obchůdek. Klepal jsem se od hlavy k

patě. Připadalo mi, že se mi vzpomínky v dlouhém sledu vracejí až k

roku 1750 a k Anglii, a že tenhle já v San Francisku je někdo úplně

jinej, s jiným životem a jiným tělem. „Prosím ne,“ slyšel jsem

vyděšený výkřik té ženy, „nevracej se a nenič svou poctivou

pracující matku. Už nejsi mým synem – zříkám se tě, jako jsem se

zřekla i tvého otce, svého prvního manžela. Zde tento ušlechtilý Řek

se nade mnou slitoval.“ Majitelem obchodu byl jakýsi Rek. „Nejsi

dobrým člověkem, lákají tě pitky a potyčky, a nakonec mě chceš

ještě hanebně oloupit o skromné plody mého poctivého zaměstnání.

Ach, synu! Což nedokážeš padnout na kolena a prosit o odpuštění

všech svých hříchů a hanebných skutků? Dítě ztracené! Odejdi!

Nelámej více mé srdce! V dobrém jsem na tebe zapomněla. Neotvírej

zacelené rány. Zmiz a nevracej se ke své pokorné, udřené matce,

ztěžka shánějící ubohé krejcárky, ty chtivý, hrubý, zlořečený synu

mé krve. Ach, synku! Synku!“ Vzpomněl jsem si na vizi o Big

Papovi, kterou jsem měl v Graetně. A jen na malinkou chvíli jsem

165

zažil ten správný pocit skutečné extáze, po kterém jsem vždycky

toužil, pocit, že jsem dokonale překročil hranici plynoucího času a

ocitl se v bezčasovém království stínů, odkud jen s úžasem zírám na

pochmurnost a prázdnotu světa smrtelníků a slyším, jak mi za patama

uhání smrt a pohání mě kupředu, protože ji samu žene vpřed jiný

přízrak, a tak pospíchám až k jakési desce, ze které se odlepují

všichni andělé a letí do posvátného prostoru nestvořeného prázdna; z

Čiré Mysli vyzařují silné a neviditelné paprsky a na křídlech

kouzelných nebeských motýlů se otvírá nespočet leknínových květů.

Slyšel jsem nepopsatelný kypící řev, který mi neprocházel uchem,

ale trval všude kolem mě a nepatřil do kategorie zvuků. Uvědomil

jsem si, že jsem zemřel, ale zas se nesčíslněkrát probral k životu,

jenže jsem si zrovna nedokázal vzpomenout, jak k tomu došlo,

protože ten přechod mezi životem a smrtí zpátky k životu je cosi

zázračně snadného, jen taková menší magická operace, něco, jako

když se miliónkrát uložíte ke spánku a znovu proberete – v čiré

bezmyšlenkovitosti a v hlubokém nevědomí o tom, co činíte.

Uvědomil jsem si, že tyhle záchvěvy života a smrti mohou probíhat

jen na pozadí nehybné Mysli, jako když se vánek proběhne po

zrcadlově čiré stojaté hladině. Pocítil jsem sladké houpavé štěstí jako

po pořádné injekci heroinu do velké žíly, jako po pořádném loknutí

vína v pozdním odpoledni, až člověka zamrazí. Nohy se mi třásly.

Myslel jsem, že musím každou chvíli umřít. Ale neumřel jsem, ušel

jsem šest kilometrů a našel deset dlouhých vajglů, které jsem si

odnesl do Marylina hotelového pokoje, vysypal jsem tabák do své

staré dýmky a zapálil. Na to, abych pochopil, co se stalo, jsem byl

ještě moc mladý. Seděl jsem u okna a větřil vůni veškerého žrádla v

celém San Francisku. Tam někde byly rybářské hospůdky, kde měli

ještě teplé housky a kde bych si pošmáknul i na odpadcích v koši, a i

samotné jídelní lístky tam z té spousty poživatin musí být celé

křehoučké a jakoby namočené do vroucí polívky a dokřupava

vysmažené, že bych je snad taky snědl. Ukažte mi rybí šupinu na

jídelním lístku, a já ji zbaštím; dejte mi čuchnout rozpuštěného másla

a krabího klepeta. Tam někde byly hospůdky, ve kterých se podávaly

tlusté krvavé rostbífy aujus a pečená kuřata na víně. Tam někde byly

hospůdky, kde si na grilech prskaly hamburgery a kde kafe stálo

166

pouhej čtvrťák. Ach Bože! – ta vůně omastku a koření, která mi

vanula do pokoje z Čínské čtvrti a mísila se s vůní špagetových

omáček z North Beach; a jak k tomu voněli křehcí krabi od

Fisherman’s Wharf! – a co kotletky na špízu u Fillmora? A vraž do

toho ještě vůni chili papriček z Markét Street, hot dogs a smažené

brambůrky s laciným červeným vínem a dušené mušličky ze

Sausalita z druhé strany zátoky, a máš celý můj sanfranciský sen.

Přidej ještě mlhu, tu syrovou hladovou mlhu a pulsující neony sladké

noci a klapot vysokých podpatků krasotinek a bílé holubice za

výkladem čínského hokynářství…

11

V takovémhle stavu mě našel Dean, když se přece jen rozhodl, že

stojím za záchranu. Vzal mě domů ke Camille.

„Kde máš Marylou, člověče?“

„Utekla mi, děvka.“ Po Marylou byla Camille úplné blaho. Milá,

dobře vychovaná mladá žena, která si ještě pamatovala, že těch

osmnáct dolarů, co jí Dean poslal, bylo ode mě. Ach, kdepak je tě

konec, sladká Marylou? Těch pár dní u Camilly jsem se jen

rekreoval. Z jejího obývacího pokoje v dřevěném činžáku na Liberty

Street byla vidět všechna ta zářivá zelená a červená světla deštivé

sanfranciské noci. Dean se v těch dnech zaměstnával vůbec

nejsměšnějším podnikem ve svém životě. Chodil po domácnostech a

v kuchyních předváděl nový typ tlakového hrnce. Jakýsi obchodník

mu dal vzorky a prospekty. První den překypoval energií. Jezdil jsem

na pochůzky s ním. Nejdřív se vždycky nechal přizvat k večeři a pak

zničehonic vyskočil a začal předvádět ten hrnec. „Kamaráde,“

vykřikoval Dean vzrušeně, „tohle je ještě větší vodvaz, než když

jsem dělal u Sináha. Sináh prodával po Oaklandu encyklopedie.

Nikdo mu neutek. Mluvil bez přestání a hopsal kolem dokola,

chechtal se a škemral. Jednou jsme takhle vtrhli do jedny okieský

rodiny, kde se zrovna chystali na funus. Sináh padnul na kolena a

začal se modlit za spásu nebožtíka. Všichni ti Okieové se dali do

breku. Prodal jim celej encyklopedickej soubor. To byl největší

šílenec na světě. Rád bych věděl, co s ním teď je. Když někde měli

pěkný dcerunky, tak jsme si je vzali do kuchyně a tos měl vidět.

167

Hergot, a dneska odpoledne jsme byl v kuchyni s tou nejfantastičtější

paničkou, co si dovedeš představit – předváděl jsem jí hrnec s

rukama takhle vobtočenejma kolem ní. Joj! Bože!“

„Drž se toho, Deane,“ řekl jsem mu, „a možná jednou skončíš

jako starosta San Franciska.“ Celou tu svou řeč o hrncích měl

natrénovanou, zkoušel si to vždycky večer na mně a na Camille.

Ale jednou ráno jsem ho viděl, jak stojí nahý u okna a kouká na

východ slunce. Vypadal jako příští pohanský patriarcha města. Jenže

jeho elán už byl pryč. A jedno deštivé odpoledne dorazil obchodník,

aby zjistil, jak si Dean vede. Našel ho rozvalenýho na pohovce. „Jak

jdou obchody?“ zeptal se.

„Nijak,“ odpověděl Dean, „chci teď zkusit zas něco novýho.“

„A co hodláte udělat se všemi těmi vzorky?“

„Nevím.“

V hrobovém tichu sesbíral obchodník své smutné hrnce a odešel.

Nějak mě to všecko zmáhalo a Deana jakbysmet.

Jenže jednou večer jsme se sebrali a šli do malého nočniho klubu

ve městě podívat se na Slima Gaillarda. Slim Gaillard je vysokej

hubenej černoch s velkýma smutnýma očima, který pořád říká:

„Jasan-arůni“ a „Hoďte sem bourbon-arůni“. Velká banda mladých

polointelektuálů mu vysedává u nohou a poslouchá, jak to Slim

rozjíždí na piano, kytaru a bonga. Když se rozehřeje, shodí košili a

triko a skutečně jede. Dělá a říká všecko, co mu zrovna vleze do

palice. Zpívá třeba „Cement Mixer, Put-ti Put-ti“ a najednou zpomalí

a zasní se nad svýma bongama a prsty se mu sotva dotýkají bubínků,

až se každý musí bez hlesu naklánět kupředu, aby slyšel; myslíte si,

že to potrvá tak minutu, jenže ono to jde pořád dál, skoro hodinu,

neslyšné jemné zvuky, které vyklepává konečky prstů, čím dál tím

tišší a tišší, až už neslyšíte nic a otevřenýma dveřma zaznívá dovnitř

randál zvenku. Pak se potichoučku zvedne, vezme si mikrofon a

začne skandovat: „Fajn--arůni… bezva-rati… helou-růni… bourbon-

arůni… všichni-arůni…jak vám to jde s holkama, vy kluci z přední

řady-arůni… ar-růni… I o-vati… arar-růni…“ A takhle to jde asi

čtvrt hodiny a jeho hlas je čím dál tišší a tišší až do vytracena. Jeho

velké smutné oči se zabodávají do publika.

168

Dean stojí úplně vzadu a mumlá: „Bože! To je vono!“ Ruce má

sepjaté jak v modlitbě a leje z něj pot. „Sále, vidíš, Slim TO má, on

TO ví.“ A Slim si sedne k pianu a uhodí do dvou kláves, dvě C, pak

další dvě klávesy, pak jednu, dvě, a najednou se ten hranatej

mohutnej basista probere ze svýho zasnění, uvědomí si, že se tu hraje

„C Jam Blues“, bácne svým obrovským ukazovákem do strun a

rozjede ten těžký, dunivý rytmus a všichni se začnou kývat do rytmu

a jen Slim vypadá pořád stejně smutně; takhle jazzujou půl hodiny a

pak se Slim doopravdy vodváže, přitáhne si bonga a začne do nich

vyťukávat ty nejbláznivější kubánský rytmy a huláká k tomu jak

cvok španělsky a arabsky a peruviánským dialektem a egyptským

dialektem a vůbec všemi možnými jazyky, které zná a kterých zná

spoustu. A najednou je konec, pokaždý to trvá jen dvě hodiny. Slim

Gaillard vstane, postaví se ke sloupu a zas teskně kouká kamsi přes

hlavy lidí, kteří se kolem něho shlukují. Kdosi mu podá flašku

bourbonu. „Bourbon-arůni… Díky-ti--vati…“ A nikdo neví, kde

zrovna Slim je. Dean měl jednou sen, že je těhotnej a že leží na

trávníku kalifornského špitálu s úplně modrým nafouknutým

břichem. Kousek dál pod stromem seděl s partou barevných Slim

Gaillard. Dean na něj upřel své zoufalé mateřské oči a Slim mu

pokynul: „Těpéro-růni…“ Teď za ním Dean zašel: pomalu se blížil k

svému Bohu, pokládal Slima za Boha, ukláněl se a ošíval se před ním

a poprosil ho, aby si k nám přisedl. „Fajn-arůni,“ souhlasil Slim;

přisedl by si ke každému, jenže nikomu nemohl zaručit, že s ním

bude pobývat i duchem. Dean sehnal stůl, objednal pití a seděl ztuhle

přímo před Slimem. Slim mu zasněně zíral kamsi přes hlavu. Každou

chvilku řekl: „Ar-růni!“ a Dean na to: „Jasně!“ Seděl jsem tam s

oběma těma blázny u jednoho stolu. Nic se nestalo. Pro Slima

Gaillarda byl celej svět jedno velký arůni.

Ještě tu noc jsem v baru na rohu Fillmore Street a Geary Street

viděl Lampshada. Lampshade je mohutnej černoch, který obráží

všechny kabarety ve Frisku, v kabátě, s kloboukem na hlavě a šálou

kolem krku; skáče po pódiu a zpívá, až mu na čele nabíhají Žíly, pak

hlasitě zalapá po dechu a do kornetu vytrubuje to svý obrovský

houkavý blues, až srdce usedá. Při zpěvu vykřikuje po lidech: Jestli

chcete nebe, nemusíte umírat, začněte s Doctorem Pepperem a

169

skončete na whisky!“ Překřičí všechno na světě. Pitvoří se a svíjí a

dělá divy. Přišel k našemu stolu, naklonil se k nám a řekl: „Jo!“ A

nakonec se vypotácel ven na ulici a namířil si to k jinému podniku.

Pak tu byl Connie Jordán, pošuk, co dokáže zpívat a mávat

rukama, až z něho pot stříká na všecky kolem, přeskakuje mikrofon a

ječí jak ženská; pozdě v noci ho pak vidíte, vyčerpaného, s

pokleslými rameny, jak sedí v baru U Jamsona, poslouchá divoké

jam session, jeho velké kulaté oči zírají do prázdna a před sebou má

drink. Nikde jinde jsem neviděl podobně trhlý muzikanty. Jen tady

ve Frisku se dokáže každý jaksepatří vodvázat. Je to konec

kontinentu; co by se starali. Takhle jsme se s Deanem protloukali

San Franciskem, ale nakonec mi přišel poštou šek a já byl schopnej

vyrazit na cestu zpátky.

Jestli jsem z toho něco měl, že jsem se táhnul až sem do Friska, to

fakt nevím. Cemille chtěla, abych už odjel, a Deanovi to bylo fuk, tak

či onak. Koupil jsem si bochník chleba a kus masa a nadělal si zase

svých deset sendvičů na tu cestu přes kontinent. Stejně se všechny

zkazily ještě dřív, než jsem dorazil do Dakoty. Poslední noc se Dean

zcvoknul, kdesi v centru splašil Marylou a všichni tři jsme se

auťákem rozjeli přes zátoku do Richmondu, kde jsme v naftařské

čtvrti obráželi černošské jazzové brlohy. Marylou si zrovna sedala a

nějakej černoch jí odšoupnul židli těsně pod zadkem. Když šla na

záchod, nějaké děvenky ji tam obtěžovaly. Já zažil totéž. Dean byl

zpocenej od hlavy k patě. To byl konec. Honem pryč odtud.

Časně ráno jsem se s nima rozloučil a nastoupil do autobusu na

New York. Chtěli, abych jim nechal pár svých sendvičů. Odmítnul

jsem. Byla to ponurá chvíle. Všichni jsme měli pocit, že se vidíme

naposled v životě, a nijak zvlášť nás to netrápilo.

170

Kapitola třetí

1

Na jaře 1949 jsem měl ze svých armádních stipendijních šeků

ušetřeno pár dolarů, a tak jsem se rozjel do Denveru, že se tam snad

protentokrát usadím. Už jsem se viděl jako patriarcha středu

Ameriky. Ale ocitl jsem se tu sám a opuštěn. Nikdo tu nebyl –žádná

Babě Rawlinsová, Ray Rawlins, Tim Gray, Betty Grayová, Ronald

Major, Dean Moriarty, Carlo Marks, Ed Dunkel, Roy Johnson,

Tommy Snark, prostě nikdo. Poflakoval jsem se po Larimer Street a

Curtis Street, nějaký čas jsem pracoval na zelinářském tržišti, zrovna

tam, kde jsem se v roce 1947 nechal málem najmout – a byla to

vůbec nejtvrdší dřina v mém životě. Jednou jsem dokonce s partou

Japončíků musel přemístit několik desítek metrů po kolejích celý

vagón, jen tak holýma rukama a heverem, který s tím na jedno

otočení hnul sotva o pár milimetrů. Vláčel jsem bedny melounů po

zamrzlé podlaze mrazáků a stavěl je na rampu do pálícího slunce a

kejchal přitom jak divej. Proboha živýho a hvězdy nebeské, k čemu

tohle všechno?

Vpodvečer jsem se coural po městě. Cítil jsem se jako nepatrná

částečka na povrchu smutné rudé země. Minul jsem hotel Windsor, v

kterém v třicátých letech v době krize přebýval Dean Moriarty se

svým otcem; a jako by to bylo dnes, koukal jsem kolem, jestli někde

toho smutného a bájného kovotepce své mysli nespatřím. Buď

najdete někoho, kdo vám připomene vašeho otce na takových

místech, jako je Montana, anebo hledáte otce svého kamaráda v

místech, kde už není.

V nafialovělém smrákání jsem se celej rozbolavělej vlekl pod

světly Sedmadvacáté a Welton Street, denverskou barevnou čtvrtí, a

přál si být černý, poněvadž jsem cítil, že ve všem, i v tom

nejbáječnějším, co mi kdy bělošský svět poskytnul, nebylo nikdy

dost zanícení, nikdy dost života, radosti, srandy, tmy, muziky, noci.

Zastavil jsem se u stánku, kde prodávali pálivé červené chili papričky

v kornoutu; jeden jsem si koupil a pojídal jsem papričky a putoval

171

dál tajemnýma temnýma ulicema města. Přál jsem si být denverským

Mexikáncem, nebo i ubohým ztahaným Japončíkem, čímkoli, jen ne

tímhle zhnuseným bělochem zbaveným všech iluzí. Celý svůj život

jsem měl „bílé“ ambice: kvůli nim jsem třeba nechal i tak fajn holku,

jakou byla Terry ze Sanjoaquinského údolí. Procházel jsem kolem

temných verandiček mexikánských a černošských domků, ozývaly se

tam tiché hlasy, občas se ze šera vynořilo hnědé kolínko smyslné

tajemné děvy, za růžovými keři vykukovaly tmavé tváře mužů, malá

děcka seděla jak mudrci v starodávných houpacích křeslech. Minula

mě skupinka barevných žen, jedna z těch mladších se odtrhla od

ostatních panímám a rychle ke mně přiběhla – „Ahoj, Joe!“ –, ale

hned viděla, že to není Joe, a pádila pryč po uši v rozpacích. Kéž

bych byl Joe. Ale byl jsem to jen já. Sal Paradise; smutně jsem

bloumal tou divokou tmou, noc byla nesnesitelně sladká, a já toužil

prohodit aspoň pár slov se šťastnýma, opravdovýma, zanícenýma

černochama téhle země. Ošuntělé baráčky mi připomněly Deana a

Marylou, kteří tak dobře znali tahle místa už od svých dětských let.

Kéž bych je tu někde potkal!

Kus dál na rohu Welton Street a Třiadvacáté v záři reflektorů

osvětlujících benzínovou nádrž se hrál softballový zápas. Každý

nadhoz doprovázel mohutný řev hordy nadšených diváků. Zvláštní

mladí hrdinové všeho druhu, běloši, barevní, Mexikánci, čistí

Indiáni, hráli svou hru se srdceryvnou vážností. Obyčejní amatéři

navlečení do sportovních dresů. Za své atletické kariéry jsem si ani

jednou nedovolil vystupovat v podobném prostředí, v noci, v záři

světel, před rodinama a dětma ze sousedství, před známýma

holkama; vždycky to byla škola a událost a vážný ksichty, žádná

klukovská a lidská sranda jako tady. Teď už ale bylo pozdě. Vedle

mě seděl starej černoch, který tu nejspíš takhle trávil každý večer. O

kus dál byl běloch, starej vandrák, a za ním celá mexická rodinka,

pak tlupa holek, nějací kluci – prostě lidstvo, bez ladu a skladu. Ach,

jak smutně té noci zářila světla! Mladý nadhazovač vypadal přesně

jako Dean. Mladá blondýnka přede mnou vypadala přesně jako

Marylou. To byla denverská noc; nezbývalo mi než umřít.

Tam v Denveru, Denveru se to stalo, tam nezbývalo mi než umřít.

172

Naproti přes ulici seděly na zápraží před svými domky černošské

rodiny; klábosili a dívali se skrz stromy nahoru po hvězdách a

odpočívali v té něžné pohodě a občas jen mrkli, jak to vedle hrajou.

Po ulici projela za tu dobu spousta aut, a vždycky když byla na

semaforu červená, musely zastavit na rohu. Vládnul tu vzruch a

vzduch vibroval opravdickým blaženým životem, který neví nic o

rozčarování a „bílém smutku“ a podobných věcech. Starej černoch

vylovil z kabátu plechovku piva a začal ji otvírat a starej běloch po ní

házel závistivě okem a štrachal po kapsách, jestli by snad taky neměl

na jednu. Bože, jak jsem umřel! Zvedl jsem se a šel pryč.

Zaskočil jsem za jednou moc bohatou dívkou, kterou jsem tu

znal. Ráno vytáhla ze své silonové punčochy stodolarovou bankovku

a řekla: „Něco jsi povídal o cestě do Friska; jestli je to tak, ber a užij

si to.“ A tak se všechno vyřešilo; v cestovní kanceláři jsem splašil

auto do Friska za jedenáct dolarů na benzín a vyrazil trapem napříč

kontinentem.

K autu patřili dva maníci, co o sobě prohlašovali, že jsou pasáci.

Pak tam byli další dva, a to byli jako já pasažéři. Seděli jsme strnule

a upínali se k cíli své cesty. Přehoupli jsme se přes Berthoudský

průsmyk, a pak dolů na rozlehlou náhorní plošinu. Tabernash,

Troublesome, Kremmling, průsmykem Rabbit Ears do Steamboat

Springs a ven do kraje, osmdesát kilometrů po zaprášené objížďce;

pak Craig a už je tu Velká americká poušť. Jak jsme přejížděli

hranice mezi Coloradem a Utahem, uviděl jsem na obloze Boha, měl

podobu obrovským sluncem ozářených mračen vznášejících se nad

pouští a jako by na mě ukazoval prstem a říkal: „Jeď tudy a pokračuj,

jsi na cestě do nebe.“ Tak fajn, proč ne, jenže mě teď víc zajímaly

staré prohnilé vozy a biliárové stoly vystrčené před stánky s coca-

colou na poušti a pak ty staré chatrče s ošlehanými odrbanými

plakáty, co se plácaly v strašidelných závojích pouštního větru a

hlásaly: „Zde žil Chřestýš Bili,“ nebo „Tady se léta skrývala Annie

Rozbitá Huba“. Jasně, a frčíme dál! V Salt Lake City si pasáci

zkontrolovali své děvy a pokračovali jsme v cestě. A než jsem věděl,

o co vlastně jde, nastala hluboká noc a už tu bylo bájné San

Francisco roztažené podél zátoky.

173

Hned jsem se rozběhl za Deanem. Žil teď v jakémsi malém

domku. Hrozně jsem si přál vědět, co mu tentokrát haraší v hlavě a

vůbec co se bude dít, poněvadž mě už nic nevázalo, všechny mosty

byly pryč a já se mohl na všecko vykašlat. Klepal jsem u něj na

dveře, a to už byly dvě hodiny ráno.

2

Dean přišel ke dveřím nahej jak prst a mohl by tam stát třeba

prezident, jeho by to nerozházelo. Svět mu byl předkládaný za

syrová. „Sal!“ vykřikl s nezastíraným úžasem. „To bych byl do tebe

neřek. Tak jsi přece jen za mnou přijel.“

„Jo,“ přikývl jsem. „Jde to se mnou nějak na levačku. Co ty?“

„Nic moc, nic moc. Ale musíme probrat milión věcí, Salíku, ko-neč-

ně budeme mít čas to všecko probrat a zvládnout.“ Shodli jsme se, že

už bylo načase, a zapadli dovnitř. Můj příchod byl něco jako zjevení

podivného hrůzného anděla v domácnosti beránčího rouna. Jak jsme

s Deanem rozjařeně klábosili dole v kuchyni, začaly se shora ozývat

podivné steny. Ať jsem řekl cokoli, Dean na to odpovídal divokým

přidušeným zimničným Jol“. Camille věděla, co se stane. Zřejmě byl

Dean pár měsíců v klidu, ale teď se zjevil ten anděl a jeho to zas

popadlo. „Co je s ní?“ zeptal jsem se šeptem.

„Je to s ní pořád horší a horší, kamaráde,“ vyprávěl, „brečí a dělá

kravály, nenechá mě jít ani na Slima Gaillarda, a kdykoli se někde

zdržím, tak je celá bez sebe, a když pak zůstanu doma, tak na mě

nemluví a říká, že jsem hnusný zvíře.“ Běžel ji nahoru uklidnit.

Slyšel jsem, jak Camille ječí: „Ty lháři, lháři jeden, lháři!“ Využil

jsem šance si ten jejich báječnej baráček prohlídnout. Byla to

jednoposchoďová nachýlená dřevěná chaloupka posazená přímo

mezi činžáky na vrcholu Russian Hillu s vyhlídkou na zátoku; mělo

to čtyři místnosti, tři nahoře a jednu obrovitánskou kuchyň dole v

přízemí. Z kuchyně vedly dveře na travnatý dvorek, kde byly

rozvěšeny šňůry s prádlem. Vzadu za kuchyní měli komoru, v které

se válely Deanovy starý bagančata ještě pokrytý tlustým nánosem

texaského bláta, jak jsme tehdy v noci u řeky Brazos zapadli s

hudsonem do bahna. Samozřejmě že hudson byl pryč. Deanovi se

nepodařilo zaplatit další splátky. Teď byl bez auťáku. Čekali druhé

174

dítě, s kterým nepočítali. Bylo hrozný slyšet, jak Camille naříká.

Nemohli jsme to snýst a vypadli jsme ven nakoupit pár piv. Pak jsme

se vrátili zpátky do kuchyně. Camille snad už konečně spala a nebo

jen tupě zírala do tmy, kdo ví. Nedokázal jsem pochopit, co se tak

strašnýho stalo, pokud už ovšem nebyla dočista šílená z toho všeho,

co jí Dean navyváděl.

Jak jsem totiž minule odjel z Friska, Dean se znovu zcvoknul do

Marylou a celé měsíce se ometal kolem jejího bytu v Divisaderu,

kam si noc co noc vodila jinýho námořníka, a on zatím šmíroval

škvírou na dopisy, skrz kterou jí dohlídnul až do postele. Koukal, jak

si vždycky po ránu ještě dávají. Plížil se za ní po městě. Chtěl mít

absolutní důkaz o tom, že je kurva. Miloval ji, cedil pro ni pot.

Nakonec se mu dostala omylem do ruky nějaká zkažená tráva – tak

se říká na černém trhu zelené, nezpracované marihuaně – a on toho

vykouřil víc, než měl.

„První den,“ vyprávěl, „to jsem jen ležel ztuhlej jak pařez v

posteli a nemoh se hejbat ani mluvit. V hlavě mi bzučelo a před

očima se mi míhaly báječný barevný a širokoúhlý vize a bylo mi

prostě skvěle. A druhej den to ke mně všecko přišlo. VŠECKO, co

jsem kdy udělal, co jsem kdy věděl nebo čet nebo slyšel, nad čím

jsem přemejšlel, všecko se mi to vrátilo a srovnalo v hlavě v úplně

novým logickým pořádku, a poněvadž jsem si tam uvnitř jen lebedil

a hejčkal ten svůj úžas a vděčnost, co jsem cítil, nemoh jsem myslet

na nic jinýho a jen jsem si pořád opakoval: Jo! jo! jo!’ Nijak nahlas.

Jen tak potichoučku Jo!’. A tyhle krásný marjánkový vize trvaly až

do třetího dne. Všechno jsem pochopil, celej můj život byl

rozhodnutej, poznal jsem, že miluju Marylou, poznal jsem, že musím

najít svýho tátu, ať je kdekoli, a zachránit ho, poznal jsem, že ty jseš

můj kámoš, a vůbec všecko, poznal jsem, jak bezvadnej je Carlo.

Poznal jsem tisíce věcí o všech lidech kolem a všude. Jenže třetí den

na mě přišly děsivý sny a vytrhly mě z toho, a byly tak hnusný a

ohavný a strašlivý, že jsem jen zůstal ležet, zkroucenej jak paragraf, s

rukama kolem kolen a kvílel jsem: .Ajajajaj…’ Sousedi mě uslyšeli a

zavolali doktora. Camille s dítětem byla zrovna někde na návštěvě u

příbuznejch. Všichni z okolí se začali starat. Nahrnuli se dovnitř a

našli mě, jak ležím roztaženej na posteli s rukama rozpřaženýma k

175

věčnosti. Sále, já jsem to vzal, to roští, a letěl s tím rovnou za

Marylou. A představ si, že ta malá pitomá holka zažila to samý –

tytéž vize, tu samou logiku, stejný rozhodnutí o všem, veškerý

pravdy v jedny bolestivý změti a po nich hrůzu a bolest – bože! A

tehdy jsem poznal, že ji miluju tak moc, že ji chci zabít. Běžel jsem

domů a mlátil hlavou o zeď. Letěl jsem k Dunkelovi; je zpátky ve

Frisku i s Galateou; a ptal jsem se ho na jednoho chlápka, o kterým

víme, že má bouchačku, letěl jsem za ním, vzal pistoli, letěl jsem k

Marylou, podíval jsem se škvírou na dopisy – někoho tam měla a

souložili. Musel jsem se stáhnout a promyslet to, vrátil jsem se za

hodinu, vrazil dovnitř, byla tam sama – a tak jsem jí dal tu pistoli a

řek jí, ať mě zabije. Držela tu bouchačku v ruce snad tisíc let.

Škemral jsem, že spolu uzavřem sladkej pakt smrti. Nechtěla.

Zapřísahal jsem ji, že jeden z nás musí umřít. Řekla ne. Mlátil jsem

hlavou o zeď. Člověče, já se fakt úplně zbláznil. Nakonec mi to

vymluvila, nech si to od ní vyprávět.“

„A co bylo pak?“

„Tohle se stalo už dávno – hned potom, cos odjel. Pak si vzala

nějakýho obchodníka s ojetejma auťákama a ten mizera prašivěj

slíbil, že jen co mu vlezu do cesty, že mě zabije, jenže jestli to bude

nutný, tak ho ale fakticky voddělám já sám a půjdu do San Quentinu,

poněvadž, Sále, ještě jeden malér jakýhokoli druhu, a jdu do San

Quentinu na doživotí – tohleto je můj konec. Ruku mám v háji a

vůbec.“ Ukázal mi svou ruku. V tom zmatku jsem si ani nevšimnul,

že ji má ošklivě poraněnou. „Praštil jsem Marylou do obočí,

dvacátýho šestýho února v šest hodin večer – vlastně v šest deset,

poněvadž si pamatuju, že mi zbývala přesně hodina a dvacet minut,

abych sfouknul jeden expres náklaďák –, to bylo naposled, kdy jsme

se viděli a kdy se všechno rozhodlo, a teď poslouchej: vyvrátil jsem

si palec o to její obočí, a nejen že neměla ani modřinu, ale ještě se mi

smála; palec se mi někde hned nad zápěstím zlomil a ten strašlivej

doktor se to pokoušel složitě napravit, třikrát mi to dával do sádry,

celkem mi to zabralo třiadvacet hodin, z kterejch jsem ještě spoustu

proseděl na tvrdejch lavicích, a všechno možný, a při třetí sádře mi

do toho horem vrazili hřeb, takže když tu sádru v dubnu sundali,

zjistili, že hřeb infikoval kost a že mám osteomyelitidu nebo co, a to

176

už dokonce chronickou, a tak po nezdařený operaci a po dalším

měsíci v sádře z toho nakonec byla amputace pitomýho malinkatýho

kousíčku tady nahoře.“

Rozmotal obvazy a ukázal mi to. Pod palcem mu chyběl asi

centimetr masa.

„Je to nějak čím dál horší. Abych uživil Camillu a Amy, dělal

jsem jak ras ve formovně ve Firestonu a zpracovával nově

protektorovaný pneumatiky, pozdějc jsem zas nakládal obrovský

sedmdesátikilový pneumatiky na korby náklaďáků – a to jsem moh

používat jen jednu ruku a do druhý jsem se furt mlátil –, znova se to

zlomilo, znova mi to spravili, a teď se to zaseje nějak zanítilo a

oteklo. A tak jsem teď doma a starám se o holku a Camille pracuje.

Prdprd-cililink, hodím se do důchodu, jazzovej král Moriarty má

bolavou prdel, poněvadž mu do ní jeho žena vráží denně injekci s

penicilinem kvůli tomu palci a ona se mu dělá vyrážka, protože je na

to alergickej. Do měsíce musí vstřebat šedesát tisíc jednotek tý

flemingový šťávy. A celej tenhle měsíc musí každý čtyři hodiny

zbaštit jednu pilulku, aby mu ta alergie na tu šťávu zmizela. Musí

brát kodein a aspirin, protože ho ten palec bolí. Musí si nechat

rozřezat nohu, poněvadž mu v ní něco hnisá. Příští pondělí musí vstát

v šest ráno a jít k zubaři. Dvakrát tejdně musí s tou haksnou chodit k

doktorovi na vyšetření. Každou noc si musí brát kašlací sirup. Pořád

musí frkat a potahovat nosem, kterej má těsně pod kobylkou nadranc,

jak mu to tam zřídili před léty při operaci. Jeho házecí pravačka je

teď kvůli palci úplně na nic. A to bejval nejlepší nadhazovač v celý

historii Státního nápravnýho ústavu v Novém Mexiku. A stejně,

brácho, stejně jsem se nikdy necítil lip a lepší a šťastnější a

spokojenější se světem kolem sebe a s tím, jak si ti roztomilí prckové

hrajou na sluníčku, a jsem tak rád, že tě zase vidím, ty můj jeden Sále

bezvadnej, poněvadž vím, VÍM, že bude všecko zase oukej! Zítra ji

uvidíš, tu moji senzační kouzelnou cérečku, dokáže už bez držení stát

celejch třicet vteřin, váží deset kilo dvacet deka, měří dvaasedmdesát

centimetrů a zrovna jsem vypočítal, že je z třiceti jednoho a čtvrt

procenta Angličanka, z dvaceti sedmi a půl procenta Irka, z

pětadvaceti procent Němka, z osmi a tří čtvrtin procenta

Holanďanka, ze sedmi a půl procenta Skotka a stoprocentně báječná

177

a dokonalá.“ Vroucně mi blahopřál ke knize, kterou jsem nedávno

dokončil a kterou mi přijali v nakladatelství. „Známe život, Sále,

stárnem, oba dva, kousek po kousku, začínáme spoustě věcí rozumět.

Vždycky jsem tě chápal, když jsi mi vyprávěl o svým životě,

vždycky jsem baštil ty tvý pocity a teď si myslím, že jseš zrovna tak

připravenej zakotvit s nějakou opravdu bezva holkou, jestli ji teda

najdeš, a zušlechtit si ji a předělat si ji podle svýho srdce, jak jsem se

já vždycky zoufale snažil s těma svejma pitomejma ženskejma. A

hovno! a hovno! a hovno!“ řičel na celej barák.

Druhý den nás oba Camille vyhodila na ulici, včetně zavazadel a

kompletně se vším. Začalo to tím, že jsme zavolali Roye Johnsona,

starého známého denverského Roye, aby k nám zaskočil na pivo.

Dean zatím obpečovával dítě, myl nádobí, vydrhnul podlahu v

předsíni, na dvorku rozjel velký prádlo, jenže to v tom rozjaření

všecko nějak zmotal dohromady. Johnson souhlasil, že nás oba

odveze auťákem do Milí City a porozhlídnem se po Remim

Boncoeurovi. Camille se vrátila domů z ordinace, kde pracovala, a

vrhla na nás utrápený pohled životem zkrušené ženy. Chtěl jsem té

nešťastnici ukázat, že nehodlám nijak rozvracet její rodinné štěstí, a

tak jsem ji přátelsky pozdravil a pokusil se o co nejsrdečnější hovor.

Jenže mě prokoukla, věděla, že to je podfuk, a navíc snad ještě

odkoukané] od Deana, a tak se jen mdle usmála a nic. Ještě to

dopoledne se rozpoutala strašlivá scéna; Camille ležela na posteli a

řvala: a zrovna v tu chvíli jsem potřeboval jít na záchod. Ale to bych

musel přes její pokoj. „Deane,“ sháněl jsem ho, „kde je tady nejbližší

hospoda?“

„Hospoda?“ tvářil se vykuleně; zrovna si umýval ruce ve výlevce

dole v kuchyni. Myslel, že se snad chci jít někam ožrat. Vylíčil jsem

mu svý dilema. „Klidně tam vlez! Tohle dělá pořád.“ Ne, to bych

nezvlád. Vypálil jsem ven, jenže běhal jsem přes čtyři bloky nahoru

dolů kolem Russian Hillu a nenašel nic jiného než laundromaty,

čistírny, stánky s limonádou nebo kadeřnictví. Vrátil jsem se zpátky

do nachýlené chaloupky. Zrovna řvali jeden na druhýho, a tak jsem

se kolem nich s provinilým úsměvem protáhnul a zamknul se na

záchodě. A za chvíli už házela Camille všechny Deanovy věci na

podlahu v obýváku a řvala na něj, ať se pakuje. S úžasem jsem

178

koukal nad postel, kde visel olejový portrét Galatey Dunkelové v

životní velikosti, a vtom jsem si uvědomil, že tyhle dvě musely spolu

strávit měsíce a měsíce svého ženského osamění, a to jistě nemluvily

o ničem jiným než o potrhlosti mužského pokolení. Celým domem se

rozléhal Deanův zběsilý chechtot a mísil se s řevem dítěte. Pak už

jsem ho viděl, jak rejdí po domě jak Groucho Marx a jen ten zraněný

palec v tlustém bílém obvazu mu trčí vzhůru jako maják nad

rozbouřenými vlnami. A zas tu byl jeho obrovský zmlácený

politováníhodný kufr vyhřezávající ponožky a špinavé prádlo: sklonil

se nad ním a naházel dovnitř všechno, co mohl najít. Pak vzal

příruční kufřík, ten nejzbědovanější v celých USA. Byl ze

vzorkovaného papíru, co měl vypadat jako kůže, a panty to mělo

přilepený lepidlem. Odshora dolů se táhla obrovská trhlina, kterou

Dean převázal provazem; pak bafnul ještě námořnickou kabelu a

nacpal pár věcí i do ní. Tak jsem taky šáhnul po báglu, a zatímco

jsem si ho pakoval, Camille se zmítala na posteli a vykřikovala:

„Lháři! Lháři! Lháři! Lháři jeden!“ Vypálili jsme z domku a vlekli se

po ulici k nejbližší stanici tramvaje – změť lidských údů a zavazadel,

z které vyčuhoval do vzduchu obrovitánský zafačovaný palec. Ten

palec mi představoval symbol Deanova posledního vývoje. Stejně

jako dřív se ani teď o nic nestaral, ale novinkou bylo, že se začal

principiálně starat o všechno; jinými slovy: všechno mu bylo jedno,

patřil světu a nemohl s tím dočista nic dělat. Zarazil mě uprostřed

ulice.

„Koukej, kamaráde, vím, že jseš asi parádně perplex z toho

všeho, přijdeš si do města a hned první den dostáném vyhazov, a že

to takhle dopadlo a vůbec – se všema těma ohavnostma kolem –

hihihi! ale koukni se na mě! Sále, člověče, koukni na mě!“

Kouknul jsem na něj. Měl na sobě svý triko, roztrhané kalhoty

mu visely hluboko pod pupkem, boty byly nadranc, byl neholenej,

zarostlej, rozcuchanej, oči zarudlý, obrovitánský zafačovaný palec

mu trčel do vzduchu kousek nad srdcem (musel nosit ruku na pásce)

a na tváři měl ten nejpotrhlejší škleb, co jsem kdy viděl. Motal se

kolem dokolečka a mžoural na všecky strany.

„Co viděj mý zřítelnice? Achich – blankytné nebe. Long-fel-

low!“ Kymácel se a pomrkával. Protíral si oči. „A k tomu vokna –

179

sledoval jsi někdy vokna, vole? Pojďme mluvit vo voknech. Viděl

jsem pár vopravdu bláznivejch voken, co na mě dělaly ksichty a další

měly stažený rolety, a tak jen mrkaly.“ Z námořnické kabely vytáhl

Tajnosti pařížské od Eugena Suea, upravil si to svý triko a začal tam

na rohu ulice školometským hlasem předčítat: „No fakt, Sále, půjdem

a budem baštit všecko, co uvidíme…“ Sotva to dořekl, už na to

zapomněl a zíral tupě do prázdna. Byl jsem rád, že jsem přijel. Teď

mě potřeboval.

„Proč to ta Camille udělala? Co teď budeš dělat?“

„Co?“ kouknul na mě. „Co?“ Lámali jsme si hlavu, kam pu~

jdem a co budem dělat. Uvědomil jsem si, že to je na mně. Chudák

nebohý Dean – žádný pekelník ještě neklesl tak hluboko: stal tu,

zpitomělý, ubohý vyvrženec se zaníceným palcem, a kolem něj

spousta zbědovaných zavazadel, která v tom svém horečnatém

sirotčím životě bez matky věčně vláčí z jednoho konce Ameriky na

druhý. „Pojďme pěšky do New Yorku,“ zavrhl, „a jak půjdem,

všecko uvidíme, nic nám neujde – jo?“ Vytáhl jsem prachy a spočítal

je; ukázal jsem mu to.

„Hele,“ řekl jsem, „mám tady osumdesát tři dolary a ňáký

drobný, jestli chceš jít se mnou, pojeďme do New Yorku – a pak do

Itálie.“ „Do Itálie?“ Zasvítily mu oči. „Jasně, jedeme do Itálie –

jak se tam chceš dostat, Saliku?“

Zvážil jsem to. „Dostanu ňáky prachy. Mám dostat tisíc dolarů z

nakladatelství. Pojedem a uvidíš těch ženskejch v Římě a v Paříži a

všude kolem, budem vysedávat po kavárničkách na chodníku a žít

budem jen po bordelech. Proč to nezkusit do Itálie, že jo?“ „Jasně,

proč ne?“ řekl Dean, ale najednou si uvědomil, že to myslím vážně, a

kouknul na mě koutkem oka, poněvadž to tady ještě nikdy nebylo,

abych se takhle uvazoval k jeho obtížný existenci, a ten jeho pohled

byl pohledem člověka, co na poslední chvíli zvažuje všecky své

šance, než podá sázku. Koukal na mě vítězně a vyzývavě, byl to

ďábelský pohled a dlouho ze mě ty oči nespouštěl. Vzhlídnul jsem k

němu a začervenal se.

„Co se děje?“ vztekal jsem se a cítil se všivácky, že se tak hloupě

ptám. Jenže on mi neodpověděl a jen dál na mě zíral tím svým

obezřetným nestoudným postranním pohledem.

180

Snažil jsem se vzpomenout na všechno z jeho života a jestli v tom

snad nebylo něco, kvůli čemu by teď mohl být tak podezíravý.

Rezolutně a pevně jsem mu opakoval, co už jsem řekl: „Pojeďme do

New Yorku; prachy mám.“ Vracel jsem mu ten pohled a oči se mi

najednou zamžily rozpaky a slzami. Ale on na mě zíral pořád dál.

Jeho oči už ale byly prázdné a zahleděné kamsi skrze a mimo mě.

Byl to asi ten nejpodstatnější moment v našem přátelství, kdy si

uvědomil, že jsem doopravdy musel strávit několik hodin v

myšlenkách na něj a na jeho maléry, a teď se pokoušel to nějak

zařadit do všech těch zběsilých, pomotaných a znesvářených

kategorií své mysli. Cosi v nás obou cvaklo. Já najednou Pocítil

účastenství s člověkem o léta (tedy o pět let) mladším než R s

člověkem, jehož osudy se v posledním čase tak úzce stýkaly s mými.

A co se odehrálo v něm, můžu usuzovat jen podle toho, co pak

udělal. Dostal báječnou náladu a řekl, že je to teda hotový. „A co to

bylo za pohled?“ zeptal jsem se. Zabolelo ho to. Zamračil se. To se

často nestávalo, aby se Dean mračil. Oba jsme se cítili trochu

zmatení a nejistí. Stáli jsme na vrcholu kopce nad San Franciskem,

byl překrásný slunečný den a dívali jsme se na své stíny přetínající

chodník. Z činžáku poblíž Camillina domku vypochodovalo jedenáct

Řeků a Řekyň a hned se seřadili na dláždění zalitém sluncem, ostatní

se nahrnuli na druhou stranu uličky a smáli se na ně přes foťáky.

Vejrali jsme na ten starodávný národ, jak vyvdává jednu ze svých

dcer, nejspíš tak tisícou v jedné nepřerušené lajně tmavých

slunečných smíšků. Všichni byli nastrojeni a podivní. Jen kvůli

tomuhle by nám oběma stálo za to jet na Kypr. Nad hlavou nám v

jiskřivém vzduchu létali racci. „Tak co?“ řekl Dean neuvěřitelně

plaše a sladce, „půjdeme?“ „Jasně,“ odpověděl jsem, „jde se do

Itálie.“ A tak jsme sebrali všechny své rance, on vzal do zdravé ruky

kufr a já všechno ostatní, a vlekli jsme se dál ke stanici tramvaje a za

chvíli jsme si to už drandili dolů z kopce, usazení na roztřesené

plošince a klimbající nohama nad chodníkem, my dva zlomení

hrdinové zápaďácké noci.

3

Nejdřív jsme zašli do baru na Markét Street a všechno rozhodli –

zůstaneme spolu a budem kámoši až za hrob. Dean byl nezvykle

181

tichý a zamyšlený, koukal po nálevně na staré vandráky, kteří mu

připomínali otce. „Myslím, že teď bude v Denveru – tentokrát ho

musíme natuty najít, může bejt v okresním vězení nebo zpátky na

Larimer Street, ale najít ho musíme, jasný?“

Jasně že jo, budem teď dělat všecko, co jsme dřív nedělali nebo

co jsme dřív opomíjeli jako čirou pitomost. Ještě před odjezdem jsme

si ale slíbili dvoudenní povyražení v San Francisku. Pak samozřejmě

zajdeme do cestovní kanceláře a splašíme nějakej auťák a ušetříme,

co se dá. Dean zjistil, že už vlastně Marylou ani nepotřebuje; i když

ji pořád ještě miluje. Ale v New Yorku ho i tohle přejde, na tom jsme

se shodli.

Navlíknul si na sebe svůj proužkovaný oblek a rozhalenku a

všechny naše krámy jsme nacpali do skříňky na autobusovém

nádraží. Pak jsme šli sehnat Roye Johnsona, který nám tu měl při

tom našem dvoudenním čóru dělat šoféra. Do telefonu s tím aspoň

souhlasil. A za pár minut si to přihasil na roh Markét Street a Třetí,

kde jsme na něj čekali. Roy teď bydlel ve Frisku, kde si našel jednak

práci v nějaké kanceláři a jednak ženu, roztomilou malou blondýnku

jménem Dorothy. Podle Deana měla až moc velkej nos – z jakéhosi

podivného důvodu považoval u ní právě tohle za zvlášť důležitou

okolnost –, jenže mně ten nos připadal úplně normální. Roy Johnson

je štíhlej, černej, hezkej kluk s výraznými rysy v obličeji a s vlasy

ulízanými dozadu kolem uší. Mívá velice seriózní vystupování a na

tváři širokánský úsměv. Jenže: jeho žena Dorothy mu asi dala co

proto kvůli tomu nápadu s šoférováním a on, aby udržel svůj glanc

hlavy domácnosti (bydleli oba v jediném malinkém kamrlíku), se

rozhodl, že slib, co nám dal, dodrží, ale následky se přece jen

projevily: jeho duševní boj vyústil do sveřepého mlčení. Provážel nás

s Deanem v jakoukoli denní nebo noční hodinu po Frisku a neřekl

jediný slovo; jen to řezal na červenou a bral zatáčky po dvou kolech,

a čistě jen podle toho jsme mohli usoudit, jak jsme mu to zavařili. Z

jedné strany ho to táhlo k jeho nové ženě a z druhé k té bandě

denverských hráčů, kterým kdysi šéfoval. Ale Deanovi se ta jízda

líbila a jasně že ani v nejhorších chvílích to s ním nehnulo. Nechali

jsme Roye Royem a vykecávali se vzadu na sedadle.

182

Teď nezbývalo než se rozjet do Milí City za Remim Boncoeurem,

jestli tam ovšem bude. S jistým úžasem jsem si všimnul, že starý

člun Admirál Freebee už v zátoce nekotví; a zrovna tak samozřejmě

ani za předposledníma dveřma dělnické svobodárny nebylo už více

Remiho Boncoeura. Místo něho se za dveřma objevila nádherná

barevná kočka. Dost dlouho jsme se s ní vybavovali, zatímco Roy

čekal dole v autě a četl si Tajnosti pařížské od Eugena Suea.

Naposledy jsem se rozhlídnul po Milí City; zařekl jsem se, že nemá

cenu vykopávat zašmodrchanou minulost, a vyrazili jsme za

Galateou Dunkelovou poptat se, jestli neví o místě na přespání. Ed už

jí zase utekl, teď byl v Denveru, a ať umřu, jestli zas nesnovala pikle,

jak ho přitáhnout zpátky.

Našli jsme ji v jejím čtyřpokojovém bejváku v činžovním domě

na horním konci Mission Street. Seděla se zkříženejma nohama na

orientální předložce a snažila se z karet uhodnout budoucnost. Hodná

holka. Viděl jsem tu smutné známky někdejší Edovy přítomnosti,

kterého to nakonec všechno tak zmohlo a otrávilo, že radši odešel.

„Vrátí se,“ říkala Galatea. „Co by si chudák beze mě počal. Musí

se o něj někdo starat.“ Podívala se zle po Deanovi a Royovi

Johnsonovi. „Tentokrát za to může Tommy Snark. Než ten přišel,

měli jste vidět, jak byl Ed úplně šťastný a pracoval a chodili jsme do

společnosti. To byly krásné časy. Měls ho vidět, Deane. A potom?

Celé hodiny vysedávali v koupelně, Ed ve vaně, Snark na židli, a

mluvili a mluvili – samý blbosti.“

Dean se zasmál. Léta tu byl pro celou partu hlavním šamanem on,

a teď začínali přebírat jeho techniku i ostatní. Tommy Snark si

nechal narůst plnovous a svýma modrýma bolestnýma očima se přijel

porozhlídnout do Friska po Edovi. Totiž jak k tomu vůbec došlo:

Tommy měl v Denveru jakousi nehodu a museli mu amputovat

malíček. Vyneslo mu to pořádnej balík peněz. Rovnou se teda

rozhodli, že milou Galateu pustěj k vodě a odjedou do Portlandu ve

státě Maine, kde má Snark tetičku. V tuhle chvíli se buď po cestě

zastavili v Denveru, anebo už dorazili do Portlandu.

„Až budou všechny ty Snarkovy peníze pryč, Ed se vrátí,“

prohlásila Galatea s očima upřenýma na vykládací karty. „Blázen

183

zatracenej – nic neví, hlupáček. A přitom by mi stačilo, kdyby jen

tušil, jak moc ho miluju.“

Připomínala mi tu slunečnou řeckou dcerku v hledáčcích

fotoaparátů, seděla si tam na předložce, dlouhé vlasy jí splývaly až

na podlahu a hrála si s kartama. Musel jsem ji mít rád. Dokonce jsme

se rozhodli, že si večer zajdeme na jazz a Dean přibere ještě jakousi

Mary, metr osmdesát vysokou blondýnku, která bydlela v téže ulici o

kus dál.

Kvečeru jsme pro ni s Deanem a Galateou zašli. Měla suterénní

byt, malou dcerku a prastarý auťák, co sotva jezdil a který jsme s

Deanem museli roztlačovat po ulici, zatímco se holky uvnitř

hmoždily se startérem. Vrátili jsme se ke Galatee a všichni se

rozsadili do kruhu – Mary, její dcera, Galatea, Roy Johnson, jeho

žena Dorothy –, všichni zachmuření v tom bytečku přecpaném

nábytkem, jen já stál v rohu, neutrál, pokud jde o jejich sanfranciské

problémy, a Dean trčel uprostřed pokoje, zafačovaný palec se mu

vznášel u prsou a řehnil se: „Do prdele, se mi zdá, že všichni

ztrácíme prsty – ha-ha-ha.“

„Deane, nedokážeš být ani na chvilku normální?“ starala se

Galatea. „Volala Camille, žes jí utekl. Neuvědomuješ si, že máš

dceru?“

„On jí neutek, ona ho vyhnala!“ vykřikl jsem a porušil tak svoji

neutralitu. Všichni se na mě zle podívali; Dean se zazubil. „A pak ten

palec,“ dodal jsem, „nevíte, co má ten chudák dělat?“ Všichni na mě

nasupeně zírali, zvlášť Dorothy Johnsonová se mračila obzvlášť

škaredě. Vytvořil se tu debatní kroužek a uprostřed stál obžalovaný,

Dean – zodpovědný zřejmě za všecko špatný, co se stalo. Vyhlídnul

jsem z okna na rušnou noční ulici; tak rád bych už vypadnul a šel si

poslechnout ten bájný sanfranciský jazz –vždyť jsem tu teprv druhý

večer, vzpomeňte si.

„Myslím, že Marylou byla velice, velice moudrá, že tě nechala,“

pokračovala Galatea. „Nikdy jsi neměl ani špetku odpovědnosti vůči

někomu druhýmu. Už jsi napáchal takovou spoustu ohavností, že

nevím, co bych ti na to mohla říct.“

A to byl vlastně ten základní problém, takže všichni jen mlčky

seděli v kruhu kolem něj a sledovali ho zachmuřenýma záštiplnýma

184

očima a Dean stál na koberečku uprostřed a řehnil se – jen tak se

řehnil. Předvedl jim malý taneček. Obvaz na palci byl čím dál tím

špinavější, začínal se bortit a rozvazovat. Najednou jsem si uvědomil,

že se Dean skrze celou tu svou nepřebernou zásobu zlých skutků

pomalu stává Idiotem všech idiotů, Imbecilem na kvadrát, Svatým

nadělením.

„Nemáš ani špetku pochopení pro nikoho a pro nic jinýho než pro

sebe a pro svý vylomeniny. Staráš se jen o tu věc, co ti visí mezi

nohama, a kolik peněz a zábavy ti můžou poskytnout lidi kolem tebe,

aby ses stejně nakonec na všecky vykašlal. Ale kdyby jen to, ale ty z

toho máš ještě srandu. Neuvědomuješ si, že život je taky vážná věc a

že jsou lidi, co v něm chtějí něco pořádnýho dokázat, místo aby

jenom pořád blbli…“

Ano, to byl Dean – SVATÝ BLB.

„Camille si může oči uplakat, ale jen si nemysli, že by tě chtěla

zpátky,“ řekla, že už tě nechce nikdy ani vidět a že je to tentokrát

definitivní. A ty si tady stojíš a pitvoříš se a je ti všecko fuk.“

Tak tohle nebyla pravda; natolik jsem Deana znal a mohl bych

jim to dokázat. Jenže nemělo smysl to ani zkoušet. Hrozně jsem chtěl

jít k Deanovi, položit mu ruku kolem ramen a říct: Tak hele, chytráci,

pamatujte si všichni aspoň tohle: tenhle kluk má taky svý trable a

přitom si nestěžuje, a ještě něco: vy všichni jste s ním zažili báječný

chvilky, a to jen díky tomu, že je pořád svůj a na nic si nehraje, a

jestli vám tohle nestačí, tak ho pošlete před popravčí četu, poněvadž,

jak koukám, o tohle vám stejně nejvíc jde…

Ale z celé bandy jediná Galatea se Deana nebála, klidně si tam

seděla, tvářila se podebrané a dávala tam přede všema Deanovi

kapky. A to bejvávalo, ještě kdysi v Denveru, že se všichni k

Deanovi i s holkama slízali a v šeru mu mlčky v sedě naslouchali a

on mluvil a mluvil a mluvil a jeho hlas byl tak hypnotický a mluvil

tak přesvědčivě, že to prý k němu holky dočista přitahovalo a

zvedalo ze země. Tehdy mu bylo patnáct šestnáct let. Teď byli jeho

žáci ženatí a ženy jeho žáků ho měly na koberečku pro jeho přebujelé

erotické mravy a pro život, kterému pomáhal ke zrodu. Poslouchal

jsem dál.

185

„Teď hodláš se Salem odjet na Východ,“ pokračovala Galatea.

„Co tím chceš, prosím tě, dokázat?“ Camille bude muset zůstat doma

s dítětem a ty si zatím budeš bůhvíkde trajdat – z čeho bude živa? – a

přitom už tě nechce ani vidět, pamatuj, a já jí to nezazlívám. Jestli

někde po cestě potkáš Eda, řekni mu, ať se mi vrátí domů, jinak že

ho zabiju.“

Takhle suše to řekla. Byl to ten nejsmutnější večer. Jako bych se

octl v nějakém tklivém snu ve společnosti podivných bratrů a sester.

Na každého padla zvláštní mlčenlivost; dokonce i Dean, který by se

jindy snažil ze všeho vykecat, teď mlčel a jen stál všem ostatním na

očích, odrbaný, zmlácený, zpitomělý, přímo pod světlem lustru, na

zpoceném vyzáblém šíleném obličeji mu nabíhaly pulsující tepny a

potichu si mumlal. „Jo! jo! jo!“, jako by si na něco úžasnýho právě

teď vzpomínal, a já věřím, že tomu tak bylo, a ostatní to pocítili

zrovna tak a báli se. Byl BLÁZEN, což je ta pravá duše a základ

BLAŽENOSTI. A jestli něco věděl? Ze všech sil se mi snažil

vypovědět všecko, co ví, a oni mi to záviděli, záviděli mi, že mu

stojím po boku, že ho bráním, že ho hltám plnými doušky, jako to

oni sami kdysi zkoušeli. Civěli na mě. Co já, cizinec, tady vůbec

dělám v té jejich vlahé noci na západním pobřeží? Zadoloval jsem v

paměti.

„Jedeme do Itálie,“ řekl jsem a hodil tu věc za hlavu. Najednou

jsem ale v povětří nasál podivnou atmosféru mateřské něhy, a hele!

holky opravdu teď koukaly na Deana, jako když se matka dívá na své

nejmilejší a nejzlobivější dítě, a on stál před nima, s palcem smutně

vztyčeným, ponořen do vzpomínek, vědom si té změny, a jen proto

mohl v naprostém tikotavém tichu mlčky opustit místnost a šel na

nás počkat před barák, než se rozhodneme, co bude. Teď jsme teprve

cítili ten přízrak na chodníku. Vyhlídnul jsem z okna. Stál tam ve

dveřích a vstřebával do sebe ulici. Veškerá hořkost, ústrky, výčitky,

kázání, smutek – to všechno bylo za ním a čekala ho drsná extáze a

magická radost čirého bytí.

„Tak honem, Galateo, Mary, jdeme na jazz a zapomeňte na to.

Dean stejně jednou umře a co s ním pak naděláte?“

„Čím dřív umře, tím lip,“ prohlásila Galatea a znělo to jako

oficiální prohlášení jménem většiny přítomných.

186

„Dobře, dobře,“ řekl jsem, „ale zatím žije a vsadím se, že chcete

taky vědět, co teď hodlá podnikat, protože on zná to tajemství, po

kterým všichni prahnem, má ho plnou hlavu až k prasknutí, a jestli se

někdy opravdu zblázní, nemusíte se strachovat, nezaviníte to vy, ale

Bůh.“

Nesouhlasili se mnou; že přej Deana pořádně neznám, že je to

největší darebák a že na to jednoho dne ke svý lítosti taky přijdu.

Bavilo mě, s jakou vehemencí se do něj pustili. Na obranu dam

povstal i Ray Johnson; prohlásil, že zná Deana lip než všichni ostatní

a pokládá ho za obyčejnýho lumpa, i když moc a moc zajímavýho a

dokonce zábavnýho. Šel jsem ven za Deanem a chvilku jsme o tom

všem dali řeč.

„Nic se neboj, kamaráde, všecko je bezvadný, nic se neděje,“

říkal. Drbal se na břiše a olizoval si rty.

4

Holky vyšly ven a mohli jsme vyrazit za naší velkou nocí; zas

jsme museli strkat auto po ulici. „Holarííí! Jedem!“ křičel Dean a

naskočili jsme oba dozadu a rachotili si to k malému Harlemu na

Folsom Street. Vyskočili jsme do vlahé, šílené noci a už k nám

odkudsi zazníval zběsilý jekot tenorsaxofonu: „Tíí-ra! Ta-ríí-ra! Tíí!“

a lidi tleskali do taktu a vyřvávali: „Jedem! jedem! jedem!“ Dean

pádil po ulici, palec mu trčel do vzduchu a hulákal: „Šlapej, vole,

šlapej!“ U vchodu se zmítala banda černých chlápků ve svátečním.

Byl to jen obyčejnej lokál vysypanej pilinama s malým pódiem, na

kterém se tísnil hlouček muzikantů v kloboukách a rozjížděli to nad

hlavama diváků. Bláznivý místo. Chvílemi se tu kolem mihla i

nějaká ta potrhlá sešlá ženština jen tak v županu. Na dvorku cinkaly

flašky. Vzadu za věčně tekoucím a hučícím záchodkem stáli v tmavé

chodbě u zdi chlapi i ženské a lili do sebe vinné spodiodi (whisku

stříknutou vínem) a plivali po hvězdách. Saxofonista v klobouku

vytruboval na plný pecky svou dostatečně krásnou a svobodnou

improvizaci, střídavě stoupající a klesající motiv, který začínal na

„Tíííra!“ a přecházel v bláznivé „Tííra-ra rííí-ra!“ a sléval se s

rachotivým virblem bubnů, celých zjizvených od vajglů, do kterých

mlátil obrovskej černej surovec s býčí šíjí, lhostejnej k čemukoli, jen

když mohl věčně trestat ty svý týraný škopky lup, rutibum, lup.

187

Muzika řvala a ten saxofonísta v TOM byl; každý věděl, že v TOM

je. Dean strkal hlavu mezi dav – a byl to šílenej dav. Vybičovával

saxofonistu ještě víc a ještě dál, řevem a planoucíma očima, a

saxofonista se zvedal z podřepu a zas klesal dolů a vypouštěl

loopingy čistýho nářku nad tím běsněním. Jakási vyzáblá vysoká

černoška začala natřásat svýma kostma přímo před korpusem

saxofonu a ten chlápek jí to rozzlobeně vracel: „Tííí! Tííí! Tííí!“

Všichni sebou zmítali a hulákali. Galatea a Mary stály na židlích,

v ruce pivo, a poskakovaly a pohupovaly se. Dovnitř vtrhla banda

barevných chlápků a padali jeden přes druhýho, jak pospíchali. „Drž

to, brácho, drž to!“ zařval kdosi hlasem jak tovární siréna a vypustil

mohutný povzdech, že to muselo být slyšet až v Sacramentu.

Aááách! „Jovaj!“ žasnul Dean. Drbal se na prsou, na břiše, z obličeje

mu stříkal pot. Rap! Rap! BUM! bubeník hnal ty svý bubny až do

sklepa a zas s nima pádil po schodech vzhůru a řezal do nich svýma

vražednýma paličkama ratatabum! Po pódiu poskakoval obrovskej

tlusťoch a pódium sténalo a prohýbalo se. „Jů!“ Pianista s prsty

roztaženými jak orlí pařáty třískal do kláves svý akordy (vždycky v

intervalech, kdy se ten kalič se saxikem musel nadechnout na další

vypalovačku) – čínské akordy, co rozdrnčely všecko dřevěné a

kovové na celém pianu, břink! cink! buing! Saxofonista seskočil z

pódia mezi diváky a rozjížděl to na všechny strany: klobouk se mu

sesul do očí, kdosi mu ho vrátil zpátky. Nabral dech, dupnul si nohou

a zhluboka chraptivě zaržál, znovu se nadechl, zvednul saxofon nad

hlavu a už se vzhůru nesl vysoký jasný bolestný tón. Dean stál přímo

před ním, hlavu nakláněl nad korpus saxofonu, tleskal rukama, pot z

něj stříkal a skrápěl mosazné klapky nástroje, chlápek si ho všimnul a

začal se do tý svý fajfky chechtat vysokým třaslavým smíchem a i

všichni ostatní se smáli a jelo se a jelo. Nakonec se saxofonista

rozhodl, že zkusí, co to dá; přikrčil se k zemi a vytáhnul vysoké cé a

držel, až už všechno ostatní kolem praskalo v pantech a řev stoupal

výš, a já měl strach, že se sem z okolí seběhnou všichni poldové.

Dean byl v transu. Saxofonistovy oči byly stále upřené přímo na něj:

tady měl správnýho šílence, který nejenom rozuměl, ale chtěl a toužil

rozumět ještě víc, vlastně mnohem víc, než bylo čemu rozumět, a na

to si teď oba přisazovali; všechno se teď linulo ze saxofonu, už ne

188

melodie, ale kvílení a nářky: „Bááá!“ a pak dole: „Býýý!“ a nahoru:

„Tííi-rííí!“ a přehmaty a vzdechy a nato odkudsi jakoby ozvěnou

čistý a jasný tón saxofonu. Zkoušel všecko: nahoře dole, nalevo

napravo, vzhůru nohama, vodorovně, třicet stupňů, čtyřicet stupňů –

a nakonec sklesl komusi do náručí a odpad; všichni se nahrnuli

kolem a ječeli: „To bylo! Umííí! Umííí!“ Dean se utíral kapesníkem.

Saxofonista se vrátil na pódium, řekl si o pomalejší rytmus,

zadíval se smutně přes hlavy lidí k otevřeným dveřím a začal zpívat

„Zavři oči svý“. Všechno se na minutu zklidnilo. Měl na sobě

rozdrbané semišové sako, fialovou košili, popraskané boty a

nevyžehlené trubky, co by se staral. Byl jak černošský Hassel. V jeho

velkých hnědých očích sídlil smutek a potřeba zpívat pomalé písně s

dlouhými zamyšlenými odmlkami. Ale už při druhém refrénu se

vodvázal, vyrval mikrofon ze stojanu, seskočil z pódia, předklonil se,

hluboko, až si dosáhl na špičky bot, tam našel ten správnej tón a

vypálil s ním vzhůru tak prudce, že málem ztratil rovnováhu, ale jen

co přišla pomalá pasáž, už ji zase nabyl. „Kapelo, hréééj!“ zaklonil se

s očima upřenýma ke stropu a s mikrofonem u brady. Třásl se,

kymácel. Pak se rychle narovnal, div se nepraštil mikrofonem do

zubů: „Tohleto snový blues –“ a zadíval se ven do ulice s křivým

úsměvem na tváři připomínajícím světobolný úsměšek Billie

Holidayové – „Stojí to za pokus“ – motal se ze strany na stranu –

„Lásku svou mi déééj“ – otřásl se znechuceně a otráveně nad celým

tímhle světem – „Bude nám“ – Co nám bude? Všichni čekali: a on

zamručel: „Oukej.“

Rozdrnčelo se piano. „Tak, děvče mý, zavři pěkný malinkatý oči

svýýý –“ zaškubalo mu v koutcích, podíval se na nás s Deanem, jako

by říkal: Tak, hošani, co se dá dělat na tomhle smutným černým

světě – a pak už se blížil konec písně, připravoval se na něj pečlivě,

že byste stačili rozeslat tucet telegramů do celýho světa, ale proč a k

čemu? Vždyť tady šlo jen o to povařit se trochu, ve vlastní šťávě

vlastního ubohýho zbitýho života, až na dřeň zapeklité lidské duše –

a to nám řekl a o tom nám zpíval: „Zavři – oči –“ a pak to vypálil

vzhůru ke stropu a ke hvězdám a ještě mnohem dál – „svýýý!“ a

zamyšleně se odpotácel z pódia. Seděl v koutě a kolem něj hrozen

lidí a on si jich nevšímal. Svěsil hlavu a plakal. Byl král.

189

Šli jsme s Deanem za ním. Vytáhli jsme ho ven do auta.

Najednou zařval: „Jasně! Není nad pořádnej vodvaz. Kam se jede?“

Dean poskakoval po sedadle a chechtal se jak pošuk. „Vlastně

moment,“ vzpomněl si saxofonista. „Musím sehnat svýho šoféra, aby

nás odvezl k Jamsonovi. Mám tam zpívat, fá bych asi bez zpívání

zašel, brácho. Už čtrnáct dní zpívám ,Zavři oči svý’ – a nechci zpívat

nic jinýho. A co vy?“ Vyprávěli jsme mu, že za dva dny odjíždíme

do New Yorku. „Bože, tam jsem nikdá nebyl a je to přej bezva rušný

město, jenže tady si taky nemám nač stěžovat. Jsem ženatej, vědí?“

„No hele?“ rozzářil se Dean. „A kdepak je zlatíčko dneska

večer?“

„Co tím chceš říct?“ podíval se na něj saxofonista koutkem oka.

„Neřek jsem snad, že jsem ženatej, hergotsakra?“

„Jakbyne, jakbyne,“ mrmlal Dean. „Jen jsem se ptal, přece. Ale

snad má ňáky kamarádky nebo sestry? Ňákou srandu, rozumíš, dal

bych si říct ňákou srandu dneska.“

„Eh, k čemu, život je moc smutnej, než aby mohla bejt pořád

sranda,“ řekl saxofonista a podíval se zachmuřeně po ulici. „Sakra!“

zaklel. „Prachy nemám, ale dneska na to kašlem.“

Vrátili jsme se ještě na chvilku dovnitř. Holky se naštvaly, že

takhle s Deanem troťlujeme a lítáme ven a vůbec, a sebraly se, že

dojdou do Jamsonova klubu pěšky; no co, auto stejně nejelo. V baru

se nám naskytl hrůzostrašnej pohled: jakýsi blonďatý teploušský

krasaveček v havajský košili prosil toho rabijátskýho bubeníka, jestli

si nemůže zabubnovat. Černoch se na něj podezíravě podíval: „Válíš,

vole?“ Buzík slušňácky přikývl. Muzikanti se po sobě koukli: „No

jo, tenhle tak zrovna – kurva!“ A krasaveček si sedl k bicím a kapela

spustila parádní rachot a on jen nesmyslně šolíchal bopovýma

štětkama po malém bubínku a škubal hlavou v té dušehojné

psychoanalytické extázi, jakou nevyvolá nic jinčího než přemíra

marjánky, nedostatek pořádnýho jídla a vyšpekulovanej a trochu

chtěnej vodvaz. Ale co! Usmíval se zasněně a držel se rytmu, sice jen

jemně a něžně, ale byl tu a šplouchavě a chichotavě v pozadí

přizvukoval drsnému, burácivému rytmu houkavýho blues, které tu

muzikanti rozjíždějí bez ohledu na něj. Hromotluckej bubeník s býčí

šíjí zatím seděl a čekal, až to skončí. „Co to dělá?“ kroutil hlavou.

190

„Neslyšíš, co hrajou?“ řval na něj. „Bože!“ bědoval. „Kurva!“

zanadával a znechuceně se odvrátil. Konečně se objevil saxofonistův

šofér; byl to malý upjatý černošský kluk s obrovským cadillakem.

Nasedli jsme. Kluk se sklonil nad volantem a vystřelil auťákem

napříč Friskem bez jedinýho zastavení, řezal to víc jak stovkou

hustým provozem, aniž vzbuzoval pozornost, tak byl dobrej. Dean

byl u vytržení: „Koukej na něj, člověče! Jak sedí a ani se nehne a jen

to pere na plný pecky a klidně by tak moh jet celou noc a mluvit a

mluvit, jenže co by mluvil, když ho to neba, sakra, brácho, kdybych

– já bych – moc rád bych – no jo, vlastně. Tak jedem, žádný

zdržovačky – jedem! Že jo?“ A klučina to střihnul kolem rohu a

zarazil rovnou před Jamsonovým klubem. Hned vedle nás přirazil k

chodníku taxík, vyskočil z něj malý vyzáblý černošský kazatel, jen

taková sušinka, hodil do taxíku dolar a zařičel: „Jazz!“ Vrazil do

podniku, prosvištěl dole barem a hulákal: „Jazz! jazz! jazz!“ Hnal se

po schodech vzhůru, zakopl a už by se byl rozplácl na zemi, ale stačil

ještě rozrazit dveře do jazzklubu a vletěl dovnitř s rukama

napřaženýma dopředu, že se snad něčeho chytí – a taky se chytil:

Lampshada, který tu zrovna letos pracoval jako číšník; a muzika

duněla a on stál celej tumpachovej v otevřených dveřích a sténal:

„Jazz, bratře, to je jazz!“ A malý černý bratr na pódiu svíral v rukou

altsaxofon a podle Deana to byl člověk, který stejně jako Tom Snark

bydlí u svý babičky, celej den vyspává a po nocích troubí a nejdřív si

stokrát musí přehrát ty svý chorusy, než je dost zralej na paňáka; a

tak to taky bylo.

„To je Carlo Marks!“ zaječel Dean nad celým tím běsněním. A

byl. Tenhle babiččin klouček s porůznu sflikovanou altkou měl

korálkové, blyštivé oči, dlouhé tenké nohy a malá šmajdavá

chodidla; natřásal se a poskakoval při hře, metal nohama kolem sebe

a oči upíral na obecenstvo, což bylo jen pár rozesmátých lidí u

několika málo stolů v místnůstce tak deset krát deset metrů s nízkým

stropem. A tak pořád a bez přestání. Nehrál nic moc složítýho.

Nejvíc ho bavilo, když do stejnýho laufu vnesl nějakou překvapivou

jednoduchou variaci. Začal třeba: „tá-dap-tádu-dý-dap… tá-dap-tádu-

dý-dap,“ a tak pořád dál pokračoval a natřásal se a mazlil se s tím a

smál se, až přišlo „tá-dap-Tíí-tá-du-dúba-RUP! tá-dap-Tíí-tá-du-

191

dúba-RUP!“ a to byly ty obrovský chvíle radosti a pochopení pro něj

a pro všechny ostatní, co byli u toho. Hrál čistě jak skřivánek, vysoké

jasné tóny, a metal nám je přímo do tváře ze vzdálenosti jednoho

metru. Dean stál rovnou před ním, odpoután od všeho ostatního na

světě, hlavu měl skloněnou, ruce těsně sepjaté, pohupoval celým

tělem a pot, zas a znovu pot, se po něm lil a stékal mu po

zbědovaném límci dolů k nohám, kde už ho byla celá kaluž. Galatea

a Mary tu byly taky a trvalo nám pěknou chvíli, než jsme si to

uvědomili. Tak sbohem, vy noci ve Frisku, kde končí kontinent a

mizí pochybnosti, vy všechny hloupé strachy a zmatky – sbohem!

Lampshade lítal po místnosti s tácy naloženými pivem; všechno dělal

v rytmu, křičel na servírku pěkně do taktu: „Hej, hej, holka,

pospíchej, uhni Lampshadovi z cesty, jinak bude zlej!“ a prohnal se

kolem ní s pivama zdviženýma vysoko ve vzduchu, prosvištěl

lítacíma dveřma do kuchyně, protančil kolem kuchařů a zas vypálil

zpátky, pot z něj jen stříkal. Náš saxofonista seděl nehnutě u

rohového stolku před netknutým drinkem a zíral do prázdna, ruce

měl spuštěné podél těla skoro až k podlaze, nohy mu bezvládně

klimbaly jako psovi jazyk a cele se oddával bezmezné ochablosti a

bezbřehému smutku a bůhví čemu ještě: každý večer ze sebe vydá

všecko, co v něm je, a po nocích vyžaduje od ostatních pouze azyl

pokojné nevšímavosti. A ten malej babiččin alťák, ten prťavej Carlo

Marks, dál poskakoval a hopsal se svým čarovným saxofonem, z

kterého se hrnuly stovky bluesových chorusů, jeden zběsilejší než

druhej, a on nejevil známky ochabujícího elánu nebo ochoty přiznat

si, že zítra přijde zase den. Celá místnost se třásla.

O hodinu později jsem stál na rohu Čtvrté a Folsom Street s

Edem Fournierem, dalším sanfranciským alťákem, a čekali jsme na

Deana, který šel z baru zavolat Roye Johnsona, aby pro nás přijel.

Nic se nedělo, jen jsme povídali, když jsme najednou zahlídli velice

podivnou choromyslnou postavu. Byl to Dean. Chtěl říct Royovi

přesnou adresu baru, nařídil mu, ať zůstane u aparátu, že se skočí

podívat, a už se dral davem podél pultu, vrážel do opilců

vysvlečených do bílých košil, kteří hulákali a běsnili, a on pádil do

prostředka ulice, aby se podíval na vývěsní štít. Letěl v hlubokém

předklonu jako Groucho Marx, vznášel se na úžasně lehkých nohách

192

jak přízrak a palec mu poletoval nocí jak balón; uprostřed ulice se

kymácivě zastavil a díval se všudemožně nad sebe po názvu podniku.

V té tmě nebyla písmena pořádně vidět, a tak se jak čamrda otáčel

kolem dokola své osy, v šíleném napjatém tichu, s palcem vzhůru,

divoká rozcuchaná postava se motala a motala tmou a nad ní se

vznášel palec jak obrovská bílá husa na obloze, zatímco druhou ruku

měl bezmyšlenkovitě zastrčenou v kalhotech. Ed Fournier mi zrovna

vyprávěl: „Zkouším všude hrát tak sladce, jak to jen jde, a jestli se to

někomu nelíbí, tak si nemůžu pomoct. Hele, člověče, ten tvůj kámoš

je ale cvok, koukni na něj –“ a mlčky jsme koukali. V tom tichu

Dean konečně zjistil název podniku a hnal se zpátky do baru, lidi

zrovna vycházeli ven a on jim prakticky podlezl pod nohama a

prosvištěl zpátky podél pultu tak rychle, že když měl někdo dlouhý

vedení, vůbec mu nedošlo, že někoho viděl. Za moment už tu byl

Roy Johnson, ve stejně neuvěřitelným tempu. Dean se neslyšně

přehnal přes ulici a naskočil. A zas se jelo.

„Royi, člověče, já vím, že tě štve, co na to řekne žena a vůbec, ale

naprosto nutně se teď musíme dostat na roh Čtyřicáté šesté a Geary

Street, a jestli tam nedojedem do tří minut, což je samozřejmě hrozně

krátká doba, bude všecko v háji. Ehm! Jo!“ Odkašlal si a pokračoval.

„Ráno se Salem odjíždíme do New Yorku a tohle je pro nás

absolutně poslední noc v San Francisku a já věřím a doufám, že se

nezlobíš.“

Kdepak, Roy Johnson se nezlobil, jenom to, jak mohl, řezal na

červenou přes všechny křižovatky. Za svítání se jel domů vyspat. My

s Deanem jsme skončili u jednoho barevnýho chlápka jménem

Walter. V baru nám nejdřív objednával pití a nechával si to nosit v

přesném pořadí: „Vinné spodiodi!“ vykřikoval a byla to sklenka

portského, sklenka whisky a další sklenka portského. „Musíme tu

ošklivou whisky obalit pěkným sladkým kabátkem!“ mlel pořád

dokola.

Pozval nás domů na pivo. Bydlel v činžáku vzadu za Howard

Street. Když jsme vešli, jeho žena ještě spala. V bytě nebylo jiný

světlo než žárovka přímo nad její postelí, a tu jsme museli

vyšroubovat: žena na to nic, jen ležela a usmívala se. Chopil se toho

Dean, vylezl na židli a oslepené mrkal do světla. Byla tak o patnáct

193

let starší než Walter a byla to ta nejsladší ženská na světě. Pak jsme

ještě museli zastrčit prodlužovačku do zástrčky za postelí; a ona se

usmívala a usmívala. Ani ji nenapadlo ptát se Waltera, kde byl a

kolik je hodin a vůbec nic. Nakonec jsme konečně seděli v kuchyni,

žárovka svítila z prodlužovačky a u skromné tabule jsme popíjeli

pivo a povídali si. Přišlo svítání. Byl čas vypadnout, vrátit

prodlužovačku na původní místo v ložnici a našroubovat zpátky

žárovku. Walterova žena se usmívala a usmívala, zatímco jsme se zas

a znovu hmoždili s toutéž naprosto imbecilní činností. Neřekla ani

slovo.

Na rozbřesklé ulici řekl Dean: „Vidíš, kamaráde, to je ta pravá

ženská pro tebe. Žádný nadávky, žádný nářky, nebo to vem naopak,

její starej si může přijít domů kdy chce, přivíst si koho chce, popíjí si

pivo v kuchyni a povídá a může kdykoli vypadnout. To je chlap

jaksepatří a tohle je jeho hrad.“ Ukázal na činžák. Odpotáceli jsme se

pryč. Naše velká noc skončila. O ulici dál se v patách za náma

podezíravě šoural policejní auťák. V pekárně na Třetí jsme si koupili

čerstvé koblihy a rovnou je tam na té šedivé ošumělé ulici snědli.

Zdálky se k nám vrávoravě přibližoval vysoký, brýlatý chlápek v

príma vohozu a lepil se na něj černoch v šoférské bekovce. Najednou

kolem přefrčel velkej náklaďák a černoch na něj vzrušeně ukazoval a

snažil se vylíčit všechno, co cítí. Ten dlouhán se zatím pokradmu

ohlídnul a přepočítával si peníze. „To je Starouš Bull Lee!“ chechtal

se Dean. „Hele, jak tenhle počítá prachy a všeho se bojí a přitom ten

kluk nechce nic jinýho nez mluvit o náklaďákách a jinejch věcech, co

zná.“ Vzduchem se vznášely božské květy – a byly to jen unavené

tváře amerického jazzového úsvitu.

Potřebovali jsme jít spát; Galatea Dunkelová nepřicházela v

úvahu. Dean znal jakéhosi Ernesta Burkeho, brzdaře, který bydlel se

svým otcem v hotelovém domě na Třetí. Původně s nima sice Dean

vycházel moc dobře, ale později už míň, a tak jsem to měl být já, kdo

je přesvědčí, aby nás nechali přespat u nich na podlaze. Hroznej úděl.

Volal jsem z jednoho ranního bistra. Vzal to otec. Zpočátku byl

hodně podezíravej, ale pak si vzpomněl, že mě vlastně zná z

vyprávění syna, a k našemu údivu si pro nás opravdu přišel dolů do

recepce. Byl to starý smutný friský hotel nejnižší kategorie. Šli jsme

194

s ním nahoru a tak byl hodnej, že nám přenechal celou postel. „Stejně

už musím vstávat,“ řekl a odešel do kuchyňky uvařit kafe. Začal nám

vyprávět příhody ze svého železničářského života. Připomínal mi

mýho tátu. Zůstal jsem s ním a poslouchal.

Dean si zatím v koupelně čistil zuby, poletoval kolem, a aniž ho

vůbec poslouchal, přitakával na všecko, co ten chlápek povídal:

„Jasně, jasně!“ Konečně jsme spali. A ráno se vrátil z cesty po

západní štrece Ernst a rovnou zahučel do postele, kterou jsme mu s

Deanem zrovna uvolnili. Teď se starej pan Burke začal šlechtit na

rande se svou obstarožní přítelkyní. Navlíknul se do zeleného

tvídového obleku, na hlavu si posadil zelenou tvídovou čepici a do

klopy si ve tknul kytku.

„Tihleti staří romantici,“ povídal jsem Deanovi v koupelně, ať

jsou sebevíc zlomení a smutní, stejně žijou svým zvláštním, plným

životem. Bylo to od toho brzdaře moc fajn, že nás tu nechal vyspat.“

„Jasně, jasně,“ mrmlal nepřítomně Dean. Letěl do cestovní

kanceláře splašit nějaký auto. Já měl zaskočit pro naše bágly ke

Galatee Dunkelové. Seděla na zemi a četla si z karet o tom, co ji

nemine.

„Tak ahoj,“ loučil jsem se s ní. „Doufám, že zas bude všecko

fajn.“

„Až se Ed vrátí, tak s ním každej večer zajdu do Jamsonova

klubu. Ať si zablbne, když ho to baví. Myslíš, že to pomůže, Sále? fá

si nevím rady.“

„Co říkají karty?“

„Pikový eso je od něj dost daleko, a pořád má kolem sebe nějaký

srdce – srdcová královna je vždycky vedle. Vidíš toho pikovýho

kluka? To je Dean, ten se tu furt musí někde motat.“ „Klid, za hodinu

odjíždíme do New Yorku.“ „Jednou Dean takhle odjede a už se nikdy

nevrátí, uvidíš.“ Směl jsem se ještě oholit a vysprchovat, řekli jsme si

sbohem, sebral jsem bágly a vyrazil na ulici. Svezl jsem se

taxibusem, což je obyčejnej taxík, který jezdí pořád po stejné trase, a

když vypláznete patnáct centů, vezme vás z jednoho rohu na jakýkoli

další a uvnitř je natřískáno pasažéry jak v autobuse, ale sranda je tam

a vtipy se tam vyprávějí jako v soukromém auťáku. Ten můj poslední

den ve Frisku to na Mission Street vypadalo jak při velkém

195

pozdvižení: děti si hrály na rozkopaných staveništích, rozjaření

černoši se vraceli z práce, všude byl prach a vzruch, hučelo to tam a

troubilo a třáslo se – poněvadž tohle je opravdu nejrušnější a

nejpodivínštější ze všech amerických měst – a nad ním se klene čistá

modrá obloha a vzhůru stoupá radost ze zachumlaného moře, které se

vždycky navečer nahrne dovnitř a hned je každej hladověj po jídle a

po životě. Moc se mi nechtělo odjíždět. Strávil jsem tu všehovšudy

asi šedesát hodin. S potrhlým Deanem po boku jsem se hnal světem a

neměl nejmenší šanci z něho něco vidět. Někdy odpoledne jsme už

frčeli směrem na Sacramento a odtud už to půjde jen a jen na

Východ.

5

Auto patřilo vysokému hubenému teploušovi, který se vracel

domů do Texasu, na nose měl černé brýle a řídil nanejvýš opatrně.

Tomu jeho fáru říkal Dean „plymouthičíček“ a nemělo to žádnou

akceleraci a pražádnej výkon. „Zženštilej auťáček,“ šišlal mi Dean

do ucha. Byli tu ještě další dva cestující, páreček, typičtí skoroturisti,

kteří by nejradši všude zastavovali a přespávali. První zastávka měla

být hned v Sacramentu, a to vlastně není ještě ani začátek cesty na

Denver. Seděli jsme sami s Deanem na zadním sedadle, nechali

všechno na těch vepředu a povídali si. „Hergot, člověče, ten alťák

včera, ten v TOM byl. Chytil to a už to nepustil. Neviděl jsem ještě

nikoho s takovouhle výdrží.“ Chtěl jsem vědět, co to TO vlastně

znamená. „Che,“ usmál se Dean, „to se mě ptáš na něco

nepojmenovatelnýho – ehm! Tak hele. Máš chlápka a všichni jsou

kolem, jasný? Je na něm, aby vyjádřil, co ti ostatní zrovna cítěj.

Začne hrát a rovná si v hlavě nápady; lidi ječej, ale berou ho, a na něj

pomalu sedá celej jeho osud a on aby hrál podle toho. A najednou,

někde uprostřed chorusu, se TO zjeví – každej zvedne hlavu a ví o

tom, všichni poslouchaj. A on je v TOM a jede. Čas se zastaví.

Vyplňuje ten prázdnej prostor něčím podstatným, zpověďma

zvnitřku zkroušenýho břicha, vzpomínkama na dřívější laufy a

nápady a starejma melodiema. Skáče přes všecky mosty a zas se

vrací zpátky a vždycky to, co zrovna hraje, tak dokonale rozpitvává

člověkovi duši, že všichni vědí, že nejde o tu melodii, ale o TO, co je

v TOM –“ už nemohl dál, pot se z něho lil v jednom proudu.

196

Pak jsem začal povídat já, v životě jsem toho tolik nenamluvil.

Vyprávěl jsem Deanovi, jak jsem jako kluk jezdíval s tátou v autě a

jak jsem si tehdy představoval, že v ruce držím obrovskej srp a kosím

všechno kolem: stromy, sloupy, a dokonce i podetínám každej kopec,

co ubíhá kolem. „Jasně, jasně!“ ječel Dean. „Já měl to samý – jen ten

srp byl jinej – a řeknu ti proč. Poněvadž jsem jezdil po rozlehlým

Západě, tak ten srp musel bejt obrovitánskej, aby dosah až na

vzdálený hory a ufikával jim vrcholky a přitom stačil ještě sekat

všechny ty sloupy podél silnice, fík – fík – jedna telegrafní tyč za

druhou. A k tomu ti ještě musím říct tohle – bráško, TED mě

poslouchej – už vím, musím ti totiž vyprávět, jak jsme jednou s tátou

a ještě s jedním vandrákem z Larimer Street vyrazili za krize ve

třicátejch letech do Nebrasky prodávat plácačky na mouchy a jak

jsme si je sami udělali, nakoupili jsme vobyčejný starý pletivo a kusy

drátu a ty jsme zdvojili, okraje jsme obšili modrýma a červenýma

hadříkama, v bazaru a na trhu nás to všecko stálo sotva pár centů, a

nadělali jsme tisíce plácaček; nasedli jsme do starý rachotiny toho

vandráka a rozjeli jsme se do Nebrasky a na každý farmě po cestě

jsme je po niklu rozprodávali – ty prachy nám stejně dávali z milosti,

vždyť si to představ: dva vandráci a malej kluk, jablkový koláče,

nikdo pro ně nepláče, a táta, ten si v tý době pořád prozpěvoval:

.Haleluja, já jsem tulák, tulák toulávej.’ A člověče, teď poslouchej,

po čtrnácti dnech neuvěřitelnýho lopocení a kodrcání a pobíhání v

prachu a horku se všema těma plácačkama se ti dva začali rafat

ohledně podílu z výtěžku prodeje a normálně se kvůli tomu v příkopě

u silnice porvali, jenomže se zase smířili, nakoupili víno a začali

chlastat a pět dní a pět nocí v jednom tahu chlastali a já se zatím

choulil a brečel někde opodál, a když už měli dost a nezbyl ani cent,

byli jsme zas tam, kde to všecko začalo – na Larimer Street. Tátu

zabásli a já musel u soudu prosit prokurátora, ať ho pustí, poněvadž

to byl můj taťka a mámu jsem už neměl. Sále, jaký já jsem ve svejch

osmi letech ved zralý proslovy a jak pozorně mě všichni ti soudcové

poslouchali…“ Bylo mi horko, jeli jsme směrem na východ a hořeli

jsme nadšením.

„Ještě tohle ti musím říct,“ naléhal jsem, „abych doplnil, cos ty

říkal, a abych dopověděl, co jsem původně načal. Když jsem jako

197

malej kluk ležel na zadním sedadle tátova auta, tak jsem měl kolikrát

vizi, že uháním na bílým koni a střihám to těsně kolem každý

překážky, která se objeví, takže jsem kličkoval kolem telegrafních

tyčí a švihal to kolem baráků a někdy skákal rovnou přes ně, to když

jsem se pozdě podíval, a hnal jsem se přes kopce a kolikrát se

zčistajasna objevilo rušný náměstí, kde jsem se musel proplítat

neuvěřitelně hustým…“

„Ano! ano! ano!“ vyrážel ze sebe Dean v extázi. „S jediným

rozdílem – že já jsem utíkal po vlastních, žádnýho koně jsem neměl.

Tys byl kluk z Východu a snil jsi o koních (nebudem se přece

ujišťovat o něčem, co, jak oba víme, není nic jinýho než vypocený

literátský blafy) – čili: já jsem v tý svý snad o něco větší schizofrenii

opravdu utíkal po vlastních vedle auťáku neuvěřitelnou rychlostí,

určitě víc než stovkou, a přeskakoval jsem každej keř a plot a statek a

občas jsem si zasprintil k horám a zase zpátky jakoby nic a ani na

chvilku jsem neztratil půdu pod nohama…“

Takhle jsme tam celí zpocení na sebe hulákali. Úplně jsme

zapomněli na ty lidi před náma, a ti se pomalu začínali podivovat, co

se to tam vzadu děje. „Prokristapána, ať ten koráb nepřevrhnete,“

řekl v jedné chvíli šofér a opravdu, auťák se pohupoval a nakláněl ve

stejném rytmu, jak jsme se houpali my, poněvadž jsme TO cítili a

radovali se tou nejzazší zběsilou radostí, že mužem v bezduchém

transu probírat a prožívat až do konce všechny ty bouřlivé andělské

podrobnosti, které nám dřímaly v duši celý život.

Ach, brácho, brácho, brácho,“ sténal Dean. „A to se to má teprv

všecko začít – teď jsme tady a konečně jedeme spolu na Východ,

uvědom si to, Sále, nikdy předtím jsme spolu na Východ nejeli, a

vomrknem Denver, podíváme se, co dělaj ostatní, i když to pro nás

není rozhodující, poněvadž my víme, co je to TO, a známe svý, no

ne, a je nám jasný, že je všecko oukej.“ Pak mě chytil propocenou

rukou za rukáv a zašeptal: „Koukej na ty před náma. Jak jsou plný

starostí, počítaj kilometry, přemejšlej, kde budou v noci spát, kolik

musej vyklopit za benzín, jaký bude počasí a jak se vůbec dostanou

tam, kam chtěj – jenže voni se tam přece stejně dostanou, že jo. Ale

potřebujou ty svý starosti, musej klamat čas falešnejma a

převrácenejma požadavkama, jsou celí netrpěliví a ukňouraný,

198

neměli by pokoj, kdyby se neuzamkli do svý pěkně zavedený

vyzkoušený trudnomyslnosti, a když už jsou v tom, rovnou si začnou

štelovat i správnej a odpovídající výraz ve ksichtě, což je, jak vidíš,

výraz ryzího neštěstí, a zatím jim všecko ubíhá pod rukama a oni to

věděj a z toho jsou taky podebraný a tak pořád dokola. Hele, hele,

teď poslouchej! – Poslyšte, vy,“ pitvořil se na ně. „Já nevím, ale snad

bysme tady u pumpy neměli brát benzín. Nedávno jsem totiž četl v

Národním petrolejářským zpravodaji, že tu maj benzín s takhle

vysokým oktanovým číslem, a pak mi ještě jeden kámoš vyprávěl,

jak tu jednou zajížděl k pumpě a píchnul, až mu rupla guma. No teda,

pánové, jestli se tady píchá tímhle způsobem, nezlobte se na mě, ale

jaksi, necejtím se zrovna… že ano! – Hele, vole, koukni na ně!“

Zuřivě mě dloubal do žeber, jestli jsem to pochopil. Všechny zábrany

jsem hodil za hlavu. Bum bác – zadní sedadlo burácelo hlučným

přitakáváním a ti vepředu si utírali čela a měli strach a zlořečili si, že

nás vůbec vzali. A to byl teprve začátek.

V Sacramentu si ten poťouchlej chlapík najal pokoj v hotelu a

lstivě nás s Deanem vylákal večer nahoru na skleničku, zatímco

páreček se odebral přespat k příbuzným. Dean se snažil, co mohl, aby

z něj vyrazil nějaký prachy. Bylo mi nanic. Buzík začal vyprávět, jak

je rád, že nás veze, poněvadž takové mládence, jako jsme my. má

moc rád, a že mu to snad ani nebudeme věřit, ale na děvčata on

vůbec není; nedávno se rozešel s jedním z Friska, co mu dělal

ženskou, zatímco on sám šel za chlapa. Dean ho věcně zpovídal a

nadšeně mu přikyvoval. Nakonec se mu buzík svěřil, že by moc rád

slyšel, jaký je jeho názor na tyhle věci. Dean nejdřív prohodil, že se v

mládí živil prostitucí, a zeptal se ho, kolik má peněz. Já byl zrovna na

záchodě. A v tu ránu se buzík velice zachmuřil a začal být

podezíravý ohledně Deanových konečných úmyslů, prachy nevyvalil

a jen mlhavě cosi sliboval na Denver. V skrytu si přepočítával svůj

mamon a hlídal si prkenici. Dean sprásknul rukama a nechal toho:

„Vidíš, kamaráde, nabídneš jim, po čem tajně prahnou, a hned jsou

celí podělaný strachy.“ Ale natolik toho majitele plymouthu

zpracoval, že měl druhý den bez větších protestů dovoleno zasednout

k volantu – a to jsme teprv cestovali.

199

Za svítání jsme vyrazili ze Sacramenta a v poledne jsme si to už

frčeli přes nevadskou poušť, mezitím byl ovšem divoký přelet přes

Sierras, během kterého se ti turisti i s buzíkem tiskli k sobě na

zadním sedadle strachy celí bez sebe. My seděli vepředu a ovládali

pole. Dean byl zas šťastnej. Stačilo mu, když měl jedno kolo v ruce a

čtyři na silnici. Líčil, jak mizernej šofér je Starouš Bull Lee, a hned

to i předváděl: „Třeba jel proti nám obrovskej náklaďák jako

támhleten, ale Bullovi trvalo věčnost, než si ho vůbec všimnul,

poněvadž on nevidí, rozumíš, člověče, je skoro slepej.“ Zuřivě si

mnul oči, aby nám to ukázal. „Povídám mu: ,Bulle, bacha náklaďák,’

a on na to:,Prosím? Říkal jsi něco, Deane?’ – .Náklaďák! náklaďák!’

a on to do poslední chvíle hnal přímo proti němu, zrovna takhle –“ a

Dean zamířil plymouthem rovnou proti obrovskému kamiónu, který

to řezal v protisměru, chvilku zmateně škubal volantem, až auto

poskakovalo po silnici, přímo proti sobě jsme viděli, jak šofér

náklaďáku popelaví, a pak to v posledním momentě strhnul zpátky

doprava. „Přesně tímhle způsobem, jasný? Takovejhle on je šofér.“

Já strach neměl, vždyť jsem Deana znal. Ale ti lidi za náma se

nezmohli na slovíčko. Báli se cokoli říct, aby ho nepopudili. Bůhví

čeho by byl ještě schopnej, říkali si. A Dean jel v podobném stylu i

dál přes poušť; předváděl různé způsoby, jak se nemá řídit, ukazoval,

jak jezdíval jeho táta ve své staré rachotině, jak berou zatáčky velcí

šoféři a jak zelenáči, co vletí do zatáčky moc rychle, nedotočí ji a na

konci to musej strhávat… atakdále, atakdále. Bylo horké slunečné

odpoledne. Reno, Battle, Mountain, Elko, všechna města podél

nevadské silnice vystřelovala jedno za druhým; kvečeru už jsme byli

na saltlakeské solné poušti a kdesi v dálce přes sto kilometrů napříč

přízračnou pustinou blikala mihotavě světýlka Salt Lake City v

dvojitém obraze, nad horizontem i pod horizontem, jednou jasně,

podruhé tlumeně. Vyprávěl jsem Deanovi, že to, co nás všechny na

světě spojuje, je cosi neviditelného, a abych mu to dokázal, ukázal

jsem prstem na dlouhou řadu sloupů telefonního vedení, která se v

oblouku nesla nad stovkami kilometrů soli a mizela nám z dohledu.

Špinavěj rozcuchanej obvaz se zatřepal ve vzduchu, obličej se mu

rozsvítil. „Jasně, člověče! Bože dobrej, ano, ano!“ Najednou zastavil

a odpadl. Otočil jsem se a viděl, jak se schoulil v koutku auta a spí.

200

Tvář měl podepřenou o zdravou ruku a ta ofačovaná mu automaticky

a poslušně trčela ve vzduchu.

Na zadním sedadle si oddechli úlevou. Slyšel jsem, jak si odbojně

špitají: „Víckrát už k volantu nesmí. Vždyť je to naprostej cvok,

nejspíš ho zrovna pustili z blázince nebo co.“

Musel jsem Deana bránit, otočil jsem se k nim dozadu a řekl:

„Není cvok, zas bude v pořádku, uvidíte, a žádný strachy, na světě

neexistuje lepší šofér než on.“

„Já už to víc nesnesu,“ zaskuhrala hysterickým šepotem dívka.

Hověl jsem si v sedadle a s potěchou sledoval, jak se nad pouští snáší

noc. Čekal jsem, až ten ubohej andělskej kluk Dean procitne. Stáli

jsme na kopci a pod náma se v souměrných řadách rozbíhala světla

Salt Lake City. Dean otevřel oči a zahleděl se na to jediné místo v

tomhle širokém tajuplném světě, kde se před lety, bezejmenný a

bezbranný, narodil.

„Koukej, Sále, tady jsem se narodil, člověče! Přemýšlej o tom!

Lidi se mění. Léta do sebe házej jídlo a s každým jídlem jsou jinačí.

Žžžjova! Vidíš to?“ Tolik zanícení v něm bylo, až se mi chtělo

brečet. Kam tohle může vést? Turisti trvali na tom, že budou řídit až

do Denveru. Proč ne, nic jsme nenamítali. Sedli jsme si dozadu a

povídali si. Ale ráno už byli utahaní a na východním konci

coloradské pouště, v Craigu, si k řízení zase sedl Dean. Skoro celou

noc jim trvalo, než se opatrňoučky přeplazili přes Strawberryský

průsmyk v Utahu a ztratili tak spoustu času. Šli se dozadu prospat.

Teď se Dean zuřivě rozjel proti obrovskému valu Berthoudského

průsmyku, který se tyčil do výšky sta kilometrů Pí’ed náma, tam, kde

už je skutečná střecha světa, jejíž nedobytná brána se halí v oblacích.

Slupnul ten Berthoudský průsmyk jak malinu a nahoře, jako v

Tehachapiském, vypnul motor a už jsme si to plachtili dolů,

předjížděli všechny, co byli v cestě, a ani na moment neporušili

klesání, jak nám ho diktovaly samy hory. No a pak už jsme shlíželi

na rozlehlou vyprahlou denverskou rovinu a Dean byl doma.

S velkou dávkou pošetilé úlevy nás ti lidi vyklopili z auta na rohu

Sedmadvacáté a Federální. Zas se na chodníku nakupila hromada

našich zbědovaných zavazadel. Před náma byl ještě větší díl

putování, ale co, cesta je život.

201

6

Problémy, které nás teď v Denveru čekaly, byly zcela jiného rázu

než kdysi v sedmačtyřicátém. Buď jsme mohli sehnat další auťák v

cestovní kanceláři a jet rovnou dál, anebo tu několik dní pobýt,

obrazit pár barů a porozhlídnout se po Deanově otci.

Oba jsme byli ztahaní a špinaví. V jedné restauraci jsme si zašli

na záchod. Stál jsem u mušle a močil a Dean se prese mě nemohl

dostat k umyvadlu. Uťal jsem to a přešel k další mušli. „Sleduješ ten

fígl?“ řekl jsem Deanovi.

„Dobrý,“ přikývl Dean a umýval si ruce, „bezvadnej fígl, jenže

pěkná rasovina na ledviny, a poněvadž, hošku, stárneš každou

minutu, pokaždý když tohle uděláš, zaděláváš si na léta eventuálních

ledvinových trampot ve stáří a ledvinový trampoty, kamaráde, to je

ohavná věc, když už ti nezbývá než vysedávat v parku na lavičce.“

To mě rozlítilo. „Kdo je starej? Nejsem o moc starší než ty!“

„Nic takovýho jsem neřek.“

„To zrovna!“ ječel jsem. „Pořád děláš fóry o tom, jak jsem starej.

Já nejsem žádnej starej páprda jako tamten buzerant a o mý ledviny

mít strach nemusíš.“ Vrátili jsme se ke stolu, právě když číšnice

přinášela horké rostbífové sendviče – normálně by se na ně Dean

vrhnul jako vlk – jenže abych završil svůj vztek, ještě jsem dodal: „A

už mi s tím vším vlez na záda.“ A najednou se Deanovi zamžily oči,

vstal od stolu, nechal tam to kouřící jídlo a vyšel z restaurace. Kdoví

jestli neodešel nadobro, ale bylo mi to fuk, byl jsem úplně bez sebe –

prostě mě to na moment raplo a všechno jsem obrátil proti němu. Ale

pohled na to nesnězené jídlo mě rozesmutnil víc než cokoli jinýho

kdy na světě. Neměl jsem to říkat… tak rád jí… ještě nikdy takhle

neodešel od jídla… Ale hergot! Patří mu to přece! rozhodl jsem se.

Dean stál před restaurací přesně pět minut a pak se zas vrátil ke

stolu. „Tak co?“ vyzvídal jsem. „Cos tam dělal? Dumal jsi, kam mě

praštíš? Nebos mě proklínal a vymejšlel si další fóry na mý ledviny?“

Zavrtěl smutně hlavou. „Ne, kamaráde, to jseš úplně vedle. Jestli

chceš vědět, tak jsem –“

„Tak povídej, co jsi?“ Ani na moment jsem nezvedl hlavu od

jídla. Připadal jsem si jak hajzl.

„Brečel jsem,“ řekl Dean.

202

„Blbost, vždyť ty nikdy nebrečíš.“

„Myslíš? Proč si myslíš, že nikdy nebrečím?“

„Nikdy nejseš tolik nešťastnej, abys dokázal brečet.“ Jako bych

každým tím slovem do sebe vrážel kudlu. Všechno, co jsem kdy v

skrytu duše měl proti svýmu bráchovi, teď vylízalo na povrch: jak

jsem byl hnusnej a jakou špínu jsem nacházel v hlubinách svýho

nečistýho nitra.

Dean nepřestával vrtět hlavou. „Kdepak, kamaráde, opravdu jsem

brečel.“

„Nech toho, vsadím se, žes byl vzteky bez sebe, a proto jsi

odešel.“

„Věř mi, Sále, jestli jsi mi někdy aspoň trošku v něčem věřil, věř

mi v tomhletom.“ Věděl jsem, že říká pravdu, ale co bych se staral o

pravdu. Jenže když jsem se na něho podíval, tam mi dloublo kdesi v

záhybech mýho prachmizernýho žaludku, až se mi zatmělo před

očima. Pochopil jsem, že jsem dočista vedle.

„Ach, bože, Deane, promiň. To je poprvý, co se před tebou takhle

chovám, co? Já už ňák nedokážu mít k někomu blízko, chápeš?

Takhle to držím v ruce jak zmuchlanej papír a nevím kam s tím.

Zapomeňme na to.“ Posvátný podfukář se dal do jídla. „Není to moje

vina! Nemůžu za to! Není to moje vina!“ hučel jsem do něj. „Nic v

tomhle všivým světě není moje vina, rozumíš? Nechci, aby byla, a

nemůže bejt a nebude!“

„Dobrý, kamaráde, dobrý, ale prosím tě, poslouchej mě a věř mi.“

„Věřím ti, člověče, opravdu ti věřím.“ To byl smutný příběh toho

odpoledne. Večer jsme se nastěhovali k jedné okieské rodince a

nastaly neuvěřitelné komplikace.

Byli to lidi, které jsem znal ze sousedství, když jsem tu před

dvěma týdny žil v naprosté samotě. Matka byla báječná ženská v

džínsách, která každou zimu jezdívala s náklaďáky uhlí do hor a

vydělávala na čtyři děti. Muž jí kdysi před léty zdrhnul, když ještě

společně putovali po celých Státech v trajleru. Tehdy zrovna dorazili

po dlouhé štrece z Indiány do LA, užili si spoustu srandy v hospodě

na křižovatce s ostatními nedělními rodinkami, co popíjely a smály

se a hrály na kytary až do noci, když se ten velkej ňouma najednou

sebral a vypálil přes tmavé pole kamsi pryč a nikdy se už nevrátil.

203

Měla bezvadný děti. Nejstarší kluk byl teď na letním táboře někde v

horách, po něm přišla nádherná třináctiletá dcera, která psala

básničky a chodila do polí trhat kytky a toužila se stát herečkou v

Hollywoodu, jmenovala se Janet, a pak tu byli prckové: malej

Jimmy, který večer vysedával u ohníčku a křičel, že chce „blamboly“

ještě dřív, než byly zpola upečený, a Lucy, která sbírala červíky a

strupaté ropuchy a brouky a prostě všecko, co lezlo po zemi, a

hledala pro ně jména a úkryty. Měli čtyři psy. Žili svůj otrhaný

veselý život mezi nově vystavěnými domky a byli trnem v oku pro

úctyhodné majetné sousedy, kterým vadilo, že tu ubohou ženskou

opustil manžel a že mají bordel na zahrádce. V noci se dole kolem

dokola po pláni táhnul obrovský kruh všech denverských světel,

poněvadž domek stál v té oblasti Západu, kde hory v posledních

záchvěvech přecházejí v nížinu, a těch pár žbrďolků kdysi v dávných

časech mořská Mississippi tak důkladně omývala a okusovala, až z

nich zbyly tyhle ostrovnaté vrcholky, jako je Evans a Pike a Longs,

dokulata obkroužené a omleté jak stoličky. Dean tam přišel a

samozřejmě zářil štěstím, hned jak je uviděl, zvláště Janet, i když

jsem ho předtím varoval, ať se jí ani nedotkne, což jsem nejspíš

vůbec nemusel. Ženská byla očividně na chlapy a Dean jí padnul

rovnou do oka, jenže se styděla a Dean jakbysmet. Povídala, že jí

Dean připomíná jejího muže. „Zrovna jako on – božínku, to byl

blázen, to vám řeknu.“ Nakonec jsme seděli v zaneřáděným obýváku,

lili do sebe horempádem pivo a za velkého řevu večeřeli; z rádia nám

k tomu přizvukoval Lone Ranger. Komplikace se snesly jak roj

motýlů: ženská – Frankie, každý jí tak říkal – se po letech

vyhrožování tentokrát definitivně rozhodla, že zakoupí ojetej auťák,

prachy na něj schrastila docela nedávno. Dean hned převzal

odpovědnost sjednat cenu a rozhodnout, co to bude, samozřejmě že

chtěl to fáro pro sebe – aby mohl jako dřív tady v Denveru

zastavovat holky, co se vracej z gymplu, a odvážet si je do hor.

Ubohá nevinná Frankie byla svolná k čemukoli. Ale když pak stála

na pláce před prodavačem, moc se jí s těmi penězi loučit nechtělo.

Dean seděl přímo v prachu Alamedského bulváru a bušil se pěstí do

hlavy– „Za stovku přece nemůžeš sehnat nic lepšího!“ Hrozil jí, že

už s ní nikdy nepromluví, nadával a klel, až byl celej rudej, moc

204

nescházelo a divže do toho auta neskočil a nerozjel se pryč, ať se

děje co se děje. „Tihle za-bed-ně-ný Okieové, jsou pořád stejný, jak

jsou neuvěřitelně hloupí a zabedněný; kdykoli se má něco udělat, tak

jsou celý ochromený a ustrašený a hysterický, z ničeho nemají větší

hrůzu než z toho, co opravdu chtěj – jako můj táta, úplně jako můj

táta, zase táta, pořád táta!“

Toho večera byl Dean celej vzrušenej, poněvadž jsme měli v

jednom baru schůzku s jeho bratrancem Samem Bradym. Měl dnes

na sobě čistý triko a zářil na všecky strany. „Sále, poslouchej, musím

ti vyprávět o Samovi – to je můj bráchanec.“ „Mimochodem, nedíval

ses někde po svým otci?“ „Dneska odpoledne, člověče. Zašel jsem do

Jiggsova bufetu, kam chodíval roznášet čepovaný pivo, a vždycky se

tam tak sladce nachmelil, až dostal sprdunk od šéfa a musel padat –

nic! – pak jsem byl v jednom starým holičství poblíž Windsoru –

taky nic! Dědek mi řek, představ si to!, že teď snad táta pracuje v

ňáký ajznboňácký vývařovně nebo co u společnosti Boston and

Maine kdesi v Nový Anglii! Ale já mu nevěřím. Za pár centů si

dokážou vymyslet jakoukoli plačtivou story. Ale teď poslouchej, ať

něco uslyšíš. Když jsem byl ještě kluk, tak pro mě tenhle blízkej

bráchanec Sam Brady představoval normálního hrdinu. Pašoval z hor

whisky a jednou měl naprosto dokonalej pěstní zápas se svým

bráchou, kterej trval celý dvě hodiny, bylo to na dvorku a koukaly se

na to ženský a ječely a třásly se strachy. Spávali jsme na jedny

Posteli. Je to jedinej člověk z celý rodiny, kterej kdy ke mně choval

něžnou náklonnost. A dneska ho zase uvidím, poprvý po sednu

letech, právě se vrátil z Missouri.“

„A co máš v pácu?“

„Nic nemám v pácu. Jen chci vědět, co je s celou rodinou – mám

rodinu, pochop, Sále –, a především, Sále, chci z něho vytáhnout

všecko, na co jsem už z dětství zapomněl, aby mi to vyprávěl, a já

budu vzpomínat a vzpomínat, hergot!“ Nikdy jsem neviděl Deana tak

veselýho a rozjařenýho. Čekali jsme v baru na bratrance a Dean se

zatím dával do řeči se všema z té nové, mladší garnitury místních

chuligánů a rabijátů a vyptával se jich, jak je to teď s partama a co

novýho se vůbec v tomhle světě děje. Taky chtěl slyšet, co je s

Marylou, poněvadž se doslechl, že byla docela nedávno v Denveru.

205

„Člověče, Sále, kdysi dávno, když jsem ještě jako kluk chodíval

támhle na roh k novinovýmu stánku lohnout vždycky pár cenťáků na

polívku, tak ten drsňáckej chlápek, co ho tam vidíš, neměl v duši nic

jinýho než vraždu a vztek a chodil z jedny děsivý rvačky do druhý,

dokonce si pamatuju na všecky jeho jizvy, ale teď: roky a roky!

tohohle vystávání na rohu mu daly tak za vyučenou a tak ho ujařmily

a otupily tu jeho zuřivost, že je dneska dočista mírňoučkej a sladkej a

trpělivej se všema na světě a stojí už tu přikovanej na rohu jako

nějaká místní pamětihodnost – tak jde život, kamaráde.“

Konečně přišel Sam – šlachovitý kudrnatý pětatřicátník s

upracovanýma rukama. Dean před ním zůstal užasle stát. „Ne,“

zavrtěl Sam Brady hlavou. „Už nepiju.“

„Vidíš, vidíš?“ šeptal mi Dean do ucha. „Už nepije, a to bejval

největší šampión přes whisky ve městě. Má teď svý náboženství,

říkal mi to do telefonu, sleduj to, člověče, sleduj to, jak se člověk

mění – jak je ten můj hrdina teď dočista jinačí.“ Sam Brady se díval

na svého mladšího bratrance dost podezíravě. Vzal nás ve svém

starém rozhrkaném kupé na projížďku po městě. Bez velkých cavyků

vyklopil Deanovi, jak to s jejich vzájemným vztahem teď vypadá.

„Podívej, Deane, už ti nevěřím, vyprávěj si mi, co chceš, ale je to

marný, nevěřím ti. Dneska jsem přišel, protože chci, abys podepsal

jedno lejstro týkající se celý rodiny. Tvýho tátu už mezi sebe

nepočítáme a nechceme s ním mít už nikdy nic společnýho, a s tebou,

říkám to nerad, s tebou taky ne.“ Podíval jsem se na Deana. Tvář se

mu protáhla a potemněla.

„Dobrý, dobrý,“ zamumlal. Bratranec nás ještě dál vozil po

městě, dokonce nám koupil zmrzlinu. A prese všecko, co se stalo,

Dean stejně vyrukoval s těma svýma otázkama o minulosti a byla

jich spousta a spousta a bratranec odpovídal, a dokonce se mi zdálo,

že se Deanovi na moment vrátilo jeho rozjaření a veselost. Ach, kde

asi byl jeho otrhaný táta tu noc. Bratranec nás vyklopil na

Alamedském bulváru u Federální. Dohodli se ještě na příští

odpoledne ohledně toho lejstra a bratranec odjel. Řekl jsem Deanovi,

jak je mi líto, že mu nikdo na světě nevěří.

„Ale já ti věřím, pamatuj. Moc mě mrzí, že jsem včera odpoledne

na tebe tak pitomě vyjel.“

206

„Fajn, fajn, to je hotový,“ řekl Dean. Prolezli jsme spolu

lunapark. Byly tu kolotoče, Ferrisova kola, stánky s praženou

kukuřicí, rulety, zem byla posypaná pilinama a v nich brouzdaly

stovky místních kluků a holek v džínsách. K nebi stoupal prach a

mísil se se všema smutnýma písničkama tohohle světa. Dean měl na

sobě své seprané štrausky a triko a najednou byl k nerozeznání od

opravdických Denverčanů. Kníratí kluci v motocyklistických

čepicích se štítkem a v blyštivých bundičkách postávali u závěsů

vzadu za stany s překrásnýma kočkama v texaskách a růžových

halenkách. Byla tu i spousta Mexičanek a jedna fantastická žabka,

trpaslice, která neměřila snad ani metr, ale měla tu nejkouzelnější a

nejněžnější tvářinku na světě, otočila se k jedné své kamarádce a

povídá: „Hele, brnknem Gomezovi a vypadnem vocáď, ne?“ Dean

úplně zkameněl, když ji viděl. Jako by se odkudsi z nitra noci vynořil

obrovský nůž a přišpendlil ho na fleku. „Člověče, tuhle miluju, tuhle

miluju…“ Museli jsme se za ní táhnout celé hodiny, ale nakonec

přešla na druhou stranu silnice a šla si zavolat z motelu. Dean kousek

od ní naoko listoval v seznamu, jenže byl zkroucenéj jak paragraf,

jak z ní nemohl spustit oči. Já se zatím snažil navázat hovor s jejíma

kamarádkama, ovšem marně, nevěnovaly nám pozornost. Za chvíli

přijel v omláceném náklaďáku Gomez a odvezl si tu panenku i

všechny její přítelkyně; Dean stál na silnici a držel se za srdce.

„Jovaj, člověče, já snad umřu.“

„Pročs jí nic neřek?“

„Já nemoh, já to nedokázal…“ Rozhodli jsme se, že nakoupíme

pivo a pojedem nahoru k Frankie pouštět si desky. S taškou plnou

plechovek piva jsme stáli na silnici a stopovali. Malá Janet,

třináctiletá dcera Frankie, byla ta nejkouzelnější holka na světě a

měla se z ní stát opravdu báječná ženská. Nejlepší na ní byly ty její

dlouhé plavné prstíky, s kterými při mluvení pohybovala jako

Kleopatra pří tanci Nilu. Dean seděl v nejzazším konci pokoje, díval

se na ni přivřenýma očima a mumlal: „Jo! jo! jo!“ Už o něm věděla,

hledala u mě pomoc. V předešlých měsících toho léta jsem s ní

strávil spoustu času, když jsme si vyprávěli o knížkách a všech

maličkostech, co ji bavily.

207

Ten večer se nic nestalo, šli jsme spát. Zato druhý den se stalo

úplně všecko. Odpoledne jsme se s Deanem vydali dolů do Denveru

kvůli různým záležitostem a taky abysme se v cestovní kanceláři

poptali na auťák do New Yorku. Když jsme se pozdě odpoledne

vraceli po Broadwayi zpátky k Frankie, vletěl Dean najednou do

jednoho obchodu se sportovním zbožím, kliďánko shrábnul z pultu

softballový míč a zase vyšel ven, jen si s ním v dlani pohazoval.

Nikdo si toho nevšimnul, takových věcí si nikdo nevšimne. Bylo

horké ospalé odpoledne. Šli jsme po ulici a trénovali si nadhozy.

„Zejtra ňáký auto sezeném, uvidíš.“

Jedna má místní známá mi věnovala flašku bourbonu Old

Granddad. Otevřeli jsme ji u Frankie. Vzadu za kukuřičným polem

bydlela nádherná kočička, mladá holka, kterou se Dean rozhodl

dostat už od chvíle, co jsme sem přijeli. Velkej malér byl na obzoru.

Už jí naházel do okna takovou spoustu kamínků, že byla celá

vystrašená. Jak jsme popíjeli bourbon v zaneřáděném obýváku, se

všemi těmi psy a rozházenými hračkami a smutnými hovory, Dean se

každou chvíli zvednul, vypálil přes kuchyň zadními vrátky ven a hnal

se přes pole naházet do jejího okna další kamínky a zapískat jí před

barákem. Janet chodila vykukovat ven, co se děje. Najednou se Dean

vrátil celej bledej. „Průšvih, kamaráde. Matka tý holky si vzala pušku

a má tam ještě bandu študentů, aby mi namlátili.“

„Cože? Kde jsou?“

„Támhle na druhým konci pole.“ Byl opilej a bylo mu to fuk.

Vyšli jsme spolu ven a vydali se napříč přes pole ozářené měsícem.

Na tmavé blátivé cestě jsem zahlídl skupinu lidí.

„Slyšíte? Už jdou!“ zaslechl jsem, jak si povídají.

„Moment,“ řekl jsem. „Co se děje, prosím vás?“

Vzadu vykoukla matka s obrovskou flintou přes rameno. „Ten

váš zatracené] kamarád už nás tady pěkně dlouho otravuje. Já nejsem

z těch, co hned volaj policajty, ale to vám řeknu, jestli se tady ještě

jednou objeví, tak po něm budu střílet tak dlouho, až ho opravdu

zastřelím.“ Kolem ní se choulili studenti a hrozili proti nám pěstma.

Já už byl taky dost pod parou a nijak mě to nermoutilo, ale stejně

jsem se pokusil všecko srovnat.

208

„Už to neudělá,“ říkal jsem. „Dohlídnu na něj. Je to můj brácha a

poslouchá mě. Dejte tu pušku pryč, prosím vás, a buďte klidná.“

„Ještě jednou,“ opakovala pevně a zarputile v té tmě. „Až se vrátí

můj muž, tak ho tam na vás pošlu.“

„To nemusíte, už vás nebude nikdo otravovat, věřte mi. To chce

klid a všechno bude v pořádku.“ Za mnou Dean polohlasně nadával.

Holka vykukovala z okna své ložnice. Už jsem ty lidi znal z

dřívějška a natolik mi důvěřovali, že se opravdu trochu uklidnili.

Drapnul jsem Deana pod paždí a vyrazili jsme nazpět kukuřičnými

řádky zalitými měsícem.

„Holarííí! Dneska večer se vožerůůů!“ ječel Dean na všechny

strany. Vrátili jsme se k Frankie a k dětem. Zničehonic se Dean

rozčílil kvůli jedné desce, co si Janet právě přehrávala. Vzal ji z

gramofonu a zlomil přes koleno: byly to jakési horácké halekačky.

Měla tu ještě jednu desku, které si Dean velice považoval –“Congo

Blues“, raného Dizzy Gillespieho s Maxem Western u bicích. Kdysi

jsem jí to věnoval a teď, jak brečela, jsem jí poradil, ať tu desku

vezme a zlomí ji Deanovi o hlavu. Došla pro ni a udělala to. Dean

ztuhnul s pusou dokořán, ale došlo mu to. Všichni jsme se dali do

smíchu. Zas bylo všecko oukej. Pak dostala mamina Frankie chuť

skočit si do zájezdní hospody na pivo. „Jde sééé!“ zahulákal Dean.

„Kdybys jen ksakru bejvala koupila ten auťák, co jsem ti v úterý

ukazoval, nemuseli jsme jít pěšky.“

„Mně se ten tvůj hnusnej auťák nelíbil!“ ječela Frankie. „Jééé,

Jeéé,“ děcka začala brečet. Hustá, jak noční můra těžká věčnost

visela nad bláznivým hnědým pokojem se smutnými tapetami a

růžovou lampou a vyjevenými obličeji. Malý Jimmy se polekal.

Uložil jsem ho na pohovku a svěřil psovi na hlídání. Opilá Frankie

zavolala taxík, a zatímco jsme na něj čekali, zazvonil telefon a byla

to ta má místní známá. Měla jednoho postaršího bratrance, co mě z

celé duše nesnášel, a zrovna to odpoledne jsem napsal dopis Starouši

Bull Leeovi, který byl teď v Mexico City, a v tom dopise jsem mu

vylíčil různá naše dobrodružství a vůbec jak si teď s Deanem v

Denveru žijeme. Napsal jsem mu tam: „Mám tady jednu známou

přítelkyni, která mi dává whisky a prachy a vaří báječný večeře.“

209

Jenže jsem byl tak pitoměj, že jsem hned po smaženým kuřátku,

které jsme měli k večeři, dal dopis zrovna tomu bratranci, aby ho

odeslal, a on ho samozřejmě otevřel, přečetl a rovnou s ním pádil za

ní, aby jí dokázal, že nejsem nic jinýho než vyžírka a hajzl. Teď mi

celá uslzená volala, že mě už nechce v životě ani vidět. Pak se

sluchátka chopil triumfující bratranec a začal mi nadávat do sviňáků.

A zatímco venku troubil taxík a uvnitř řvaly děti a štěkali psi a Dean

a Frankie tancovali, ječel jsem tam do telefonu všechny druhy

nadávek, na které jsem si dokázal vzpomenout, a vymýšlel si nové, a

nakonec jsem v té své zhulené pomatenosti poslal všechny na

druhém konci drátu do prdele a prásknul telefonem a šel se ožrat.

Motali jsme se jeden přes druhýho, jak jsme se soukali před

hospodou z taxíku. Měla už správnej horskej ráz. Zašli jsme dovnitř a

objednali si piva. Všechno se hroutilo, ale aby ta cvokárna byla ještě

větší, museli jsme hned v baru narazit na naprostýho šílence, který se

zmítal v extázi a křečích a vrhnul se Deanovi rovnou kolem krku a

funěl mu do obličeje, a Deana to zas popadlo, ta jeho propocená

zoufalá potrhlost, a aby dovršil ten už dostatečně neúnosnej zmatek,

vypálil ven a hned u vchodu šlohnul auťák a vystřelil k Denveru. Ale

za chvilku už byl zpátky, tentokrát s lepším a novějším. Najednou

jsem se v baru ohlídnul a uviděl poldy, jak stojí u dveří, a kolem nich

hlouček lidí ozařovaný blikavými majáky z policejních vozů. „Někdo

tu krade auta,“ říkal zrovna jeden z těch policajtů. Dean stál přímo za

ním, naslouchal mu a přikyvoval: „No jo, no jo.“

Pak se sebrali a jeli zas někam pátrat. Dean se vrátil do baru a

poskakoval kolem dokola toho ubohého škubavého kluka, který se

toho dne oženil a umotal si parádní opičku, zatímco jeho nevěstinka

na něj kdesi čekala. „To je naprosto nejfantastičtější člověk na světě,

kamaráde!“ hulákal Dean. „Sále, Frankie, já teď půjdu ven a seženu

vám tentokrát vopravdu bezva bourák a všichni se seberem včetně

Tonyho –“ to byl ten škubavej světec – a vyrazíme do hor.“ A zmizel

ze dveří. Současně vtrhnul dovnitř polda a hlásil, že auťák, co byl

ukradenej v Denveru, teď parkuje tady před vchodem. Lidi to v

hloučkách probírali. Oknem jsem viděl, jak Dean skočil do

nejbližšího auta a odfrčel, aniž si ho vůbec kdo všimnul. Za pár

minut už byl zpátky, v něčem úplně jiným, v nádherném fungl

210

novém sporťáku. „Tenhle je parádní, člověče,“ špital mi do ucha,

„tamten ňák moc kašlal – nechal jsem ho na křižovatce, a pak jsem u

jedny farmy viděl stát tohohle fešáka. Vzal jsem to až do Denveru.

Jde se, člověče, pojďme se všichni projet.“ Veškerá hořkost a

zběsilost jeho dřívějšího denverského života z něj teď šlehala jak

blesky. Tvář měl rudou, propocenou, zlovolnou. „Kdepak, já nechci

mít nic společnýho s kradenejma autama.“ „Hele, neblbni, vole! Ale

Tony se mnou pojede, že jo, Toničíčku zlatej, roztomilej, že se mnou

pojedeš?“ A Tony, hubený tmavovlasý Tony – ta ztracená duše

ukňouraná a uslintaná se svatýma očima – se o něj opřel a sténal a

sténal, poněvadž se mu najednou udělalo moc zle, jenže zničehonic

se Deana z jakéhosi podivného tajemného vnuknutí děsivě polekal,

vztáhnul ruce do výšky a s obličejem pokřiveným hrůzou ustupoval

pryč. Dean sklonil hlavu. Vyběhl ven a odjel. S Frankie jsme u

vchodu objevili taxíka a rozhodli se jet domů. Taxikář nás vezl

vzhůru po nekonečně temném Alamedském bulváru, po němž jsem v

předešlých měsících toho léta prochodil mnohé ztracené noci a zpíval

si a naříkal a polykal hvězdy a kapku po kapce ukapával svou duši na

teplý asfalt, když se najednou za náma vyhoupnul Dean v ukradeném

auťáku a začal troubit a troubit a tlačil se na nás a hulákal. Taxikář

znatelně pobledl.

To je jen můj kámoš,“ uklidňoval jsem ho. Nakonec se Dean

nakrk a vyrazil obrovskou rychlostí přímo kupředu, až se mu nad

výfukem zvedl tajemný mrak prachu. Uhnul ze silnice a zastavil

Přímo před barákem Frankie, jenže stejně náhle se zas rozjel, otočil

se o sto osmdesát stupňů a vyrazil zpátky k městu, zatímco my

vylézali z taxíku a platili. Za chvilku, co jsme jen úzkostlivě

vyčkávali na chodníku, se zas přihnal, tentokrát pro změnu ve starém

zbědovaném kupátku, zarazil v oblaku prachu přímo u baráku,

vypotácel se ven, namířil si to do ložnice a skácel se jako špalek na

postel. Tak to bysme měli; ukradenej auťák parkoval přímo přede

dveřma.

Musel jsem ho vzbudit, poněvadž jsem za nic na světě nebyl s to

ten krám nastartovat a někam daleko dopravit. Vymotal se z postele a

tak, jak byl, jen ve spoďárech, šel se mnou k autu. Děcka se

chichotala v okně a my se rozjeli až na konec ulice a poskakovali a

211

vznášeli se dál přes hrbolaté řádky vojtěšky, bum-titi-bum, až už auto

odmítlo pokračovat v cestě a zůstalo stát na fleku pod vysokým

topolem kousek od starého mlýna. „Dál už nechce,“ řekl suše Dean,

vylezl ven a vydal se zpátky půl kilometru přes kukuřičné pole,

spodky mu zářily ve svitu měsíce. Vrátili jsme se do domu a šli si

lehnout. Všechno bylo v hrozitánském zmatku, celý Denver, má

místní přítelkyně, auta, děti, ubohá Frankie, celý obývák byl

pocákaný pivem a posetý plechovkama a já se pokoušel spát. Kdesi

drnčel cvrček a dlouho mě rušil v usínání. V téhle části Západu, jak

jsem to viděl ve Wyomingu, jsou hvězdy obrovské jak rachejtle při

ohňostroji a osamělé jak dharmový princ, který ztratil svou rodinnou

hrobku a teď bloudí po obloze a hledá ji mezi koly Velkého vozu. A

kola se točila po nočním nebi a ještě dlouho předtím, co opravdu

vyšlo slunce, objevila se nad vzdálenou šedavou pustou krajinou

západního Kansasu obrovitánská rudá zář a ptáci nad Denverem se

dali do trylkování.

8

Ráno jsme měli všichni hroznou kocovinu. Dean ze všeho nejdřív

letěl zpátky přes pole podívat se, jestli by nás to auto nemohlo dovízt

až na Východ. Říkal jsem mu, ať tam nechodí, ale marně. Vrátil se

celej bledej: „Člověče, to auto patří ňákýmu detektivovi a v každým

rajónu tady ve městě maj mý otisky prstů z doby, kdy jsem tady

šlohnul nejmíň pět set auťáků. Víš, k čemu je potřebuju, rád jezdím,

sakra! Musím zmizet! Jestli odtud rovnou nevypadnem, kamaráde,

skončíme v base.“

„No jo, hergot, to je fakt,“ přikývl jsem a začali jsme balit tak

rychle, jak jen to naše ruce zvládly. S kravatama nakřivo a

vykasanými podolky jsme se narychlo loučili se svou sladkou

rodinkou a pádili do bezpečí silnice, kde nás nikdo nezná. Malá Janet

plakala, když nás, nebo mě, nebo bůhví koho, viděla odcházet – a

Frankie se loučila se vší obřadností. Dal jsem jí pusu a poprosil za

prominutí.

„To je fakt cvok,“ říkala. Jako ten, co mi útek. Doufám, že se můj

Mickey nevyvede stejným způsobem, všichni jsou teď takoví.“

Rozloučil jsem se s malou Lucy, která v dlani držela svého

nejmilejšího brouka; malý Jimmy ještě spal. Netrvalo to celý víc než

212

pár vteřin, a už jsme se hnali ze dveří ven se svými ubohými

zavazadly. Bylo krásné nedělní ráno. Pospíchali jsme. Každou chvíli

jsme čekali, že se za zatáčkou objeví policejní auto a pohasí si to

přímo na nás.

„Jestli se toho domákne ta ženská s puškou, tak jsme v loji,“ řekl

Dean. „Musíme sehnat taxíka. Pak to bude dobrý.“ Už jsme chtěli

vyrušit ze spánku jednu farmářskou rodinu a zavolat si od nich, ale

pes nás zahnal pryč. Každou vteřinu to bylo víc a víc nebezpečný.

Stačilo, aby si někdo z místních lidí přivstal a objevil v polích to naše

nepojízdné kupé, a bylo by to. Nakonec nás jedna rozkošná stará paní

pustila k telefonu a zavolali jsme si dolů do města pro taxík. Jenže

nejel a nejel. Vyrazili jsme zase pěšky. Pomalu začínal ranní provoz,

každé auto vypadalo zdálky jako policejní lítačka. A najednou jsme

opravdu viděli, jak se policajti blíží, a já věděl, že to je konec mého

dosavadního života, jak jsem ho znal, a že vstupuju do nového

období vězeňských kobek a zamřížovaných smutků. Jenže z lítačky

se vyklubal náš toužebně očekávaný taxík a od téhle chvíle už jsme

jen frčeli na Východ.

V cestovní kanceláři byla fantastická nabídka: sháněli někoho,

kdo by odvezl cadillaka, limuzínu z roku 1947, do Chicaga. Majitel

jel s celou rodinou až odkudsi z Mexika, a tak ho to zmohlo, že se

rozhodl pokračovat dál vlakem. Stačilo mu, když uvidí doklady a

když se s tím svým bourákem v Chicagu zase shledá. Moje Papíry ho

ujistily, že bude všecko oukej. Řekl jsem mu, že nemusí mít obavy.

Deana jsem varoval: „Ať tě ani nenapadne s tím auťákem

pláchnout.“ Dean vzrušeně poskakoval, kdy už to fáro uvidí. Ale

museli jsme hodinu čekat. Leželi jsme v trávě poblíž zrovna toho

kostela, kde jsem kdysi v sedmačtyřicátém vysedával chvilku mezi

somravými trampy, když jsem předtím vyprovodil Ritu

Bettencourtovou domů, a teď jsem tu usnul v čirém děsivém

vyčerpání, s tváří obrácenou ke korunám trylkujících stromů.

Odněkud snad zaznívaly i varhany. Dean zatím pobíhal po městě. V

malé restauračce klofnul jednu číšnici a sjednal si s ní na odpoledne

rande, že si vyjedou v jeho cadillaku, pak mě přišel vzbudit a hlásil

poslední novinku. Už jsem se cítil lip. Zvednul jsem se vstříc novým

komplikacím.

213

Sotva cadillac dorazil, Dean s ním rovnou odpálil pryč, „pro

šťávu“, až se na mě ten chlápek z cestovní kanceláře vykuleně

podíval. „Kdy se chce vrátit? Cestující už jsou nachystaní.“ Ukázal

mi dva irské kluky z jezuitské školy na Východě, kteří seděli na

lavičce u svých kufříků a čekali.

„Jel jen pro benzín. Hned bude zpátky.“ Šel jsem na roh a

sledoval Deana, jak nechává motor běžet a čeká na ni, zatímco ona se

upravuje ve svém hotelovém pokojíku, což jsem taky viděl, a přímo z

toho místa, kde jsem stál: fintila se před zrcadlem a uhlazovala a

upravovala si své silonové punčošky, a já bych býval tak hrozně rád

šel s nima. Vyběhla ven a hupsla do cadillaku. Loudal jsem se zpátky

uklidnit šéfa kanceláře i ty dva pasažéry. Od dveří jsem letmo

zahlédl, jak se cadillac jak blesk mihnul přes Cleveland Pláce; Dean

ve svým triku nahrbenej nad volantem rozjařeně mával rukama a

hučel do ní a ona seděla smutně a pyšně vedle něj. Vzali to k

parkovišti, zajeli dozadu k cihlové zídce (přesně tady kdysi Dean

pracoval) a tam za plného světla jí to, jak tvrdí, udělal, natotata a bez

dlouhejch cavyků, a nejen to, ještě ji přesvědčil, aby až v pátek

dostane výplatu, skočila rovnou do autobusu a přijela za náma do

New Yorku do bytu lana MacArthura na Lexington Avenue.

Souhlasila. Jmenovala se Beverly. Za půl hodiny už byl zpátky, ještě

ji s velkými polibky a sliby a vzdechy vysadil před hotelem a už se

přihnal ke kanceláři a sháněl se po své posádce.

„No, už je načase!“ vztekal se šéf. „Já už myslel, že jste s tím

cadillakem ujel.“

„Za to zodpovídám já,“ vložil jsem se do toho. Žádný strachy.“ A

to jsem řekl jen proto, že Dean byl v tu chvíli v tak očividném transu,

že každý musel rovnou poznat, co je to za cvoka. Ale hned se začal

chovat věcně a prakticky, a pomáhal dokonce těm jezuitským

klukům se zavazadly. A sotva jsme se usadili a sotva jsem se stačil

otočit a zamávat Denveru na rozloučenou, už jsme byli pryč a pod

kapotou burácel motor silnej jak lev. Neujeli jsme ještě ani tři

kilometry za Denver a už se nám pochroumal tachometr, protože

Dean to tak řezal, že se ručička vychylovala vysoko nad

stoosmdesátku.

214

„Hele, tachometr je v háji, nebudu vědět, jak rychle jedem.

Nevadí, perem to dál a v Chicagu uvidíme podle času.“ Zdálo se, že

jedeme sotva stovkou, ale všechny auta na rovné přímé dálnici do

Greeley za náma odpadávaly jak mrtvé mouchy. „Jak vidíš, bérem to

na severovýchod, poněvadž, Sále, naprosto nutně musíme navštívit

Eda Walla na jeho ranči v Sterlingu, abys ho poznal a ten jeho ranč

taky, a poněvadž tenhle koráb takhle frčí, nebude to žádnej problém a

bohatě to stačíme do Chicaga ještě dřív, než přijede vlak toho

chlápka.“ Oukej, nic jsem nenamítal. Začalo pršet, ale Deana ani

nenapadlo zpomalit. Bylo to obrovitánské nádherné fáro, poslední z

těch klasických limuzín, černé, s masivním protaženým trupem, s

bělostěnnými pneumatikami a pravděpodobně neprůstřelnými okny.

Ti dva jezuitští kluci – z bratrstva svatého Bonaventury – seděli

vzadu a byli celí šťastní a spokojení, že se vezou, i když neměli ani

ponětí o tom, jak rychle. Snažili se navázat hovor, ale Dean jim

neodpověděl, jen si sundal triko a jel dál s holou hrudí. „Ta Beverly,

člověče, to je kočička sladká – přijede za mnou do New Yorku – a

hned jak dostanu od Camille lejstra kvůli rozvodu, tak se vezmem –

ať to frčí, kamaráde, jede se dál!“ Čím rychleji jsme se vzdalovali od

Denveru, tím lip jsem se cítil, a že jsme se teda vzdalovali opravdu

rychle. Bylo už skoro šero, když jsme v Junctionu odbočili z dálnice

na blátivou silničku, která nás měla přes zasmušilé pláně východního

Colorada zavést k ranči Eda Walla kdesi uprostřed Kojotčího Nic.

Nepřestávalo pršet a na silnici byla vrstva klouzavýho marastu. Dean

zpomalil asi na stovku, ale řekl jsem mu, ať zpomalí ještě víc, jinak

že dostáném smyk. „Neboj, kamaráde, však mě znáš,“ chlácholil mě.

.Jenže teď to přeháníš,“ varoval jsem ho. „Jedeš fakt až moc

rychle.“ A on fičel dál přes to mazlavé bláto, a sotva jsem to dořekl,

přišla prudká zatáčka doleva, Dean strhnul volant, aby se do ni vešel,

ale obrovské auto se po tom marastu smýklo a začalo lítat ze strany

na stranu.

„Bacha!“ ječel Dean a bezstarostně chvíli zápolil se svým

andělem strážným, až jsme skončili zadkem v příkopu a čumákem na

silnici. Rozhostilo se mrtvé ticho. Slyšeli jsme jen, jak venku kvílí

vítr. Byli jsme uprostřed divoké prérie. Pár set metrů dál po silnici

stála jakási farma. Nadával jsem a klel, jak jsem byl naštvanej a

215

dopálenej na Deana. Beze slova se zvednul, vzal si kabát a vydal se v

tom dešti k farmě poprosit o pomoc.

„To je váš bratr?“ ptali se kluci ze zadního sedadla. „Pořádnej

ďas na auťáky, co – a podle toho, co říká, musí bejt i ďas na ženský.“

„Je cvok,“ řekl jsem, „a ano, ovšem, je to můj brácha.“ Viděl

jsem, jak Dean přijíždí zpátky s farmářem na traktoru. Zahákli řetěz a

farmář nás vytáhl z příkopu. Auto bylo celé hnědé od bláta a blatník

byl nadranc. Farmář si řekl o pět dolarů. V dešti na nás koukaly jeho

dcerky. Ta nejkrásnější, nejstydlivější se schovávala až vzadu v poli

a měla k tomu zatraceně dobrej důvod, poněvadž to byla vůbec

nejnádhernější holka, jakou jsme já nebo Dean kdy ve svém životě

viděli. Měla asi šestnáct let a prérijní pleť jak ze šípkových růží a

nejmodřejší oči a nejkouzelnější vlasy a plachost i hbitost divoké

antilopy. Kdykoli jsme se po ní podívali, tak se vyplašila. Stála tam v

tom zběsilém vichru, který dul až od řeky Saskatchewan a cucal jí

její kouzelné vlasy a rozhazoval jí je kolem hlavy jako závoj a

oživoval každičký jejich pramínek. Stála tam a červenala se a

červenala.

Jak jsme byli s farmářem hotoví, ohlídli jsme se naposled po

našem prérijním andílku a vyrazili, teď už pomaleji, zas dál, až už

nastala úplná tma a Dean hlásil, že ranč Eda Walla je kousek před

náma. „Bože,“ zavzdychal jsem, „takový holky se děsím. Všeho na

světě bych kvůli ní nechal a vydal bych se jí všanc, a kdyby mě

nechtěla, tak bych se prostě sebral, šel na konec světa a skočil dolů.“

Jezuitští kluci se zahihňali. Otřepaný fóry a hovory o škole, tím žili, a

v jejich slepicích rozoumcích nebylo dočista nic kromě špatně

pochopeného Tomáše Akvinského, kterým si ládovali palice. Vůbec

jsme si jich s Deanem nevšímali. Frčeli jsme si to napříč blátivou

nížinou a Dean vyprávěl o svých kovbojských dnech, ukazoval nám

fláky cesty, kudy se jednou celé ráno projížděl na koni, a pak i to

místo, kde kdysi opravoval plot, a to už jsme ovšem byli na

rozsáhlém pozemku Eda Walla, a líčil nám, jak se kolikrát starý

Wall, Edův otec, s rámusem přikodrcal přes pastviny v patách za

zbloudilou jalovicí a křičel: „Chyť ji, hergotcucky, chyť ji!“

,Každýho půl roku potřeboval novej auťák,“ vyprávěl Dean. „Nemoh

si pomoct. Vždycky když se zaběhlo zvíře, rozjel se za ním k

216

nejbližšímu příkopu a vyskočil a pádil dál pěšky. Počítal každej cent,

co vydělal, a ukládal si je do hrníčku. Bláznivej starej rančer. Za

čeledníkem ti ukážu pár jeho starejch vraků. Tady jsem žil, když mě

naposled pustili na podmínku. A tady jsem psal ty dopisy Chadu

Kingovi, co jsi viděl.“ Sjeli jsme ze silnice a šněrovali si to úvozem

napříč zimními pastvinami. Najednou se nám před reflektory

objevilo chmurné stádečko vyjevených krav s bledými čumáky. „No

sakra! Wallovy krávy. Přes ty se nikdy nedostáném. Budem muset

vylízt a rozehnat je. Hý – hý – hý – hý!“ Ale nebylo to nutný, jen

jsme se centimetr po centimetru prodírali mezi nima a občas do

některé lehce drcli a krávy bučely a mlely se kolem našich dveří jak

rozbouřené moře. Vzadu za nima se konečně vyhouplo osamělé

světýlko ranče Eda Walla a široko daleko kolem něj nebylo nic než

stovky kilometrů rozlehlé prérie.

Člověk z Východu dokáže těžko pochopit, jak naprostá je tma,

která se v noci snáší nad prérií. Nejsou vidět ani hvězdy, ani měsíc,

pražádné světlo, kromě světla z kuchyně paní Wallové. Za stíny

dvorku se rozkládá nekonečný svět, který neuvidíme, dokud se

nerozední. Ťukali jsme na dveře, volali do tmy Eda, který zatím v

chlívě dojil krávy, a já si pak nesměle vyšel do tmy, snad jen šest

metrů, víc ani krok. Zdálo se mi, že slyším kojoty. Ed mi pak řekl, že

to nejspíš v dálce ržáli divocí koně jeho táty. Ed Wall je asi stejně

starej jako my, je vysokej, štíhlej, zubatej, lakonickej. Kdysi s

Deanem postávali na rohu Curtis Street a pískali na holky. Teď nás

velebně uvedl do svého ponurého, hnědého, nikdy neobývaného

parádního pokoje, vyštrachal kdesi skomíravé lampy, zapálil je a řekl

Deanovi: „Co se ti ksakru stalo s prstem?“

„Praštil jsem Marylou, zanítilo se to a museli mi kousek

amputovat.“

„Pročs to ksakru vůbec dělal?“ Viděl jsem, že mu kdysi býval

starším bráchou. Stál tam, s vědrem mléka dosud u nohou, a kroutil

hlavou: „Tys bejval stejně vždycky páko.“

Zatím nám jeho mladá žena uchystala ve velké selské kuchyni

skvostné pohoštění. Za broskvovou zmrzlinu se omlouvala: „Není to

nic jinýho než smetana a broskve umražený dohromady.“ A jasně že

to byla jediná opravdická zmrzlina, co jsem kdy v životě jedl. Začala

217

skromně a končila opulentně: jedli jsme a na stole se objevovalo

pořád něco nového. Měla hezkou postavu a blond vlasy a jako

všechny ženské na samotě si trochu stěžovala na nudu. Vypočítávala

nám programy, které v tuhle noční dobu poslouchá z rádia. Ed Wall

jen mlčky seděl a civěl si na ruce. Dean se cpal jak divej. Chtěl,

abych s ním hrál, že jsem majitel cadillaku a vůbec strašnej pracháč a

on že je můj kámoš a šofér. Na Eda to neudělalo pražádnej dojem.

Kdesi v chlívě zabučel dobytek, Ed zvedl hlavu a poslouchal.

„Tak fajn, hoši, no doufám, že se do toho New Yorku dostanete.“

Ani zdaleka nevěřil pohádce, že by mi auťák patřil, naopak si byl

zcela jistej, že ho Dean ukradl. Zůstali jsme na ranči asi hodinu.

Stejně jako Sam Brady i Ed Wall přestal Deanovi důvěřovat –

kdykoli se na něj podíval, díval se na něj podezíravě. A to spolu

kdysi trávili divoký časy, kdy po žních v objetí vrávorali po ulicích

Laramie ve státě Wyoming; jenže to už teď bylo dávno pryč a passé.

Dean netrpělivě poposedával na židli: „No jo, no jo, ale snad už

bysme měli zas padat, poněvadž musíme bejt v Chicagu do zejtra do

večera a stejně už jsme promarnili spoustu hodin.“ Studentíci uctivě

Edovi poděkovali a jelo se dál. Ohlídnul jsem se ještě za

kuchyňským světýlkem, které se vytrácelo v moři temnoty. Pak jsem

se zas naklonil kupředu.

9

Vcukuletu jsme byli zpátky na silnici a tu noc mí celý stát

Nebraska přefrčel před očima. Hnali jsme se stoosmdesátkou po

dálnici rovné jako pravítko spícími městy, v pražádném provozu, jen

kdesi vzadu si to pomalu supěl Union Pacific v měsíčním světle a

zaostával za náma.

Vůbec jsem se tu noc nebál, nebylo nic přirozenějšího než řezat

to stoosmdesátkou a povídat si a koukat, jak se všechna nebraská

města – Ogallala, Gothenburg, Kearney, Grand Island, Columbus – v

snovém fofru míhají kolem nás, zatímco my si to drandíme kupředu

a vyprávíme si. Byl to skvostnej auťák: seděl na silnici jako koráb na

vodě. V mírnějších zatáčkách si jen medii a pobrukoval. „Člověče, to

je sen,“ zavzdychal Dean. „Představ si, co bysme s tímhle fárem my

dva dokázali. Víš, že existuje silnice, která vede přes Mexiko až dolů

do Panamy? – a možná ještě níž až na úplnej konec Jižní Ameriky,

218

kde jsou dvoumetroví Indiáni, co se někde v horách ládujou

kokainem? Kamaráde! Celej svět bysme v takovýmhle fáru objeli, ty

a já, poněvadž celým světem vedou ňáky cesty, no ne? Kam by taky

jinam vedly, že jo? Joj! a teď si to s touhle věcičkou přihasíme do

starýho dobrýho Chicaga. Jen si to představ, člověče. V životě jsem v

Chicagu nebyl.“ „V tomhle cadillaku tam budem vypadat jako

gangsteři.“ „No jasan! A buchty, člověče! Víš, jak se s tím budou

balit buchty? Hele, teď jsem se rozhod, že na to extraspeciálně

dupnu, abysme si tam tuhle věcičku ještě celej večer užili. Dej si

pohov, odpočívej a já ho ještě trošku přižhavím.“ „A jak rychle jedeš

teď?“

„Slabejch stoosmdesát, myslím, to ani nepoznáš. Za světla přes

den bysme mohli zvládnout celou Iowu, a Illinois pak zmáknu

natotata.“ Kluci vzadu spali a my si celou noc povídali a povídali.

Bylo zvláštní, jak se Dean dokázal zjančit, ale vzápětí jako by se nic

nestalo, jednal zas úplně normálně a klidně a v souladu se svou duší,

která podle mýho nepotřebovala k životu nic víc než rychlej auťák,

vidinu toho či onoho pobřeží a na konci cesty ženskou. „V tom

Denveru mě to vždycky popadne – už do toho města radši nepáchnu.

Stará věc, stará věc, Dean je starej pitomec. Bác!“ Vyprávěl jsem

mu, jak jsem tu po té samé nebraské silnici už jednou v

sedmačtyřicátém jel. Ale to on taky: „To když jsem ve

čtyřiačtyřicátém dělal v Los Angeles v prádelnách Nová éra,

načerno, poněvadž jsem ještě neměl ten věk, tak jsem si udělal

speciální vejlet do Indianopolisu, kde zrovna na Výroční den měl bejt

ten jejich klasickej závod na okruhu, a to jsem ve dne stopoval a v

noci musel krást auťáky, abych to stačil. A v LA jsem měl tenkrát

svý první fáro, buicka za dvacet dolarů, jenže v životě by mi neprošel

technickou kontrolou kvůli brzdám a světlům, takže jsem se rozhod,

že si rovnou po cestě seženu řidičák z jinýho státu, abych v tom moh

jezdit a neskončil v lochu, a to byl další důvod k tomu vandru, že jo.

Takže jsem stopoval zrovna v jednom z těchhle měst, co teď jedem,

čísla schovaný pod kabátem, ale ňákej čmuchalskej šerif měl asi

pocit, že jsem na stopování moc zelenej, a sebral mě přímo na hlavní

výpadovce. Našel ty čísla a rovnou mě šoupnul do vězení o dvou

celách ještě k jednomu místnímu delikventovi, co měl bejt spíš někde

219

ve starobinci, poněvadž se sám nedokázal ani nakrmit (krmila ho

šerifova žena) a jen celej den seděl a žvanil a slintal si pod sebe. Pak

mě vyslýchali, což zahrnovalo jednak to jejich dobrácký tátovský

povídání a hned zas výhrůžky, aby mi nahnali strach, a zkoušení

rukopisu et cetera, ale pak jsem na ně, abych výpad, vypálil

nejfantastičtější proslov svýho života, kde jsem se v závěru přiznal,

že všecko to mý vyprávění o mý zlodějský minulosti bylo šalba a

klam a že čistě jen hledám svýho tátu, kterej tu někde v okolí má

dělat na farmě, takže mě pustili. Jasně že jsem ty závody prošvih.

Příští léto jsem podniknul podobnou cestu do Indiány do South

Bendu na zápas Notre Dáme versus Kalifornie – tentokrát v pohodě,

až na to, že jsem, kamaráde, měl přesně jen tolik peněz, co stál lístek,

a víc ani cent, takže jsem celou tu dobu nic nejed, kromě toho, co

jsem vysomroval od všech možnejch cvoků po cestě, a pak jsem ještě

stáhnul pár holek. Jedinej člověk v Spojených státech

severoamerických, kterej zažil takovejch trablů kvůli baseballu.“

Zeptal jsem se ho na podrobnosti toho jeho pobytu v LA ve

čtyřiačtyřicátém. „To mě nejdřív zabásli v Arizoně, tutově nejhorší

lapák, co jsem kdy seděl, člověče. Musel jsem utýct a byl to vůbec

nejfantastičtější útěk v mým životě, a to myslím útěk jako takovej,

obecně, rozumíš. Kolem dokola les, chápeš, a já se plazil po břiše a

mezí močálama, křížem krážem přes hory. Už jsem viděl ty jejich

gumový obušky a veškerej vercajk a svou smrt, způsobenou takzvaně

nedopatřením, takže jsem to radši bral horem po hřebenu, abych se

vyhnul všem možnejm stezkám a cestám a silnicím. Musel jsem se

zbavit svýho trestaneckýho vohozu a podařilo se mi čisťounce

štípnout v jedny benzínový pumpě ve Flagstaffu košili a kalhoty,

takže jsem už dva dny nato přijížděl do LA v pumpařským mundúru

a hned u první pumpy, co jsem viděl, mě vzali a sehnal jsem si

kvartýr a změnil jméno (Lee Buliay) a užil si parádně divokej rok v

LA se spoustou novejch kámošů a několika opravdu eňoňuňo

kočičkama, jenže konec celý tý sezóny nastal, když jsme všichni jeli

jednou v noci po Hollywoodským bulváru a já povídám kámošovi

vedle, ať vezme volant, poněvadž jsem zrovna chtěl dát pusu svý

holce – seděl jsem u volantu, chápeš –, a on mě neslyšel, takže jsme

to naprali přímo do sloupu, ale jen v slabý padesátce, a já si zlomil

220

frňák. Znáš můj nos, že jo – ten řeckej profil, to je od toho. A pak

jsem odjel do Denveru a zjara jsem v jednom nealkoholickým bistru

potkal Marylou. Ach, člověče, tehdy jí bylo teprv patnáct, na sobě

měla džínsy a čistě jen čekala, až ji někdo klofne. Tři dny a tři noci

jsme si povídali v hotelu Ace, ve třetím poschodí, v rohovém pokoji

na jihovýchod, v božským památečním pokoji posvěcené scény

mýho života – jak byla tehdy sladká a mladá, achichachich-ólalá! Ale

hele, koukni támhle do tmy, he he! banda starejch vandráků u

ohníčku u trati, no hergot!“ Skoro zpomalil. „Kamaráde, já ti nikdy

nevím, jestli tam mezi nima nesedí i můj táta.“ Kousek u trati bylo

vidět slabou zář ohně a kolem ní se míhaly jakési postavy. „Nikdy

nevím, jestli se mám zeptat. Moh by bejt kdekoli.“ Jeli jsme dál.

Kdesi za náma nebo před náma, někde pod keřem, ležel opilej

Deanův táta, nepochybně s chrchlem na bradě, mokrem v kalhotech,

slámou v uších, strupy na nose, možná i s krví ve vlasech – a shůry

ho zalévala zář měsíce.

Vzal jsem Deana za loket: „Člověče, teď už jedeme domů.“

Poprvé v životě se měl Deanovi New York stát permanentním

domovem. Celej se roztřásl, už nedokázal klidně čekat. „A hele, Sále,

představ si, že už v Pensylvánii uslyšíme v rádiu ten skvostnej

výchoďáckej bop. Jupíí! Mazej, stará káro, mazej!“ A ten báječnej

auťák si to fičel burácivým vichrem a široké pláně kolem se v té

rychlosti odvíjely jak role papíru a kola noblesně rvala ze silnice

rozpálený asfalt. Byl to majestátní vůz. Otevřel jsem oči vstříc

rezavému svítání: letěli jsme mu přímo naproti. Deanova kamenná

zarputilá tvář se jako vždy skláněla nad palubní deskou plná

tajemných vyzáblých odhodlání. „Na co myslíš, taťko?“

„Inu, to víš, synku, jako vždycky – ženský! ženský! ženský!“

Usnul jsem a probudil se do vyprahlého, horkého červencového rána

v Iowě a Dean pořád jel a jel a ani o fous nezpomalil svou rychlost;

křivolakými kukuřičnými údolíčky to bral minimálně stotřicítkou, a

když byl rovnej flák cesty, vrátil se k své obvyklé stoosmdesátce,

dokud ovšem nezhoustl z obou stran provoz a my se pak nemuseli

plazit mizernou osmdesátkou. Ale jak to jen šlo vystřelil Dean

kupředu, předjel vždycky pět šest aut najednou a nechal je za sebou v

mračnu prachu. Jeden cvok ve fungl novém buicku viděl, co to na

221

silnici provádíme, a rozhodl se, že nás prožene. Dean se právě

chystal předjet další skupinku před náma, když ten chlápek bez

jakéhokoli varování vypálil kolem nás a hulákal a troubil a blikal

zadními světly, aby nás vyhecoval. Vystřelili jsme za ním jak raketa.

„Teď něco sleduj,“ chechtal se Dean, „pár kilometrů ho budu škádlit,

sviňáka. Koukej!“ Pustil buicka daleko dopředu, pak na to dupnul a

nanejvýš nezdvořile ho natotata dohnal. Ten šílenec v buicku se

úplně zjančil: rozpálil to na sto šedesát. Mohli jsme si ho

prohlídnout. Vypadal jako obyčejnej chicagskéj frajírek a po boku

měl ženskou asi tak starou, že by to mohla být – a nejspíš taky byla –

jeho matka. Snad mu i nadávala, bůh ví, ale on teď závodil a ostatní

mu bylo buřt. Černé vlasy mu divoce vlály nad rozhalenkou, šílený

Ital, který se vracel do svého Chicaga. Možná měl pocit, že jsme

nějakej novej gang z LA na nájezdu do nových lovišť, snad nás

považoval za členy bandy Mickeyho Cohena, poněvadž ta limuzína

by tomu přesně odpovídala i s tím kalifornským číslem. Ale tak či

onak hlavně šlo o to čóro na silnici. Dělal hrůzu věcí, aby se před

náma udržel: předjížděl v zatáčkách a taktak, že se stačil vrátit před

mohutným náklaďákem, který se zčistajasna vynořil v protisměru.

Celých sto padesát kilometrů ve státě Iowa probíhalo tímhle

způsobem, a tak byla ta honička zajímavá, že jsem neměl ani čas se

bát. Nakonec to ten šílenec vzdal, zastavil u benzínové pumpy,

pravděpodobně na rozkaz staré paní. Jak jsme projížděli okolo,

vesele nám kynul. A frčeli jsme dál, Dean do půl těla svlečenej, já s

nohama na palubní desce, a studentíci vyspávali vzadu. Zarazili jsme

na snídani u jednoho bufetu, jehož majitelka, bělovlasá paní, nám

všem dala extra velké porce brambor a zrovna v tu chvíli vyzváněly v

blízkém městě zvony kostela. A zase se jelo.

„Deane, teď ve dne bys to takhle hnát neměl,“ skuhral jsem.

„Neboj, vole. Vím, co dělám.“

Začínalo mi být ouzko. Dean se snášel na proudy aut jako Anděl

Hrůzy. Snažil se vmáčknout do mezery a málem vytlačil ostatní ze

silnice. Nalepil se na nárazník před náma a tlačil a vykukoval, aby

dohlíd až na zatáčku, když najednou na nepatrný dotyk obrovský

auťák vyrazil kupředu a hnal si to po levé straně, a vždycky jen o

vlásek jsme se stačili vrátit do našeho proudu, zatímco v protisměru

222

už frčela kolona aut a já se klepal strachy. Už jsem toho měl dost. Jen

málokde tu byla přímá dálnice jako v Nebrasce a když se konečně

objevila, Dean to rozpálil na svou stoosmdesátku a kolem se jako

blesk míhala místa, která jsem si pamatoval ze sedmačtyřicátého –

hele! na tomhle kusu země jsme kdysi s Eddiem ztvrdli na dvě

hodiny. Celá ta stará silnice mé minulosti se mi jak v zmateném snu

odvíjela před očima, jako když se převrhne kalich života a všechno

se zcvokne. Zíral jsem v temné hrůze do jasného dne.

„Hergot, Deane, já si přelezu dozadu, tohle už nevydržím.

Nemůžu se na to koukat.“

„Hi-hi-hi,“ řehnil se Dean a švihnul to po úzkém mostku těsně

kolem auta, až se zvednul prach, a frčel dál. Přeskočil jsem na zadní

sedadlo a schoulil se, že budu spát. Jeden z těch kluků si vlezl

dopředu, aby si užil. Úplně mě posedla hrůzná předtucha, že se dnes

ráno rozmlátíme na cucky, lehl jsem si na podlahu a pokoušel se

usnout. Kdysi když jsem býval ještě na moři, myslíval jsem na

všechny ty vlny, co nám rachotily pod kýlem, a na ty nedozírné

hlubiny, nad kterými jsme se vznášeli – teď jsem zas cítil třicet

cenťáků pod sebou silnici, jak se valí a uhání a sviští neuvěřitelnou

rychlostí napříč sténajícím kontinentem, a nade mnou se zběsile

pochechtával šílený Achab u volantu. Když jsem zavřel oči, viděl

jsem jen, jak se proti mně řítí silnice. Když jsem je otevřel, viděl

jsem stíny stromů, jak se děsivě mihotají po podlaze auta. Nebylo

vyhnutí. Všemu jsem se poddal. A zatím Dean jel dál a dál a neměl

ani pomyšlení na odpočinek, dokud nebudem v Chicagu. Odpoledne

jsme se už prodírali starým dobrým Des Moines. Tady už byl

samozřejmě provoz pořádně hustej, takže jsme museli zpomalit a já

si zas mohl přelízt dopředu. Odehrála se tu dojemná malá nehoda.

Před náma v sedanu jel tlustej černoch s celou rodinkou a na zadním

nárazníku měl připevněný mechy s vodou, jaké se prodávají turistům

v pouštích. Zničehonic zastavil, Dean se zrovna bavil s jedním z těch

kluků vzadu, takže si toho nevšimnul a rychlostí takových deset

kiláků v hodině to do něj napálil, až se ten měch rozprsk jak bublina

a voda vystříkla na vsechny strany. Žádná jiná škoda nebyla, kromě

trochu ohnutého nárazníku. Vyběhli jsme s Deanem ven a dali s

chlápkem řeč. Skončilo to celé výměnou adres a menší debatou,

223

během níž se Dean nedokázal očima odpoutat od poprsí chlápkovy

ženy, která je měla jen velmi nepatrně ukryté v načechrané bavlněné

blůzičce. „Jasně, jasně,“ mumlal. Dali jsme mu adresu našeho

chicagského barona a jeli dál.

Na druhém konci Des Moines se za náma přihnal policejní auťák

s houkající sirénou a přinutil nás zastavit. „Co je zas tohle?“ Vylezl

polda: „To vy jste způsobil tu bouračku při vjezdu do města?“

„Jakou bouračku? Jen jsme jednomu chlápkovi natrhli měch s

vodou.“

„Jenže on tvrdí, že do něj vrazila banda chuligánů v ukradeným

autě, a ještě ho málem přejeli.“ Bylo nám s Deanem jasný, že tohle je

jeden z těch zvláštních případů, kdy se černoch dokáže chovat jako

starej podezíravej blázen. Tak nás to překvapilo, že jsme se museli

smát. Jeli jsme za poldou na stanici a tam hodinu čekali venku v

trávě, než se dovolají do denverské cestovní kanceláře, aby si ověřili,

že jsme opravdu jenom najatí šoféři. Jak nám pak polda referoval,

řekli jim tam: „Ano, najali jsme si je, ale jestli jsou ti kluci v něčem

namočený, tak to není naše věc.“

„Měli tady v Des Moines menší nehodu.“

„V pořádku, to už jste povídal – ale jde o to, že není naše věc,

jestli v něčem lítaj už z dřívějška.“

Všechno bylo srovnaný a mohli jsme frčet dál. Přesně tady v

Newtonu jsem si v sedmačtyřicátém udělal ten ranní vejšlap.

Odpoledne jsme přejeli ospalý starý Davenport i řeku Mississippi,

která se téměř ztrácela v širokém řečišti posetém úlomky dřeva, pak

přišel Rock Island a pár minut zdržení v zácpě na silnici. Slunce

začínalo rudnout, kouzelné přítokové říčky se něžně vinuly mezi

čarovnými stromy a zelení středoamerického státu Illinois. Rozlehlý

vyprahlý Západ byl nadobro pryč a začínal zase sladký, útulný

Východ. V jednom mžiku jsme se přehnali přes celý stát Illinois, a

přesto to trvalo úděsných pár hodin, během kterých to Dean řezal

pořád stejnou rychlostí. Jak byl unavenej, čím dál tím víc riskoval.

Na uzounkém mostku, který vedl přes jednu,z těch kouzelných

malých říček, se ztřeštěně vrhnul do téměř neřešitelné situace. Kus

před náma se kodrcaly přes most dva pomalé auťáky, z druhé strany

přijížděl obrovský kamión s přívěsem, jehož řidič si právě přesně

224

vysumíroval, že mu to taktak vyjde, a než se na most dostane^ ty dva

už by měly být pryč. Kromě něho by se totiž na most žádné jiné auto

v protisměru absolutně nevešlo. Za kamiónem vykukovala jiná auta,

co chtěla dopředu. Před těma dvěma couráky na naší straně byla další

pomalá auta. Silnice byla přecpaná a v každém se to vařilo, jak chtěl

předjíždět. A teď do toho vpálil Dean svou stoosmdesátkou a ani na

moment nezaváhal. Přehnal si to kolem těch dvou hlemýžďů a to tak

zprudka, divže nevrazil do levého zábradlí mostu, a už jsme se

střemhlav řítili proti mohutnému stínu kamiónu, kterého ani

nenapadlo zpomalit; Dean to vzal ostře doprava, taktak že minul levé

přední kolo kamiónu a málem to napálil do toho prvního couráka,

udělal myšku, aby se před něj dostal, ale hned zas musel zpátky do

pruhu, poněvadž za přívěsem kamiónu vykouklo další auto – a to

celý se odehrálo za necelé dvě vteřiny, mihli jsme se jak blesk a

nechali za sebou jen závoj prachu místo úděsného pateronásobného

karambolu s auťáky rozsetými na všechny strany a s obrovským

kamiónem šklebícím svou rozmlácenou korbu na osudné rudé

illinolské odpoledne a jeho zamyšlená pole. Nemohl jsem se zbavit

myšlenky, že docela nedávno tu v Illinoisu umřel při automobilové

bouračce známý jazzový klarinetista a že to musel být den zrovna

jako ten dnešní. Vrátil jsem se na zadní sedadlo.

Oba kluci teď zůstali taky vzadu. Dean si předsevzal, že do tmy

musíme být v Chicagu. U železničního přejezdu jsme vzali dva

trampy, kteří dohromady schrastili půl dolaru na benzín. Ještě před

chvilkou v klidu seděli na hromadě starých pražců a docucávali

poslední zbytky vína, a teď se octli v sice zablácené, ale nepokořené

a skvostné limuzíně, která si to v překotném fofru hnala na Chicago.

Je ale fakt, že ten starší, který byl vpředu vedle Dea-na, ani na

moment nespustil oči ze silnice a vsadil bych se, že si ]en v duchu

drmolil ty svý trempířský modlitbičky. „Hergot,“ povídali, „to jsme

teda netušili, že budem v tom Chicagu takhle rych-le-“ Projížděli

jsme ospalými městečky v Illinoisu, kde jsou lidi m°c všímaví na

chicagské gangy, které tu v podobných limuzínách prefrčí každý den,

a že jsme asi vypadali: všichni neoholení, šofér vysvlečené] do půl

těla, dva čundráci a já na zadním sedadle, s rukama zaklesnutýma o

bezpečnostní pás, s hlavou zvrácenou v lenošce a s okem majestátně

225

upřeným na krajinu – zrovna jako nový gang, co si až z Kalifornie

přijíždí podrobit chicagské teritorium, jako banda vyvrhelů

uprchlých z vězení v měsíčním Utahu. Když jsme se v jednom

městečku zastavili u pumpy pro benzín a colu, nahrnuli se kolem nás

lidi a zírali, a aniž řekli slovo, určitě si v duchu registrovali naše

popisy a výšky, kdyby se jim to náhodou někdy šiklo. Dean si ovinul

kolem krku triko a šel za pumpařkou dojednat celou tu transakci,

mluvil s ní příkře a úsečně jako vždycky, pak se vrátil a jelo se dál.

Za chvíli se už rudá barva změnila v šarlatovou, poslední z těch

okouzlujících říček se mihla kolem nás a v dálce nad silnicí jsme

zahlédli oblaka kouře nad Chicagem. Ujeli jsme tedy z Denveru do

Chicaga se zajížďkou přes ranč Eda Walla čistých 1900 kilometrů, a

to přesně za sedmnáct hodin, nepočítaje dvě hodiny v příkopu, jednu

na ranči, dvě na policii v Newtonu ve státě Iowa, průměrnou

rychlostí téměř sto patnáct kilometrů za hodinu napříč kontinentem, s

jediným šoférem. Což je svým způsobem pěkně pošahanej rekord.

10

A to už před náma rudě zářilo velké Chicago. Najednou jsme byli

na Madison Street obklopeni hordama vandráků, někteří se váleli

přímo na ulici s nohama na obrubníku, jiní se mrcasili ve dveřích

kořalen a v uličkách kolem. „Tradá! Koukej pěkně zvostra, jestli

neuvidíš starýho Deana Moriartyho. Letos by třeba moh bejt v

Chicagu.“ Ale opustili jsme vandráky a pokračovali dál do centra

města. Tramvaje skřípěly, kameloti vyvolávali, spousta holek se

hnala kolem nás, ve vzduchu byla cítit vůně smažených jídel a piva,

neony blikaly do tmy – „Tohle je obrovský město, člověče, Sále!

Joj!“ Nejdřív jsme museli najít pěkné tmavé místečko na zaparkování

cadillaka a pak se umýt a vymódit na večer. Kousek od YMKy byla

uzoučká ulička mezi baráky z červených cihel a tam jsme cadillaka

šoupli, pěkně čumákem dopředu, aby mohl hned vyrazit, a šli se

studentíky do YMKy, kteří si tam najali pokoj a půjčili nám na

hodinu svou koupelnu. V pohodě jsme se vysprchovali a oholili. V

hale jsem vytrousil portmonku, Dean Ji našel a už by si ji byl strčil za

košili, když si uvědomil, že je naše, což ho samozřejmě parádně

otrávilo. Rozloučili jsme se s klukatna, kteří byli celí šťastní, že

dorazili na místo živí a zdraví, a šli jsme něco pojíst do jedné

226

kavárničky. Kolem nás bylo staré hnědé Chicago, polovýchodní a

polozápadní týpci se ploužili na noční směnu a plivali po chodnících,

Dean stál uprostřed kavárničky, drbal se na břiše a všechno to

nasával. Chtěl zapříst hovor s jednou podivnou postarší černoškou,

která přišla do kavárničky a halasila, že sice nemá prachy, ale že si

přinesla housky, a jestli by jí na ně nedali trochu másla. Když

vcházela dovnitř, boky se jí vlnily, když ji vyhodili, kroutila při

odchodu zadkem. „Hů!“ vyjekl Dean. „Pojďme za ní. Zatáhnem ji do

cadillaku a vopícháme ji.“ Ale vykašlali jsme se na to a vydali se

rovnou na North Clark Street, a ještě předtím do Loopu kouknout se

na břišní tance a poslechnout si jazz. Bože, to byla noc! „Kamaráde,“

řekl mi Dean, když už jsme stáli před barem, „koukej na tu ulici

života, kolik je tu jen Číňanů. To je magický město – a hele! vidíš

támhle v okně tu ženskou, jak jen civí a jak jí ty její velký prsa lezou

ze županu, a ty její voči vykulený. Jojoj! Sále, musíme pořádně jet a

nikdy se nezastavit, dokud tam nebudem.“ „A kam chceš dojet,

člověče?“

„Nevím, ale jet se musí.“ Najednou dorazila banda mladých muzikantů

a začali snášet z auta své instrumenty. Nahrnuli se dovnitř a my za nima.

Přichystali se a začali rozjíždět svůj bop. A jsme doma! Jejich lídr byl

malátný čahoun s kudrnatými vlasy a vyšpulenými rty, úzký v ramenou,

celý utopený v plandavé sportovní košili; noc byla teplá, ale on zůstával

chladný, jen v očích mu neřestně blýskalo. Vzal svůj tenorsaxofon,

zamračil se do něj a začal s mrazivou dokonalostí vytrubovat, s gustem si

podupával nohou, jak sháněl nápady, a cukal hlavou, jak jiné zavrhoval – a

pak jen špitnul: „Jeď,“ když měl mít sólo někdo další. Pak tu byl Prez,

nadělanej pihovatěj blonďák, co vypadal jako boxer, fešák, který byl s

puntičkářskou pečlivostí vyšňořen ve svém tartanovém oblečku s

napodobeninama žraloci kůže, límeček byl mírně nakřivo, povolená kravata

šejdrem, vše v přesném stylu přísné nedbalosti, celej zpocenej cloumal

nahoru dolů saxofonem, svíjel se a znělo mu to dočista jako Lester

Youngovi. „Vidíš ho, kamaráde, Prez hraje pro prachy, a tak má hlavně

technický starosti, jedinej z nich se dobře oblíká a vidíš, jak je celej

vyplašenej, když se upískne, ale lídr, ten studenej čumák, mu říká, aby hrál

a hrál a žádný strachy – poněvadž jemu nejde o nic jinýho než o ty laufy a

opravdickou bohatou muziku. Je umělec. A ten boxerskej Prez se má od něj

co učit. Hele, koukej, další!“ Třetí byl altsaxofon, hrál na něj asi

osmnáctiletý černoch podobný Charlie Parkerovi, přemýšlivý kluk, študák,

227

který byl o kus vyšší než ostatní a na místě pusy mu zela obrovská díra;

tvářil se velice vážně. Zvedl saxofon a začal do něj tiše a s rozmyslem

foukat a už se linuly cvrlikavé parkerovské trylky a architektonicky

promyšlené konstrukce Milese Davise. To byly děti velkých novátorů

bopu.

Kdysi Louis Armstrong jak Bůh vytruboval z plných plic nad

zabláceným New Orleansem a ještě před ním tu o svátečních dnech

pochodovali blázniví muzikanti a parádní Soušový marše rozbíjeli do

ragtimů. Pak přišel swing a Roy Eldridge, chlapáckej chlap, co

vymačkal z trumpety veškerou sílu a logiku a něžnost na všech

vlnových délkách a v předklonu a se zářícíma očima a s širokým

úsměvem šířil svou zvěst na všechny strany, až se celý jazzový svět

otřásl. Pak se objevil Charlie Parker, který si jako kluk v dřevníku

svý mámy v Kansas City jazzoval na sflikovaný saxofon mezi

kládama, cvičil za deštivých dnů a pak vycházel ven a koukal na

swingující kapelu Basieho a Bennyho Motena včetně Hot Lips

Pageho a ostatních. Charlie Parker, který opustil domov a přišel do

Harlemu, kde potkal šílenýho Theloniuse Monka a ještě šílenějšího

Gillespieho – Charlie Parker, který se v raných dobách opile motal

do kolečka, když vyhrával. Byl jen o něco mladší než Lestet Young,

taky rodák z KC, a přitom ten zasmušilý svatý blázen představuje

celou historii jazzu: poněvadž ještě v dobách, kdy zvedal tu svou

plechovou troubu pěkně vysoko a vodorovně od pusy, byl naprosto

největší, a jak si pak nechal narůst vlasy a zlenivěl a sešel, sklesla mu

fajfka pěkně na půl žerdi a tak to šlo pořád dál a dneska, kdy nosí na

botách tlustý podrážky, aby necítil chodníky života, opírá si tu

plechárnu něžně o hruď a vytrubuje do ní suché a chladné parádičky,

aby se neřeklo. To jsou děti bopu a americké noci.

Ale ještě podivnější květinky tu měly dneska vykvíst – jak si totiž

ten černej alťák vznešeně meditoval nad hlavama lidí, mladej,

vysokéj, štíhlej blonďatej kluk z denverské Curtis Street si přitiskl k

puse hubičku altky a čekal, až ostatní skončí, a pak začal – a museli

jsme se rozhlídnout, odkud to sólo vlastně vychází, a ono vycházelo

z andělsky usměvavých rtů nad hubičkou altsa-xofonu a bylo to

něžné sladké pohádkové sólo. Osamělé jak Ame-rika, rezavé hrdelní

úpění nad černočernou nocí.

228

A ti ostatní a celej ten rachot? Byl tu basák, rozcuchanej zrzek s

divokýma očima, který bokamá vrážel do basy pokaždý, když na to

začali pořádně dupat, a ve chvílích, kdy to rozjížděli na plný pecky,

otevíral pusu dokořán jak v transu. „Člověče, ten si tu svou holku

umí podat!“ Byl tu smutnej bubeník, podobnej tomu bílému

klučinovi z friské Folson Street, dočista zfetovanej, takže jen

zpitoměle zíral do prázdna vyvalenýma očima a žvejkal žvejdu a

potřásal hlavou v hojivé extázi podle Mr. Reicha. U piana seděl

hromotluckej Ital s prackama jak šofér náklaďáku a bušil do toho s

vervou, ale dobře. Hráli asi hodinu. Nikdo je neposlouchal. Místní

otrapové se flinkali u baru, prostitutky rozzlobeně ječely. Občas tu

tajemně proplul nějaký Číňan. Odvedle zazněla muzika doprovázející

břišní tance. Hráli dál. Venku na chodníku se objevil přízrak –

šestnáctiletý kluk s kozí bradkou a futrálem od trombónu pod paždí.

Vyzáblej jak rachitik, s vizáží šílence, chtěl se přidat ke kapele a

zahrát si s nima. Už ho znali a nechtěli se s ním otravovat. Vplížil se

do baru, v tichosti si vyndal trombón a zvedl ho k puse. Nedali mu

šanci. Nikdo se na něj ani nepodíval. Dohráli, sbalili nástroje a

vyrazili zas k jinému baru. Tak rád by to taky rozjel/chudák

hubeňour. Narazil si černé brýle, přitiskl si trombón k puse a zkusil

to: „Bóóó!“ Pak se rozběhl za nima. Nechtěli ho mezi sebe, jako ti

kluci, co hráli softball za benzínovou nádrží. „Všichni tihle hošani

bydlej u svejch babiček jako Tom Snark a ten náš alťáckej Carlo

Marks,“ řekl Dean. Vypálili jsme taky za kapelou. Došli do klubu

Anity O’Dayové, rozbalili si nádobíčko a hráli a hráli až do devíti do

rána. Poslouchali jsme je s Deanem a nalejvali se pivem. Vždycky o

pauze jsme vypálili v cadillaku napříč Chicagem a pokoušeli se

klofnout nějaký holky. Jenže ony se toho našeho zjizvenýho

prorockýho auťáku bály. Dean v šílené zběsilosti začal couvat a

narval to přímo do požárního hydrantu. Chechtal se jako pošuk. Do

devíti do rána byl z auta obyčejnej vrak: brzdy nefungovaly, blatníky

byly nadranc, písty klepaly. Dean nedokázal zastavit na červenou a

auto se cukavě kodrcalo přes hlavní třídu. Splácelo tak daň noci. Už

to nebyla zářivá limuzína, ale zablácenej křáp. „Húúú!“ Hoši to teď

roztáčeli u Neetse. Zničehonic začal Dean zírat do tmavého kouta za

pódiem a řekl: „Sále, přišel Bůh.“Podíval jsem se tím směrem.

229

George Shearing. A jako vždycky opíral si slepou hlavu o bledou

ruku a všechny uši měl dokořán jako slon a poslouchal ty americký

zvuky, které si v duchu a k vlastní potřebě upravoval do nálady

anglického letního večera. Pak ho donutili, aby povstal a zahrál, a on

to udělal. Hrál nespočet chorusů, které se linuly v kouzelných laufech

a stoupaly výš a výš, až se mu pot lil po pianu, a všichni poslouchali

v úžasu a posvátné bázni. Za hodinu ho odvedli z pódia. Vrátil se do

svého tmavého kouta, božský Shearing, a muzikanti si jen

povzdechli: „Teď už na nás nic nezbylo.“

Ale čahounskej lídr se zamračil. „Nevadí, hrajem dál.“

Něco z toho ještě vyleze. Vždycky je ještě něco, trošku dál a

trošku víc – nikdy to nekončí. Pokoušeli se hledat nové motivy po

tom Shearingově průzkumnictví. Zkoušeli to těžce a tvrdě. Kroutili

se, svíjeli a hráli. Tu a tam zazněl čistý harmonický výkřik jako nová

předzvěst té melodie, která jednoho dne bude jedinou melodií na

celém světě a pozvedne srdce všech lidí k radosti. Našli ji, ztratili, a

znovu o ni urputně zápolili, a zas ji našli, smáli se, sténali – a Dean

se potil u stolu a povzbuzoval je dál a dál a dál. V devět ráno se

všichni – muzikanti, holky, číšníci, i ten malej kostnatej nešťastnej

trombonista – vypotáceli z klubu do mohutného randálu chicagského

dne a šli spát, dokud zas nezačne další divoká jazzová noc.

Byli jsme s Deanem celí zubožení a rozklepaní. Nezbývalo než

vrátit cadillac majiteli, který bydlel v nóbl luxus baráčku na Lake

Shore Drive a v přízemí měl obrovskou garáž a v ní ještě pár

umolousaných černošských mechaniků. Tak jsme se tam dovezli a

uložili tu zablácenou hromadu plechu do pelíšku. Mechanik cadillaka

nepoznal. Předali jsme mu všechny papíry. Drbal se na hlavě a oči

měl vykulený. Museli jsme rychle zmizet, což jsme taky rovnou

udělali. Autobusem jsme dojeli do centra a šmytec! Nikdy jsme už o

našem chicagském baronovi neslyšeli, žádné námitky ohledně stavu

auťáku, i když měl naše adresy a klidně si mohl stěžovat.

11

Byl čas jet dál. Rozhodli jsme se, že nasednem na autobus do

Detroitu. S prachama jsme byli pořádně na dně. Vlekli jsme svá

zmlácená zavazadla přes nádraží. V téhle chvíli už byl obvaz na

Deanově palci černej jak uhel a dočista rozmotanej. Vypadali jsme

230

tak zuboženě, jak by asi vypadal každý, kdo by podnikl podobný věci

co my. V autobusu Dean vyčerpáním usnul, zatímco jsme si to hnali

přes stát Michigan. Já se dal do řeči s kouzelnou venkovskou

děvenkou, která měla na sobě bavlněnou blůzu s výstřihem a

vystavovala kousek svých pěkných opálených prsou. Ale byla blbá.

Vyprávěla mi o večerech na verandě, když se praží kukuřice. Jindy

by mě to potěšilo, ale poněvadž o tom sama nemluvila s potěchou,

cítil jsem, že v tom jejím povídání není nic víc, než co se podle ní

sluší povídat. „A co děláš jinak? Jak se bavíš?“ Zkusil jsem závist

hovor na kluky a na sex. Pohlédla na mě a v jejích velkých tmavých

očích nebylo dočista nic než hněv a rozpaky otravující už po

generace krev jejího rodu, že není možný dělat to, po čem srdce

prahne. Ať už je to cokoli – a každý ví, co to je. „Co chceš od

života?“ Měl jsem chuť ji popadnout a vyždímat to z ní. Neměla ani

nejmenší ponětí, co by tak mohla chtít. Žvatlala o práci, o filmech,

jak jezdí na léto k babičce, že by ráda do New Yorku podívat se do

divadla, co by si vzala na sebe – nejspíš něco podobnýho, co měla

loni o velikonocích: bílý klobouček s růžemi, růžové lodičky a světle

růžový gabardénový plášť. „Co děláš v neděli odpoledne?“ zeptal

jsem se. Sedí na verandě. Kolem jezdí kluci na kolech a občas se

zastaví na kus řeči. Čte si humoristické časopisy a odpočívá na

lehátku. „Co děláš o vlahých letních večerech?“ Sedí na verandě,

kouká se, jak po silnici jezdí auta. Praží s mámou kukuřici. „Co dělá

tvůj táta o vlahých letních večerech?“ Pracuje, dělá celonoční šichty

v teplárně, celej svůj život strávil v péči o ženu a všechno, co z ní

vzešlo – a žádné uznání ani obdiv. „Co dělá tvůj brácha o vlahých

letních večerech?“ Jezdí sem a tam na kole a pak se potlouká kolem

bistra. „Po čem toužíš? Po čem my všichni toužíme? Co chceme?“

Nevěděla. Zažívala. Byla ospalá. Už toho na ni bylo moc. To nikdo

neví. To se dá těžko říct.To už je pryč. Byla osmnáct let stará a

překrásná a ztracená.

Vyklopýtali jsme s Deanem v Detroitu z autobusu a byli jsme

otrhaní a špinaví a zubožení, jako bysme se roky neživili ničím jiným

než kobylkama. Rozhodli jsme se, že strávíme noc v nonstop kinu na

Skid Row. Na parky už byla pořádná zima. Kdysi tu na Skid Row byl

i Hassel a nejmíň stokrát tady v městě oblezl každý non stop kino,

231

každý hérácký doupě, každej zaplivanej pajzl. Kamkoli jsme se vrtli,

všude nás sledoval jeho přízrak. Už nikdy se nám ho nepodaří najít

na Times Square. Rozhlíželi jsme se všude kolem, jestli tu někde

čirou náhodou nenajdeme starého Deana Moriartyho – ale kdepak.

Za pětatřicet centů za osobu jsme se dostali do starého bídného kina a

usadili se na balkóně, dokud nás odtud ráno nevykopli. Lidi, kteří se

tady sešli, představovali naprostý dno a konec. Byli tu odraní

santusáčtí černoši, kteří podlehli splašeným zvěstem, že v

automobilce berou do práce, a přijeli až z Alabamy; staří bílí

vandráci, mladí hošíci s dlouhými vlasy, kteří dospěli až na samý

konec cesty a dali se na víno; kurvy a obyčejné párečky a

hospodyňky, které nemají co dělat, kam jít, komu věřit. Kdybyste

prosili celý Detroit v obrovském síťovém koši, nenašli byste na dně

jinačí spodinu a kal než tuhle. Jako první dávali film Zpívající

kovboj Eddie Dean a jeho udatný kůň Blesk a číslo dvě byl

dvoudílný film z prostředí Istanbulu s Georgem Raftem, Sidney

Greenstreetem a Peterem Lorrem. Obě ty věci jsme viděli v průběhu

noci dohromady šestkrát. Viděli jsme je, když jsme procitali, slyšeli

jsme je, když jsme usínali, cítili jsme je, když jsme snili, a když

konečně přišlo ráno, byli jsme až po hlavu nacucaní tím podivným

sladkobolným mýtem Západu a temným urputným mýtem Východu,

takže od té chvíle jsem veškeré své konání automaticky v podvědomí

musel podřizovat tomuhle hrůznému osmotickému zážitku. Stokrát

jsem slyšel Greenstreetův škodolibý smích, výhružné povely Petera

Lorra, třásl jsem se v paranoické hrůze s Georgem Raftem; cválal

jsem na koni a prozpěvoval si s Eddiem Deanem a postřílel tisíce

banditů. Lidi ucucávali z lahví a otáčeli se a rozhlíželi se po

setmělém kinu v touze něco dělat, s někým mluvit. Ale uvnitř byli

provinile tišší a nikdo nemluvil. V šedavém svítání, které se jako

duch sneslo ze střechy kina a nakukovalo oknem dovnitř, jsem spal s

hlavou opřenou o dřevěné opěradlo sedadla před sebou, zatímco se

ke mne ze všech stran blížilo šest uklízečů a košťatama hrnuli před

sebou veškeré noční svinstvo a nametli mi to přímo pod mým

chrupajicím nosem na obrovskou hromadu – divže mě k tomu taky

nepřimetli. Vyprávěl mi o tom Dean, který to celé sledoval zpovzdálí

deseti řad. Všechny vajgly a flašky a vypálené sirky, vše minulé a

232

příští bylo na té hromadě. Kdyby mě k tomu byli přibrali, Dean už by

mě v životě neviděl. Musel by pak bloumat po celých Spojených

státech a nakukovat do všech popelnic, co jich je od jednoho pobřeží

k druhému, až by mě snad našel stočenýho jak embryo mezi

harampádím mého života a jeho života a života všech zaujatých i

nezaujatých. Co bych mu asi řekl ze svého neřádského hrobečku?

„Neruš mě, člověče, jsem šťastný tam, kde jsem. Ztratil jsi mě

jednou v noci v srpnu 1949 v Detroitu. Nemáš teď právo přicházet a

vytrhávat mě ze spánku v téhle smrduté popelnici!“ V roce 1942

jsem se stal hlavním aktérem nejšpinavějšího dramatu všech dob. Byl

jsem tehdy námořník a v Bostonu na Scollay Square jsem si zašel do

kavárny Imperiál na drink: vypil jsem dohromady šedesát piv a

odpotácel se na záchod, kde jsem se ovinul kolem mísy a usnul.

Během večera se přinejmenším stovka námořníků a civilistů všeho

druhu nade mnou vystřídala a mířili tak přesně, že jsem byl

zaneřáděnej k nepoznání. Ale koneckonců co na tom – je lepší být

anonymní ve světě lidí než slavný v nebi, poněvadž co je nebe? co je

země? Nic než pouhé představy.

Horempádem jsme se s Deanem vyvalili z té strašidelné díry do

ranního svítání a šli se porozhlídnout po autu do New Yorku. Kus

dopoledne jsme ještě strávili po černošských barech a sháněním

holek a posloucháním jazzu z džuboxů, pak jsme obtíženi našima

nemožnýma sakamapakama urazili pár kilometrů v místních

autobusech, až jsme se nakonec ocitli v bytě jednoho chlápka, co nás

byl ochoten za čtyři dolary per hlava vzít autem až do New Yorku.

Čekali jsme na něj venku na zahrádce, než se přichystá. Jeho

kouzelná žena v bavlněné zástěře nám přišla nabídnout kafe, ale my

jsme si měli co povídat a nebyl na to čas. V téhle chvíli už byl Dean

tak vyčerpanej, že ho těšilo úplně všecko, co viděl. Procházel právě

novou fází náboženského šílenství. Potil se a potu. A v momentě,

kdy už jsme seděli v novém chrysleru, uvědomil S1 ten chudák šofér,

že si uvázal na krk pěkné dva maniaky, ale bral to sportovně, a když

jsme projížděli kolem Briggsova stadiónu a začali mluvit o příští

sezóně Detroitských tygrů, docela si na nás zvyknul.V mlhavé noci

jsme se přehnali přes Toledo a řítili se dál napříč starým Ohiem.

Napadlo mě, že začínám křižovat americká města sem a tam po celé

233

zemi jako obchodní cestující – putování v mizérii s prachšpatným

artiklem, jen na dně čarovného báglu pár shnilých fazolek, co nikdo

nekoupí. Kousek před Pensylvánií se chlápek unavil, k volantu si

sedl Dean a odkučíroval to hladce zbytek cesty až do New Yorku. A

to už jsme z rádia slyšeli pořad Symphony Sida s nejnovějšími

jazzovými nahrávkami a vjížděli do posledního velkého města na

konci Ameriky. Bylo časné ráno. Na Times Square byl vzruch,

protože New York nikdy nespí. Automaticky jsme se ohlíželi po

Hasselovi.

Za hodinu jsme už byli s Deanem v tetině novém bytě na Long

Islandu a našli ji v pilném ruchu s malíři, jinak dobrými známými

naší rodiny; právě se s nima dohadovala o ceně, když jsme se jí po

schodech vrátili ze San Franciska. „Poslyš, Sále,“ řekla mi, „Dean

tady smí pár dní zůstat, ale pak musí pryč, rozumíš?“ Výlet byl u

konce. Večer jsme se šli s Deanem projít mezi benzínovými

nádržemi a viadukty a majáky Long Islandu. Vzpomínám si, jak se

Dean zastavil u jedné pouliční lampy. „Támhle u tý lucerny vzadu

jsem ti chtěl říct ještě něco jinýho, ale teď – trochu bokem – bych rád

chvíli pokračoval s tou novou myšlenkou, ovšem jakmile dojdeme k

další lucerně, vrátím se k tomu původnímu – souhlasíš?“ Jasně že

jsem souhlasil. Tak jsme si navykli na cestování, že jsme museli

projít přes celý Long Island; ale dál už země nevedla, dál už byl

jenom Atlantský oceán a museli jsme zůstat stát. Podali jsme si ruce

a slíbili si, že zůstaneme navždy kámoši.

Snad o pět dní později jsme spolu zašli na jeden mejdan a tam

jsem uviděl holku jménem Inez. Hned jsem jí řekl, že mám s sebou

kamaráda, kterého by měla poznat. Byl jsem sťatej a vyprávěl jsem

jí, že je to kovboj. „Božínku, tak ráda bych někdy potkala kovboje!“

„Deane!“ zahulákal jsem přes celou tu sešlost, v které byli Angel

Luz Garda, básník; Walter Evans, Victor Villanueva, venezuelský

básník; Jinny fonesová, má někdejší láska; Carlo Marks, Gene

Dexter a spousta dalších a dalších. „Pojď sem, člověče.“ Dean se

ostýchavě přiblížil. A už za hodinu tam v tom vznešené opileckém

brajglu („oslava konce léta samozřejmě“) klečel na podlaze a vrážel

jí bradou do břicha a hučel do ní a sliboval všechno na světě a pot se

z něj řinul v proudech. Byla to pěkně udělaná sexy brunetka. „Něco

234

přímo degasovského,“ říká o ní García – a je fakt, že má něco z těch

kouzelných pařížských krasotinek. Uběhlo pár dní a už handlovali po

telefonu s Camillou ohledně nutných rozvodových lejster a chystali

svatbu. A nejen to – za několik měsíců se Camille narodilo Deanovo

druhé dítě, pozůstatek několikaměsíční harmonie z počátku roku, a

za dalších pár měsíců porodila zase Inez. Včetně jednoho

nemanželského dítěte kdesi na Západě měl teď Dean dohromady

čtyři děti a v kapse ani cent a byl stejně plnej trablů a elánu a fofru

jako vždycky. Takže jsme do Itálie nejeli.

235

Kapitola čtvrtá

Získal jsem něco peněz z prodeje svý knížky, a tak jsem mohl tetě

vyrovnat činži až do konce roku. Kdykoli do New Yorku vtrhne jaro

a přes řeku z New Jersey na mě mává celá zem, neodolám a musím

vyrazit. A tak jsem vyrazil. Poprvé v životě jsem se rozžehnal s

Deanem v New Yorku a nechal ho tady. Pracoval na parkovišti na

Madison Avenue. Jako vždycky pobíhal tu zběsile ve svém triku,

odrbaných botách a kalhotách na půl žerdi, sám na celém parkovišti,

a zvládal jako nic obrovské záplavy aut za polední špičky.

Obyčejně jsem ho chodil navštěvovat kvečeru, kdy už nebylo co

dělat. Stál ve své budce, počítal kupóny a drbal se na břiše. Vždycky

měl puštěný rádio. „Hergot, člověče, poslouchal jsi někdy toho

pošuka Marty Glickmana, jak komentuje basket – přihrávka na střed

– dribl – finta – výskok – střela – čistý koš! dva body. Tutově

nejfantastičtější reportér, co znám.“ Omezil se na jednoduché radosti

tohohle druhu. Bydleli s Inez v bídném kvartýru na východním konci

Osmdesáté. Vždycky když se vrátil domů z práce, shodil šaty, navlík

si čínský hedvábný kabátek, který mu nesahal níž než k bokům,

usadil se do křesla a zapálil si vodní dýmku nacpanou marjánkou. To

byly jeho domácké radosti – plus Ještě sbírka pornografických karet.

„V poslední době mě baví tahle piková dvojka. Všim sis, kde má ta

holka ruku? Vsadím se, že to neuhodneš. Koukej pořádně a zkus na

to přijít.“ Chtěl mi tu kartu dokonce půjčit domů. Byl na ní zasmušilý

čahoun a lascivní smutná děva a pokoušeli se na posteli o jakousi

pozici. „Vyzkoušej si to, vole, já už to dělal mockrát.“ Inez nahlídla

dovnitř z kuchyně a na tváři měla křivej úsměv. Všecko bylo v

naprostým pořádku. „Sleduješ ji? Ta je, kamaráde. To je Inez. Nedělá

nic jinýho, než že vystrčí hlavu z kuchyně a usměje se, vidíš? Dali

jsme řeč a všechno jsme si to báječně vyříkali a srovnali. Letos v létě

odjedeme do Pensylvánie a usadíme se někde na farmě – budu tam

mít stejšna na občasný úlety do New Yorku, velkej barák a v příštích

letech naděláme spoustu dětí. Olalá! Táraríí! Lup!“ Vyskočil z křesla

a pustil desku Willieho Jacksona, „Krokodýla“. Svíjel se před

gramofonem, tleskal rukama a pumpoval v kolenou do rytmu. „Jů!

236

Ta děvka! Poprvý, co jsem ho slyšel, jsem měl pocit, že rána

nedožije, a hele! žije si pořád dál.“ Bylo to tu navlas stejný, jako to

bývalo na druhém konci kontinentu u Camilly. Tentýž zubožený kufr

vykukoval zpod postele připraven k odletu. Inez často volala

meziměstsky Camillu a vedla s ní dlouhé hovory; dokonce se prý

bavily i o Deanově přirození, aspoň on to tvrdil. Vyměňovaly si

dopisy plné Deanových potrhlostí. Samozřejmě že každý měsíc

musel Dean část platu poslat Camille jako alimenty, jinak by skončil

na půl roku v káznici. Dělal všemožný fígle na parkovišti, aby ty

prachy dostal zase zpátky – extratřída umělec co se týče drobných.

Viděl jsem ho, jak jednou přál jakémusi pracháči veselé vánoce tak

květnatě, že toho chlapíka ani nenapadlo postrádat pětidolarovku v

drobných za dvacet dolarů. Vyrazili jsme si a utratili to v Birdlandu v

jazzklubu. Na pódiu byl Lester Young a zpod jeho těžkých víček

vykukovala věčnost.

Jindy ve tři v noci jsme zas stáli na rohu Madison Avenue a

Sedmačtyřicáté. „Sakra, Sále, fakt mě moc mrzí, že odjíždíš, fakt že

jo, to bude poprvý, co zůstanu v New Yorku bez svýho starýho

kámoše.“ A pokračoval: „New York – to není pro mě, můj domov je

Frisko. Za celou tu dobu tady jsem neměl jinou holku než Inez – a to

se mi může stát jen v New Yorku! Ale ta představa, že bych měl

znova přes celej ten hrozivej kontinent – her-got, Sále, my dva jsme

si vlastně dlouho pořádně nepromluvili.’ V New Yorku jsme

většinou jen zběsile poletovali s bandou různých známých z jednoho

opilýho mejdanu na druhý. Nějak se mi zdálo, že to Deanovi nesedí.

Připadal mi mnohem víc sám sebou, když se teď choulil v chladném

mlhavém dešti na prázdné noční Madison Avenue. „Inez mě miluje;

řekla mi to a slíbila, že si můžu dělat, co chci, a že bude minimálně

malérů. Vidíš, brácho, člověk stárne a maléry se kupí. Počkej, až

takhle jednou kvečeru půjdem spolu po ulici a budem nakukovat do

každý popelnice.“ „Myslíš, že skončíme jako staří vandráci?“ „Proč

ne? Jasně že tak skončíme, když budem chtít. A vůbec, není na tom

nic špatnýho takhle skončit. Žiješ si svůj život a nikomu nezasahuješ

do jeho přání, žádnejm politikům ani boháčům, nikdo tě neotravuje a

ty si kliďánko jedeš podle svýho.“ Souhlasil jsem s ním. Dospíval k

svému taoistickému krédu tím nejjednodušším, nejpřímějším

237

způsobem. „Jaká je tvá cesta, bráško? – cesta světce, cesta šílence,

cesta duhy, cesta pitomce, jakákoli cesta? Je to cesta kamkoli pro

kohokoli jakkoli. Kam kdo jak?“ Notovali jsme si v dešti. „Jen si

nech, kurva, poradit, hošánku! Není chlap, kdo není správně trhlej

chlap – a pěkně poslouchej pana doktora! Řeknu ti to, Sále, rovnou,

ať jsem kdekoli, vždycky mi čouhá zpod postele kufr a vždycky jsem

připravenej vypadnout nebo se nechat vyhodit. Teď jsem se rozhod,

že na všecko kašlu. Viděls, že jsem to zkoušel a zedral si prdel, jak

moc jsem to chtěl zvládnout, a ty víš, že v tom to není, a my známe

svý a víme co s časem – umíme si ho zpomalit a kliďánko se courat a

zažívat staromódní negerský radosti, poněvadž jsou vůbec ňáký jiný?

My víme přece.“ Vzdychali jsme v dešti. Snášel se té noci nad

údolím řeky Hudson. Obrovské mezinárodní přístavní doky na té jak

moře širokánské řece se v něm utápěly a stará kotviště parníčků v

Poughkeepsie se v něm utápěla a staré pramenné jezírko Split Rock

Pond se v něm utápělo a hora Vanderwhacker se v něm utápěla.

„Čili;“ řekl Dean. „Nechávám se nýst životem a čekám, kam mě

zanese. Víš, že jsem nedávno psal tátovi do vězení v Seattlu? Dostal

jsem od něj onehda po letech zas první dopis.“ „Fakt?“

„.No jasně. Píše, že by rád viděl ,díťe’, s háčkem na ,ť, až se

dostane do Friska. Sehnal jsem pro něj kvartýr za třináct dolarů

Kiesíčně na Východní Čtyřicáté. Když mu totiž pošlu prachy, přijede

do New Yorku – jestli sem ovšem dojede. Já jsem ti vlastně nikdy

moc nevyprávěl o svý sestře, tak abys věděl, mám báječnou malou

sestřičku a byl bych moc rád, kdyby přijela a bydlela u mě.“

„A kde je?“

„No to je to – já nevím, on se ji přej pokouší najít fotr, ale víš, co

z toho bude.“

„A proto jel do Seattlu?“

„To, a skončil ve svinským vězení.“

„Kde vůbec byl?“

„V Texasu, brácho, v Texasu – a tak to vidíš, člověče, všecky

tyhle věci, má duše, má pozice – všim sis, že jsem klidnější?“

„fo, to je fakt.“ Dean se opravdu v New Yorku zklidnil. Chtěl si

jen povídat. Umírali jsme zimou v tom mrazivém dešti. Dali jsme si

ještě před mým odjezdem rande v tetině bytě.

238

Dorazil tam následující sobotu odpoledne. V pokoji jsem měl

televizor. Pouštěli jsme si jeden baseballový zápas na televizoru a

druhý z rádia a ještě jsme přepínali na třetí, takže jsme věděli, co se

všude v tu samou chvíli děje. „Pamatuj, Sále, Hodges je na druhý

metě, a poněvadž tenhle nadhazovač z Filadelfie není nic moc,

přepnem to na Obry proti Bostonu, a vidíš? zrovna teď má DiMaggio

tři špatný míče a další nadhazovač si teprve kříduje ruce, takže se

honem podívejme, co se stalo s Bobby Thomsonem, když jsme ho

před třiceti vteřinama opustili s jedním maníkem na třetí metě, jo?“

Později odpoledne jsme vyšli ven a zahráli si s malýma klukama

baseball na začouzeném plácku poblíž železničního depa na Long

Islandu. Kromě toho jsme hráli i basket, jenže tak zuřivě, až nám ti

kluci říkali: „Ne tak hrrr, ať si něco neuděláte.“ Pobíhali kolem nás a

dávali nám zahulit. Byli jsme celí zpocení. V jednom momentě padl

Dean ksichtem přímo na betonový povrch hřiště. Hmoždi-li jsme se a

funěli, jak jsme se jim pokoušeli vypíchnout míč, ale každej se jen na

fleku otočil a frnk! míč byl zas pryč. Jinej vyskočil, hrábnul po něm a

lehounce vystřelil přímo nad našima hlavama. Doskakovali jsme jak

magoři na koš a ti hošíci se jen natáhli, uzmuli nám merunu přímo z

propocených rukou a oddriblovali s ní pryč. Bylo to, jak když se

Cvok, černej tenorák a jeden z největších vodvazistů amerického

syrového jazzu, pokoušel hrát basket proti Stanu Getzovi a Charlie

Parkerovi. Považovali nás za naprostý blázny. Když jsme se s

Deanem vraceli domů, házeli jsme si míček přes ulici z jednoho

chodníku na druhý. Zkoušeli jsme extra speciál finty a vrhali se za

míčem do křoví a párkrát to málem naprali přímo do lucerny. Když

kolem projíždělo auto, běžel jsem kousek v jeho zákrytu a těsně za

nárazníkem jsem vypálil po Deanovi. Ten vyskočil, chňapnul po míči

a svalil se s ním do trávy, ale hned ho zas mrsknul zpátky a já měl co

dělat, abych ho zachytil na druhém konci zaparkovaného pekařského

náklaďáku. Taktak že jsem ho drapnul do dlaně a šup s ním na

druhou stranu, až se Dean musel otočit, pozpátku zavrávoral a

zahučel jak dlouhej tak širokej do živého plotu. Doma Dean vytáhnul

šrajtofli, odkašlal si a podal tetě těch patnáct dolarů, co jí dlužil ještě

z doby, kdy za něj ve Washingtonu zaplatila pokutu za rychlou jízdu.

Byla dočista perplex a potěšená. Udělala nám báječnou večeři.

239

„Poslyšte, Deane,“ řekla, „doufám, že tentokrát už zůstanete ženatý a

postaráte se o to své nastávající děcko.“ „Ano, jasně.“

„Vždyť to přece nejde, abyste takhle trousil děti po celé zemi.

Vždyť jsou ti tvorečkové bezbranní. Musíte jim dát možnost žít.“

Měl oči sklopené k podlaze a přitakával. V syrově rudém soumraku

jsme se rozloučili na přejezdu přes superdálnici.

„Doufám, že tě zas najdu v New Yorku, až se vrátím,“ řekl jsem

mu. „Představuju si, člověče, že snad jednou budeme moct bydlet

oba na jedny ulici i s rodinama a stane se z nás nerozlučnej párek

starejch páprdů.“

„Fajn, beru – modlím se za to, i když jsem si perfektně vědomej

všech trablů, co byly a co ještě budou, jak ví a jak správně podotkla

tvá tetička. Já to další děcko nechtěl, ale Inez trvala na svým a

pohádali jsme se kvůli tomu. Víš, že se Marylou vyvdala ve Frisku

za obchodníka s ojetýma autama a čeká dítě?“

„Vím. Všichni do toho pomalu lezem.“ Čeření na převráceném

jezeru nicoty, to jsem mu měl říct. Dno světa je zlaté a svět je vzhůru

nohama. Dean vytáhl fotku, na které byla Camille a její nové děcko.

Nad dítětem se na slunečném chodníku vznášel stín muže, jen dvě

dlouhé nohavice v celém tom smutku. „Kdo je tohle?“

„Jenom Ed Dunkel. Vrátil se zas ke Galatee, odjeli oba do

Denveru. Celej den lítali po městě s foťákem.“

Ed Dunkel, jehož soucit zůstane navždy utajen jak soucit svatých

poustevníků. Dean vytáhl další obrázky. Uvědomil jsem si, že to

všechno jsou fotky, na které se jednou budou naše děti koukat s

velkým údivem a budou kroutit hlavou, jak se to těm jejich rodičům

podařilo žít takhle klidným, spořádaným, fotograficky strnulým

životem, a s jakou pýchou si to po ránu vykračovali po chodnících

svého žití; a nebudou mít ani zdání o odrané divoké zběsilosti našich

skutečných životů, o naší skutečné noci, s veškerým peklem, co k ní

patří, o bezduché prázdnotě, která ji obklopuje. Žalostné nevědomí.

„Tak ahoj, ahoj!“ Dean mizel v protáhlém rudém smrákání. Nad ním

rachotily a odfukovaly lokomotivy. V patách za ním se táhl jeho stín,

napodoboval jeho chůzi, jeho myšlenky, jeho všecko. Dean se ještě

otočil a upejpavě, ostýchavě mi zamával. Poslal mi brzdařský signál

k odjezdu, poskočil, něco na mě zahulákal, co už jsem neslyšel.

240

Chvilku jen tak klusal dokolečka. Blížil se čím dál blíž k

betonovému rohu železničního viaduktu. Naposled mi pokynul.

Zamával jsem mu zpátky. Najednou ho pohltily jeho vlastní

problémy a rychle mi odpochodoval z dohledu. Zíral jsem do mizérie

vlastního osudu. Přede mnou přece byla taky pořádně dlouhá štreka.

2

Doma v Missoule Doma v Truckee Doma v Opelousas Nemám

domov nijaký Doma v Medoře jsem Doma ve Wounded Knee Doma

v Ogallale Já nemám domov žádný.

Tuhle písničku jsem si prozpěvoval, když jsem další den o

půlnoci nasedl na autobus do Washingtonu; tam jsem se chvíli jen

tak zbůhdarma poflakoval, pak jsem si kus zajel, jen abych viděl

Blue Ridge a slyšel ptáky v Shenandoahském údolí a navštívil hrob

Stonewalla Jacksona; v podvečer jsem už chrchlal do řeky Kanawha

a v noci si udělal folkloristickej vejšlap po Charlestonu v Západní

Virgínii, o půlnoci to byl Ashland, Kentucky, a osaměla holka pod

plátěnou stříškou zavřeného kina. Temné a tajemné Ohio a za svítání

už jsme vjížděli do Cincinnati. A znovu pole v Indiáne a Saint Louis,

zachumlaný jako vždycky v odpoledních mracích nad údolím. A

podél řeky zablácené oblázky a montanské klády a rozbité parníčky a

staré cedule a tráva a kusy provazů. Nekonečná báseň. Večer

Missouri, kansaská pole a kansaské černé krávy v tajemné prázdnotě,

městečka jak krabičky od crackerů s mořem na konci každé ulice;

svítání v Abilenu. A louky východního Kansasu, které přecházejí v

prérie západního Kansasu, a ty se táhnou dál a dál až na samý

vrcholek Západní Noci. V autobuse byl se mnou Henry Glass.

Nastoupil v Terre Haute, ve státě Indiána, a zrovna mi vyprávěl:

„Říkám ti, tenhle vohoz, co mám na sobě, nenávidím, poněvadž je

hnusnej – a hele.“ Ukázal mi svý papíry. Právě ho propustili z

federálního vězení v Terre Haute; dostal se tam za krádeže aut a

obchodování s kradenými auťáky v Cincinnati. Měl kudrnaté vlasy a

sotva dvacet let. „Hned jak budu v Denveru, tak to kvádro prodám do

frcu a koupím si džíny. Víš, co mi v tom lapáku provedli? Posadili

mě na samotku a dali mi bibli. Tak jsem si na ni sed, poněvadž tam

byla jen kamenná podlaha, jenže jak to zmerčili, tak mi tu tlustou

bibli vzali a šoupli mi místo ní jenom kapesní vydání, takhle malá

241

knížka, člověče. Nedalo se na tom sedět, takže jsem si tu bibli přečet

celou, i s Novým zákonem, kamaráde. Aha!“ Dloubnul do mě a dál si

žvejkal svý cukrlata; nejedl nic jinýho, protože mu ve vězení zkazili

žaludek, a to tak, že nic jinýho nesnesl. „A víš, vole, že v tý bibli

jsou některý správně divoký věci?“ Líčil, co to znamená

„uvědomovat“. „Každej, kdo jde za pár dní z lochu a začne mluvit o

propuštění, má o tom .uvědomovat’ ostatní maníky, co musej zůstat.

Takže ho chytnem pod krkem a říkáme: ,Ať tě ani nenapadne mě

uvědomovat, vole!’ Pěkná hnusárna, to uvědomování – chápeš?“

..Nebudu tě uvědomovat, Henry.“

.Jak mě někdo uvědomuje, vidím rudě. Tak mě to rozzuří, že

Jsem schopnej zabít. Víš, proč jsem celej život v lochu? Poněvadž

jednou vytekly nervy. Byl jsem zrovna v kině s jedním klukem a ten

urazil mou matku – znáš přece tu nadávku, že jo? – tak jsem vytáh

svou parádní kudlu na péro a vrazil mu ji do chřtánu, a oejval bych

ho zabil, kdyby mě nevodtáhli. Soudce mi pak řek: Věděl jsi, co

děláš, když jsi napadl svého kamaráda?’ A já na to: Jasně že jo,

slavnej soude, věděl, chtěl jsem toho zkurvase zabit, a to chci pořád.’

A tak z toho nebyla podmínka, ale rovnou pasťák. Udělaly se mi

hemeroidy z toho věčnýho vysedávání na samotce. Nikdy se

nenechávej zavřít do federálního lochu, ty jsou nejhorší. Kurva, já

bych moh mluvit celou noc, už jsem takovou dobu s nikým nemluvil.

Ty, člověče, ani nevíš, jak bezva je to pocit, když vypadneš ven.

Hele, když jsem nastoupil v Terry Haute, seděl jsi tu v autobuse – a

jen tak projížděl přes město – na cos myslel?“

„Jen tak jsem seděl a jel.“

„Člověče, já si zpíval. Sed jsem si k tobě, poněvadž jsem se bál

sednout si k ňáký buchtě, že bych to nevydržel a hrábnul jí rovnou

pod sukni. Musím ještě chvilku počkat.“

„Ještě jeden pobyt v lapáku a pak bys šel na doživotí. Teď by sis

měl radši dávat bacha.“

„Právě že chci, jenže průser je, když začnu vidět rudě, pak nevím,

co dělám.“

Cestoval ke svému bráchovi a jeho ženě, kteří pro něho sehnali v

Coloradu práci. Lístek na autobus mu koupili federálové a dal jim

čestný slovo, že dojede v pořádku. Byl to stejnej mladej čápek, jako

242

býval kdysi Dean: krev v něm vřela mnohem víc, než dokázal snést,

a pak viděl rudě; neměl ale tu vrozenou podivnou svatost, která by ho

uchránila před osudem za mřížema.

„Buď kámoš a dávej bacha, kdybych začal v Denveru vidět rudě,

platí, Sále? Snad se k tomu bráchovi dostanu v pořádku.“

Když jsme dorazili do Denveru, odvedl jsem ho za ruku na

Larimer Street do bazaru, aby prodal svý vězeňský hadry. Ale ještě

dřív, než to zpola vybalil z papíru, starej žid poznal, co to je:

„Takovýhle krámy tady nechci, každej den jich dostávám spoustu od

kluků z Canyon City.“

Celé okolí Larimer Street bylo zaplavené bývalými mukly, kteri

se pokoušeli prodat své obleky vězeňského střihu. Henry si ted

vykračoval ve fungl nových džínsách a rozhalence a svůj bývalej

vohoz si nesl pod paždí v papírovém pytli. Šli jsme do starého

Deanova baru v Glenarmu – cestou hodil Henry oblek do popelnice –

a zavolali odtud Tima Graye. Byl už večer.

„No ne?“ řehnil se Tim. „Hned jsem u vás.“

Za deset minut se přihnal do baru i se Stanem Shephardem. Oba

se nedávno vrátili z výletu po Francii a život v Denveru je teď

nevýslovně nudil. Henry se jim moc líbil a objednávali mu jedno

pivo za druhým. A Henry rozhazoval na všechny strany své vězeňské

prachy. A znova tu byla něžná tmavá denverská noc s požehnanými

uličkami a bláznivými domy. Začali jsme obrážet všechny kořalny ve

městě, hospody na West Colfaxu, černošské brlohy na Five Points,

prostě všechno, co se namanulo.

Stan Shephard už tu léta na mě čekal, až dorazím, a teď poprvé

byla možnost něco podniknout. „Člověče, Sále, od tý doby, co jsem

se vrátil z Francie, nevím co dělat. Je to pravda, že jedeš do Mexika?

Heršvec, nemoh bych jet s tebou? Můžu sehnat sto dolarů, a až se

dostáném do Mexico City, zapíšu se tam jako válečnej veterán na

univerzitu.“

Fajn, platí. Stan pojede se mnou. Byl to štíhlý, ostýchavý

Denverčan s vrabčím hnízdem na hlavě a širokým falešným

úsměvem a ladnými pohyby Garyho Coopera. „Heršvec!“ řekl, strčil

si palce ruky za opasek a vykročil volným, mírně houpavým krokem

po ulici. Jeho děda si ho podal. Kdysi se mu nelíbilo, že jede do

243

Francie, teď se mu nelíbil ten nápad s Mexikem. Kvůli těm věčným

hádkám se Stan potuloval po Denveru jako vandrák. Teď v noci po

všem tom chlastání a zápolení s Henrym, který začal v hospodě Hot

Shoppe na Colfaxu chvíli vidět rudě, se Stan na noc uchýlil k

Henrymu do hotelu v Glenarmu. „Já se ani nesmím vrátit pozdě

domů – dědek začne řvát, chvíli na mě a hned zas na matku. Řeknu

ti, Sále, jestli odtud z Denveru co nejdřív nevypadnu, tak zešílím.“

Já zůstal u Tima Graye a později pro mě Babě Rawlinsová dala

dokupy pěkný útulný suterénní pokojík, kde jsem přespával a kde se

časně zrána končily všechny tahy, co jsme ten týden podnikli. Henry

odfrčel za svým bráchou a v životě jsme ho už neviděli, a nikdy se

ani nedozvíme, jestli ho ještě někdy někdo „uvědomoval“ a jestli ho

zas šoupli do železné cely nebo jestli vybíjí svůj vztek na svobodě.

Celý týden jsme Tim Gray, Stan, Babě a já strávili po

odpolednech v překrásných denverských barech, kde se kolem vás

míhají wsnice v kalhotech a v upejpavých očích jim to sálá láskou, a

nejsou to ty tvrdé, životem zpracované buchty, ale holky věčně

zamilované do celé klientely, co zažívají jednu citovou bouři za

druhou a věčně uondané, zpocené a trpící pendlujou z baru do baru.

Všechny noci toho týdne jsme zas pobývali ve Five Points a

poslouchali jazz a popíjeli v bláznivých černošských knajpách a až

do pěti do rána pak klábosili u mě v suterénu. Poledne nás většinou

zastihlo na dvorku za Babiným barákem, kde si hrály malé denverské

děti na kovboje a na Indiány a skákaly na nás z kvetoucích

třešňových stromů. Zažíval jsem překrásný čas, kdy se celý svět

přede mnou otvíral a o ničem lepším jsem ani nesnil. Fintili jsme se

Stanem na Tima, aby jel s náma, ale Tim byl hluboce zabředlej do

svého denverského života a nedokázal by se utrhnout.

Už jsem se chystal, že vyrazím do Mexika, když se jednou v noci

zničehonic objevil Denver Doll a povídá: „Hádej, Sále, kdo přijíždí

do Denveru?“ Neměl jsem ani ponětí. „Už musí bejt na cestě. Mám

to z tajnejch zdrojů. Dean si koupil auťák a rozjel se za várna.“ A v

tu ránu jsem viděl, jak se Dean, ten plápolající hromový děsivý

anděl, zběsile řítí po silnici ke mně, žene se jak mrak, obrovskou

rychlostí, a užuž mě jak ten Poutník v rubáši na poušti dostihuje a

snáší se na mě. Viděl jsem jeho obrovskou, vyzáble odhodlanou tvář

244

s velkýma planoucíma očima nad prérií, viděl jsem jeho křídla, viděl

jsem jeho zbědovaný kočár se sršícím ohonem plamenů, viděl jsem,

jak po něm zůstává na silnici vypálená stopa a jak se žene dál, teď už

mimo všechny cesty přes kukuřičná pole a napříč městy, jak za sebou

ničí mosty a vysouší řeky. Jako by se sám hněv řítil na Západ.

Pochopil jsem, že to Deana zase draplo. Nebyla naděje, že by mohl

poslat jakékoli peníze té či oné manželce, když vybral všechny

úspory a koupil si auto. Všechno bylo zas vzhůru nohama a nedalo se

s tím nic dělat. Za ním jen dýmaly zuhelnatělé ruiny. Pálil to na

západ, znovu přes děsivý sténající kontinent, a bude tu co nevidět.

Dělali jsme rychlé přípravy na jeho příjezd. Proslýchalo se, že mě má

odvézt do Mexika.

„Myslíš, že mě nechá jet s várna?“ ptal se vystrašeně Stan.

„Promluvím s ním,“ řekl jsem pochmurně. Nedalo se naprosto nic

předvídat. „Kde bude spát? Co bude jíst? Jsou tu pro něj ňáky

holky?“ Bylo to, jako by se blížil sám obávaný Gargantua: všechno

se muselo přichystat na jeho příjezd – bylo nutno rozšířit městské

stoky a přistřihnout zákony, aby Denver dokázal unést ten jeho těžký

úděl a běsnící energii.

3

Bylo to jako ve starodávném filmu, když se Dean zjevil. Trávil

jsem zrovna zlatisté odpoledne v Babině domku. Její matka byla v té

době kdesi v Evropě a nad domem teď dohlížela tetička Charity,

pětasedmdesátiletá stařenka čilá jako rybička. Tato paní se stěhovala

od domu k domu po celé Rawlinsovic rodině roztahané po všech

koutech Západu a všude chtěla být hlavně ku prospěchu a k užitku.

Měla kdysi spoustu synů, ale všichni už byli pryč, všichni se na ni

vykašlali. Ačkoli byla stará, moc ji zajímalo, co jsme dělali a o čem

si povídali. Nalívali jsme si v obýváku whisky a ona jen smutně

vrtěla hlavou: „Mladý muži, s tímhle byste mohl jít spíš na dvorek.“

Nahoře v prvním poschodí – toho léta to tu bylo trochu jako v

penziónu – bydlel jakýsi Tom, kluk, co byl nešťastně a beznadějně

udělanej do Babě. Pocházel údajně z Vermontu z bohaté rodiny a měl

tam prý o všechno postaráno, o kariéru a vůbec, jenže on chtěl být

tam, kde je Babě. Po večerech vysedával v obýváku, schovával si

hořící obličej za novinama, a ať jsme řekli cokoli, slyšel to, ale ani

245

nemuk. Zvlášť zahořel, jakmile něco pronesla Babě. Když jsme ho

donutili, aby noviny odložil, zahleděl se na nás nevýslovně otráveně

a utrápeně. „Prosím? A ano, ovšem.“ Většinou toho víc nenamluvil.

Charity seděla v koutku, pletla a pozorovala nás svýma ptačíma

očkama. To byl její úkol – dohlížet a dávat pozor, aby nikdo

nemluvil sprostě. Babě se chichotala na pohovce. Tim Gray, Stan

Shephard a já jsme se klimbali na židlích uprostřed pokoje. Chudák

Tom zažíval pravé peklo. Vstal, zívnul a řekl: „Inu, další den, další

dolar, že ano. Dobrou noc,“ a zmizel nahoru. Babě ho jako milence

nemohla potřebovat. Milovala Tima Graye, i když ten jí jak úhoř

vyklouzával ze spárů. Seděli jsme, celá tahle sešlost, v pozdním

slunečním odpoledni chvilku před večeří, když před domem zastavila

Deanova kára a on z ní vyskočil, v novém tvídovém obleku s vestou

a hodinkama na řetízku.

Hip! hip!“ slyšeli jsme z ulice. Byl s ním i Roy Johnson, který se

nedávno i se ženou Dorothy vrátil z Friska a teď bydlel zase v

Denveru. Stejně jako Ed Dunkel a Galatea a zrovna jako Tom Snark.

Všichni byli zpátky v Denveru. Vyšel jsem na verandu. „Tě zdravím,

bráško,“ podával mi Dean svou mohutnou pracku. „Koukám, že na

tomhle konci světa je všecko v pořádku. Ahoj, ahoj,“ zdravil všechny

kolem. „No hele, Tim Gray, Stan Shephard, jak se vede?“ Představili

jsme ho tetičce Charity. „Ovšem, dobrej den. Ehm! Tohle je můj

kamarád Roy Johnson, že jo. Byl tak hodnej, že mi ukázal, kde vás

najdu. Holaríí! Táraríí! Lup! Major Hoople se hlásí,“ stál v pozoru

před Tomem a salutoval a Tom na něj jen vyděšeně zíral. „No tak,

Sále, jak to vypadá, kdy vyrazíme do Mexika? Zejtra odpoledne?

Bezva. Hele, teď mám přesně šestnáct minut, abych to stačil k Edovi

Dunkelovi, kde si musím opravit tyhle svý starý železničářský

hodinky, abych je pak moh vzít a štandopede s nima letět do

zastavárny v Larimer Street, než tam zavřou, a po cestě bych ještě

rád co nejrychleji a přitom důkladně obrazil pár hospod včetně

Jiggsova bufetu, jestli tam někde náhodou nenajdu tátu, a pak ještě

musím za jedním holičem, o kterým mi Doll stokrát povídal, abych k

němu zašel, a jak vidíš, já se neměním, roky jsem pořád stejnej a

pořád budu. Čili: přesně v šest hodin – přesně, slyšels? – tě chci mít

tady, abysme mohli odfrčet k Royovi Johnsonovi, kde si pustíme

246

Gillespieho a další pečlivě vybraný jazzový desky, a uděláme si tam

prostě klidnou hodinku jen tak v pohodě, než vyrazíme za tím

dalším, co jste s Timem a Stanem a s Babě na dnešek večer

naplánovali, bez ohledu na to, že přijedu, což se náhodou stalo přesně

před pětačtyřiceti minutama v támhletom starým fordu ze

sedmatřicátýho, co vidíš stát u chodníku, a udělal jsem to v jednom

tahu až z New Yorku, krom jedny dlouhý pauzy v Kansas City u

bratrance, ne Sama Bradyho, ale u jinýho, mladšího bratrance…“ a

jak to všecko ze sebe sypal, fofrem se převlíkal z obleku do trika,

přímo v obýváku, jen taktak schovaný před očima ostatních v jednom

vejklenku, a přendával si hodinky do kapsy jiných kalhot, které

vylovil ze starého zbědovaného kufru.

„A co Inez?“ ptal jsem se. „Co bylo v New Yorku?“ „Oficiálně,

bráško, podnikám tenhle vejlet, abych zařídil v Mexiku rozvod,

poněvadž je to tam mnohem lacinější a rychlejší nez kdekoli jinde.

Konečně mám od Camilly povolení a všecko je v suchu a všecko je

oukej a oba víme, že by byla blbost dělat si ňáký starosti přece, no

ne?“

No jo, proč ne, vždycky jsem byl ochotnej následovat Deana, tak

co. Narychlo jsme upekli nové plány a nachystali se na báječnou

vodvazovou noc, a byla to noc, na jakou se nezapomíná. U bratra

Eda Dunkela se jel mejdan. Další dva jeho bráškové, Šoféři

autobusu, tam byli taky a jen seděli a s úžasem zírali kolem sebe.

Stůl byl báječně prostřen: samej chlast a zákusky. Ed Dunkel se

tvářil šťastně a blahobytně. „Tak co s Galateou – všecko v pořádku?“

„No jo,“ přikývl, „jasně že jo. Teď půjdeme s Royem tady ve

městě na univerzitu.“ „Co chcete studovat?“

„Ále, sociologii a takový věci. Hele, Sále, nezdá se ti, že Dean je

čím dál tím větší cvok?“ „Jo, to je.“

Byla tu i Galatea. Pokoušela se o proslov, ale pole ted držel Dean.

Stál tam a předváděl se před Timem, Shephardem, Babě a mnou,

kteří jsme dřepěli v jedny lajně u stěny na kuchyňských židlích. Za

Deanem nervózně vykukoval Ed Dunkel. Chudák jeho bráška byl

dočista upozaděnej. „Hip! hip!“ hulákal Dean a tahal se za triko a

drbal se na břiše a poskakoval. „No jo, bando – teď jsme tady všichni

a spousta let se překulila, jenže, jak vidíte, nikdo z nás se vlastně

247

nezměnil, což je právě na tom to kouzelný, ta důra – tento –

durabilita, že jo, takže abych vám to dokázal, mám tady paklík karet,

z kterejch vám můžu vyložit naprosto tutovou budoucnost všeho

druhu.“ Byly to ty jeho porno karty. Dorothy Johnsonová a Roy

Johnson seděli ztuhle v koutě. Žalostnej večírek. Najednou se ale

Dean zklidnil, sedl si na židli mezi mě a Stana a zíral v kamenném

psovském úžasu kamsi před sebe, aniž by si všímal okolí. Prostě se

jen na moment ztratil a odpad, aby mohl načerpat novou energii.

Kdyby se ho člověk dotknul, zakymácel by se jak obrovský bludný

balvan usazený na štěrku na vrcholu skály nad propastí a mohl by se

dál jen tak v klidu kymácet anebo se s rachotem zřítit dolů. Avšak

balvan se rozpukl do spousty květů a na jeho tváři se objevil

kouzelný úsměv. Rozhlídnul se kolem dokola jako člověk, který se

probudil ze sna, a řekl: „No, koukej, kolik je tady bezvadnejch lidí a

všichni sedej kolem mě. Není to báječný? Sále, no řekni, proč? lak

jsem se onehda ptal Mina, proč? hergot přece, že jo?“ Vstal a kráčel s

napřaženou rukou přes pokoj k jednomu z těch autobusáků.

„Zdravíčko. Já jsem Dean Moriarty. Jasně že si na tebe pamatuju.

Všecko v pořádku? Dobrý, dobrý. Hele ten bezva dort. Myslíš, že si

můžu vzít? I já? Dokonce i ten mizernej Moriarty si může vzít?“

Edova sestra přikývla. „No to je príma. Lidi jsou tak báječný.

Takovejch skvělejch věcí dali na stůl, abysme se měli dobře. Mňam,

mňam, jovaj, výborný, skvělý!“ Kymácel se uprostřed místnosti,

pojídal dort a koukal na všechny v udiveném transu. Otočil se a civěl

na druhou stranu. Všechno ho přivádělo do vytržení, všechno, co

viděl. Po celém pokoji stáli v hloučcích lidi a povídali si. „Jasně, to

je vono!“ řekl. Pak ho upoutal obrázek na stěně, až to s ním cuklo.

Přistoupil blíž, zblízka ho zkoumal, odstoupil, sehnul se, vyskočil,

chtěl ho vidět ze všech možných stran a úhlů a v nadšení se rval za

tričko: „Sakra!“ zahulákal. Netušil, jakým působí dojmem, a bylo mu

to fuk. Lidi se teď na něj začínali dívat a v očích jim probleskovala

mateřská a otcovská něha. Konečně byl tedy doopravdy Anděl,

vždycky jsem věděl, že se jím stane, a jako všichni andělé měl i on

své záchvaty zběsilosti a vzteku; když jsme v jednom opileckém

houfu opustili večírek a přesunuli se do baru Windsor, Dean začal

být nespoutané a démonicky a ďábelsky sťatej.

248

Nesmíte totiž zapomenout, že Windsor – slavný denverský hotel

z dob zlaté horečky a svým způsobem místní pamětihodnost, kde

jsou ještě dole ve velkém saloonu patrné stopy po střelách z pistolí –

býval kdysi Deanovým domovem. Bydlíval tu s tátou v jednom z

těch hořejších pokojů. Nebyl tady žádným turistou. Připíjel si teď v

saloonu s přízrakem svého otce, lil do sebe víno, pivo, whisku, jako

by to byla voda. Obličej měl zpocený, brunátný, a ječel a hulákal na

celý bar a vrávoravě vyrazil napříč přes parket, kde se místní

zápaďáčtí čápkové svíjeli s holkama a kdosi se jim k tomu pokoušel

hrát honky tonky na piano. Na druhé straně parketu se Dean vrhnul

do náruče bývalým muklům a společně přeřvávali celej ten rambajs.

Mezitím se celá naše banda sesadila kolem dvou obrovských stolů

sražených k sobě. Byl tu Denver D. Doll, Dorothy a Roy Johnsonovi,

nějaká holka z Buftala ze státu Wyoming, jinak Dorothyina

přítelkyně, Stan, Tím Gray, Babě, já, Ed Dunkel, Tom Snark a pár

dalších, celkem třináct lidí. Pro Dolla to byl velký den, přitáhl si

odněkud automat na buráky, postavil ho na stůl před sebe a v jednom

kuse do toho ládoval drobné a cpal se. Navrhl, abysme všichni

poslali pohlednici Carlo Marksovi do New Yorku. Napsali jsme na to

samý hovadiny. Nocí se po Larimer Street nesly zvuky housliček.

„Není to sranda?“ křepčil D. Doll. Na záchodě jsme s Deanem

vráželi pěstí do dveří a pokoušeli se je prolomit, ale byly skoro tři

centimetry tlustý. Naštípnul jsem si při tom článek na prostředníku,

ale přišel jsem na to až druhý den. Byli jsme tak zhulení, až se z nás

kouřilo. V jednu chvíli jsme měli na stole takových padesát piv

najednou. Stačilo jen chodit dokola a usrkávat. Bývalí muklové z

Canyon City se na nás nalepili a dávali řeč. V předsálí u saloonu

seděli staří zlatokopové a opření o své hole snili pod starodávnými

pendlovkami. Takovéhle běsnění pamatovali ze svých velkých časů.

Všechno se točilo, všude se něco dělo. Dokonce i na jednom hrádku

tu byl mejdan, kam jsme se všichni rozjeli – kromě Deana, který

zmizel někam jinam – a pak jsme tam seděli ve velké hale u

obrovského stolu a hulákali. Venku byl bazén a taverny. Konečně

jsem našel svůj hrad, odkud vyleze ten obrovský had a zhltne celej

svět.

249

Pak pozdě v noci zbyl už jen Dean a já a Stan Shephard a Tim

Gray a Ed Dunkel a Tommy Snark, všichni v jednom autě a všechno

před náma. Obrazili jsme Mexickou čtvrť, jeli do Five Points a

motali se tam kolem. Stan Shephard byl bez sebe radostí. Hulákal

vysokým pisklavým hláskem: „Heršvec!“ a „Kurvaštelunk!“ a plácal

se do kolen. Dean byl z něho nadšenej. Opakoval všechno, co Stan

řekl, a utíral mu z tváře pot. „Člověče, Sále, cestovat s tímhle Stanem

do Mexika, to bude vodvaz! Fakt že jo.“ Byla to naše poslední noc v

božském Denveru a byla velká a divoká. Skončilo to všechno při

víně a u svíčky dole v suterénu, zatímco se Charity ploužila nahoře

po domě v noční košili a s baterkou. Měli jsme s sebou jednoho

černýho kluka, který si říkal Gomez. Viděli jsme ho, jak se bezcílně

vznáší po Five Points. Tommy Snark na něj zavolal: „Hele, nejsi

náhodou Johnny?“

Gomez se pozpátku vrátil kolem nás a znovu nás minul a řekl:

Můžete mi zopáknout, co jste povídali?“

„Ptal jsem se, jestli náhodou nejsi ten kluk, co se mu říká

Johnny?“

Zas odplul dozadu a zkusil to ještě jednou. „Je to tak lepší?

Poněvadž moc rád bych byl Johnny, jenže nevím zrovna, jak na to?“

„Hergot, brácho, pojeď s náma!“ zakřičel Dean a Gomez naskočil

a už jsme frčeli. Zběsile jsme si pak polohlasem špitali dole v

suterénu, aby nebyl malér se sousedama. V devět ráno už byli všichni

pryč, až na Deana a Shepharda, kteří dál žvatlali jak maniaci. Nahoře

už vstali a vařili snídani a zezdola slyšeli podivné podzemní zvuky:

„Jasně, jasně!“ Babě uvařila báječnou snídani. Bylo načase vyrazit

do Mexika.

Dean odjížděl s auťákem do nejbližšího servisu, aby mu ho dali

do pucu. Byl to ford, sedan, model ze sedmatřicátého roku, a pravé

dveře měl jen tak přidrátované k rámu, poněvadž panty už byly pryč.

Pravé přední sedadlo bylo taky rozbité a dalo se na něm jenom

polosedět pololežet s očima upřenýma na potrhaný strop. „Budem

jak ti komici Min a Bili,“ povídal Dean, „pohopsáme a poškytáme si

to až dolů do Mexika; člověče, to bude dní, než tam dojedem.“

Kouknul jsem na mapu: až k hranicím do Lareda to bylo něco přes

šestnáct set kilometrů, většinou přes Texas, a k tomu ještě dvanáct

250

set třicet kilometrů přes Mexiko až k tomu velkému městu poblíž

vyprahlé rozpraskané šíje a vrcholků Oaxacanu. Nedokázal jsem si to

představit. Bude to nejskvostnější výlet ze všech. Už žádnej

jihozápad, ale opravdickej čarovnej jih. Měli jsme vizi, jak se celá ta

naše západní rozsochatá skalnatá hemisféra žene v jednom tahu až k

Ohňové zemi a my plachtíme po elipse světa do jiných tropů a jiných

světů.

„Člověče, teprve tahle cesta nás zavede k TOMU, co hledáme!“

hulákal Dean s naprostou jistotou. Poplácal mě po ruce: „Jen počkej

a uvidíš!“

Doprovodil jsem Stana k jeho poslední denverské povinnosti a

uviděl jeho nebohého dědu stát na prahu domu: „Staníku, Staníčku!“

volal.

„Co je, dědečku?“

„Neodcházej.“

„To už je domluvený, musím jít. Proč takhle vyvádíš?“ Stařík měl

šedivé vlasy, velké mandlové oči a podivínsky strnulý krk.

„Stane,“ řekl prostě. „Zůstaň. Nenechávej zas svýho dědečka

samotnýho, nechtěj, abych plakal.“ Úplně mi to lámalo srdce.

„Deane,“ obrátil se ten starý pán na mě, „neodváděj mi mýho

Staníčka. Když byl ještě chlapec, vodíval jsem ho do parku a

vyprávěl mu o labutích. Pak se v tomtéž jezírku utopila jeho malá

sestřička. Nechci, abys mi odváděl mýho chlapce pryč.“ „Ne,“ řekl

Stan, „už jdeme. Ahoj.“ Bojoval, aby se ovládl. Děda ho chytil za

ruku. „Stane, Staníčku, zůstaň, zůstaň, zůstaň.“

S hlavama skloněnýma jsme utekli a starý pán zůstal dál stát před

vchodem do svého domku v postranní denverské uličce, mezi

korálky zavěšenými ve dveřích, a nehodlal se vrátit do pokoje

přecpaného nábytkem. Byl bílý jak stěna. Nepřestával volat Stana. V

jeho pohybech bylo cosi ochrnule strnulého, stál ve dveřích a mumlal

si: „Staníčku“ a „Zůstaň“ a úzkostně hleděl za náma, dokud jsme mu

nezmizeli za rohem. „Probůh, Shepe, já nevím, co bych řek.“ „To je

dobrý,“ řekl chraplavě Stan. „Takovej on je vždycky.“ Šli jsme do

banky za Stanovou matkou, která mu tu vyzvedávala peníze na cestu.

Byla to příjemná šedovlasá paní a vypadala pořád ještě dost mladě.

Stála za svým synem na mramorové podlaze banky a špitali si. Stan

251

měl na sobě komplet džínový vohoz, s bundou a vůbec, a vypadal po

všech stránkách jako člověk, co vyráží do Mexika. Jak sladce a něžně

si tu v Denveru žil, a teď se měl vydat na cestu s tím pekelným

tovaryšem Deanem. Dean se neočekávaně zjevil za rohem a dostihl

nás právě včas. Paní Shephardová trvala na tom, že nás všechny ještě

pozve do bistra na šálek kávy.

„Dávejte mi pozor na mýho Stana,“ prosila. „Kdoví, co se vám

tam v tý zemi může přihodit.“

„Však my na sebe dohlídnem,“ ujišťoval jsem ji. Stan s matkou

kráčeli vepředu a já s tím cvokem Deanem jsme šlapali za nima; líčil

mi, co se maluje a píše po zdech záchodků na Východě a na Západě.

„Je v tom obrovskej rozdíl, člověče; na Východě najdeš hlavně

vtípky a otřepaný fóry a narážky a obscénní údaje a sprostý malůvky,

zatímco na Západě každej čistě jen napíše svý jméno, jako třeba: ,Byl

tu Red 0’Hara z Blufftownu, Montana’, a datum, takhle vznešeně,

vždyť si vezmi třeba Eda Dunkela, a důvodem je ta obrovská

osamělost, která je u každýho na chlup stejná, jen co překročíš

Mississippi.“ Před náma si to vykračoval taky jeden osamělec. O

matku nešlo, to byla fajn ženská, která sice nerada viděla, že odjíždí,

ale pochopila, že to jinak nejde, ale bylo mi jasný, že Stan utíká před

dědečkem. Taková jsme to byli trojka – Dean, který hledal svýho

tátu, já, co jsem už žádnýho neměl, a Stan, který utíkal před

dědečkem – společně jsme vyrazili do noci.

Na rušné Sedmnácté dal Stan mámě pusu a ona nasedla do taxíku

a mávala nám na rozloučenou.

Vrátili jsme se k Babě, rozloučili se s ní a nasedli do auta. Tim se

s náma svezl až kus za město, kde bydlel. Babě to toho dne moc

slušelo, měla krásné dlouhé blonďaté švédské vlasy a na sluníčku jí

naskočily pihy. Vypadala přesně jako ta malá holčička, kterou ve

skutečnosti byla. Oči měla trochu zamlžené. Později za náma mohla s

Timem přijet – ale neudělala to. Sbohem, sbohem.

Vypálili jsme pryč. Nechali jsme Tima stát na zahrádce u jeho

předměstského domku na prérii a já koukal dozadu, jak ho prérie

pozvolna pohlcuje. Ten podivnej kluk tam stál snad celé dvě minuty

a koukal za náma a v hlavě mu běhaly bůhvíjaké pochmurné

myšlenky. Byl čím dál menší a menší, ale pořád ještě nehnutě stál s

252

jednou rukou zavěšenou na prádelní šňůře jak kapitán a já ho celej

zkroucené] pozoroval, dokud už nebylo vidět nic než rostoucí

prázdnotu v prostoru a ten prostor se otevíral na východ přes Kansas

pořád dál až k mé rodné Atlantidě.

Teď teprve jsme obrátili rozhrkaný čumák k jihu a hasili si to na

Castle Rock, stát Colorado, zatímco slunce už bylo rudé a skalnaté

útesy otočené k západu vypadaly jako brooklynský pivovar při

listopadovém soumraku. Daleko v purpurových stínech skalisek

kdosi kráčel, kráčel co noha nohu mine, ale vidět jsme ho nemohli.

Snad to byl ten starý bělovlasý pán, kterého jsem vycítil kdysi před

lety v horách. Blížil se za mnou blíž a blíž a kdoví, jestli mě kdy

dostihne. A Denver za náma se pomalu vytrácel jako město ze soli,

jeho kouř stoupal k nebi a rozplýval se nám před očima.

4

Byl květen. Ale jak vůbec můžou domácká odpůldne v Coloradu

se svými farmami a zavodňovacími kanály a stinnými tůněmi, kam si

místní děcka chodí zaplavat, zplodit tak ohavnýho brouka, jako byl

ten, co bodnul Stana Shepharda? Stan si kliďánko seděl a povídal s

rukou vystrčenou z rozbitých dveří, když najednou přiletěl obrovskej

brouk, sedl mu na ruku a vrazil mu do ní takový žihadlo, až chudák

zaskučel. Jen tak si to přiletělo odkudsi z amerického odpoledne.

Stan vyskočil, plácnul se do ruky a vytrhnul žihadlo, ale už za pár

minut mu ruka opuchla a začala bolet. Neměli jsme ponětí, co to

mohlo být. Bylo třeba chvíli vyčkat, jestli otok sám neopadne. No

nazdar, vyrážíme do dalekých neznámých jižních krajin, a sotva pět

kiláků od domova, kousek od starých rodných míst dětství, se z

tajemných říší zla snese podivná zpropadená exotická potvora a

nasadí nám strach do duše. „Co to bylo?“ „V životě jsem podobnýho

brouka neviděl, co by dokázal takhle bodnout.“

„Krucifix!“ Celý náš výlet nám najednou připadal nešťastnej a

prokletej. Jeli jsme dál. Stanova ruka byla čím dál tím horší. Budeme

muset u nejbližší nemocnice zastavit, aby mu dali injekci penicilinu.

Projeli jsme přes Castle Rock a za tmy dorazili do Colorado Springs.

Po pravé straně se zdvihal obrovský stín Pike’s Peaku. Ujížděli jsme

po dálnici na Pueblo. „Tady na tyhle silnici jsem stopoval nejmíň

tisíckrát,“ vyprávěl Dean. „Zrovna za tímhle drátěným plotem jsem

253

se jednou v noci schovával, když mě zničehonic přepad úplně

bezdůvodně strach.“

Rozhodli jsme se, že si všichni vyříkáme své příběhy, ale

postupně, jeden po druhým, a Stan měl začít jako první. „Máme před

sebou dlouhou cestu,“ říkal Dean na úvod, „takže v tom musí bejt

všechny záchvěvy duše, každej detail, na kterej si vzpomeneš – a

stejně to nebude úplný. Klid, klid,“ mírnil Dean Stana, který už začal

vyprávět, „dej si pohov a ne tak hrr.“ Stan skočil do svého životního

příběhu stejně střemhlav, jako se auto řítilo do noci. Začal svými

zážitky z Francie, ale aby se vyhnul stále rostoucím těžkostem, musel

se vrátit zpátky až do dob svého dětství v Denveru. Srovnávali si s

Deanem první chvíle, kdy se vídali ještě jako kluci, když jezdili po

městě na kolech. „Na jeden moment jsi zapomněl – Arapahovy

garáže? Pamatuješ? Stál jsi na rohu a já po tobě kopnul míč a tys mi

ho pěstí vrátil, jenže spadl do kanálu. Ještě na základní škole. Už

víš?“ Stan byl nervózní a jako v horečce. Chtěl vylíčit Deanovi úplně

všecko. Dean byl teď hlavním arbitrem, soudcem, posluchačem,

schvalovačem, přitakávačem. „Ano, ano, pokračuj, prosím.“ Projeli

jsme Walsenburgem a najednou už tu byl i Trinidad, kde zrovna v

tuhle chvíli seděl kdesi kus od silnice u táboráku Tim Gray s hrstkou

dalších antropologů a jako za starých časů jim taky vyprávěl své

životní osudy a neměl ani tuchy, že krajcvajc teď kousek od něj

ženeme po dálnici směrem na Mexiko a děláme totéž. Ach, smutná

americká noci! Pak už přišlo Nové Mexiko, projeli jsme kolem

oválných skalisek v Ratonu a zarazili u bufetu, šílení hladem po

hamburgerech. Pár jsme si jich zabalili do ubrousku, že je sníme až

za hranicema. „Celej stát Texas se tyčí jako vertikála před náma,“

pronesl Dean, „a za chvíli z něj uděláme horizontálu. A to pořádně

dlouhou, na všecky strany, člověče. Za pár minut jsme v Texasu a

nevyjdem z něj dřív než zejtra ve stejnou dobu a pořád ještě

pojedem, uvědom si to.“

Jeli jsme dál. Za nesmírnou noční planinou se objevilo první

texaské město, Dalhart, kudy jsem projížděl už jednou v

sedmačtyřicátém. Třpytilo se nad temnou zemskou plošinou v dálce

asi osmdesáti kilometrů. V záři měsíce bylo vidět pustou krajinu

řídce porostlou mesquitem. Měsíc vykukoval nad obzorem. Pozvolna

254

tloustnul, rostl, dozrával do rezavá, ale jak se v průběhu noci kutálel

po obloze, začínal blednout a ztrácet se vedle první ranní hvězdy a

rosa se snášela na okna auta – a my si to drandili pořád dál. Za

Dalhartem – což je pusté městečko plné neforemných baráků – jsme

si to namířili na Amarillo a dorazili tam k ránu společně s chomáči

trav hnanými větrem, které tu ještě před pár lety poletovaly mezi

stany z bizoní kůže. Teď tu byla nová benzínová pumpa a

supermoderní džuboxy, model 1950, s obrovskými načinčanými

dekly a otvory na deseticenty a naprosto děsivými songy. Celou cestu

z Amarilla až do Childressu jsme s Deanem vyprávěli Stanovi jednu

za druhou všechny knížky, co jsme kdy četli, poněvadž si o to řekl a

chtěl to slyšet. V Childressu už slunce pěkně peklo a tady jsme

uhnuli na menší silnici a frčeli přímo na jih přes neutěšenou pustinu

na Paducah, Guthrie a Abilene.

Dean se šel prospat a já se Stanem jsme seděli vpředu a střídali se

u řízení. Stařičký auťák už celej rozpálenej supěl a sténal, ale šlapal

dál. Proti nám hnal vítr z tetelivých dálek mračna písku. Stan ze sebe

bez přestání sypal další a další příběhy z Monte Carla a Cagnessur-

Mere, příběhy o azurových místech u Mentonu, kde se osmahlí lidé

potulují kolem bílých zdí.

Texas je jedinečnej – s vařícím motorem jsme se nořili do

Abilenu a všichni byli vzhůru, aby viděli tu krásu. „Představ si, jaký

by to bylo žít v tomhle městě daleko od všech velkoměst. Olalá! Hele

koleje – no jo, starej Abilene, tady nakládali krávy a trápili poldy

přestřelkama a chlastali whisky. Koukej tánhle!“ ječel Dean

vykloněnej z okna s pusou zkřivenou jako W. C. Fields. Texas nebo

jiná místa, všecko bylo pro něj jedno a totéž. Rudolící Texasané si ho

nevšímali a spěchali za svými starostmi po rozpálených chodnících.

Na výpadovce jižně od města jsme se zastavili na jídlo. A připadalo

nám, že večer může přijít až po miliónu kilometrů, když jsme se zas

rozjeli na Coleman a Brady – do samého srdce Texasu, kde není nic

než křovinatá divočina a sem tam u žíznivého potůčku domek a

osmdesát kilometrů dlouhé objížďky a nekonečné vedro. „Do

Mexika je ještě flák cesty,“ řekl Dean ospale ze zadního sedadla, „tak

se, hoši, čiňte, ať už po ránu mužem zulíbat seňority, poněvadž tahle

stará fordka dokáže frčet, jen to chce umět jí domluvit a trochu

255

pomoct – smůla, že jí holce co nejdřív upadne zadek, ale o to se

budem starat, až tam budem, že jo.“ A usnul.

Sedl jsem k volantu a dojel do Fredericksburgu, a zas jsem

křižoval svou starou mapu, poněvadž zrovna na tomhle místě mě

jednoho sněhového rána v devětačtyřicátém držela Marylou za ruku

– a kde je jí teď konec? „Šlapej!“ vyhrkl Dean ze sna a myslím, že se

mu zdálo o friském jazzu anebo snad o mexickém mambu, které

teprv přijde. A Stan povídal a povídal. Dean ho předešlou noc naladil

a Stan nehodlal už nikdy přestat. V téhle chvíli uz byl v Anglii a líčil

své stopařské zážitky z anglické silnice Londýn – Liverpool, kde

jezdil zarostlý a v odrbaných kalhotách a podivní britští šoféři ho

vozili po té pochmurné evropské pustině. Měli jsme všichni zarudlé

oči, jak proti nám přes celý Texas bez přestání vanul mistrál, a v

břiše jako by nás tlačil kámen, ale věděli jsme, že jsme pořád blíž a

blíž k cíli, i když nám to trvá pěkně pomalu. Chudák fordka se

námahou celá klepala, jenže víc než sedmdesátku nevytáhla. Z

Fredericksburgu jsme sjížděli dolů z obrovské náhorní plošiny.

Přední sklo teď začínalo být poseté rozplácnutými muškami.

„Sestupujeme dolů do pěknýho vedra, hoši, do krajiny pouštních krys

a tequily,“ řekl Dean. „To je poprvý, co jsem v Texasu takhle daleko

na jihu,“ a nakonec s údivem dodal: „Krutíbrko! vždyť sem jezdí

každou zimu můj táta. Ten je ale mazanej!“

Sotva co jsme sjeli z osm kilometrů dlouhého klesání, ocitli jsme

se zčistajasna v absolutně tropickém parnu a před náma se vyhoupla

světla San Antonia. Na první pohled bylo vidět, že to tady kdysi

patřilo mexickému území. Domky podél silnice byly jinačí,

benzínové pumpy zbědovanější, světel bylo míň. Dean si zas s

potěšením sedl k volantu, že nás doveze do města. Okraj San Antonia

tvořila divoká změť nepodsklepených zchátralých baráčků

jižanského, mexického typu a na každé verandičce trůnilo starodávné

houpací křeslo. Zastavili jsme u divoké benzínové pumpy a nechali si

promazat ložiska. Opodál v horkém světle žárovek, na nichž se

černaly hrozny připečených mušek, stáli Mexičani a nakláněli se nad

chladícími boxy, vytahovali flašky piva a házeli peníze prodavači.

Celé rodiny se tu poflakovaly a všichni dělali totéž. Kolem dokola tu

byly jejich chatrče, nahnuté stromky a ve vzduchu to vonělo skořicí.

256

Minula nás tlupa rozjívených mexických holek a za nima se hnali

kluci. „Ojoj!“ zaječel Dean. „Si! Maňána!“ Ze všech stran k nám

zaléhala muzika všeho druhu. Dali jsme si se Stanem pár flašek piva

a dostali se do nálady. Už jsme byli skoro venku z Ameriky, a přitom

pořád ještě v ní, a to v jejím nejdivočejším koutku. Kolem přesvištěli

šílenci na motorkách. Ach, San Antonio!

„Hele, teď poslouchejte – co kdybysme tady v San Antoniu

strávili pár hodin a taky mužem najít špitál kvůli tý Saňově ruce a ty

a já, Sále, to tady zatím mužem vomrknout a vůbec – hele! támhle na

druhý straně ulice ty baráky, vidíš, jak jim je normálně vidět az do

pokoje, a tam se budou povalovat ty jejich překrásný dcerunky a

předčítat si z časopisů o lásce, joj! Honem, jde se!“

Chvíli jsme jen bezcílně bloudili a ptali se lidí na nejbližší

nemocnici. Poslali nás dál do centra, kde už to vypadalo mnohem

spořádanější a američtější; spousta neonů a polomrakodrapy a jeden

dragstór vedle druhýho, ale auta tu přece jen zběsile vyrážely z

temných předměstských uliček, jako by neexistovaly dopravní

předpisy. Zaparkovali jsme na příjezdové cestě k nemocnici a já šel

se Stanem najít doktora. Dean zůstal v autě a převlíkl se. Čekárna

byla plná nebohých Mexičanek, některé byly těhotné, jiné nemocné a

další sem přišly se svými nemocnými dětmi. Můj ty smutku.

Vzpomněl jsem si na Terry, co tak asi teď dělá. Stan tam musel čekat

celou hodinu, než konečně přišel doktor a podíval se mu na oteklou

ruku. Měl v ní infekci, která se nějak jmenovala, ale to jméno jsme si

nezapamatovali – k čemu taky. Nakonec mu píchli penicilin.

Mezitím jsme s Deanem vyrazili do mexických uliček San

Antonia. Vzduch byl voňavý a něžný – nejněžnější vzdoušek, co

jsem kdy pocítil – a noc byla tajemná a rušná. Znenadání se z toho

nočního cvrkotu vynořily holky s čelenkama na hlavě. Dean se jen

plazil podél zdi a neřekl ani slovo. „Bože, to je tak krásný, že je lepší

nedělat vůbec nic!“ zašeptal. „Pojďme úplně tiše, ať to všecko

vidíme. Hele, koukej!“ Tady ti cvoci hrajou biliár.“ Vešli jsme

dovnitř. Pár místních kluků tu v herně hrálo sázkovej biliár u tří

stolů, samí Mexičani. Koupili jsme si colu, naházeli něco drobných

do džuboxu a poslouchali Wynonie Blues Harrise a Lionela

257

Hamptona a Lucky Millindera a podupávali si v rytmu. Najednou do

mě Dean žďouchnul.

„Člověče, moc se tam neotáčej a klidně dál poslouchej, jak to

Wynonie rozjíždí o pudinku svýho bejby a čuchej si ten svůj nezněj

vzdoušek, jak tomu říkáš – ale sleduj toho kluka, toho kriplíka u

prvního stolu, vidíš? Celá herna z něj má srandu a vždycky měli.

Jsou to pěkně nelítostní hošani, ale přitom ho maj rádi.“

Stál tam jakýsi znetvořený trpaslík s neúměrně velkou hlavou a

krásným obličejem, ve kterém mu plavaly obrovské zářící oči. „Vidíš

ho, Sále, to je sanantoniovská verze Torna Snarka, kam se vrtneš,

všude stejná písnička. Koukej, jak ho bodaj tágem do prdele! Ha-ha-

ha! slyšíš ten smích? Helemese, tuhle hru chce vyhrát. Vsadil padesát

centů. Sleduj, sleduj ho!“ Nemohl spustit oči z andělského trpaslíka,

kterému chyběl poslední šťouch, aby shrábnul celej bank. Zamířil.

Vedle. Ostatní zařičeli. „ Ajajaj,“ povzdechl si Dean, „ale teď se

koukej.“ Chudák malej kluk teď lítal Jako čamrda s kvikotem po

místnosti, jak ho vždycky chytli za flígr a škádlivě s ním pohazovali

sem a tam. Nakonec se vypotácel do noci, ale nezapomněl se ještě na

prahu otočit do místnosti se stydlivým sladkým úsměvem. „Joj,

člověče, tohohle klučinu bezvadnýho bych chtěl poznat, co si myslí a

jaký má holky a vůbec –holarí! Já jsem snad úplně namol z toho

vzduchu nebo co.“ Vyšli jsme ven a procourali ještě pár tajemných

temných bloků. Za hustými, jak džungle neproniknutelnými

zahrádkami se schovávalo nespočet domků, tu a tam jsme zahlédli

holky v osvětlených pokojích, holky na verandě, holky v křoví s

klukama. „To jsem netušil, že to San Antonio bude takovej vodvaz.

A teď si představ, jaký bude Mexiko. Jedem! Jedem!“

Vypálili jsme zpátky k nemocnici. Stan už na nás čekal a cítil se

mnohem lip. Vzali jsme ho kolem ramen a vyprávěli mu, co jsme

zažili.

Teď už nám nic nebránilo pustit se do těch posledních dvou set

čtyřiceti kilometrů k magické mexické hranici. Skočili jsme do auta a

tradá! Už jsem byl tak grogy, že jsem celou cestu přes Dilley a

Encinal až do Lareda spal a neprobudil se dřív než ve dvě ráno, když

jsme zaparkovali před jedním hostincem u silnice. „Ajaj,“

zavzdychal Dean, „konec Texasu, konec Ameriky, dál už to

258

neznáme.“ Žádná noční rosa, ani závan vánku, nic než biliony

mušek, které narážely v houfech na žárovky osvětlení, a těžký

zkažený pach horké řeky tekoucí kdesi opodál – řeky Rio Grande,

která pramení v chladných úžlabinách Skalistých hor a modeluje si

pak podle svýho širokánské údolí, aby nakonec smísila své teplo s

kalem Mississippi v obrovském Golfském proudu.

Laredo vypadalo toho rána dost neblaze. Potulovali se tu taxikáři

a šejdíři všeho druhu a hledali příležitost. Ale takhle pozdě už toho

bylo k maní moc málo. Tady je to pravé dno a spodina Ameriky, kam

klesají všichni těžcí lumpové a kam to táhne i spoustu jinak

potrefených, co chtějí být blízko konkrétního útočiště, až pocítí

potřebu „někam“ se nepozorovaně zdekovat. V ovzduší těžkém jak

sirup to zavánělo podloudnictvím. Poldové tu byli brunátní a

zachmuření, žádnej šarm a elegance. Číšnice byly špinavé a tvářily se

otráveně. A jen o kousek dál už jste cítili tu neodbytnou přítomnost

celého velikánského Mexika a málem že vás v nose nešimrala vůně

miliónů tortillas, které se smažily na ohních kouřících do noci.

Neměli jsme představu, jaké to Mexiko opravdu bude. Znovu jsme

byli na úrovni moře, a když jsme se pokoušeli něco sníst, stěží jsme

vůbec dokázali polknout. Zabalil jsem si radši jídlo do ubrousku na

cestu. Bylo nám mizerně a smutno. Ale všechno bylo jinak, sotva co

jsme překročili ten tajemný most přes řeku a kola si to konečně

drandila po oficiální mexické půdě, přestože to prozatím nebylo nic

lepšího než jen příjezdová cesta k celnici. Hned naproti přes ulici už

ale začínalo Mexiko. Zírali jsme tam s úžasem. K našemu velkému

údivu to tam vypadalo opravdu jako v Mexiku. Byly tři hodiny ráno

a před zbědovanými oprýskanými obchůdky postávaly hloučky

maníků v slamácích a bílých kalhotách.

„Kou-kej-na-ty-frajery,“ šeptal mi Dean, „júúú!“ vyrazil ze sebe

polohlasem, „počkej, počkej.“ Vynořili se mexičtí celníci, zubili se

od ucha k uchu a žádali, abysme laskavě vyndali svá zavazadla.

Udělali jsme to. Nedokázali jsme odtrhnout oči od protější strany

silnice. Nejradši bysme se tam vrhli a ztratili se v hloubi těch

tajemných španělských uliček. Bylo to sice jen Nuevo Laredo, ale

nám to připadalo nejmíň jak Svatá Lhasa. „Tý vole, ti kluci jsou

vzhůru snad celou noc,“ šeptal mi Dean. Snažili jsme se co nejdřív

259

vyřídit veškerý papírování. Dostalo se nám výstrahy, abysme tady za

hranicema nepili vodu z veřejných kohoutků. Velice zběžně nám

prohlídli zavazadla. Snad to ani nebyli pořádní financové, tak byli

leniví a něžní. Dean se na ně nemohl vynadívat: „Sleduješ, jaký jsou

v tyhle zemi poldové? To snad není pravda.“ Promnul si oči. „To se

mi snad jenom zdá!“ Pak jsme si mohli vyměnit peníze. Na stole

ležely obrovské hory pesos. Dozvěděli jsme se, že za dolar jich

dostaneme osm nebo tak nějak. Proměnili jsme si většinu peněz a s

rozkoší si narvali kapsy tlustými štosy bankovek.

5

Pak jsme se obrátili tváří k Mexiku a s údivem a plaše zírali na ty

mexický noční ptáky, kteří nás zas na oplátku sledovali z tajemných

úkrytů svých širokánských klobouků. Za nima vyhrávala muzika a

kouř se valil ze dveří hospod otevřených přes celou noc. ..Júúú!“

zašeptal měkce Dean.

„Hotovo!“ zazubil se ten mexickej ouřada. „Vy hoši jste hotoví.

Můžete jet. Vítejte v Mechiku. Mějte se príma. Hlídejte prachy.

Hlídejte ježdění. Říkám vám to osobitě, já jsem Red, každej mě volá

Red. Ptejte vy se na Reda. Jezte fajn. Nic vy se nebojte. Všecko

príma. V Mechiku príma sranda, nic těžkýho.“

„Jo!“ otřásl se Dean a už jsme frčeli jako po másle na druhou

stranu ulice do Mexika. Auto jsme zaparkovali a všichni tři v jedny

lajně jsme se hnali španělskou ulicí do středu těch kalných žlutavých

světel. Na židličkách seděli starci a v té tmě vypadali jak orientální

narkomani a věštci. Nikdo se na nás vlastně nedíval, ale stejně

všichni věděli o všem, co děláme. Vzali jsme to ostře doleva a vpadli

do začouzené hospůdky a do muziky campo kytar, která se řinula z

amerických džuboxů starých tak dvacet let. Na stoličkách tu seděli

mexičtí čápkové a mexičtí taxikáři jen tak v košilích a házeli do sebe

nekonečné hory tortill a fazolí a tacos a bůhví čeho ještě. Koupili

jsme si tři flašky chlazeného piva – říkají mu tady cerveza – a stálo

nás to všehovšudy třicet mexických centů, čili asi deset amerických

centů. Pak jsme ještě nakoupili cigarety, dvacítka za šest centů. Zírali

jsme a zírali na ty zázračný mexický prachy, co všechno dokážou, a

hráli si s nima a vesele se zubili na všechny kolem. Kdesi za náma

ležela celá Amerika a všecko, co jsme kdy s Deanem věděli o životě

260

vůbec a o životě na cestě zvlášť. Konečně jsme našli tu čarovnou

zemi na konci cesty a nikdy by nás nebylo napadlo, že bude takhle

čarovná. „Jen si představ, že ti frajeři jsou vzhůru celou noc,“ šeptal

Dean. „A teď si představ celou tu obrovskou zem před náma s těma

vysokánskejma horama Sierra Madre, co známe z kina, a džunglema,

co se táhnou až dolů, a s tou pouští na náhorní plošině, která je stejně

velká jak ta naše a sahá až do Guatemaly a bůhví kam ještě. Hergot,

člověče! Co teď? Jedem, ne? Jedem!“ Zvedli jsme se a vrátili se k

autu. Za zářícími světly mostu přes Rio Grande se nám naposledy

mihla Amerika a už jsme se k ní obrátili zády a zadním nárazníkem a

frčeli úplně na druhou stranu.

Zčistajasna jsme se octli v poušti a víc než osmdesát kilometrů

přes celou tu rovinu neviděli jediný světýlko, jediný auto. A právě v

tu chvíli se kdesi nad Mexickým zálivem schylovalo k svítám a my

začínali kolem dokola rozeznávat děsivé obrysy yuky a obřích

kaktusů. „Pěkná divočina!“ vyhrkl jsem. Byli jsme teď s Deanem

náramně čilí, i když ještě v Laredu jsme padali únavou. Stan, který

už byl párkrát v cizině, si zatím kliďánko vychrupoval na zadním

sedadle. Celé Mexiko jsme měli před sebou.

„Teď, Sále, zůstává všecko ostatní za náma a vstupujeme do

něčeho úplně novýho a neznámýho. Celý ty bláznivý a trudný roky,

to je pryč – teď je tohlel a my mužem v pohodě zapomenout na to, co

bylo, a frčet dál s očima, jak vidíš, takhle otevřenýma a chápat –

fakticky a opravdově – chápat svět jako ještě žádní Američani před

náma – poněvadž oni už tu byli, že jo? V Mexický válce. Táhli tudy s

kanónama.“

„Tahle silnice,“ vyprávěl jsem mu, „byla kdysi stezkou dávnejch

americkejch psanců, co tudy prchali přes hranice až dolů do

Monterrey, takže když se koukneš na tu šednoucí poušť a představíš

si na ní nějakýho starýho kovbojskýho rabijáta, jak si osaměle cválá

do neznámýho vyhnanství, uvidíš ještě…“

„No jo, takovej je svět,“ řekl Dean. „Bože můj!“ zařval a plácl

rukou do volantu. „Takovej je svět! Jestli ta silnice povede dál, mohli

bysme po ní dojet třeba až do Jižní Ameriky. Představ si to! Kurva-

fix! Sakra!“ A frčeli jsme dál. Rozednilo se v jednom mžiku. Už

jsme viděli i bílý pouštní písek a tu a tam kousek od silnice chajdu.

261

Dean zpomalil a zíral na ně. „Opravdický rozdrbaný chatrče,

kamaráde, podobný najdeš jen v Údolí smrti, a ne takhle hrozný. Ty

lidi si teda zrovna nepotrpěj na parádu.“ První městečko před náma,

o kterém byla jakás takáš zmínka na mapě, se jmenovalo Sabinas

Hidalgo. Netrpělivě jsme je vyhlíželi. „A silnice tu vypadá přesně jak

v Americe,“ hulákal Dean, „s jedním srandovním rozdílem, všim sis?

hele tady! milníky tu maj po kilometrech a odsekávaj vzdálenost do

Mexico City. Rozumíš, to je jejich jediný velkoměsto v celý zemi a

všecko k němu směřuje.“ Do metropole nám zbývalo 767 mil, což

bylo něco přes tisíc kilometrů. „Hergot! Jedem!“ vykřikoval Dean.

Za chvíli jsem musel v naprostém vyčerpání zavřít oči, ale dál jsem

slyšel, jak Dean mlátí do volantu a vyřvává: „Sakra!“ a „To je

vodvaz!“ a „To je země!“ a „Joj!“ Přejeli jsme poušť a asi v sedm

ráno dorazili do Sabinas Hidalga. Teď jsme se šourali krokem, aby

nám nic neuniklo. Seděli jsme strnule a valili oči. Hlavní třída byla

plná bláta a rigolů. Po obou stranách se táhla špinavá rozmlácená

průčelí z vepřovic. Oslíci naložení balíky se šinuli kolem nás. Bosé

ženy nás sledovaly z temných průčelí. Ulice byla přecpaná chodci.

Začínal nový den na mexickém venkově. Staříci s kníry jak řídítka

od bicyklu na nás zírali. Pohled na tři vousaté ukoptěné americké

mladíky místo obvyklých vyšňořených turistů byl pro ně obzvlášť

zajímavý. Kodrcali jsme dvacítkou po hlavní třídě a všechno to

nasávali. Přímo do cesty nám vběhla skupinka holek, a jak jsme

kolem nich projížděli, jedna z nich zavolala: „Kam jedete, kluci?“

Dočista paf jsem se otočil k Deanovi: „Slyšels ji?“

Dean byl z toho tak vedle, že jen pomaloučku jel dál a mumlal:

„Jo, slyšel jsem ji, právě že jsem ji hergot kruci slyšel a bože můj!

mně… tento… já nevím, co dělat! Jsem tak šťastnej a zjihlej v

tomhle ranním světě. Konečně jsme v nebi. Nemůže bejt nic

skvostnějšího a většího a vůbec jakýho.“

„Tak se vraťme a seberme je!“ řekl jsem.

„Jo,“ přikývnul Dean, ale pokračoval dál desetikilometrovou

rychlostí. Byl úplně rozloženej a vůbec necítil potřebu dělat věci,

které by jinak v Americe dělal. „Po cestě jich uvidíme milión!“ řekl.

Ale stejně se otočil a vrátil se k nim. Holky šly zrovna do práce na

pole, smály se na nás. Dean na ně zíral skelnýma očima. „Sakra,“

262

zasyčel polohlasně, „něco tak fantastickýho snad ani nemůže bejt

pravda. Ženský! Ženský! A zrovna teď, v tomhle mým stavu a

rozpoložení. Hergot, Sále, co fakt žeru, jsou vnitřky těch jejich

domků – ty bezva předsíňky, a jak nahlídneš dovnitř, ty slaměný

postele a malý hnědý děcka, co spěj nebo už s vrněním procitaj, a z

prázdnoty spánku se jim v hlavě zhmotňujou první myšlenky a jejich

já se probouzí k životu, zatímco jejich mámy už v kuchyni vaří v

železňákách snídani; a koukej na ty žaluzie, co maj místo oken; a pak

ty dědkové, ty dědkové, který jsou tak velký a bohorovný a houby se

staraj. Žádná podezíravost tady není, nic takovýho. Všichni jsou

klidný, hledej před sebe zpříma svýma hnědýma očima, nic neříkaj,

jen koukaj a v tom jejich pohledu jsou veškerý lidský vlastnosti kdesi

schovaný a zasutý, ale jsou tam! A teď si vem všecky ty pitomý

povídačky, co čteš o Mexiku a o gringovi a podobný žvásty – a ty

kecy o mexickejch špekounech a vůbec –, a to jen proto, že ty lidi

tady jsou rovný a laskaví a kuřeti by neublížili. Jsem ti z toho úplně

paf!“ Vyškolen na syrových cestách noci, Dean vyrazil do světa, aby

ho poznal Nahrbil se nad volantem a pomalu se sunul dál s očima

těkajícíma ze strany na stranu. Na druhém konci Sabinas Hidalga

jsme se zastavili pro benzín. Před starožitnou pumpou se tu sešla celá

kongregace místních rančerů s kníry jak řídítka a slaměnými

klobouky na hlavách a navzájem na sebe povykovali a smáli se. Kus

dál v poli se jakýsi stařec lopotil s oslíkem zapraženým do

jednoduché radlice. Ryzí slunce vycházelo nad ryzími a pradávnými

činnostmi lidského pokolení.

Pokračovali jsme v cestě na Monterrey. Před náma se vyhouply

vysoké hory se zasněženými vrcholky, řítili jsme se přímo proti nim.

Jedna průrva se rozšířila a ukázal se průsmyk, kterým pojedeme. Za

pár minut už byla vyprahlá, mesquitem porostlá poušť pryč a my se

zvolna šplhali do chladnějších výšin po silničce, která byla oddělena

od srázu na jedné straně kamenným zábradlím a na druhé straně se

nad ní tyčila skalní stěna, pomalovaná obrovskými bílými písmeny

jmen mexických prezidentů – ALEMÁN! Nikoho jsme na té horské

silnici nepotkali. Vinula se mezi mraky a zavedla nás na rozlehlou

náhorní plošinu. Tady leželo velké průmyslové město Monterrey a

vyfukovalo kouř vzhůru proti azurovému nebi. Na okraji té mísy

263

denní oblohy se jak chomáče bavlny kupila obrovská oblaka nad

Mexickým zálivem. Příjezd do Monterrey je jak příjezd do Detroitu,

míjíte stejně dlouhé, nekonečné zdi továren, až na to, že tady se

podél nich v trávě vyhřívají na sluníčku oslíci a že i okolí je dočista

jinačí: domky z vepřovic nalepené na sobě, tisíce pochybných

frajírků, co jen tak postávají před vraty, a kurvy, které vyhlížejí z

oken, a podivné obchody, ve kterých se snad dá koupit úplně všecko,

a vůbec celá ta rozmanitá, různorodá jakoby hongkongská

společnost, která se hemží po úzkých chodnících tohoto města. „Jů!“

ječel Dean, „a to všecko v tomhle slunci. Všim sis, kamaráde, jaký tu

maj v Mexiku slunce? To tě pozvedne! Joj! A jedem a jedem – já

snad ani nemusím řídit, poněvadž ta cesta řídí mě.“ Něco jsme

nanesli o menší zastávce a troše povyražení z Monterrey, ale Dean to

chtěl zvládnout do Mexico City super rychle, a kromě toho věděl, že

dál bude cesta ještě zajímavější, hlavně dál, vždycky dál. Jel jak

posedlej a nikdy neodpočíval. Byl jsem se Stanem už dočista grogy,

tak jsme to vzdali a šli spát. Kousek za městem jsem zvedl hlavu a

uviděl dva děsivé vysokánské vrcholky, přes které kdysi prchali

psanci.Před náma leželo Montemorelos. Sjížděli jsme zas do

teplejších končin. Vzduch začal být nesnesitelně horkej a vůbec

zvláštní. Dean mě prostě musel vzbudit: „Koukej, Sále, o to nesmíš

přijít.“ Vyhlídnul jsem ven. Projížděli jsme kolem močálů a podél

cesty se trousily skupinky podivných odraných Mexičanů s

mačetama zavěšenýma na provázkových opascích. Někteří z nich

sekali do buše. Jak jsme jeli, všichni všeho nechali a zírali na nás

bezvýraznými pohledy. Za spletí křovisek jsme tu a tam zahlídli

doškovou chatrč se stěnama z bambusů jak v Africe, prostě

chaloupku slepenou z klacků. Podivné dívčiny, zasmušilé jak měsíc

na obloze, na nás zíraly z čarovných zelených arkýřů. „Joj,

kamaráde, hned bych zastavil a dřepnul si tam v pohodě k těm

beruškám,“ hulákal Dean, „ale sleduj, mamina nebo fotřík jsou

vždycky někde poblíž – obyčejně vzadu, někdy i pár set metrů

opodál, sbíraj roští a dříví nebo pečujou o dobytek. Nikdá nejsou ty

holky samy. Nikdy není nikdo sám v tyhle zemi. Jak jsi spal, tak

jsem přemýšlel o tyhle zemi a o tyhle cestě, a kdybych ti hergot moh

vylíčit, na co na všecko jsem přišel, kamaráde.“ Pot se z něj lil. Oči

264

měl rudě protkané a šílené, ale i pokorné a něžné. Konečně našel lidi,

jako byl on sám. Hasili jsme si to nekonečnými bažinami vytrvalou

sedmdesátkou. „Sále, myslím, že teď se krajina dlouho nezmění.

Kdybys to vzal, tak si na chvilku schrupnu.“

Sedl jsem k volantu a kučíroval, ponořen do vlastního snění, přes

Linares, napříč horkým, rovinatým a bažinatým krajem, přes kouřící

Rio Soto la Marina, které je už jen kousek od Hidalga, a pořád dál a

dál. Přede mnou se otevíralo široké, bujně zelené údolí, po jehož

stranách se táhly lány čerstvě se zelenajících plodin. Z úzkého

starobylého mostku se na nás dívaly skupinky mužů. Pod mostem se

hnala horká řeka. Pak jsme vyšplhali o kus výš a znovu se objevila

vyprahlá pouštní krajina. Před náma leželo město Gregoria. Kluci

spali a já byl sám u volantu unášený věčností a silnice byla rovná

jako pravítko. Ne jako když se jede přes Karolínu nebo Texas nebo

Arizonu nebo Illinois, ale jako když se jede napříč přes celý svět, až

do těch míst mezi dělné Indiány světa, kde jedině může člověk

pochopit význam prvotní, primitivní sténající lidskosti, která v pásu

podél rovníku obtáčí zeměkouli od Malajsie (dlouhého nehtu Číny)

přes velký subkontinent Indie, Arábii a Maroko k právě těmhle

pouštím a džunglím Mexika a dál přes vlny do Polynésie a k

mystickému Siamu Žlutého Hávu a znovu dokola a dokola, takže

stejné sténající vzlyky uslyšíte ze starobylých zdí španělského

Cádizu jako o patnáct tisíc kilometrů dál z hloubi Benaresu,

metropole světa. Ty lidi tady byli nepochybní Indiáni a neměli nic

společnýho s těmi Pedry a Panchy v zpotvořeném pojetí americké

civilizace – měli vysedlé lícní kosti, šikmé oči a něžné vystupování,

nebyli ani blázni, ani šašci, byli to velcí chrabří Indiáni a kolébka a

otcové lidstva. Moře a vlny patří Číňanům, ale pevná zem je výsadou

Indiánů. Jak nevyvratitelné kameny na poušti čnějí na poušti

„historie“. A věděli o tom, když jsme je míjeli, my okázale

namyšlení prachatí Amerikáni na projížďce po jejich zemi; věděli,

kdo je otec a kdo syn pradávného života na tomhle světě, a neřekli

ani slovo. Protože až se na svět „historie“ snese spoušť a jako tolikrát

předtím postihne porobené feláhy apokalypsa, budou se ty lidi

stejnýma očima dívat z jeskyň Mexika jako z jeskyň Báli, kde to vše

začalo a kde byl Adam odkojen a naučen chápat svět kolem sebe.

265

Takové myšlenky ve mně narůstaly, zatímco jsem vjížděl autem do

horkého, sluncem rozpáleného města Gregoria.

Už dřív, v San Antoniu, jsem ze srandy slíbil Deanovi, že mu

seženu holku. Byla to sázka i výzva. Jak jsem zastavil u benzínové

pumpy na kraji slunné Gregorie, přes silnici se k autu blížil kluk v

rozdrbaných botách, s obrovským stínítkem na přední sklo pod paždí.

Nabízel to k prodeji. „Líbíš? Šedesát pesos. Habla Espaňol? Sesenta

pesos. Jmenuju se Viktor.“

„Kdepak,“ a dodal jsem jako fór, „koupím seňoritu.“ „Jasně,

jasně!“ křičel vzrušeně. „Seženu holky, jak vy chcete. Teď moc

horko,“ zašklebil se. „Holka nic dobrýho, když moc horko. Čekej

večer. Chceš stínítko?“

Nechtěl jsem stínítko, ale chtěl jsem holky. Vzbudil jsem Deana.

„Hej, Deane, neříkal jsem v Texasu, že ti seženu ženskou? Tak fajn,

protáhni si kosti a vstávej, kamaráde, holky na nás čekaj.“

„Co? Co?“ zařval Dean a celý rozespalý vyskočil. „Kde? Kde?“

„Tady Viktor nás k nim zavede.“

„Tak honem, jde se!“ Dean vyletěl z auta a chytil Viktora za

ruku. Opodál se kolem pumpy potloukala skupinka dalších kluků, na

hlavách měli neforemné slamáky, polovina jich byla naboso a všichni

se zubili. „No, člověče,“ řekl mi Dean, „není tohle tutovej způsob,

jak strávit odpoledne? Oč je to správnější než herny v Denveru.

Viktore, ty máš holky? Kde? A donde?“ zahulákal ve španělštině.

„Sleduješ to, Sále? Mluvím španělsky.“ „Zeptej se ho na roští. Hele,

člobrdo, nemáš marijuannu?“ Kluk vážně přikývl. „Jasně, jak vy

chcete. Pojď se mnou.“ „Húúú! Hííí! Hááá!“ ječel Dean. Už se

docela probral a poleto val sem a tam po ospalé mexické ulici.

„Pojďte všichni!“ rozdává jsem Lucky Strikes ostatním klukům. Měli

z nás obrovskou srán du, zvlášť z Deana. Otáčeli se jeden na druhýho

a s rukama u pusy si špitali o tom potrhlém Amerikánovi. „Koukej na

ně, Sále, mluvěj o nás a maj z nás prdel. Bože dobrej, to je svět!“

Viktor nasedl s náma do auta a vypálili jsme. Stan, který spal jak

zařezanej, se probudil až do tohohle zmatku.

Jeli jsme na úplně jiný konec města a pak ven do pouště, kde

jsme zahnuli na rozježděnou prašnou cestu, po které to autem házelo

jako nikdy předtím. Přímo před náma byl Viktorův domek. Stál na

266

pokraji planiny plné kaktusů pod několika stromy a byla to jen

taková škatule z vepřovic. Pár maníků se povalovalo na zahrádce.

„Kdo je to?“ křičel Dean, vzrušením celej bez sebe. „Moji bráchové.

Matka tam taky. Sestra taky. Celá rodina. Já jsem ženatej a žiju ve

městě.“

„A co matka?“ polekal se Dean. „Co řekne na tu marihuanu?“

„Ale, mně dá.“ A zatímco jsme čekali v autě, Viktor vystoupil, metl

si to křepče k domu, kde prohodil pár slov se starou paní. Ta se na

fleku otočila, šla dozadu do zahrady a začala sbírat suché větvičky

otrhané z rostlinek marihuany a rozložené na horkém pouštním

slunci. Viktorovi bráškové zatím seděli pod stromem a zubili se.

Chystali se, že nás přijdou pozdravit, ale ještě jim to chvíli potrvá,

než se vůbec zvednou a přejdou k nám. Viktor se pomalu vracel a na

tváři měl sladký úsměv.

„Kamaráde,“ řekl Dean, „tenhle Viktor je vůbec nejsladší,

nejbáječnější a nejpotrhlejší halama, co jsem kdy potkal. Jen se na

něj podívej, na tu jeho lážoplážo chůzi. Taky nemá proč pospíchat, že

jo.“ Do auta nám bez přestání foukal vytrvalý pouštní vánek, ale

horko bylo k zalknutí.

„Vidíš, jaký vedro?“ ukazoval Viktor Deanovi na rozpálenou

střechu fordky a sednul si k němu na přední sedadlo. „Vezmeš ty si

marijuannu a žádný vedro. Počkej.“

„Jasně,“ přikyvoval Dean a upravoval si černé brýle na nose.

„Počkám. To víš že jo, Viktorku.“

A to už se přišoural Viktorův vytáhlý bráška a na kusu novin

přinášel hromádku roští. Vysypal ji Viktorovi do klína, opřel se

ledabyle o dvířka auta, kývnul na nás, usmál se a řekl: „Ahoj.“ Dean

mu pokynul a usmál se zpátky na něj. Nikdo nic neříkal a to bylo

fajn. Viktor mezitím ubaloval vůbec největšího jointa, co jsem kdy

viděl. Z hnědého balicího papíru ukroutil cosi, co připomínalo

obludný doutník Corona, a přitom v tom nebylo nic než marihuana.

Hrůza hrůzoucí. Dean na to zíral a oči mu lezly z důlků. Viktor to

bez velkých strachů zapálil a poslal kolem. Dát si z něčeho takovýho

čouda je jako nahnout se nad tovární komín a vdechnout. Do krku

vám vletí obrovský závan žáru. Zadržovali jsme dech a rovnou to

foukali ven. A najednou jsme byli všichni v náladě. Pot nám stydnul

267

na čele – cítili jsme se jak na pláži v Acapulcu. Ohlídnul jsem se

zadním okýnkem z auta a hele! další a vůbec nejpodivnější z

Viktorových brášků – vytáhlý peruánský Indián s pončem kolem

ramen. Opíral se o sloup, zubil se a příliš se styděl, než aby přišel

blíž a potřásl si s náma rukou. Zdálo se, že je auto obklopeno samými

bratry, protože za Deanem vykoukli další. A najednou se stalo něco

moc podivnýho. Taková nálada na nás všechny sedla, že jsme

odhodili veškerý formality a soustředili se na to momentálně

nejpozoruhodnější: na tu podivnou věc, že si tu Mexičani a

Amerikáni společně hulí na poušti a navíc – že se z nepatrné

vzdálenosti koukáme na tváře a póry kůže a mozolnaté prsty a

rozpačité líce jiného světa. A pak si ti indiánští bráchové začali o nás

tlumenými hlasy povídat: viděli jsme, jak si nás prohlížejí, přeměřují,

jak si porovnávají své vzájemné dojmy a hned si je upravují a

upřesňují: „Jasně, jasně,“ zatímco Dean, Stan a já jsme si zase

povídali svou mateřštinou o nich.

„Koho teda žeru, je ten podivnej bráška vzadu, co se ani nehnul

od toho svýho sloupu a ani o fous nepolevil ve svým spokojeným a

srandovně nesmělým úsměvu. A pak ten vlevo ode mě; je starší a

sebevědomější, ale smutnej a zapšklej, jako nějakej městskej

vagabund, zato Viktor – to je usedlej ženáč – tváří se jak egyptskej

faraón, mizera, koukej na něj. Tihle hošani jsou fakt klasa. V životě

jsem nic podobnýho neviděl. A sleduj, jak si o nás Povídaj a jak jsou

z nás vykulený. Stejně jako my a přitom po svým, koukaj nejspíš na

to, jak jsme voháknutý – zrovna jako my, že jo –, ale hned se zas

podivujou nad těma krámama, co máme v auťáku, a že se smějem

úplně jinak než oni, a dokonce že třeba ve srovnání s nima úplně

jinak páchnem. Ale stejně bych dal všechny svý mlíčný zuby,

kdybych věděl, co si o nás povídaj.“ A zkusil to: „Hele, ty, Viktore,

co si o nás vy bráchové teď povídáte?“

Viktor k němu zvednul své zasmušilé hnědé skelné oči: „No jo,

no jo.“

„Ale ne, ty mi nerozumíš. Chci vědět, o čem vy kluci teď

mluvíte.“

„Jo,“ řekl Viktor v hrozných rozpacích, „tahle marijuanna tobě

nechutná?“

268

„Ale jo, je bezvadná. Ale o čem mluvíte?“

„Mluvíte? Jo, my mluvíme. Jak ty líbíš Mexiko?“ Bylo těžké

vyjít bez společné řeči. A zas zavládl klid a pohoda; každej si jen

medii ve své povznesené náladě, nechával se ovíjet pouštním vánkem

a dumal nad svými separátními národními a rasovými a osobními

problémy ryzí věčnosti.

Byl čas jít za holkama. Bráškové se stáhli na své staré místo pod

stromem, matka vartovala na slunném zápraží a my se pomalu

kodrcali zpátky do města.

Ale teď už to kodrcání nebylo ani trochu nepříjemné. Byla to ta

nejskvostnější a nejlahodnější plavba po vlnách, jakoby napříč přes

azurové moře. Deanovu tvář ozařovala nepřirozená zlatavá záře,

když nám vyprávěl, abysme poprvé v životě pochopili pérování auta

a konečně opravdu vychutnávali jízdu. Lítali jsme nahoru a dolů, a

dokonce i Viktor porozuměl a smál se. Ukázal rukou nalevo, kudy se

jede k holkám, a Dean s pohledem nepopsatelně rozzářeným a

upřeným tím směrem otočil volantem kolem dokola a neomylně a

jistě nás vezl k cíli a přitom poslouchal Viktorovy pokusy cosi vylíčit

a blahovolně a nadšeně mu přitakával: „Jasně, ovšem! O tom

nepochybuj! To je hotový, brácho! Aby ne! No, krutíbrko, teď říkáš

přesně, co si myslím. No jasně! Ano! Pokračuj, prosím tě.“ A Viktor

mluvil a mluvil s velkou vážností a velkolepou španělskou

výmluvností. V jedné šílené chvíli mi připadlo, že Dean, veden

jakousi zběsilou čirou intuicí a osvícen momentálním zábleskem

geniality vytrysklým náhle z jeho horoucího štěstí, opravdu rozumí

všemu, co Viktor říká. Snad se do mých planoucích očí a plynoucích

myšlenek vloudil přelud, ale v tom momentě mi Dean tak očividně

připomínal Franklina Delano Roosevelta, až jsem vyskočil ze sedadla

a v úžase zalapal po dechu. Musel jsem se namáhat, abych v myriádě

paprsků nebeského záření rozeznal jeho postavu – vypadal jak Bůh.

Hlava se mi vznášela, že jsem si ji musel opřít o sedadlo. Z houpání

auta mi tělem probíhalo mrazení extáze. Při pouhém pomyšlení, že

bych vyhlídnul z okna na Mexiko – které si teď má mysl přetvořila v

cosi dočista jinačího – se mi oči mimovolně zavíraly, jako když se

najednou octnete před majestátně odklopenou šperkovnicí a oči se

vám samy odvracejí a přivírají ze strachu, že nedokážou na jeden

269

pohled pojmout takové množství bohatství a pokladů. Polknul jsem.

Viděl jsem proudy zlata, jak se valí z oblohy a skrz potrhaný strop

auta a přímo proti mým očím a rovnou i do nich, zlato bylo všude.

Vykouknul jsem z okna na sluncem rozpálenou ulici a na jednom

zápraží jsem zahlíd ženu, která špížovala všecko, co si povídáme, a

pokyvovala hlavou – obyčejná paranoická vize po marjánce. Ale

zlato se lilo pořád dál. Na dlouhou dobu se mi zamžily nižší sféry

vědomí a neměl jsem ani ponětí o tom, co je kolem, a až po čase

jsem zas přišel k sobě, zvedl oči z říše ohně a ticha, jako bych se

probral ze spánku do světa, nebo snad z nicoty do snu, a to mi řekli,

že stojíme před Viktorovým domkem, a ke dveřím auta už přicházel

Viktor a přinášel nám ukázat své děcko.

„Vidíš moje mimino? Jmenuje se Pérez a má šest měsíců.“ „No

né?“ vykřikl Dean s obličejem dosud pozměněným výrazem

velkolepé radosti a blaženosti, „to je nejkrásnější dítě, co jsem kdy

viděl. Koukněte na ty oči, Sále a Stane,“ obrátil se k nám velice

vážně a něžně, „teď chci, abyste se spe-ci-ál-ně koukli na oči tohohle

mexickýho prcka, kterej je synem našeho báječnýho kámoše Viktora,

a uvědomili si, že tyhle oči jsou jako okna, za kterýma se bude

odkrývat jeho duše, zatímco poroste v muže, a vězte, že takhle

roztomilý oči musej předpovídat a značit tu nejroztomilejší ze všech

duší.“ Byla to krásná řeč. A bylo to krásné dítě. Viktor smutně shlížel

na svého andílka. Ale s takovou naléhavostí jsme se upnuli k té

dětské duši, že cosi vycítila, kluk svraštil tvář a vytryskly mu hořké

slzy jakéhosi neznámého smutku, který jsme nebyli s to utišit, neboť

sahal až příliš daleko zpět do nepojmutelných mystérií prostoru a

času. Zkusili jsme všechno: Viktor ho kolíbal a lechtal pod krkem,

Dean vrkal, já se k němu natáhnul a hladil ho po ručičkách. Řval čím

dál tím víc. „Bože,“ zavzdychal Dean, „Viktorku, moc mě mrzí, že

jsme ti ho rozesmutnili.“

„On není smutek, dětský pláč.“ Za Viktorem vzadu na zápraží

stála jeho malá bosá ženuška, příliš stydlivá, než aby vyšla ven, a s

úzkostlivou něžností čekala, až se jí dítě vrátí do jejího měkkého

hnědého náručí. Jen co nám předvedl dítě, Viktor zase nasedl zpátky

do auta a ukázal pyšně vpravo.

270

„Jo,“ přikývl Dean, švihnul to s auťákem doprava a už se

proplítal úzkýma alžírskýma uličkama, kde nás ze všech stran

sledovaly mírně vykulené obličeje. Přijeli jsme k bordelu. Byla to

majestátní bílá budova ozářená zlatým sluncem. Na ulici, opření o

parapety oken nevěstince, stáli dva ochrápaní znudění poldové v

baňatých kalhotech, kteří na nás jen s mírným zájmem mrkli, když

jsme vcházeli dovnitř, a celé tři hodiny tam postávali, zatímco my to

uvnitř a rovnou jim pod nosem rozjížděli jak diví, a tak když jsme za

soumraku vycházeli ven, dali jsme jim na Viktorovu radu jen tak pro

formu něco peněz, které v přepočtu představovaly hodnotu asi

čtyřiadvacet centů za osobu.

A uvnitř jsme našli holky. Některé jen tak odpočívaly na

pohovkách vzadu za parketem, jiné nasávaly u dlouhého barového

pultu na pravé straně. Uprostřed vedl průchod k malým budkám, co

najdete na každé obecní plovárně. Budky stály na dvoře ve slunci. U

barového pultu byl sám majitel, mladej chlápek, co rovnou kamsi

odběhl, když jsme mu řekli, že chceme slyšet mambo, a vrátil se s

plnou náručí desek, většinou samej Pérez Prado, a pouštěl je přes

amplión. V tom mžiku celá Gregoria mohla slyšet, jak je v sála de

baile veselo. Uvnitř v salónu dělala ta muzika tak fantastickej kravál

– což je přesně to, co se má z džuboxů ozývat a proč ho vůbec

vynalezli –, až s náma na moment otřáslo vědomí, že jsme si vlastně

nikdy ani netroufli pouštět muziku tak hlasitě, jak jsme chtěli, a tohle

že je přesně ono. Dunělo to a burácelo přímo na nás. V pár minutách

se u oken nakupila polovina města a pozorovala, jak Americanos

tancujou s holkama. Stáli jeden vedle druhýho namačkaní i s

policajtama na chodníku z udusané hlíny a lhostejně a bez zájmu

nakukovali dovnitř. „Mambo Jambo ,

„Chattanooga de Mambo“, „Mambo Numero Ocho“ – všechna

tahle báječná čísla se rozléhala a vznášela nad tajemným zlatistým

odpolednem a připomínala zvuky, jaké snad jednou ohlásí konec

světa a návrat Hospodinův. Trubky ječely tak divoce, že je podle

mýho muselo být slyšet až na poušti, odkud vlastně stejně pocházejí.

Bubny šílely. Mambový rytmus je rytmus conga, který pochází od

Konga, africké a světové řeky, a je to světový rytmus. Um-táá-ta-pu-

púúúm, um-táá-ta-pu-púúúm. Klavírní party se ve sprškách valily z

271

ampliónů. Výkřiky lídra byly jak hlasité vzdechy v éteru. Závěrečný

trumpetový chorus, který se sléval s konečným virblem bongových a

congových bubínků na té skvostné bláznivé desce „Chattanooga“,

Deana na moment dočista omráčil, až se chudák rozklepal a pot z něj

jen crčel, a když pak trumpety spustily ospalou melodii s třaslavou

ozvěnou jak z jeskyně nebo ze sklepa, oči se mu vyboulily a

zakulatily, jako by viděl ďábla, a hned je pevně zavřel. I se mnou to

zametlo jak s hadrovým panákem; slyšel jsem, jak trumpety švihají

do světla mého žití, a nohy se mi v botách roztřásly.

Při rychlém „Mambo Jambo“ jsme zuřivě tancovali s holkama.

Přes to své delirium jsme postupně začali rozlišovat jednu od druhé.

Skvostné holky. Kupodivu ta nejdivočejší z nich byla napůl Indiánka,

napůl běloška, pocházela z Venezuely a bylo jí teprve osmnáct let.

Vypadala jakoby z dobré rodiny. Proč se vlastně v tomhle věku s

touhle něžnou tvářičkou a slušným zevnějškem kurvila v Mexiku, ví

bůh. Nějaké hrozné trápení ji k tomu dohnalo. Chlastala jak divá.

Házela do sebe panáky, i když se zdálo, že ten poslední musí co

chvíli vyzvrátit. Převracela sklenice jednu po druhé, mimo jiné i

proto, abysme pustili co nejvíc peněz. Uprostřed odpoledne měla na

sobě lehounký župánek a zběsile tančila s Deanem, věšela se mu na

krk a žebrala, žebrala o všecko. Dean byl dočista zkouřenej a nevěděl

co dřív, holky nebo mambo. Zmizeli do kabinky. Mě se chytla tlustá

nezajímavá buchta s pejskem, který se rozhodl, že mě kousne, a jí se

dotklo, když jsem měl námitky. Kompromisně ho šla uklidit někam

dozadu, ale než se vrátila, klofla mě jiná, hezčí, ale pořád ještě ne ta

pravá, a pověsila se mi na krk jak pijavice. Chtěl jsem se jí urvat a

dostat se k šestnáctileté černé holce, která seděla na druhém konci

místnosti a zamyšleně studovala svůj pupek otvorem v kraťoučkých

košilových šatech. Ale nedokázal jsem to. Stan si našel patnáctku s

mandlovou pletí, která měla šaty napůl zapnuté nahoře a napůl dole.

Hrůza! Dobře dvacet maníků se zatím naklánělo oknem dovnitř a

koukalo.

V jednom momentě přišla máma té mé černé holky – vlastně ani

ne černé, spíš tmavé – na krátkou smutnou návštěvu. Jak jsem to

viděl, tak jsem se zastyděl, že jsem se prostě ani nepokusil o tu

jedinou, kterou jsem doopravdy chtěl. Dovolil jsem té pijavici, aby

272

mě odtáhla dozadu, a tam, v snovém randálu a hlomozu dalších

ampliónů, jsme rozhoupali postel na celou půlhodinu. Byla to malá

čtvercová místnost s tenkými dřevěnými stěnami bez stropu, v

jednom koutě svatý obrázek, v druhém lavór, Ze všech stran se

ozývaly výkřiky holek: „Aq.ua, aqua caliente!“, což znamená

„horkou vodu!“ Stan i Dean byli taky z dohledu. Moje holka si řekla

o třicet pesos, což je asi tři a půl dolaru, poprosila o deset pesos navíc

a přidala k lepšímu jakýsi dlouhý příběh. Neměl jsem ani páru o

hodnotě mexických peněz, věděl jsem jen, že mám asi milión pesos.

Naházel jsem jí horu bankovek. Letěli jsme zpátky na parket. Dav na

ulici vzrostl. Poldové vypadali stejně znuděně jako předtím. Deanova

pěkná Venezuelanka mě odvlekla za dveře do jiného podivného baru,

který zřejmě taky patřil k bordelu. Mladý barman tam pucoval

sklenice a o něčem vážně debatoval se starším chlápkem s kníry jako

řídítka. Víc lidí tam nebylo. I tady burácelo mambo z dalšího

ampliónu. Jako by byl celý svět napojen na jeden obrovský džubox.

Venezuela mi visela na krku a škemrala o panáka. Barman jí nechtěl

nalít. Škemrala a prosila, a když jí nalil, rozlila to, a vůbec ne

úmyslně, poněvadž jsem viděl, jak to v těch jejích ubohých

zapadlých očích hněvně zablýsklo. „Klid, děvče, klid,“ chlácholil

jsem ji. Musel jsem ji přidržovat na stoličce, protože neustále

klouzala dolů. V životě jsem neviděl opilejší ženskou, a téhle bylo

teprve osmnáct. Koupil jsem jí novýho panáka, z vděčnosti mě tahala

za kalhoty. Hodila to do sebe. Neměl jsem to srdce ji zkusit. Tý,

kterou jsem měl původně, bylo asi třicet a dávala si na sebe lepší

pozor. Jak se mi Venezuela svíjela v náručí a vzdychala, měl jsem sto

chutí vzít ji dozadu, svlíknout a jen tak si s ní povídat – ale nechal

jsem si to pro sebe. Umíral jsem touhou po ní i po té své malé tmavé

berušce.

Chudák Viktor stál celou tu dobu u mosazného žbrdlení zády k

baru a skákal radostí, že vidí své tři americké kámoše řádit. Koupili

jsme mu chlast. Oči mu po ženských jen svítily, ale s žádnou by

nešel, byl věrný své ženě. Dean mu hodil peníze. V tomhle

bláznivým víru jsem teprve viděl, čeho je Dean schopen. Byl tak

dokonale mimo sebe, že mě nepoznal, ani když jsem mu zblízka zíral

přímo do očí. „Jo, jo,“ to bylo všechno, co ze sebe vypravil. Zdálo se,

273

že to nikdy neskončí. Jako bych v nějakém jiném životě prožíval

dlouhý fantasmagorický arabský odpolední sen – Ali Baba a uličky a

kurtizány. Znova jsme se s tou mou buchtou stáhli dozadu do

kabinek. Dean a Stan si pročenžovali holky, co měli naposled, a taky

zmizeli z dohledu, diváci museli nějakou dobu čekat, než bude

představení zase pokračovat. Odpoledne se protáhlo k večeru a

ochladilo se.

Za chvíli se už nad starou dobrou Gregorií snese tajemná noc.

Mambo ani na moment nepolevovalo: šílelo zběsile dál a dál, jako

když se prodíráte nekonečnou džunglí. Nedokázal jsem odtrhnout oči

od své malé černé lásky, která si vykračovala jako královna, přestože

ji nabručenej barman degradoval na pouhou služku a nutil ji zametat

dvorek a nosit nám chlast. Ze všech těch holek potřebovala peníze

nejvíc; možná že ji máma přišla poprosit o peníze pro její malé

sestřičky a bratříčky. Mexičani jsou chudí. Vůbec mi ani nenapadlo,

abych k ní prostě šel a nějaké peníze jí dal. Měl jsem pocit, že by to

přijala s opovržením, a opovržení od takových, jako je ona, se děsím.

V tom vyšinutí jsem ji opravdu těch pár hodin, co to celý trvalo,

miloval; totéž nezaměnitelné bodáni a svírání v duši, tytéž vzdechy,

tatáž bolest, a navíc stejný ostych a strach se přiblížit. Kupodivu ani

Dean se Stanem u ní neuspěli; byla to právě ta její nevyvratitelná

důstojnost, která z ní dělala v tomhle starým divokým bordelu

chudáka. A to je teda věc! V jednu chvíli jsem zahlídnul Deana

strnulého jak socha v mohutném předklonu směrem k ní, a užuž by

se za ní rozletěl, kdyby ho rázem nezpražila tak chladným a

přezíravým pohledem, ze se dočista vykulil, přestal se drbat na břiše

a s pusou dokořán sklopil hlavu. Neboť ona byla královna.

Zničehonic nás Viktor začal zuřivě tahat za ruce a divoce

gestikulovat.

„Co se děje?“ Zkoušel všecko, abysme mu rozuměli. Nakonec

odběhl k baru, barmanovi, který se zle mračil, vyrval účet a přinesi

nám ho ukázat. Dělalo to víc než tři sta pesos, neboli třicet šest

amerických dolarů, což je na každej bordel pořádná suma peněz. Ale

přesto se nám pořád nechtělo vystřízlivět a vypadnout, a ačkoli jsme

byli hodně zmlácení, pořád jsme ještě toužili poflakovat se se svýma

rozkošnýma beruškama po tomhle mohamedánským ráji, který jsme

274

konečně našli na konci tvrdé, přetvrdé cesty. Ale blížila se noc a my

museli dorazit až do cíle. A Dean to věděl, mračil se, přemýšlel,

pokoušel se sebrat. Nakonec mě trknul nápad, jak vyrazit snadno a

rychle, a řekl jsem: „Hele, je toho ještě tolik před náma, že na tom

nesejde.“

„No jasně!“ zařval Dean a se skelnýma očima se obrátil ke své

Venezuelance. Už dočista odpadla a ležela teď rozvalená na dřevěné

lavici, bílé nohy jí čouhaly z hedvábí. Galérie za oknem se kochala

tím pohledem; za nima se začínaly plížit rudé stíny a v nenadálém

tichu jsem kdesi v dálce zaslechl zanaříkat dítě; připomnělo mi to, že

jsem koneckonců v Mexiku a v žádném snovém a hašišovém

pornografickém ráji.

Vypotáceli jsme se ven: zapomněli jsme tam Stana; letěli jsme

zpátky a našli ho, jak se s grácií uklání novým, večerním kurvám,

které přišly na noční směnu. Chtěl to celý rozjet nanovo. Když je

ožralej, pohybuje se hřmotně jak kolos, a když je ožralej, nikdo není

té moci odtrhnout ho od ženský. A navíc ženské se k němu vinou jak

břečťan. Trval na tom, abysme ještě zůstali a ozkoušeli pár z těch

novějších, podivnějších a dovednějších seňoritas. Bušili jsme mu s

Deanem do zad a vlekli ho ven. Hýřil pozdravy na všechny strany.

Holkám, policajtům, davům u oken i děckám venku na ulici, všem

posílal polibky a celá Gregoria mu pořádala ovace. Vmísil se pyšně

do davu a pokoušel se s lidma mluvit a vyprávět jim o své radosti a

lásce, které se mu dostalo v tomhle nádherném odpoledni života.

Všichni se smáli, někteří ho poplácávali po zádech. Dean odběhl,

zaplatil policajtům čtyři pesos a potřásl si s nima rukama a zubil se a

ukláněl. Pak naskočil do auta a všechny holky, co jsme tu poznali,

dokonce i Venezuela, kterou na to loučení vzbudili, se shlukly kolem

auta; choulily se ve svých lehounkých hadřících, brebentily na

rozloučenou a líbaly nás, a Venezuela se dokonce rozbrečela – i když

ne kvůli nám, to jsme věděli, vůbec ne kvůli nám, ale dost a moc

pěkně. Moje temná láska zmizela kdesi ve stínech uvnitř. Bylo po

všem! Rozjeli jsme se a nechali za sebou potěšení a radosti za stovky

pesos a vůbec nám to nepřipadalo jako špatná práce. Neodbytné

mambo nás pronásledovalo ještě pár bloků. A konec. „Sbohem,

Gregorie!“ hulákal Dean a posílal dozadu vzdušný polibek.

275

Viktor byl na nás pyšný a na sebe taky. „Teď vy chcete

koupačka?“ zeptal se. No jasan, všichni jsme potřebovali pořádnou

koupel.

A tak nás dovedl k nejpodivnějšímu místu na světě. Byly to

obyčejné americké lázně asi dva kilometry za městem na dálnici, s

bazénem plným cákajících se děcek a se sprchami uvnitř kamenné

budovy, kam stál vstup mizerných pár centavos včetně mýdla a

ručníku od lázeňského. Hned vedle byl smutný dětský park s

houpačkami a rozbitým kolotočem a v hasnoucím rudém slunci to

celé vypadalo divukrásně. Vzali jsme se Stanem ručníky a vrhli se

rovnou pod ledové sprchy a vynořili se odtud osvěžení a jako

vyměnění. Dean kašlal na sprchy; viděli jsme ho, jak se v dálce v

tom smutném parku prochází zavěšen do dobráka Viktora a s

potěchou a bez přestání mu něco vykládá, vzrušeně se naklání, jak

chce něco zdůraznit, a mává pěstí. Ale hned nato se zase oba do sebe

zavěsili a kráčeli dál. Blížila se chvíle, kdy se budeme muset s

Viktorem rozloučit, a Dean chtěl využít poslední možnost pobýt s

ním o samotě, prohlídnout si s ním park, poptat se ho na všecko

možný a vůbec ho prostě obrátit naruby, jak už to umí jen on.

Viktor byl moc smutnej, že musíme jet. „Vrátíte vy se do

Gregorie, za mnou?“

„Jasně, brácho!“ ujistil ho Dean. Dokonce mu slíbil, že ho vezme

do Států, jestli bude chtít. Viktor řekl, že si to bude muset ještě

promyslit.

„Mám ženu a mimino – žádný prachy – uvidím.“ Jeho sladký

zdvořilý úsměv zářil v červáncích, když jsme mu mávali z auta. Za

ním byl jen ten smutnej park a děcka.

6

Hned za Gregorií začala silnice klesat, po obou stranách se

objevily vysoké stromy, a Jak se stmívalo, rozezněly se koruny

stromů obrovským řevem mračna různé havěti, co bez přestání

vyhazovala jeden ječivý nářek. „Brrr!“ odfrkl si Dean a zapnul

reflektory, ale kde nic tu nic. „Co? Co je ksakru zase tohle?“ A

vztekle bušil do palubní desky. „No hele, my snad budem muset jet

přes celou džungli potmě, no představ si tu hrůzu, uvidím, jen když

276

tu projede ňáký auto, jenže tady prostě auta nejsou. A ani žádný

světla samozřejmě. Co budem, do prdele, dělat?“

„Tak jeďme. Nebo se vrátíme?“

„Ani za nic. Nikdy. Jedeme dál. Silnici trochu vidím. To

zvládnem.“

Vystřelili jsme inkoustovou tmou mezi jekot hmyzu a vtom se

snesl těžký, zkažený, téměř hnilobný zápach a my si uvědomili, že

hned za Gregorií protíná mapu obratník Raka. „Jsme v tropech! Není

divu, že to tu tak páchne. Cejtíš?“ Vyklonil jsem hlavu z okna a v

obličeji se mi rozplácly stovky mušek, a zrovna když jsem

našpicoval uši ve větru, ozval se kdesi táhlý kvílivý jekot.

Zničehonic se světla zas rozsvítila, vystřelila kupředu a ozářila

opuštěnou silnici, lemovanou neproniknutelnými stěnami splývavých

spletitých stromů, vysokých snad třicet metrů.

„Kurvaštelung!“ ječel Stan vzadu. „Heršvec!“ Byl pořád ještě pod

parou. Najednou nám došlo, že v téhle náladě si jeho povznesená

duše nedělá žádný starosti s džunglí a jinými maléry, a museli jsme

se začít chechtat, všichni tři.

„Do háje!“ hulákal Dean, „pustíme se do tý ztracený džungle a

pěkně se v ní v noci vychrápeme, a jedem. Stanouš má recht. Stanouš

se prd stará. Takovou si ji umotal z těch ženskejch a z marjánky a z

toho bláznivýho fantasticky neskutečnýho mamba, co řvalo tak

hlasitě, že ho pořád ještě slyším v uších – jÓlala! no jo, tak

bezvadnou si ji umotal, že ví, co dělá.“

Sundali jsme si všichni trika a frčeli dál napříč džunglí s holou

hrudí. Žádná města, nic, jen ztracená džungle, která se táhla

kilometry a kilometry; pak jsme sestoupili ještě níž a tady bylo vedro

ještě parnější, kravál té havěti ještě hlasitější, vegetace bujnější,

zápach hnilobnější a těžší, až jsme si pomalu zvykli a začalo se nám

to líbit. „Mám sto chutí se svlíknout do nahá a pořádně se v tý

džungli vyválet,“ pronesl Dean, „ale blbost, já to přece rovnou

udělám, jen co najdu pořádnej flek.“ Najednou se před náma objevil

Limón, městečko uprostřed džungle; pár hnědavých světel, tmavé

stíny, nahoře nekonečné nebe a hrstka lidí před směsicí dřevěných

domků. Křižovatka v tropech.

277

Zastavili jsme v nepředstavitelně něžné pohodě. Bylo tu vedro jak

uvnitř pekařské pece uprostřed červnové noci v New Orleansu. Po

celé ulici vysedávaly na zápraží rodinky a povídaly si ve tmě, mihlo

se kolem nás pár holek, ale všechny ještě moc malé a čistě jen

zvědavé, co jsme zač. Byly špinavé a naboso. Opírali jsme se o

dřevěnou verandičku pomláceného konzumu, kde se na pultě válely

pytle mouky a čerstvé ananasy pomalu zahnívaly pod nánosem

mušek. Uvnitř hořela jedna olejová lampa a venku svítilo ještě pár

hnědavých světel, všude jinde byla tma, černota a noc. Už jsme byli

samozřejmě všichni tak ztahaní, že jsme potřebovali ihned spát.

Zajeli jsme s autem po prašné silničce na kraj obce. Jenže v tak

nepředstavitelném parnu se snad spát vůbec nedalo. Dean si vzal

deku, rozprostřel ji na měkkém horkém písku cesty a rázem chrupal.

Stan se rozvalil na předním sedadle fordky, oboje přední dveře

nechal kvůli luftu otevřené, ale stejně se nehnul ani vánek. Já se

zatím trýznil v kaluži potu na zadním sedadle. Vylezl jsem ven a

kymácel se v té černotě. Celé městečko šlo najednou na kutě;

ozývalo se jen štěkání psů. Jak se mi má vůbec podařit usnout? Na

rukou, na hrudi i na kotnících jsme byli pohryzaní tisícem komárů.

Najednou mě osvítil nápad. Vyhoupnul jsem se na plechovou střechu

auta a rozplácl se tam jak širokej, tak dlouhej na záda. Pořád ještě

žádnej vzdoušek, ale aspoň trošku mě ta kovová střecha chladila a

vysoušela mi na zádech pot a srážela do pupenců ty milióny mrtvých

breberek, co se mi zažraly do kůže. Uvědomil jsem si, jak si džungle

člověka přivlastní, až i on sám se stane její součástí. Ležel jsem

nataženej na střeše auta s obličejem přímo pod černým nebem a

připadal jsem si jak zavřenej v kufru za letní noci. Poprvé v životě mi

počasí nebylo ničím, co se mě zvnějšku dotýká, ovívá mě, mrazí

nebo spaluje, ale stalo se přímo mnou. Já i venkovní atmosféra jsme

splynuli vjedno. Nespočetné něžné spršky mikroskopických broučků

mi při spánku ovívaly tvář a bylo to moc příjemné a konejšivé. Nebe

bylo bez hvězd, naprosto neviditelné a těžké. Mohl bych tak ležet

celou noc s obličejem upřeným k nebesům a ublížilo by mi to stejně,

jako kdyby prese mě někdo přetáhl sametový závěs. Mrtví mravenci

se mi mísili s krví, živí komáři vstříkávali i nasávali další dávky,

začal jsem se chvět po celém těle a zatuchlý horký hnilobný zápach

278

džungle mnou prostupoval od vlasů, tváře až k palcům u nohou. Byl

jsem samozřejmě bez bot. Abych se aspoň trochu zbavil potu, natáhl

jsem si triko zapadané od komárů a jiných breberek a znovu se

natáhl. Černý chumel na ještě černější silničce mi ukazoval, kde spí

Dean. Slyšel jsem, jak si pochrupuje. Stan chrápal zrovna tak.

Chvilkama se městem mihlo blikavé světýlko; to byl šerif, který

si při obchůzce svítil na cestu slabou baterkou a cosi si pro sebe

mumlal do tropické noci. Viděl jsem, že se světýlko třepotá směrem

k nám a už jsem i slyšel jeho tiché kroky, jak zlehka našlapují na

podušky z písku a zeleně. Zastavil se a zasvítil baterkou na auto.

Posadil jsem se a vzhlídnul k němu. Třaslavým, téměř žalostným a

přitom velice něžným hlasem se zeptal: „Dormiendo?“ a ukazoval

přitom na Deana rozvaleného na silnici. Věděl jsem, že to znamená

„spí?“.

„Si, dormiendo.“

„Bueno, bueno,“ řekl si pro sebe, váhavě a posmutněle se otočil a

vydal se dál na svou osamělou pouť. Tak příjemnými policajty Bůh

Ameriku nepožehnal. Žádná podezíravost, žádné strachy, žádné

otravování; byl prostě jen strážcem spícího města, nic víc.

Vrátil jsem se zpátky na svou kovovou postel a rozplácnul se na

záda s rozpřaženýma rukama. Ani jsem nevěděl, jestli jsou přímo

nade mnou větve stromů nebo širé nebe, a bylo mi to fuk. Otevřel

jsem dokořán pusu a vdechoval plnými doušky atmosféru džungle.

To nebyl vzduch, vzduch v žádným případě, to bylo hmatatelné živé

vyzařování stromů a mokřin. Zůstal jsem vzhůru. Kdesi za

houštinami začali kohouti odkokrhávat svítání. Ale pořád nic, žádný

vzduch, vánek, žádná rosa, jen tatáž mocná tíha obratníku Raka nás

držela všechny přišpendlené k zemi, kam stejně patříme a kde se

tetelíme. Na nebi nebylo ani vidu ani slechu po nějakém rozbřesku.

Najednou jsem uslyšel ze tmy zuřivé štěkání psů a pak i slabý klapot

koňských kopyt. Přibližovalo se to pořád blíž a blíž. Co to jen může

být za šílenýho nočního jezdce? A vtom jsem spatřil přízrak: divoký

kůň, bílý jako duch, se vynořil na silnici a cválal přímo proti

Deanovi. V patách za ním se hnali rozběsnění psi. Na ty jsem moc

neviděl, byli to staří špinaví džungloví hafani, ale kůň byl zářivě bílý

jako sníh, obrovský a téměř světélkoval. O Deana jsem se nebál. Kůň

279

o něm věděl, přeběhl mu těsně kolem hlavy, mihnul se kolem auta

jak rychlý koráb, jen slabě zaržál, a dusal dál přes město, rozčertil

všechny psy a klapityklap odklusal zpátky do džungle na druhé

straně, a já slyšel už jen slabou ozvěnu koňských kopyt, jak se

vytrácí kdesi za stromy. Psi zvadli a začali se vsedě olizovat. Co to

bylo zač, tenhle kůň? Jaký mýtus, jaký přízrak, jaký duch? Vyprávěl

jsem o tom Deanovi, hned jak se probudil. Myslel, že se mi to zdálo.

Pak si ale vzpomněl, že snad ve snu taky zahlídl bílého koně; musel

jsem ho ujistit, že o žádnej sen nešlo. Pomalu se vzbouzel i Stan

Shephard. fen jsme se trošku hnuli, už jsme se zas topili v potu.

Pořád byla ještě tma jako v komíně. „Pojeďme, ať je aspoň trošku

vzduchu,“ zařval jsem. „Umírám vedrem!“

„Jasně!“ a vypálili jsme z města dál po naší šílené silnici, jen nám

vlasy vlály. V šedavém oparu se náhle rozbřesklo a po obou stranách

pod cestou se objevily husté močály porostlé vysokými, chmurnými

stromy a liánami, které se táhly a skláněly nad spletitým dnem.

Chvíli jsme frčeli těsně podél železniční tratě. Před náma se vynořila

podivná vysoká anténa rozhlasové stanice v Ciudad Mantu a jako

bysme v tu ránu byli v Nebrasce. Našli jsme benzínovou pumpu a

natankovali plnou nádrž, zrovna když se poslední noční havěť

džungle vrhala v obrovské černé mase proti žárovkám osvětlení a

padala nám ve spečených chomáčcích k nohám. A byly mezi tím

bestie s křídly tak deset centimetrů dlouhými a hrůzostrašná sídla tak

obrovská, že by sežrala i ptáka, a tisíce bzučících komárů a dalších

nepojmenovatelných pavoukovitých brouků všeho druhu. Ve strachu

před nima jsem poskakoval po chodníku jako střelenej, nakonec jsem

zahučel do auta, chytil se rukama za nohy a s hrůzou se koukal na

zem, kde se to v prachu u kol všechno hlemejždilo. „Jedem!“ ječel

jsem. Dean a Stan se tou havětí nenechali vyrušit, kliďánko popíjeli

pivo Mission Orange a odkopávali flašky na všechny strany kolem

chladicího boxu. Jejich košile a kalhoty, zrovna tak jako moje, byly

nasáklé krví a celé zčernalé od tisíců mrtvých breberek. Však už jsme

ty hadry začínali pořádně cítit.

„Víte, že se mi ten smrad konečně začíná líbit?“ řekl Stan.

„Aspoň necejtím, jak páchnu sám.“

280

„Je to podivnej smrad, a dobrej,“ pochvaloval si Dean.

„Nepřevlíknu si košili, dokud nedojedeme do Mexico City. Chci tím

vším pořádně nacucat, abych měl na co vzpomínat.“ A znovu jsme

vyrazili a vzduch nám ovíval rozpálené upečené tváře…

Vtom se před náma vyhouply hory, celé zelené. Až se vyšplháme

vzhůru, budem zas na velké centrální náhorní plošině a pak už si to

pometem přímo k Mexico City. Vcukuletu jsme vystřelili do výšky

patnácti set metrů a auto si to supělo zamženými průsmyky, které se

zvedaly necelé dva kilometry nad žlutou řekou utopenou v páře. Byla

to slavná Moctezuma. Podél silnice se začali objevovat naprosto

neskuteční Indiáni. Národ dočista sám pro sebe, horští Indiáni, které

s ostatním světem nespojuje nic jinýho než panamerická dálnice.

Jsou malí, tmaví, spoří a mají zkažené zuby; na zádech vlekli

obrovské náklady. Za hlubokými, vegetací porostlými stržemi jsme

viděli flíčky políček na strmých stráních. Indiáni se trmáceli nahoru

dolů po svahu a obdělávali půdu. Dean se sunul s autem

desetikilometrovou rychlostí, aby to všechno viděl. „Húúú, to jsem

netušil, že něco takovýho vůbec existuje!“ Nahoře až na tom

nejvyšším vrcholku, stejně vysokém jako kterýkoli ve Skalistých

horách, jsme viděli na stromech růst banány. Dean musel vylízt z

auta a ukázat na ně, stál tam a drbal se na břiše. Kousek dál na skalní

římse byla nad propastí ostatního světa zavěšená došková chaloupka.

Slunce barvilo do zlatavá páry zahalující řeku Moctezumu, která se

od nás vzdálila už na víc než dva kilometry.

Na zahrádce před doškovou chaloupkou stála malá tříletá

indiánská holčička a cucala si palec, dívala se na nás svýma velkýma

hnědýma očima. „Nejspíš tu ještě nikdy v životě neviděla zastavit

auto!“ vydechl Dean. „Ahoj, holčičko. Jak se máš? Líbíme se ti?“

Holčička se stydlivě odvrátila a sešpulila nasupené rty. Povídali jsme

si dál a zas si nás začala pátravě prohlížet. „Kdybych tak měl ksakru

něco, co bych jí moh dát! Jen si to představ, narodila se a žije jenom

na tyhle skále – ta skála jí představuje všecko, co ví o životě. Její

tatík se nejspíš každý ráno spouští po laně do strže a jde si vybrat z

jeskyně svý ananasy nebo rubá na osmdesátistupňovým svahu dříví a

celou tu hloubku má pořád před sebou. Nikdy, nikdy v životě se tahle

holka odtud nedostane a nepozná, jakej je ostatní svět. To je národ!

281

Jen si představ, co musej mít za divokýho náčelníka. A nejspíš ti kus

dál od silnice, támhle za skališky, ti, co jsou na kilometry odtud,

budou ještě podivnější a ještě divočejší, no jasně, poněvadž tahle

panamerická dálnice částečně civilizuje všechny, co jsou přímo u ní.

A všimni si, jaký má korálky potu na čele,“ ukázal Dean s bolestnou

grimasou. „To není pot, jakej máme my, tenhle je hustej jak olej a má

ho pořád, poněvadž pořád a celej rok je tu vedro a ona ví prd o tom,

co je to nemít pot, narodila se zpocená a umře zpocená.“ Pot na jejím

malém čele byl těžký a nehybný, nestékal dolů, ale přetrvával na

místě a leskl se jako jakostní olivový olej. „A jak tohle všecko musí

působit na jejich duše! A jak dočista jinačí musej bejt, pokud jde o

jejich osobní potřeby a zájmy a touhy!“ Dean s pusou v úžasu

otevřenou se sunul patnáctikilometrovou rychlostí dál, žádostivej

prohlídnout si pokud možno každičkou lidskou bytost podél cesty.

Šplhali jsme výš a výš.

A jak jsme stoupali vzhůru, vzduch se začínal ochlazovat a

Indiánky podél silnice už měly hlavy a ramena zahalené do šátků.

Zoufale na nás mávaly; zastavili jsme. Chtěly nám prodat malé skalní

krystalky. Jejich velké hnědé nevinné oči hleděly do našich s takovou

oduševnělostí a silou, že ani jeden z nás neměl to nejmenší

pomyšlení na sex, navíc byly moc mladé, některé jedenáctileté, i

když vypadaly skoro na třicet. „Koukej na ty oči!“ vydechl Dean.

Byly to oči panenské Matky, když byla ještě dítě. Viděli jsme v nich

něžný a odpouštějící pohled Ježíše. Upíraly se srdnatě do našich očí,

modrých a nervózních, až jsme si je museli promnout a opět

vzhlídnout, a holky nás dál a dál provrtávaly tím bolestným

uhrančivým leskem. Když promluvily, byly najednou dočista

uhozený a skoro pitomý. Jen v tichosti byly samy sebou. „To teprve

nedávno se naučily prodávat krystaly, poněvadž ta silnice je tu sotva

deset let – předtím musel celej ten národ bejt úplně tichéj.“

Holky halasily kolem auta. Jedna z těch zvlášť sladkých dušinek

chytla Deana za propocenou ruku. Žvatlala cosi po indiánsky. „Jasně,

zlato, jasně,“ řekl něžně a skoro smutně Dean. Vylezl z auta a šel

něco lovit dozadu ze svého zuboženého kufru – starého známého

ztýraného amerického kufru. Vytáhl náramkové hodinky. Ukázal je

tomu dítěti. Vyjekla radostí. Ostatní se užasle srotily kolem. Pak

282

Dean zalovil v dlani děvčátka pro „ten nejsladší a nejryzejší a

nejmenší krystalek, kterej pro mě osobně sebrala v horách“. Našel

jeden ne větší než borůvka. A podával jí hodinky, bim bam, klinkal s

nima ze strany na stranu. Pusy všech těch holek se zakulatily jak

pusy zpěváčků na kůru. Šťastná vyvolená svírala hodinky a tiskla si

je k potrhaným šatečkám na hrudi. Hladily Deana a děkovaly mu. A

Dean stál mezi nima, strnulý obličej upíral k nebi, protože hledal

příští, nejvyšší a poslední průsmyk, a vypadal jako Prorok, který

mezi ně přišel. Vrátil se do auta. Žalostně koukaly, jak odjíždíme.

Stoupali jsme přímou cestou k průsmyku a celou tu neuvěřitelně

dlouhou dobu nám mávaly a běžely za náma. Pak jsme zahnuli za

zatáčku a už jsme je nikdy neviděli, ale ony nepřestávaly běžet dál za

naším autem. „Tohle mi láme srdce!“ úpěl Dean a bušil se do hrudi.

„Jak daleko je ta jejich sympatie a úžas dokážou závist. Co s nima

bude? Myslíš, že by s náma běžely až do Mexico City, kdybysme jeli

dost pomalu?“

„Jo,“ přikývl jsem, protože to tak bylo. Vystoupali jsme do

závratných výšek Sierra Madre Oriental. V závojích páry se zlatavě

leskly banánovníky. Nad skalními stěnami se podél srázu

převalovaly husté mlhy. Pod náma byla Moctezuma jako tenká zlatá

nitka na zeleném koberci džungle. Podivná městečka vystavená

kolem cesty po vrcholu světa se míhala jedno za druhým a jejich

indiánští obyvatelé zahalení do šál nás sledovali zpoza svých širáků a

rebozos. Život tu plynul těžce a byl temný a starodávný. Hleděli na

Deana, který s choromyslnou vážností točil svým zběsilým volantem,

a v jejich očích byl pohled supů. Všichni měli napřažené ruce.

Sestoupili ze vzdálenějších hor a samot, aby mohli natáhnout ruku po

čemkoli, co jim podle nich civilizace může nabídnout, a přitom

nemají ani zdání o tom, jak smutnému a bídnému klamu podléhají.

Nevědí, že se objevila bomba, která dokáže rozbít na padrť všechny

mosty a silnice a člověka degraduje na mastnej flek, a nevědí, že

přijde den, kdy i my budeme stejně ubozí a chudí a budem

napřahovat ruce navlas stejným způsobem jako oni. Naše zbědovaná

fordka, kupředu a vzhůru směřující americká fordka z třicátých let,

přerachotila kolem nich a zmizela v prachu.

283

Dosáhli jsme posledního stupně náhorní plošiny. Tady bylo

slunce dočista zlaté, obloha sytě modrá a poušť s občasnou říčkou

představovala změť písečného parna a náhlého stínu pod oázou

biblického stromu. Dean spal a u volantu byl Stan. Objevili se

pastýři, oblečení jak v prvních dobách do dlouhých splývavých hávů,

ženy nesly snopy lnu, muži pastýřské hole. Usadili se pod mohutným

stromem uprostřed tetelivé pouště a povídali si, ovce zatím brouzdaly

ve slunci a zvedaly oblaka prachu. „Člověče, vstávej,“ křičel jsem na

Deana, „vstaň a koukni na ty pastýře, vstaň a koukej, ať vidíš na

vlastní oči ten zlatej svět, odkud přišel Ježíš!“

Vystřelil hlavou ze sedadla, na jeden ráz vstřebal celý ten pohled

utopený v hasnoucím rudém slunci a upadl zpátky do spánku. Když

se nakonec probral, do detailu mi to celý popsal a dodal: „Jasně,

brácho, jsem rád, žes mi řek, abych se podíval. Ach bože, co mám

dělat? Kam mám jít?“ Drbal se na břiše, zarudlýma očima hleděl

vzhůru k nebesům a téměř naříkal.

Konec naší cesty byl na spadnutí. Po obou stranách silnice se

táhla široká pole, vítr vznešeně profukoval občasnými háji

vysokánských stromů a hnal se mezi stavbami v misijním slohu,

které se v pozdním slunci barvily do růžové barvy lososu. „Do

setmění jsme v Mexico City!“ Takže jsme to zvládli, víc než tři tisíce

kilometrů počínaje na odpoledním dvorku v Denveru a konče v téhle

rozlehlé biblické krajině světa, a konec cesty je nedaleko.

„Převlíknem si ty zasviněný trika?“

„Nic takovýho, necháme si je až do města, ať se pingl hází.“ A

uháněli jsme k Mexico City.

Poslední krátký horský průsmyk nás vyvezl do výšky, odkud se

zničehonic pod náma objevilo Mexico City, uložené ve svém

vulkanickém kráteru, vyfukující vzhůru kouř a probleskující prvními

světly večerního soumraku. A už jsme si to frčeli dolů, dolů po třídě

Insurgentes přímo do srdce města k bulváru Reforma. Na široké

louce hráli malí kluci fotbal a od nohou se jim zvedal prach. Předjeli

nás taxikáři a ptali se, jestli nechceme holky. Ne, teď jsme žádný

holky nechtěli. Doširoka po pláni se táhly protáhlé, potrhané

vepřovicové chatrče, v setmělých uličkách jsme viděli osamělé

postavy. Brzo přijde noc. Pak už jsme vtrhli do hřmotícího města a

284

najednou tu byly přecpané kavárničky a divadla a spousty světel.

Kameloti na nás halekali. Mechanici se loudali kolem, bosí, s

francouzskými klíči a hadry v rukou. Šílení bosí indiánští šoféři to

střihali kolem, objížděli nás ze všech stran, troubili a dělali na ulici

neuvěřitelnej brajgl. Byl tu fantastickej randál. Mexická auta nemají

často výfuk. Klaksony troubí vesele a bez přestání. „Žžjova!“

zavýskl Dean. „Teď mě sledujte!“ Vystřelil do nejhustšího provozu a

začal hrát tu hru s ostatníma. Byla to dokonale indiánská jízda. Vletěl

do kruhového objezdu na Reformě a řezal to kolem dokola, zatímco z

osmi paprsků na nás vystřelovaly auta, bral to nalevo, napravo,

izquierda, přímo kupředu a hulákal a skákal radostí. „Tohle je

provoz, o jakým jsem vždycky snil. Každej frčí!“ Ulicí se přehnala

záchranka. Americké ambulance se vrhají mezi auta, kličkují

provozem s houkajícími sirénami. Zato tihle felážští Indiáni světa

mají záchranky, které se prostě pustí stotřicítkou ulicema města a

všichni musí z cesty, poněvadž na nikoho a na nic se nečeká, a

sanitka letí přímo kupředu. Viděli jsme ji, jak se nám s kolama ve

smyku vytrácí z dohledu a mizí ve zmrtvělém blázinci

velkoměstského ruchu, který se v tu ránu zas rozjel nanovo. V kabině

seděli Indiáni. Lidi, a dokonce i starší dámy, se hnali za autobusy,

které nikdy nezastavovaly. Mladí obchodníci z města uzavírali sázky

a po skupinkách za autobusy sprintovali a stylově do nich

naskakovali. Autobusáci byli bosí, spoří, dřepěli si na nízkých

sedadlech u obrovského volantu, na sobě měli trika a pohrdavě se

ušklíbali. Evidentně to neměli v hlavě v pořádku. Nad nima hořely

svaté obrázky. Uvnitř v autobuse svítila hnědozelená světla a nad

dřevěnými lavicemi se táhla řada tmavých tváří. V centru Mexico

City se podél hlavní tepny flinkali místní hipsteři v neforemných

slamácích a cípatých sáčkách na holém těle, někteří prodávali v

postranních uličkách krucifixy nebo roští, jiní poklekali v

zbědovaných kapličkách kousek od bud, kde se zatím pořádal

mexikánský striptýz. Uličky byly často jen štěrkované, s otevřenými

stokami a s malými dvířky ve vepřovicových zdech, které vedly do

barů ne větších než pissoir. Člověk musel nejdřív přeskočit příkop,

když chtěl dostat drink, a na dně příkopu leželo pradávné jezero

Aztéků. Nazpátek z baru se každý šoural zády podél stěny pomalými

285

úkroky k ulici. Podávali tu kafe s rumem a muškátovým oříškem.

Odevšad vyzvánělo mambo. Stovky prostitutek stály v lajně v

tmavých uličkách a jejich smutné oči po nás blýskaly ze tmy.

Bloumali jsme tím šílenstvím jako ve snu. V podivném

okachličkovaném mexickém automatu jsme si dali za osmačtyřicet

centů nádherné bifteky a poslouchali raarimbové muzikanty několika

generací, kteří se tu střídali u jedné obrovské marimby – občas sem

zavítali i potulní písničkáři s kytarama a staří fotříci na rohu ulice

vytrubovali na trumpety. Kolem bister, kde nalívali pulque, to

pokaždé kysele zasmrdělo, pouhé dva centy – a měli jste plnou

sklenici kaktusového džusu. Nic nekončilo, ulice byly živé po celou

noc. Žebráci vyspávali zabalení do plakátů, které servali z plotů. Na

chodnících jich seděly celé rodinky, hráli na malé flétničky a

chrchlali do noci. Bosé nohy měli natažené u blikavých svíček; celé

Mexiko bylo jeden velikej cikánskej lágr. Na nárožích odsekávaly

staré ženy vařené kravské hlavy, porce balily do tortill a podávaly je

polité horkou šťávou v papírových kornoutech z novin. To bylo to

obrovské, poslední, divoce a dětsky vodvázané felážské město, jaké

jsme věděli, že najdem na konci své cesty. Dean přes ně kráčel s

rukama bezvládně spuštěnýma podél těla, s pusou otevřenou, s

hořícíma očima a vedl tu krkolomnou posvátnou pouť, která trvala až

do svítání, kdy jsme na jednom poli potkali malého kluka v slamáku,

co si s náma povídal a smál se a ještě si chtěl házet míčem, protože

nic nemohlo skončit.

Pak jsem dostal horečku a upadl do deliria a bezvědomí.

Uplavice. Když jsem konečně prokoukl z temného chuchvalce své

mysli, věděl jsem, že ležím v posteli dva a půl tisíce metrů nad

hladinou moře a že jsem prožil celý život a spoustu dalších v té

nebohé roztříštěné skořápce svého těla, a zas jsem měl všechny ty

sny. A viděl jsem, jak se Dean sklání nad kuchyňským stolem. Ale to

bylo zas později, mezitím uplynulo pár nocí a Dean se už chystal

vyrazit zpátky z Mexico City. „Co to tam ksakru děláš?“ zasténal

jsem.

„Chudáčku Sále, kluku nebohá, udělalo se ti blbě. Stan na tebe

dohlídne. Teď poslouchej, jestli v tom svým stavu vůbec můžeš;

286

zařídil jsem si tady rozvod s Camillou a dneska večer jedu zpátky za

Inez do New Yorku, jestli to teda ten auťák vydrží.“

„To celý nanovo?“ zaúpěl jsem.

„To celý nanovo, kamaráde. Musím se vrátit do života. Nejradši

bych tu ovšem s tebou zůstal. Třeba ještě přijedu.“

Musel jsem se chytit za břicho, jak mi tudy projela křeč, a vykřikl

jsem bolestí. Když jsem znovu zvedl hlavu, chrabrý a ušlechtilý

Dean stál nad svým zmláceným kufrem a koukal na mě. Už jsem ho

ani nepoznával a on to věděl a soucítil se mnou a přetáhl mi deku

přes ramena. „No jo, no jo, už musím jít. Saliku ubohej nemocnej,

ahoj.“ A zmizel. Dvanáct hodin později jsem si v té své žalostné

horečce konečně uvědomil, že je pryč. Tou dobou už frčel zpátky

přes banánové hory, tentokrát sám uprostřed noci.

Když se mi udělalo lip, došlo mi, co je vlastně Dean za krysu. Ale

zrovna tak jsem chápal i celou tu neuvěřitelnou složitost jeho života,

a že mě prostě musel nechat nemocnýho v posteli a jet se postavit

tváří v tvář všem svým ženám a strastem. „Dobrý, Deane, nic

neříkám.“

287

Kapitola pátá

Dean vypálil z Mexico City, zastavil se znovu v Gregorii u

Viktora a hnal tu starou káru dál až do Lake Charlesů v Louisianě,

kde jí konečně a podle všeho očekávání upadl zadek. Zatelegrafoval

Inez pro prachy na letenku a zbytek cesty doletěl letadlem. Jakmile

dorazil do New Yorku se všemi těmi rozvodovými lejstry, rovnou se

s Inez sebrali a jeli se oddat do Newarku; a ještě tutéž noc, když ji

ujistil, že všecko je oukej a že nemusí mít starosti a snažil se logicky

vysvětlit to, co nebylo ničím jiným než neocenitelným srdceryvným

soužením, skočil do autobusu a přefrčel znovu ten děsivý kontinent

do San Franciska, aby se vrátil ke Camille a jejich dvěma holčičkám.

A tak byl teď třikrát ženatý, dvakrát rozvedený a žil se svou druhou

ženou.

Na podzim jsem vyrazil z Mexico City k domovu a jednou večer

v Dilley v Texasu, kousek od mexických hranic, jsem stál na horké

silnici přímo pod obloukovou lampou, do které narážela hejna letních

mušek, když jsem ve tmě za sebou zaslechl zvuk kroků a hele! –

ztěžka se ke mně blížil vysoký stařec s vlajícími bílými vlasy, uviděl

mě, a jak mě míjel, řekl: „V utrpení hledej člověka,“ a odkráčel do

své tmy. Znamenalo to, abych nakonec pokračoval na své pouti po

temných cestách Ameriky pěšky? Zavrhl jsem to nutkání a pospíchal

co nejrychleji do New Yorku; a jednou večer jsem stál na temné ulici

v Manhattanu a hulákal pod jedním podkrovním oknem, kde měli mít

nějací kámoši mejdan. Ale z okna se vynořila hlava moc pěkné holky

a zeptala se: „Co je? Kdo je tam?“

„Sal Paradise,“ odpověděl jsem a slyšel, jak se mé jméno rozléhá

po smutné prázdné ulici.

„Tak pojď nahoru,“ zavolala. „Vařím si horkou čokoládu.“ Takže

jsem šel nahoru a tady byla, holka s ryzíma nevinnýma rozmilýma

očima, jaké jsem vždycky a všude hledal, a jak už dlouho. Rozhodli

jsme se, že se do sebe bláznivě zamilujeme. V zimě jsme se chtěli

přestěhovat do San Franciska a převzít si všechen náš zbědovaný

nábytek a sešlé krámy na nějakém menším nakladačku. Napsal jsem

o tom Deanovi. Poslal mi zpátky tlustospis o osmnácti tisíci slovech,

288

kde jednak vylíčil všechno o svém denverském mládí, a nakonec

dodal, že si pro mě sám přijede, osobně vybere náklaďák a odveze

nás domů. Měli jsme šest týdnů na to našetřit prachy na ten auťák,

takže jsme začali dřít a škudlit každej cent. Jenže zničehonic si Dean

přifrčel, o pět a půl týdne dřív než měl, a nikdo z nás neměl prachy,

abysme mohli plán uskutečnit.

Šel jsem se tehdy zrovna uprostřed noci jen tak projít po městě a

vrátím se ke své holce a povídám jí, na co jsem venku přišel. A ona

stála v tom našem malém temném kamrlíku a podivně se usmívala.

Řekl jsem jí spoustu věcí, když jsem zaslechl jakýsi šramot, a

rozhlídl jsem se po pokoji a na rádiu jsem uviděl odrbanou knížku.

Poznal jsem Deanova Prousta povznesené odpolední věčnosti. A

vtom jsem ho jako ve snu viděl, jak se po špičkách jen tak v

ponožkách blíží ze ztemnělé předsíně. Už nebyl schopen vůbec

mluvit. Poskakoval a řehnil se, zajíkal se, zatřepal rukama a řekl: „E

– eh – teď mě dobře poslouchejte.“ Byli jsme jedno ucho. Ale

zapomněl, co chtěl říct. „Ne, fakt, poslouchejte – ehm. Hele – Saliku

– drahá Lauro – já jsem přišel – odešel jsem – teda počkejte, no jo.“

S kamenným smutkem zíral na své ruce. „Nák už nemůžu mluvit –

chápete, že to je – že by to mohlo bejt – Teď poslouchejte!“

Poslouchali jsme a on sám naslouchal zvukům noci. „Jasně!“

zašeptal v úžase. „Chápejte – k čemu dál mluvit – proč?“

„Ale proč jsi přijel tak brzo, Deane?“

„Jo,“ přikývl a kouknul na mě, jako by mě viděl poprvé v životě,

„brzo, jasně. Vy – víte – teda já nevím. Přijel jsem na režijní legitku

– v hytláku – pak v starejch vagónech s dřevěnejma lavicema – přes

Texas – celou cestu jsem hrál na flétnu a na sladkou okarínu.“ Vytáhl

svou novou dřevěnou flétničku. Zahrál pár pískavých tónů a křepčil v

ponožkách po pokoji. „Sleduješ?“ řekl.“Ale jasně, Sále, že můžu

mluvit jako vždycky a že toho je spousta, co ti musím říct, jenže jsem

si cestou přes celou zem drezíroval mozeček a jenom čet a čet

tohohle tutovýho Prousta a sežral jsem na tom takovejch věcí, že

nebudu nikdy mít ČAS ti to vypovědět a přitom jsme JEŠTĚ vůbec

nemluvili o Mexiku a jak jsme se tam rozešli v horečce – ale k čemu

mluvit. Absolutně přece, no ne?“

289

„Fajn, nemusíme mluvit.“ A hned začal vyprávět, jaké to bylo v

LA, a rozebíral to do všech možných detailů, jak navštívil rodinu,

jaká byla večeře, jak mluvil s otcem, se synama, se sestrama – jak

vypadali, jak jedli, o jejich nábytku, o jejich myšlenkách, zájmech,

duších; celé tři hodiny všechno dopodrobna popisoval a nakonec,

když skončil, řekl: „Jenže co já jsem ti to chtěl VLASTNĚ říct – o

moc později – v Arkansasu, projížděl jsem vlakem – hrál na flétnu

hrál karty s klukama, s mejma pornospeciál – vyhrál jsem prachy,

sólo na okarínu – pro námořníky. Dlouhatánskej děsívej pětidenní

pětinoční vejlet, jen abych tě VIDĚL, Sále.“

„A co Camille?“

„Všecko s jejím dovolením, hochu – čeká na mě. Camille a já

jsme teď navždycky a nadobro dobrý…“

„A Inez?“

„J-j-já myslím, ž-že by mohla se mnou zpátky do Friska a usadit

se na druhým konci města, co ty na to? Proč jsem sem vůbec přijel?“

Za chvilku ze sebe vyrazil ve zpitomělém úžasu: „No jo, vlastně,

vždyť jsem chtěl přece vidět tu svou sladkou berušku a tebe, mám z

tebe radost – a mám tě stejně rád jako vždycky.“

Zůstal v New Yorku tři dny a nahonem se zas chystal sednout

znovu do vlaku se svou režijní legitimací a vyrazit na zpáteční cestu

přes kontinent; pět dní a pět nocí v zaprášených vagónech a na

žalostně tvrdých lavicích; samozřejmě že jsme prachy na náklaďák

neschrastili a nemohli jet s ním. Celou jednu noc strávil

vysvětlováním, prošením, hádáním u Inez, nakonec ho vyhodila.

Přišel mu dopis, na mou adresu. Viděl jsem ho. Byl od Camilly.

„Srdce mi pukalo, když jsem tě viděla odcházet přes koleje s

batohem. Jen se modlím a modlím, aby ses mi v pořádku vrátil…

Byla bych moc ráda, kdyby přijel i Sal se svou přítelkyní a usadili se

v naší ulici… Vím, že to dokážeš, ale těch starostí se asi nikdy

nezbavím – ani teď, když už je mezi námi všechno jasné… Drahý

Deane, končí se první polovina století. S láskou a polibky Tě

přivítáme do druhé poloviny. Všichni na tebe moc a moc čekáme.

(Podpisy) Camille, Amy a malá Joanie.“ A tak se Dean usadil u své

nejvytrvalejší, nejzahořklejší a nejprozíravější ženy, a díky Bohu za

to.

290

Naposledy jsem ho viděl za velice podivných a smutných

okolností. Remi Boncoeur, kterému se fakticky podařilo párkrát

obeplout na lodích celou zeměkouli, přijel do New Yorku. Chtěl

jsem ho seznámit s Deanem. Potkali se, ale Dean, který už vůbec

nedokázal promluvit, mlčel jak zařezanej, a Remi se odvrátil. Kdesi

Remi splašil lístky na koncert Duka Ellingtona v Metropolitní opeře

a trval na tom, abych vzal Lauru a šel s ním a jeho novou holkou. Byl

teď tlustý a posmutnělý, ale pořád ještě v něm byl ten zarputilej

klasickej džentlmen, který chtěl dělat věci „správným způsobem“,

jak pořád zdůrazňoval. Proto taky přizval svého bukmejkra, aby nás

zavezl na koncert v cadillaku. Byl mrazivý zimní večer. Cadillac stál

na ulici připravený k odjezdu. Venku za okny postával Dean se svým

báglem a chystal se na Pensylvánské nádraží a pak dál napříč přes

celou zem. „Ahoj, Deane,“ řekl jsem. „Víš přece, že bych nejradši na

žádnej koncert nešel.“

„Myslíš, že bych se moh s várna svízt na Čtyřicátou?“ špitnul mi

do ucha. „Chtěl bych bejt s tebou, jak nejdýl to jde, bráško, a krom

toho je tady v tom New Yorku svinská zima…“ Zašeptal jsem to

Remimu. Kdepak, v žádném případě, měl mě rád, ale nesnášel mý

idiotský kamarády. Už mu nebudu ruinovat jeho naplánované

večírky jako v sedmačtyřicátém v San Francisku u Alfreda s

Rolandem Majorem.

„Naprosto nepřipadá v úvahu, Sále!“ Chudák Remi, nechal si na

dnešní večer udělat speciální kravatu, měl na ní namalovanou kopii

lístků na koncert, jména Sal a Laura a Remi a Vičky, což byla ta jeho

holka, a kromě toho ještě několik truchlivých fórků a pár jeho

oblíbených úsloví jako: „Nebudeš učit starého maestra novou

písničku.“

A tak s náma Dean do centra města nemohl a mně nezbývalo nic

jinýho než dřepět na zadním sedadle cadillaku a mávat mu na

rozloučenou. Ani ten bukmejkr za volantem s ním nechtěl nic mít. A

Dean, odrbaný a v zimníku sežraném od molů, který si speciálně

přivezl kvůli mrazům na Východě, odkráčel sám a sám; naposled

jsem ho viděl, jak zahýbá za roh Sedmé avenue, s očima upřenýma

na ulici před sebou, znovu ho to celý čekalo. Chudinka Laura,

291

holčička moje, které jsem všechno o Deanovi vyprávěl, se dala skoro

do breku.

„Proboha, neměli bysme ho nechávat takhle odejít. Co bude

dělat?“

Dean je pryč, pomyslel jsem si a nahlas jsem řekl: „Nemusíš mít

o něj strach, zvládne to.“ Takže jsme odjeli na ten smutný drásavý

koncert, na který jsem neměl ani trochu žaludek, a celou tu dobu

jsem musel myslet na Deana, jak se asi dostal zpátky na vlak a jak se

řítí pět tisíc kilometrů přes tu děsivou zemi a nemá ponětí, proč sem

vůbec jezdil, kromě toho snad, že mě chtěl vidět.

A tak když v Americe zapadá slunce a já sedím na starém

rozpadlém říčním molu a dívám se na dlouhý dlouhatý pruh oblohy

nad New Jersey a cítím tu syrovou drsnou zemi, co se v jediné

neuvěřitelně nesmírné mase valí až k západnímu pobřeží, a celou tu

uhánějící cestu a lidi, co sní o její velikosti, a v Iowě, však vím, už

děti jistě pláčou v zemích, kde nechávají děti plakat, a dnes večer

vyjdou hvězdy a cožpak nevíš, že Bůh je medvídek Pú? večernice už

jistě zapadá a rozlévá svou bledou diamantovou zář po prérii jen

chvilku předtím, než se snese naprostá noc, co požehná zemi, ztemní

řeky, přikryje vrcholky, zavine poslední pobřeží a nikdo neví, co

koho čeká, kromě beznadějných trosek stárnutí, myslím na Deana

Moriartyho, myslím dokonce na starého Deana Moriartyho, na tátu,

kterého jsme nikdy nenašli, myslím na Deana Moriartyho.

292

Document Outline

Jack

Kerouac

Kapitola první

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Kapitola druhá

1

2

3

4

7

8

9

10

11

Kapitola třetí

1

2

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá