Ted Berrigan

:

Interview

s

Jackem

Kerouakem

pro

Paris Review

:

VOTOBIA

©The Paris Review, 1968

Translation © Dušan Krejčík, 1996

© Votobia, 1996

ISBN 80-7198-129-X

Jack Kerouac se narodil

francouzsko-kanadským rodičům

12. března 1922 v Lowellu ve

státě Massachusetts. Navštěvoval

Kolumbijskou univerzitu, kde se

seznámil s Lucienem Carrem,

Williamem Burroughsem, Johnem

Clellonem Holmesem a Allenem

Ginsbergem,

jehož

prostřednictvím se poznal s

Nealem Cassadym. Kerouac a jeho

přátelé se stali jádrem hnutí

"beatniků" začátkem padesátých

let. V letech 1946 až 1948

pracoval Kerouac na knize

Městečko a velkoměsto, která

vyšla v roce 1950. Roku 1947

Kerouac s Cassadym vyrazili na

výlet přes celou Ameriku, na první

ze série divokých cest, které

nepřetržitě

pokračovaly

následující tři roky. V roce 1951

napsal během tří týdnů v New

Yorku na roli dálnopisného papíru

rukopis románu Na cestě, i když

dalších šest let pro něj nebyl

schopen najít vydavatele. Tento

čas Kerouac strávil, jak prohlásil

"sepisováním všeho, co se objevilo

v mé hlavě, naskakováním na

nákladní vlaky, stopováním a v

zaměstnáních jako brzdař, lodník

a kuchyňský pomocník na

obchodních lodích, protipožární

lesní hlídka a ve stovkách dalších

rozmanitých řemesel". Během

těchto let napsal romány Vize

Codyho, Doktor Sax, Kniha snů,

Podzemníci, Mexico City Blues a

další. Po vydání Na cestě v roce

1957 se okamžitě proslavil a jeho

další knihy byly publikovány

krátce nato.

Počátkem

šedesátých let dokončil Anděly

pustiny a napsal knihy Dharmoví

tuláci a Big Sur. V posledních

třech letech života se přestal

stýkat se svými bývalými přáteli,

přestěhoval se zpět do Lowellu

(kde v roce 1967 napsal

Duluozovu marnost) a oženil se se

starou

přítelkyní

Stellou

Sampasovou. Kerouac žil v

Lowellu se svou matkou a Stellou

až do roku 1969, kdy je matčino

chatrné

zdraví

přinutilo

přestěhovat se do St. Petersburgu

na Floridě, kde zemřel na

krvácení do břišní dutiny 21. října

1969.

Nyní je Jacku Kerouakovi čtyřicet

pět let. Začátkem tohoto roku

(1967) vyšel jeho třináctý román

Duluozova marnost. Už jeden rok

žije se svou ženou Stellou a

invalidní matkou v cihlovém

domě,

postaveném

ve

farmářském stylu, ve vilové

čtvrti v Lowellu v Massachusetts,

ve městě, ve kterém strávil celé

své dětství. Kerouakovi nevlastní

telefon. Ted Berrigan se s

Kerouakem před několika měsíci

spojil a přesvědčil ho, aby

poskytl tento rozhovor. Když už

mu připadalo, že nadešel čas, aby

se uskutečnilo jejich setkání,

jednoduše se objevil před

Kerouakovým

domem.

Doprovázeli ho dva básníci, Aram

Saroyan a Duncan McNaughton.

Když mu Kerouac odpověděl v

domovním telefonu, rychle

ohlásil své jméno a účel návštěvy.

Kerouac básníky uvítal, ale než je

stačil uvést dovnitř, jeho

manželka, velmi rozhodná žena,

ho zezadu objala a nařídila celé

skupince, aby okamžitě odešla.

"Jack a já jsme začali současně

pronášet hesla jako ,Paris

Review!' ,Interview!' a podobně,"

vzpomíná si Berrigan, "zatímco

Duncan a Aram se začali plížit

zpět k autu. Zdálo se, že je vše

ztraceno, ale já jsem v hovoru

pokračoval, jak jsem byl

přesvědčen,

civilizovaným,

klidným a přátelským způsobem,

a paní Kerouaková brzy

souhlasila, že nás na dvacet

minut

pustí dovnitř, pod

podmínkou, že se nebude pít.

Když už jsme byli jednou vevnitř

a když začalo být jasné, že ke své

návštěvě máme seriózní důvod,

paní Kerouaková začala být

přívětivější a my mohli zahájit

rozhovor. Vypadá to tak, že u

Kerouaků se neustále objevují

lidé, kteří hledají autora Na

cestě, zůstanou tu celé dny,

vypijí veškeré lihoviny a brání

Jackovi v jeho důležité práci. Jak

večer pokračoval, atmosféra se

pozoruhodně změnila a paní

Kerouaková, Stella, se ukázala

být laskavou a okouzlující

hostitelkou. Na Jacku Kerouakovi

je nejvíce okouzlující jeho

magický hlas, který zní naprosto

stejně jako jeho díla a který se

může v okamžiku změnit tím

nejúžasnějším a nejvíce

zneklidňujícím způsobem. Dokáže

určovat tempo všeho, včetně

tohoto rozhovoru. Po skončení

interview se Kerouac, který

během něj seděl na houpací židli,

zhotovené ve stylu prezidenta

Kennedyho, přesunul do velké

tatínkovské židle a prohlásil,

,Takže vy jste teda kluci jako

básníci? Dobrá, tak si

poslechněme něco z vaší poezie.'

Zůstali jsme ještě hodinu a Aram

a já jsme přečetli něco z našich

věcí. Nakonec nám každému

daroval podepsaný arch papíru s

jednou básní, kterou nedávno

složil, a my odešli." Některé části

tohoto rozhovoru byly doplněny

psanými odpověďmi Kerouaka na

otázky, které mu byly položeny

až později. Zdálo se mně, že tyto

dodatky by mohly podstatně

přispět k portrétu autora a jeho

profese.

BERRIGAN: Mohli bychom

přemístit tu podnožku sem,

abychom na ni mohli tohle

položit?

STELLA: Ano.

KEROUAC: Bože, Berrigane, ty jsi

ale neschopný.

BERRIGAN: Víš, Jacku, já nejsem

zvyklý na magnetofon. Jsem

pouze veliký vypravěč, tak jako

ty. Dobrá, začínáme.

KEROUAC: V pořádku? ( Píská)

Hotovo?

BERRIGAN: Vlastně bych rád

začal... první kniha, kterou jsem

od tebe četl, je to dost divné,

protože většina lidí jako první

četla Na cestě... první, kterou

jsem četl já, byla Městečko a

velkoměsto...

KEROUAC: Jémine!

BERRIGAN: Zkontroloval jsem si to

v knihovně...

KEROUAC: Jemináčku!... Četl jsi

Doktora Saxe?... Tristessu?...

BERRIGAN: Měl bys mi věřit. Četl

jsem dokonce i Rimbauda. Mám

výtisk Vizí Codyho, který koupil

Ron Padgett v Tulse v Oklahomě.

KEROUAC: Ron Padgett je blbec!

Víš proč? Začal vydávat malý

časopis nazvaný White Dove

Review, myslím že v Kansas City?

Nebo to bylo v Tulse? Jo... v

Oklahomě. Napsal, odstartujte

náš časopis a pošlete nám

nějakou vaši vynikající báseň.

Takže jsem mu poslal "Tlukoucí se

holubice". A pak jsem mu zaslal

další, a on tu druhou odmítl,

protože vydávání časopisu už bylo

zahájeno.

To, abych ti ukázal, jak se pitomci

pokoušejí prorazit a vyškrábat se

nahoru na úkor druhých. A není to

žádný básník. Víš, kdo je výborný

básník? Já znám dobré básníky.

BERRIGAN: Kdo?

KEROUAC: Počkej, je to... William

Bissette z Vancouveru. Indián.

Bill Bissette, nebo Bissonnette.

SAROYAN: Povídejme si o Jacku

Kerouakovi.

KEROUAC: Není lepší než Bill

Bissette, ale je velmi originální.

BERRIGAN: Proč nezačneme s

vydavateli. Jak jsi...

KEROUAC: Dobrá. Všichni mí

vydavatelé od dob Malcolma

Cowleyho mají nařízeno, aby

nechali mou prózu přesně v

takovém stavu, v jakém jsem ji

napsal. Za Malcolma Cowleyho

jsem neměl při Na cestě a

Dharmových tulácích dostatečnou

vůli, abych se zastal svého stylu,

ať už by to bylo k lepšímu nebo k

horšímu. Malcolm Cowley provedl

nesčetné úpravy a vložil do textu

tisíce zbytečných čárek, jako

třeba Cheyenne, Wyoming (proč

například neříct prostě Cheyenne

Wyoming, a nenechat to tak) a z

jakého důvodu jsem utratil 500

dolarů, když jsem provedl

kompletní přepracování Tuláků a

dostal z nakladatelství Viking

Press účet nazvaný "Úpravy". Ha

ha ha. Takže ty ses ptal, jak

pracuji s vydavatelem... Takže,

dneska jsem jednoduše vděčný za

jeho pomoc při provádění

korektur rukopisu a objevování

logických chyb, jako jsou třeba

data, jména nebo místa.

Například ve své poslední knize

jsem napsal Firth of Forth, a když

jsem si to potom na návrh svého

redaktora vyhledal, zjistil jsem,

že ve skutečnosti jsem vyplul z

Firth of Clyde. Takové věci. Nebo

jsem uvedl jméno Aleistera

Crowleyho jako "Alisteir", anebo

on našel malé chyby ve

vzdálenostech, týkajících se

fotbalových her... a tak dál. Když

neupravuješ, co jsi napsal,

předáváš čtenáři prostě skutečnou

práci svého mozku během psaní:

zpovídáš se ze svých myšlenek o

událostech svým vlastním

neměnným způsobem... hele,

poslouchal jsi někdy v baru, jak

nějaký chlapík vypráví partě lidí

dlouhou divokou historku, všichni

poslouchají a smějí se, stalo se

někdy, aby se ten chlapík zastavil,

aby se mohl opravit, aby se vrátil

k předchozí větě, aby ji vylepšil,

upravil její rytmický myšlenkový

dopad... Pokud zastaví, aby se

vysmrkal, nepřipravuje si další

větu? A pokud tu předchozí větu

nedokončí, není to jednou a

navždy způsob, jakým to chtěl

říct? Nevzdaluje se od myšlenky

té věty a jak říká Shakespeare "už

se nikdy nedotkne" motivu,

protože už ho minul, tak jako

řeka míjí skálu jednou a navždy a

nikdy se nevrátí a nikdy nemůže v

čase téct jiným směrem?

Mimochodem, pokud jde o moje

zaujetí proti tečkám, tak to jsem

využil v próze Říjen v železniční

zemi, velmi experimentální, která

měla po celé své délce rachotit

jako parní lokomotiva, táhnoucí

nákladní vlak o sto vozech, s

klapajícím služebním vozem na

konci, tak jsem to tehdy dělal, a

takhle by to ještě šlo dělat,

pokud myšlení během rychlého

psaní zachovává čistotu a

pravdivost a nadšení z toho, jak

dílo žije svým vlastním životem. A

abych si tím byl jistý, strávil jsem

celé své mládí pomalým psaním s

úpravami, nekonečnými úvahami

při přepisování a škrtání, až jsem

se dostal k tomu, že jsem napsal

jednu větu denně a ta věta

neobsahovala žádný POCIT.

Zatraceně, POCIT je to, co se mi

na umění líbí, a ne MAZANOST a

skrývání pocitů.

BERRIGAN: Co ti dodalo odvahu,

abys použil "spontánní" styl v Na

cestě?

KEROUAC: Nápad použít spontánní

styl pro Na cestě jsem dostal,

když jsem viděl, jakým způsobem

mi starý dobrý Neal Cassady psal

své dopisy, všechno v první osobě,

rychlé, šílené, důvěrné, zcela

vážné, podrobné, avšak v jeho

případě s pravými jmény (byly to

dopisy). Vzpomínám si také na

Goethovu připomínku, dobré

Goethovo proroctví, že literatura

na západě bude v budoucnu svou

povahou

zpovědí;

také

Dostojevský to předpovídal a

možná by s tím začal sám, kdyby

žil dost dlouho na to, aby mohl

stvořit své předpokládané

mistrovské dílo Velký hříšník. Taky

Cassady začal psát své rané

mladické pokusy jako pomalou,

pečlivou a ukecanou řemeslnou

tvorbu, ale znechutilo ho to

stejně jako mě, když zjistil, že se

v tom neprojevuje jeho srdce a

charakter tak, jak je cítil

promlouvat. Ale jeho styl mě

inspiroval. Ti podvodníci ze

západního pobřeží krutě lžou,

když tvrdí, že celou ideu pro Na

cestě mám od něj. Všechny jeho

dopisy vyprávěly o dřívější době,

než jsem ho potkal, o dítěti a

jeho otci, atd., a o jeho

pozdějších pubertálních zážitcích.

Chybně se uvádí, že dopis, který

mi napsal, měl 13 000 slov... ne,

dílo o 13 000 slovech byla novela

První třetina, kterou si ponechal

ve svém vlastnictví. Dopis, ten

nejdůležitější dopis, který mám

na mysli, měl 40 000 slov, dávej

pozor, úplný krátký román. Bylo

to to nejvelkolepější literární

dílo, co jsem kdy viděl, lepší než

něco od kohokoliv jiného v

Americe, nebo přinejmenším dost

dobré na to, aby přinutilo

Melvilla, Twaina, Dreisera, Wolfa

a co já vím koho ještě, převracet

se v hrobě. Allen Ginsberg mě

požádal, abych mu ten dlouhý

dopis půjčil, aby si ho mohl

přečíst. Přečetl si ho, pak ho

půjčil chlápkovi jménem Gerd

Stern, který bydlel na hausbótu v

Sausalitu v Kalifornii v roce 1955

a tenhle kámoš dopis ztratil: asi v

opilosti, jak se domnívám. Neal a

já jsme mu z pohodlnosti říkali

Dopis Joan Andersonové... celý o

vánočním víkendu v halách s

bazény, hotelových pokojích a

vězeních v Denveru, naplněný

veselými událostmi a zároveň

tragediemi, dokonce v něm byl i

náčrt okna s rozměry, aby to

čtenář pochopil, to vše tam bylo.

A teď poslouchej: ten dopis by byl

vytištěn se zajištěným Nealovým

autorským právem, pokud bychom

ho dokázali najít, ale jak víš, jako

dopis adresovaný mně to bylo mé

vlastnictví, takže Allen neměl být

tak neopatrný a stejně tak ten

chlapík na hausbótu. Pokud

dokážeme vyhrabat celý ten dopis

o 40 000 slovech, Neal bude

ospravedlněn. Taky jsme spolu

vedli strašně moc horečných

rozhovorů, nahrávaných na

magnetofon, už dávno předtím v

roce 1952, a pak jsme si je

neustále přehrávali, takže jsme

oba odhalili tajemství JAZYKA při

vyprávění příběhu a zjistili, že

tohle je jediný způsob vyjádření

rychlosti, napětí a extatického

třeštění naší doby.

... Stačí to?

BERRIGAN: Jak se podle tebe

tento styl změnil od Na cestě?

KEROUAC: Který styl? Aha, styl,

jakým je napsáno Na cestě. Jak

už jsem tedy řekl, Cowley tehdy

zničil originální styl rukopisu,

protože jsem neměl dostatečnou

pozici, abych se bránil, a od té

doby jsou všechny mé knihy

vydávány tak, jak je napíši, a

jejich styl se mění od značně

experimentálního psaní v

Železniční zemi, přes do sebe

zahleděný kompaktní a mystický

styl v Tristesse, zpovědního

šílenství ve stylu Zápisků z

podzemí (od Dostojevského) v

Podzemnících, až po zdokonalení

a spojení všech tří v jeden v Big

Sur, takhle bych to asi řekl, kde

se vypráví jednoduchý příběh

uhlazenými

a

plynulými

literárními prostředky, po Satori v

Paříži, což je skutečně první

kniha, kterou jsem napsal s

flaškou alkoholu v ruce (koňak a

pivo)... a nejde zapomenout na

Knihu snů, v níž je použit styl

osoby napůl probuzené ze spánku

a čmárající si tužkou vedle

postele... ano, tužkou... jaká

dřina! Zalepené oči, šílená mysl

otupená a omámená spánkem,

podrobnosti, které se vynořují a

dokonce, když je zapisuješ, nevíš,

co znamenají, dokud se

neprobudíš, nedáš si kafe,

neprohlédneš si je a nepochopíš

logiku snů, vyjádřenou samotným

snovým jazykem, chápeš?... a

nakonec, vyčerpaný, jsem se ve

středním věku rozhodl, že

zpomalím, a vytvořil Duluozovu

marnost v umírněnějším stylu,

takže když jsem se předtím celé

ty roky vyjadřoval tak esotericky,

někteří z dřívějších čtenářů se

budou vracet a porovnávat, jak se

deset let projevilo na mém životě

a myšlení... což je konec konců to

jediné, co můžu nabídnout,

skutečný příběh toho, co jsem

viděl a jak jsem to viděl.

BERRIGAN: Diktoval jsi části Vizí

Codyho. Použil jsi od té doby tuto

metodu?

KEROUAC: Nikdy jsem části z Vizí

Codyho nediktoval. Naklepal jsem

výňatek z nahraného rozhovoru s

Nealem Cassadym, neboli Codym,

kde vypráví o svých raných

dobrodružstvích v L.A. Zabírá to

čtyři kapitoly. Od té doby už jsem

tuto metodu nepoužil; ve

skutečnosti se to moc nepovedlo,

záznam rozhovoru mezi Nealem a

mnou, když to bylo na papíře se

všemi těmi ách a och a hmm a

tím strašidelným faktem, že ta

zatracená věc se točí a ty jsi

přinucen šetřit elektřinou nebo

páskem... Na druhou stranu,

možná že po tom budu muset

sáhnout znovu; jsem stále víc

unavenější a slepější. Ubíjí mě to.

Každopádně, jak jsem slyšel,

stává se to každému, ale já zatím

ještě čmárám... McLuhan tvrdí,

že jsme stále orálnější, takže

počítám, že se všichni naučíme

mluvit do magnetofonu lépe a

lépe.

BERRIGAN: Co znamená ten stav

"yeatsovského polo-transu", který

vyvolává ideální atmosféru pro

spontánní psaní?

KEROUAC: No, a už jsme u toho,

jak

můžeš být v transu, když ti jede

huba ostošest... psaní je

přinejmenším tichá meditace, i

když se řítíš rychlostí sto mil za

hodinu. Pamatuješ si na tu scénu

ze Sladkého života, kde starý

kněz šílí, protože kupa maniaků

přijela, aby se podívala na strom,

kde děti zahlédly

Pannu Marii? Říká: "Vize nejsou

dostupné v tom všeobecném

fanatickém šílení, řvaní a tlačení;

vizí lze dosáhnout pouze v klidu a

při meditaci." Tak. Jo.

BERRIGAN: Prohlásil jsi, že haiku

se nepíše spontánně, ale opravuje

se a reviduje. Platí to o veškeré

tvé poezii? Proč se způsob psaní

poezie musí lišit od psaní prózy?

KEROUAC: To ne, zaprvé; haiku je

nejdokonalejší,

když

se

přepracovává a reviduje. Vím to,

zkoušel jsem to. Musí být zcela

úsporné, žádné ornamenty,

ozdoby a jazykový rytmus, musí

to být jednoduchý malý obrázek

na třech krátkých řádcích. Takhle

to přinejmenším dělali staří

mistři, strávili nad třemi krátkými

řádky měsíce, aby ti nakonec

předložili třeba tohle:

V opuštěné lodi

se převalují

kroupy .

To je Šiki.

Ale pokud jde o můj pravidelný

anglický verš, vychrlil jsem ho

stejně rychle jako prózu, a použil

jsem, koukni, délku stránky ze

zápisníku pro vymezení formy a

délky básně, tak jako hudebník,

jazzman, musí svou výpověď

vtěsnat do určitého počtu taktů

patřících k refrénu, který se

přelévá do dalšího, ale on musí

přestat tam, kde stránka s

refrénem končí. A nakonec, v

poezii se můžeš zcela uvolnit,

abys mohl vyjádřit cokoliv chceš,

nemusíš vykládat příběh, smíš

použít tajemné slovní hříčky,

proto vždycky, když píšu prózu,

říkám, "Teď není čas na poezii,

sem s tím jednoduchým

příběhem." ( Roznášejí se nápoje.)

BERRIGAN: Jak píšeš haiku?

KEROUAC: Haiku? Chceš slyšet

Haiku? To musíš nacpat do tří

krátkých řádků velkolepý a

napínavý příběh. Nejdříve začneš

s popisem místa pro haiku - takže

vidíš list, jak jsem jí tuhle v noci

vyprávěl, jak padá během zuřivé

říjnové větrné smršti na záda

nějakého vrabce. Velký list padá

na záda malého vrabce. Jak to

stlačíš do tří řádků? A v Japonsku

to musíš dostat do sedmnácti

slabik. V angličtině to dělat

nemusíme, protože nemáme tak

blbé slabiky jako jsou v té

japonštině. Takže řekneš: Malý

vrabec - nemusíš říkat malý -

každý ví, že vrabčák je malý...

protože padají... tak řekneš

Vrabec

s velikým listem na zádech

vichřice

To není ono, nezní to, neberu to.

Malý vrabec

když mu podzimní list náhle

přilepí na záda

vítr.

Ha, to je ono. Ne, je to trochu

moc dlouhé. Chápeš to? Je to už

trochu moc dlouhé. Berrigane, je

ti jasné, jak to myslím?

BERRIGAN: Zdá se, jako by tam

bylo nějaké slovo navíc nebo co,

jako třeba "když". Co takhle

vypustit "když"? Řekni:

Vrabec

podzimní list mu náhle

přilepí

na záda

vítr!

KEROUAC: Hej, takhle je to v

pořádku. Domnívám se, že "když"

tam bylo navíc. O'Haro, to byl ten

správný nápad! Vrabec, podzimní

list náhle - nemusíme říkat

"náhle", že ne?

Vrabec

podzimní list mu přilepí na

záda

vítr!

(Kerouac si zapisuje závěrečné

znění do kroužkového zápisníku.)

BERRIGAN:

"Náhle"

je

stoprocentně to slovo, které tam

nepotřebujeme. Když to vydáš,

věnuješ mi tam poznámku, že jsi

se mě párkrát optal na radu?

K.( píše): Zmínit se o Berriganovi.

V pořádku?

BERRIGAN: Píšeš hodně básní?

Píšeš ještě jiné básně mimo

haiku?

KEROUAC: Psát haiku je obtížné.

Píšu dlouhé hloupé indiánské

básně. Chceš slyšet mou dlouhou

indiánskou báseň?

BERRIGAN: O jaké indiány se

jedná?

KEROUAC: O Irokéze. To je ti

jasné, když se na mě podíváš.

( Předčítá ze zápisníku.)

Na trávníku po cestě do

obchodu

44 let, aby to slyšeli sousedi

hej, mami, koukej, zranil jsem

se. Zvlášť s tou stříkačkou.

Co to znamená?

BERRIGAN: Řekni to ještě jednou.

KEROUAC: Hej, mami, koukej,

zranil jsem se, protože po cestě

do obchodu jsem se zranil, upadl

jsem na trávníku a křičel na

matku, hej, mami, koukej, zranil

jsem se. Přidal jsem tam, zvlášť s

tou stříkačkou.

BERRIGAN: Upadl jsi přes hydrant?

KEROUAC: Ne, můj otec postříkal

matku.

BERRIGAN: Z takové dálky?

KEROUAC: Ach, vzdávám to. Ne,

vím,

že byste to nepochopili. Musel

jsem to vysvětlit. ( Otvírá zápisník

a čte).

Gójům je Hoj.

BERRIGAN:

Tuhle

pošli

Ginsbergovi.

K.( čte):

Takzvaní šťastní lidi jsou pokrytci

- to znamená

že vlnová délka štěstí nemůže

fungovat bez

nezbytného podvádění, bez

jistých úskoků a lží a

tajností. Pokrytectví a podvod,

žádní indiáni. Žádný smích.

BERRIGAN: Žádní indiáni?

KEROUAC: Berrigane, důvod pro

tvoje skryté a nepopiratelné

nepřátelství vůči mně má svůj

původ ve francouzské a indiánské

válce.

BERRIGAN: To je možné.

SAROYAN: Viděl jsem tvou

fotbalovou fotografii ve sklepě

školy Horace Manna. Tenkrát jsi

byl pěkně tlustý.

STELLA: Tuffy! Sem, Tuffy! Pojď

sem, čiči...

KEROUAC: Stello, přines nám

ještě jednu láhev, nebo dvě. Jo,

přerazil bych tenkrát každého,

kdyby mě nechali. Fakt. Ty

pitomé zmrzlinové poháry! Bum!

Měl jsem ve zvyku dát si před

každou hrou dva nebo tři. Lou

Little...

BERRIGAN: On byl na Kolumbijské

univerzitě tvým trenérem?

KEROUAC: Lou Little byl mým

trenérem na Kolumbii. Můj táta

šel za ním a řekl mu, ty mizerný

dlouhonosý podvodníku... Povídá,

proč nepostavíš mého syna, Ti

Jeana, v lize, aby se mohl utkat

se svým velkým nepřítelem z

Lowellu? A Lou Little říká, protože

ještě není připraven. Kdo tvrdí,

že ještě není připraven? Já říkám,

že ještě není připraven. A můj

otec na to, ty dlouhý rypáku, ty

banánový čenichu, padej, ať už tě

nevidím! A rozzuřeně odchází z

kanceláře a kouří velký doutník.

Pojďme odtud Jacku, padáme. A

tak jsme společně opustili

Kolumbii. A taky, když jsem byl za

války v námořnictvu Spojených

států - v roce 1942 -

napochodoval přímo před

admirály a prohlásil, Jacku, máš

pravdu! Němci by neměli být naši

nepřátelé. Měli by být naši

spojenci, jak se časem ukáže. A

admirálové tam všichni trčeli s

otevřenou hubou a můj táta před

nikým nepadl na prdel - můj táta

neměl nic kromě obrovského

břicha, asi takhle velikého

( gestikuluje s rukama před sebou)

a vždycky s ním udělal BUM!

( Kerouac vstává a předvádí,

nafukuje před sebe břicho a

mocně ze sebe vyráží BUM! )

Jednou se procházel po ulici s

mou matkou, ruku v ruce, dole na

East Side.

Kdysi, víte, ve čtyřicátých letech.

A tu náhle přichází skupina

rabínů, vedoucích se za ruce...

týdá-týdá-týdá... a oni tohohle

křesťana a jeho ženu nenechali

mezi sebou projít. Takže můj otec

udělal BUM! a srazil rabína rovnou

do příkopu. Pak popadl matku a

prošel.

Takže, jestli se ti to, Berrigane,

nelíbí, tohle je historie mé rodiny.

Nenechali si od nikoho nic líbit. A

když na to přijde, tak já taky

nepadnu před nikým na prdel.

Můžeš si to zapsat.

To je moje víno?

BERRIGAN: Bylo Městečko a

velkoměsto napsané metodou

spontánního psaní?

KEROUAC: Něco z něj, určitě.

Taky jsem napsal jinou verzi,

která je dobře schovaná, společně

s Burroughsem.

BERRIGAN: Jo, něco jsem o té

knize slyšel. Každý se k ní chce

dostat.

KEROUAC: Jmenuje se A hroši se

uvařili ve svých nádržích. Hroši.

Protože jsme s Burroughsem

jednou v noci seděli v baru a

zaslechli, jak hlasatel říká... "a

tak Egypťani zaútočili bla bla... a

mezitím vypukl v londýnské zoo

velký požár a hroši se uvařili ve

svých nádržích! Přeji všem dobrou

noc!" Bill už je takový, všiml si

toho. Protože mu takové věci

neujdou.

BERRIGAN: Skutečně jsi pro něj na

stroji v Tangeru přepsal rukopis

Nahého oběda?

KEROUAC: Ne... první část. První

dvě kapitoly. Šel jsem spát a měl

zlé sny... o velkých dlouhých

balónech, vycházejících z mých

úst. Při přepisování toho rukopisu

mě pronásledovaly noční můry...

Povídám, "Bille!" On řekl,

"Pokračuj dál." A ještě, "koupil

jsem ti tady v severní Africe ty

zatracený petrolejový kamna,

víš." Mezi těmi Araby... je těžké

sehnat petrolejová kamna. Zapnul

jsem ty kamna, zabalil se do

ložního prádla, vykouřil si trochu

trávy neboli kifu, jak jsme jí tam

říkali... nebo možná trochu

hašiše... tam je to mimochodem

legální...

a

pokračoval

toktoktoktoktoktok a když jsem

šel v noci spát, ty věci mi

neustále vycházely z úst. Takže

nakonec se tam objevili další

kluci, jako Alan Ansen a Allen

Ginsberg, a ti celý ten rukopis

zkazili, protože ho nenaťukali

tak, jak ho napsal.

BERRIGAN: Nakladatelství Grove

Press vydávalo jeho knihy z

Olympia Press se spoustou změn a

dodatků.

KEROUAC: No, podle mého mínění

nám Burroughs od té doby, co psal

takovým stylem, jaký je v Nahém

obědě, nevěnoval nic, co by naše

zlomená srdce zajímalo. Teď se

věnuje výhradně té technice

střihů, jak se tomu říká... tam

popíšeš jednu stránku prózou,

napíšeš další stránku... přeložíš je

přes sebe, rozstříháš a sestavíš

znovu dohromady... a podobným

sračkám...

BERRIGAN: Ale co třeba Feťák?

KEROUAC: To je klasika. Je to

lepší než Hemingway - je to

zrovna takové jako Hemingway,

ale dokonce i o něco lepší.

Vypadá to takhle: Danny přijde

jednou v noci do mého bejváku a

povídá, hele, Bille, můžu si půjčit

tvůj zabiják? Zabiják - víš co to

je?

SAROYAN: Obušek?

KEROUAC: Je to obušek. Bill říká,

vytáhl jsem spodní šuplík a vytáhl

svůj obušek. Podal jsem ho

Dannymu a povídám, Bacha

Danny, neztrať ho. Danny říká,

neboj se, neztratím ho. Jde pryč

a ztratí ho.

Zabiják... obušek... to jsem celý

já. Zabiják... obušek.

BERRIGAN: To je Haiku: zabiják,

obušek, to jsem celý já. Měl by sis

to zapsat.

KEROUAC: Ne.

BERRIGAN: Možná si to zapíšu já.

Nevadí ti, když tohle použiju?

KEROUAC: Na zadek si nalej

motorový olej!

BERRIGAN:

Nedůvěřuješ

spolupráci? Pracoval jsi někdy s

někým

společně

kromě

vydavatelů?

KEROUAC:

Párkrát

jsem

spolupracoval

v

různých

podkrovích v posteli s Billem

Cannastrou. S blondýnami.

BERRIGAN: To byl ten chlapík, co

se pokoušel seskočit z vagónu

podzemky u Astor Place v

Holmesově Jde se?

KEROUAC: Ano. Jo, tak on povídá,

shoďme naše hadry a oběhněme

kolem bloku... víte, zrovna

pršelo. Na křižovatce Šestnácté

ulice a Sedmé avenue. Já na to,

já si teda nechám kraťasy - a on

nesouhlasí, ne, žádný kraťasy.

Trval jsem na tom, že si kraťasy

nechám. Odpověděl, že teda jo,

ale že ty svoje na sobě mít

nebude. A tak jsme vyrazili

klusklusklusklus podél bloku. Od

Šestnácté na Sedmnáctou... a pak

jsme se vrátili a vyběhli nahoru -

nikdo nás neviděl.

BERRIGAN: V kolik hodin to bylo?

KEROUAC: Ale on byl úplně

nahý... asi tři nebo čtyři ráno.

Pršelo. A byli tam všichni.

Tancoval na rozbitém skle a hrál

Bacha. Bill byl ten chlápek, který

se houpával na střeše v šestém

patře, víte? Říkával - "chcete,

abych sletěl?" - a my odpovídali

ne, Bille, ne. Byl to Ital. Italové

jsou divocí, však to znáte.

BERRIGAN: Psal? Čím se zabýval?

KEROUAC: Zval mě, "Jacku, pojď

se mnou a podívej se touhle

klíčovou dírkou." Koukli jsme se

tam a viděli spoustu věcí... na

jeho záchodě.

Prohlásil jsem, "Mě to, Bille,

nezajímá." A on řekl, "Tebe

nezajímá nic." Dalšího dne, příští

odpoledne přišel na koktejl

Auden. Možná s Chesterem

Kallmanem. S Tennessee

Williamsem.

BERRIGAN: Motal se kolem tehdy

Neal Cassady? Znal jsi už Neala

Cassadyho, když ses stýkal s

Billem Cannastrou?

KEROUAC: To ano, jo, ehm...

vlastnil hrozně obrovský pytlík s

trávou. Vždycky býval spokojený

marihuanový chlapík.

BERRIGAN: Proč si myslíš, že Neal

nepsal?

KEROUAC: Psal... nádherně! Psal

lépe než já. Neal je hrozně

zábavný. Je to pravý Kaliforňan.

Zažili jsme víc srandy než si může

užít 5000 zaměstnanců u

benzínové pumpy firmy Socony.

Podle mého mínění je

nejinteligentnějším

mužem,

kterého jsem ve svém životě

potkal. Neal Cassady. Je

mimochodem jezuita. Zpíval ve

sboru v katolických kostelích v

Denveru. A naučil mě vše, o čem

jsem dnes nezvratně přesvědčen

a čemu je možné z bohosloví

věřit.

BERRIGAN: O Edgaru Caycovi?

KEROUAC: Ne, ještě než se

dozvěděl o Edgaru Caycovi,

vyprávěl mi všechny tyhle věci v

období života, který se mnou

strávil na cestě - optal se, Známe

Boha, že jo, Jacku? Odpověděl

jsem, no, samo, hochu. Zeptal se,

je nám jasný, že nic nemůže

dopadnout špatně? To se ví. A tak

jsme pokračovali pořád dál a

dál... a hmmmmm jo-

bmmmmmmmm... Byl bezvadný.

A pořád je takový. Pokaždé, když

ke mně přijde, nepustí mě ke

slovu.

BERRIGAN: Psal jsi o tom, jak

Neal

hrával fotbal, ve Vizích Codyho.

KEROUAC: Ano, byl moc dobrým

hráčem fotbalu. Narazil tenkrát

na dva beatniky v džínách ve

Frisku na North Beach. Uvažoval,

musím už padat, beng beng,

musím už jít? Dělá na dráze...

zrovna měl směnu... 2:15, kámo,

musím tam být ve 2:20. Kluci,

povídám vám, odvezte mě do

města, abych stihl svůj vlak...

Abych se dostal včas na vlak dolů

do - jak se to jmenuje - San Jose?

Oni přikyvují, no jasně kámo, a

Neal říká, tady je tráva. Tak teda:

"My možná vypadáme jako bezva

ukecaný beatnici s dlouhýma

vousama... ale jsme policajti. A

zatýkáme tě." No, a do vězení

přišel jakýsi chlápek a dělal s ním

rozhovor pro New York Post a on

mu povídá, vyřiď Kerouakovi, že

jestli ve mě ještě věří, tak ať mi

pošle psací stroj. A tak jsem

Allenu Ginsbergovi poslal sto

dolarů, aby pro Neala sehnal psací

stroj.

A Neal dostal psací stroj. A psal si

na něm poznámky, ale oni mu je

nedovolili vynést ven. Nevím, kam

se ten psací stroj poděl. Genet

napsal celou Paní květin ve

sračkárně... ve vězení. To je velký

spisovatel, Jean Genet. Pořád

psal a psal, až se dostal do bodu,

kdy se pomocí psaní dokázal

udělat... dokud neskončil na svém

lůžku - v base. Ve francouzské

base. Francouzské káznici.

Vězení. A to byl konec kapitoly. V

každé kapitole se Genet udělá.

Musím připustit, že Sartre si toho

všiml.

BERRIGAN: Domníváš se, že to je

jiný způsob spontánního psaní?

KEROUAC: No, mohl bych jít do

basy a mohl bych každou noc

napsat jednu kapitolu o Maggee,

Magoo a Molly. To je nádherné.

Genet je skutečně tím

nejpoctivějším

spisovatelem,

kterého máme od dob Kerouaka a

Burroughse. Ale on přišel před

námi. Je starší. Teda, je stejně

starý jako Burroughs. Ale já si

nemyslím, že bych byl nečestný.

Člověče, já se měl tak fajn! Bože,

kámo, já jezdil po téhle zemi

volný jako včelka. Ale Genet je

hrozně tragický a krásný

spisovatel. A já jim nasazuji

korunu. A vavřínový věnec. Nedám

vavřínový věnec Richardu

Wilburovi!

Nebo

Robertu

Lowellovi. Nasadím ho Jeanu

Genetovi a Williamu Sewardu

Burroughsovi. A zvláště Allenu

Ginsbergovi a Gregorymu Corsovi.

BERRIGAN: Jacku, jak se díváte na

tvorbu Petera Orlovského? Líbí se

vám jeho věci?

KEROUAC: Peter Orlovsky je idiot!

Je to ruský idiot. Dokonce ani ne

ruský, je Polák.

BERRIGAN: Napsal pár pěkných

básní.

KEROUAC: To jo. Můj... jakých

básní?

BERRIGAN: Udělal nádhernou

báseň nazvanou "Druhá báseň".

KEROUAC: "Můj bratr čurá na

postel... a já jdu do podzemky a

vidím dva lidi, jak se líbají..."

BERRIGAN: Ne, tu báseň, co říká

"je tvořivější pokreslit podlahu

než ji zamést".

KEROUAC: To je fůra sraček!

Takový druh poezie psal jiný

polský idiot, který byl polský cvok

jménem Apollinaire. Apollinaire

není jeho skutečné jméno, víte.

V San Francisku je pár chlapíků,

kteří mi tvrdili, že Peter je

blázen. Ale já mám blázny rád, a

jeho poezie se mi líbí. Přemýšlej

o tom, Berrigane. Ale mé gusto je

Gregory.

Podej mi jeden z nich.

BERRIGAN: Jeden z těch prášků?

KEROUAC: Jo. Co je to zač?

Pokroucené klarinety?

BERRIGAN: Jmenují se Obetrol. To

Neal mi o nich řekl.

KEROUAC: Horní tóny?

BERRIGAN: Horní tóny? Ne,

svrchní kabáty.

SAROYAN: Co jsi to prohlásil...

vzadu v antologii z nakladatelství

Grove... že necháváš řádek o

něco delší, aby jsi ho mohl vyplnit

tajemnými obrazy, které

přicházejí na konci věty.

KEROUAC: To je opravdový

Arménec! Kal. Delta. Bahno. Tady

začínáte s básní...

Když jsem jednoho dne šel ulicí,

uviděl jsem jezero, kde mi lidi

řezali

zadek,

17 000 kazatelů, zpívajících jako

George Burns

a pak pokračujete...

A já se směji sám sobě

a lámu si v zemi kosti

a tady jsem, já, velký John

Arménec vracející se na zem

a teď si vzpomenete, kde jste byli

na začátku a řeknete...

Ahaha! Tatatatadúda... Zmydlete

Turky!

Jasný? Ptal ses na ten řádek na

konci... v prostředku jsi přestal

myslet.

SAROYAN: To je pravda.

KEROUAC: To se uplatňuje jak v

próze, tak v poezii.

BERRIGAN: Ale v próze vyprávíš

příběh...

KEROUAC: V próze sestavujete

odstavec. Každý odstavec je

báseň.

BERRIGAN: Takhle píšeš jeden

odstavec?

KEROUAC: Když jsem tam jel do

centra, a chystal se to provést, a

ležel jsem tam, s děvčetem, a

nějaký kluk vytáhl nůžky, a já ho

vzal dovnitř, a on mi ukázal pár

oplzlých obrázků. A já vyšel ven a

sletěl po schodech s pytli na

brambory.

BERRIGAN: Líbila se ti někdy

tvorba Gertrudy Steinové?

KEROUAC: Nikdy mě to moc

nezajímalo. Trochu se mi líbila

Melanctha. Opravdu bych měl jít

do školy a učit ta děcka. Mohl

bych si vydělat dva tisíce babek

týdně. Tyhle věci se nemůžete

naučit.

Víte proč? Protože se musíte

narodit smutnému otci.

BERRIGAN: To se ti podaří jenom,

když se narodíš v Nové Anglii.

KEROUAC: Mimochodem, můj táta

prohlásil, že tvůj otec nebyl

tragik.

SAROYAN: Nedomnívám se, že by

můj otec byl tragik.

KEROUAC: Můj táta tvrdil, že

Saroyan

William Saroyan není vůbec

tragický... že je to pytel sraček. A

já se s ním strašně pohádal.

Odvážný mladý muž na létající

hrazdě je hodně tragický, řekl

bych.

SAROYAN: Tenkrát to byl jenom

mladý muž, chápeš.

KEROUAC: Jo, ale měl hlad a byl

na Times Square. Mladý muž na

létající hrazdě. To byl nádherný

příběh. Hrozně to na mě

zapůsobilo, když jsem byl děcko.

BERRIGAN: Vzpomínáš si na

povídku Williama Saroyana o

indiánovi, který přišel do města,

koupil si auto a najal malého

kluka, aby ho pro něj řídil?

STELLA: Cadillac.

KEROUAC: Co to bylo za město?

SAROYAN: Fresno. Bylo to ve

Fresnu.

KEROUAC: No, vzpomínáš si na tu

noc, kdy jsem upadl do hlubokého

spánku a ty jsi přijel k mému

oknu na bílém koni...

SAROYAN: Léto na krásném bílém

koni.

KEROUAC: A já vyhlédl z okna a

říkám si, co je to? A ty jsi pronesl,

"Mé jméno je Aram. A jedu na

bílém koni."

SAROYAN: Murat.

KEROUAC: Mé jméno je Murat,

pardon. Ne, mé jméno je... já byl

Aram, ty jsi byl Murat. Vyzval jsi

mě. "Probuď se!" Nechtěl jsem se

vzbudit. Chtěl jsem spát. Mé

jméno je Aram je název knihy.

Ukradl jsi bílého koně farmáři a

vzbudil jsi mě, Arama, abych s

tebou šel jezdit.

SAROYAN: Murat byl ten blázen,

který ukradl koně.

KEROUAC: Hej, jak se jmenuje to,

co jsi mi dal?

BERRIGAN: Obetrol.

KEROUAC: Aha, obíci.

BERRIGAN: A co třeba vlivy jako

džez a bop kromě... Saroyana,

Hemingwaye a Wolfa?

KEROUAC: Ano, džez a bop, asi

tak stejným způsobem, jako když

se tenor nadechne a odehraje

frázi na svém saxofonu tak, až už

se začne dusit, a když tohle

udělá, je to celá jeho věta, celé

jeho prohlášení... proto své věty

odděluji takhle, podobně jako

nádech rozděluje myšlenky...

Utvořil jsem teorii o dechu jako

prostředku určujícím tempo prózy

i poezie, a ať už si Olson, Charles

Olson, tvrdí, co chce, zformuloval

jsem tuto teorii v roce 1953 na

žádost Burroughse a Ginsberga.

Pak nesmím zapomenout na

plnokrevnost, svobodu a humor v

džezu namísto nudných analýz a

problémů jako "James vešel do

pokoje a zapálil si cigaretu.

Myslel si, že by to Jane mohla

považovat za příliš povrchní

gesto..." Znáte ten styl. Pokud jde

o Saroyana, jako mladík jsem ho

miloval, doslova mě vytáhl z

rutiny devatenáctého století,

kterou jsem se pokoušel studovat,

nebyl to jen jeho zábavný styl,

ale jeho elegantní arménská

poetika, nevím přesně co...

prostě mě dostal... Hemingway

byl úžasný, perly slov na bílé

stránce, tvořící přesný obraz...

ale Wolfe byl přívalem

amerického nebe a pekla, který

mi vůči Americe jako objektu

otevřel oči.

BERRIGAN: A co filmy?

KEROUAC: Ano, všichni jsme byli

ovlivněni filmy. Malcolm Cowley

se o tom mimochodem mnohokrát

zmínil. Občas je velmi vnímavý:

všiml si, že Doktor Sax se

neustále zmiňuje o moči a to je

zcela přirozené, protože jsem ho

nemohl psát jinde než za dveřmi

na záchodovém sedátku na malé

vykachličkované toaletě v Mexico

City, abych unikl před hosty v

bytě. Mimo jiné je v něm použit

skutečně halucinogenní styl,

protože jsem ho celého napsal

pod vlivem marihuany. Žádná

úmyslná slovní hříčka. Ha ha.

BERRIGAN: Jak tvou práci ovlivnil

Zen?

KEROUAC: Doopravdy mou tvorbu

ovlivnil mahájánový buddhismus,

původní buddhismus Gautamy

Šakjamuniho, samotného Buddhy,

Indie staré doby... Zen je to, co z

jeho buddhismu neboli Bodhi

zůstalo, poté, co se učení

přeneslo do Číny a pak do

Japonska. Ta část Zenu, která

ovlivnila moje psaní, je Zen

obsažený v haiku, jak už jsem

říkal,

třířádkové,

sedmnáctislabičné básně, psané

před stovkami let chlapíky jako

byli Bašó, Issa, Šiki a taky tu

máme současné mistry. Věta,

která je krátká a sladká a

obsahuje náhlý myšlenkový obrat,

je jakýmsi druhem haiku, a ty

prožíváš ohromnou svobodu a

radost, zatímco tě to překvapuje,

když necháš mysl chtě nechtě

přeskakovat z větve na ptáčka.

Ale můj opravdový buddhismus,

ten ze staré Indie, ovlivnil tu část

mého psaní, kterou bys mohl

nazvat náboženskou nebo

vášnivou nebo uctivou, skoro ve

stejné míře jako katolicismus.

Původní buddhismus se odvolával

na nepřetržitý vědomý soucit,

bratrství, na dana paramita, což

znamená dokonalou lásku k bohu,

nezašlápneš ani brouka, a tak

podobně, pokoru, žebrotu,

sladkou zarmoucenou

Buddhovu tvář (který byl

mimochodem árijského původu,

mám na mysli perskou

válečnickou kastu, a ne

orientálec, jak ho zobrazují)... v

původním buddhismu žádné malé

dítě, přicházející do kláštera

nebylo varováno, že "zde je

pochováváme zaživa". Jednoduše

se mu dostalo povzbuzení, aby

meditovalo a bylo laskavé. Avšak

Zen vznikl v tu chvíli, kdy Buddha

shromáždil všechny mnichy, aby

jim přednesl kázání, a vybral

prvního patriarchu mahájánové

církve: namísto proslovu

jednoduše pozvedl do výše

květinu. Všichni byli vyvedeni z

míry až na Kášjapu, který se

usmál. Kášjapa byl ustanoven

prvním patriarchou. Tento nápad

se zalíbil Číňanům, stejně jako

šestému

patriarchoviChuej-

Nengovi, který prohlásil, "Od

počátku nikdy nic nebylo" a chtěl

roztrhat záznamy Buddhových

kázání, jak jsou uloženy v

sútrách; sútry jsou "vlákny

rozmluv". Zen je tedy, v jistém

smyslu, laskavou, ale potrhlou

formou kacířství, i když někde

určitě musí být nějací doopravdy

laskaví staří mniši a my jsme se

dozvěděli o těch pomatených.

Nebyl jsem v Japonsku. Váš Maha

roši joši je prostě následovníkem

toho všeho a samozřejmě žádným

zakladatelem něčeho nového. V

pořadu Johnnyho Carsona

dokonce ani nepronesl Buddhovo

jméno. Možná, že jeho Buddha je

Mia.

BERRIGAN: Jak to, že jsi nikdy

nepsal o Ježíšovi? Psal jsi o

Buddhovi. Nebyl Ježíš taky

obdivuhodný chlapík?

KEROUAC: Já že nikdy nepsal o

Ježíšovi? Jinak řečeno, ty jsi

bláznivý šašek, který přijde do

mého domu... a... vše o čem

jsem psal, je Ježíš. Jsem

Everhard Mercurian, generál

jezuitské armády.

SAROYAN: Jaký je rozdíl mezi

Ježíšem a Buddhou?

KEROUAC: To je moc dobrá

otázka. Žádný rozdíl neexistuje.

SAROYAN: Žádný rozdíl?

KEROUAC: Ale je rozdíl mezi

původním indickým Buddhou a

vietnamským Buddhou, který si

jenom holí vlasy, nosí žluté

roucho a je agentem, agitujícím

pro komunismus. Původní Buddha

dokonce ani nešlapal po nové

trávě, aby ji nezničil. Narodil se v

Gorakpuru, byl synem konzula

útočících perských hord. Dostal

jméno Mudrc válečníků a 17 000

ženských pro něj tančilo celou

noc, nabízelo mu květiny, ptalo

se, chceš si čichnout, můj pane?

On říká, padej vodsuď, ty děvko.

Víš, vyspal se se spoustou z nich.

Ale když dosáhl jednatřiceti let,

byl sklíčený a unavený... jeho

otec ho chránil před tím, co se

dělo mimo město.

A tak si přes otcovo nařízení vyjel

na koni a uviděl umírající ženu a

muže hořícího na spalovišti

mrtvých. A on se zeptal, co má

znamenat všechna ta smrt a

rozklad? Služebník odpověděl, že

takhle to chodí. Váš otec vás

chrání před tím, jak se věci mají.

On povídá, co? Můj otec! - Přiveď

mi koně, osedlej mi koně! Zavez

mě do lesa! Jeli do lesa; on

nařizuje, teď sundej sedlo z

koně. Zavěs ho na svého koně,

připevni ho tam... vezmi mého

koně za uzdu, jeď zpátky do

hradu a vyřiď mému otci, že už

ho nikdy nespatřím! A sluha,

Kandaka, plakal a naříkal, už tě

nikdy neuvidím. To je mi jedno!

Jeď! Huš! Běž pryč! Strávil v lese

sedm let. Zatínal zuby. Nic se

nestalo. Mučil sám sebe hladem.

Rozhodl se, budu zatínat zuby tak

dlouho, až objevím příčinu smrti.

Jednoho dne klopýtal přes řeku

Rapti a v mdlobách spadl do vody.

Kolem šla mladá dívka se

džbánem mléka a nabízela mu,

můj pane, džbán s mlékem.

( SSSSt) Poděkoval, to mi dodá

hodně síly, díky mé dítě. Pak šel a

posadil se pod stromem Bo.

Figuerosa. Fíkovník. Prohlásil,

teď... ( předvádí pozici)... zkřížím

nohy... a zatnu zuby, dokud

nenaleznu příčinu smrti. Ve dvě

ráno ho přepadlo 100 000

přízraků. On se nepohnul. Ve tři

ráno obrovští modří duchové!

Arrghhh!!! Všechno ho oslovovalo.

(Vidíte, že jsem skutečný Skot.)

Ve čtyři hodiny šílení maniaci z

pekel... vylezli zpod poklopů... v

New York City. Znáte to na Wall

Street, tam, co vystupuje ta pára?

Otevřete ty poklopy jááááá!!! V

šest ráno bylo všude ticho - ptáci

začali trylkovat a on pronesl,

"Aha!... příčinou smrti... příčinou

smrti je zrození." Jednoduché? A

tak se vydal po cestě do Benaresu

v Indii... měl dlouhé vlasy, hele,

tak jako máte vy. Tak, tři chlápci.

Jeden povídá, támhle jde

Buddha, který, uf, s námi

hladověl v lese. Když se posadí na

támhleto vědro, ne abys mu umyl

nohy. Tak Buddha se posadí na

vědro... chlapík vystartuje a

umývá mu nohy. Proč jsi mu přece

jen ty nohy umýval? Buddha

vysvětluje, "Protože jdu do

Benaresu, abych zahrál na buben

života." A co to má znamenat? "Že

příčinou smrti je zrození." Co tím

myslíš? "Ukážu vám." Přichází

žena s mrtvým dítětem v náručí.

Žádá ho, vrať mému dítěti život,

jestli jsi Bůh. Odpovídá, to

samozřejmě kdykoliv udělám.

Jenom běž a najdi v Šrávastí

jednu rodinu, ve které nedošlo k

nějakému úmrtí v posledních pěti

letech. Požádej je o semeno

hořčice a přines mi je. A já vrátím

život tvému dítěti. Člověče,

prošla celé město, dva milióny

lidí, Sravasti to bylo nějaké

město, mimochodem větší než

Benares, a pak se vrátila a řekla,

že nemůže takovou rodinu najít.

Ve všech někdo v posledních pěti

letech zemřel. On na to, "Potom

pochovej své dítě." Pak jeho

žárlivý bratranec, Devadatta

(vidíte, to je Ginsberg... já jsem

Buddha a Ginsberg je Devadatta)

opije slona... obrovského velikého

slona opije whiskou. Slon se

zvedá!!! (troubí jako vstávající

slon) - s velikým chobotem, a

Buddha přichází po cestě, chytne

slona a udělá tohle (kleká si). A

slon poklekne. "Jsi pohřben v

bahně zármutku! Utiš svůj

chobot! Zůstaň tady!"... Je

krotitel slonů. Pak Devadatta svalí

z útesu obrovský balvan. Skoro

trefí Buddhovu hlavu. Jenom

těsně vedle. Bůůům! Prohlásí, to

je zase Devadatta. Pak Buddha

kráčí takhle (prochází se tam a

zpět) před svými kamarády, jasný?

Za ním jde jeho bratranec, který

ho miloval... Ánanda... což

znamená v sanskrtu láska.

( Nepřestává přecházet) Tohle

děláš ve vězení, aby ses udržel ve

formě. Znám spoustu příběhů o

Buddhovi, i když nevím úplně

přesně, co pokaždé říkal. Ale

pamatuji si, co prohlásil o

chlápkovi, který na něj plivnul.

Řekl, "Protože mi tvoje urážka

není k ničemu dobrá, můžeš si ji

vzít zpět." Byl úžasný. ( Kerouac

hraje na klavír. Roznášejí se

nápoje.)

SAROYAN: Na tom něco je.

BERRIGAN: To hrávala má matka.

Nejsem si jistý, jak bychom mohli

tyhle noty přenést na stránku.

Možná bychom museli přiložit

nahrávku, na které hraješ na

klavír. Zahrajete tu skladbu ještě

jednou kvůli záznamu, pane

Paderewski? Umíš hrát "Alouette"?

Jsem zvědavý, co provede whisky

s těmi obíky.

KEROUAC: Ne. Jen afro-německou

hudbu. Konec Koncu, jsem

skopčák. Jsem zvědavý, co

provede whisky s těmi obíky.

BERRIGAN: A co rituály a pověry?

Věříš na nějaké, vztahující se k

tobě, když jdeš psát?

KEROUAC: Kdysi jsem vykonával

rituál se zapálením svíčky, psaním

při jejím světle a jejím

sfouknutím, když jsem byl té noci

hotov... taky jsem poklekával a

modlil se před začátkem (to jsem

pochytil z francouzského filmu o

Georgu Friedrichu Händelovi)...

ale teď prostě psaní nenávidím.

Mé pověry? Začínám podezřívat

úplněk. Taky jsem zatížený na

číslo devět, i když mi říkali, že

Ryba jako já by měla lpět na

sedmičce; ale já se pokouším

denně devětkrát dotknout země,

tedy, stojím v koupelně na hlavě,

na trepce, a dotknu se devětkrát

podlahy špičkami prstů, zatímco

udržuji rovnováhu. To je

mimochodem něco víc než jóga,

je to atletický výkon, myslím

jako, představ si, jak o mně

potom můžou říkat, že jsem

"nevyrovnaný". Doopravdy cítím,

jak se má mysl posunuje dál. Další

"rituál", jak jsi to nazval, je třeba

modlitba k Ježíši, aby zachoval

mé duševní zdraví a energii,

abych mohl pomáhat své rodině:

to znamená mé ochrnuté matce,

mé ženě a všudypřítomným

kočkám. Je to jasný?

BERRIGAN: Na cestě jsi napsal za

tři týdny, Podzemníky... během tří

dnů a nocí. Pořád ještě tvoříš

takovým úžasným tempem? Můžeš

prozradit něco o zrodu díla ještě

předtím, než se posadíš a začneš s

tím úděsným klepáním - kolik už

toho třeba máš sestaveno v hlavě?

KEROUAC: Promyslíš si, co se

skutečně přihodilo, vyprávíš o

tom přátelům dlouhé příběhy,

převaluješ to v ústech, pohodlně

si to pospojuješ, takže když

přijde čas zaplatit zase nájem,

přinutíš se usednout k psacímu

stroji, nebo k zápisníku, a dostat

se přes to tak rychle, jak to jen

jde... a není to vůbec složité,

protože už máš celý příběh

hotový. Jak je to sestaveno, to

záleží na tom, jaký druh ocelové

pasti máš ve tvé staré hlavičce.

Zní to bombasticky, ale jedna

holka mi kdysi řekla, že mám

mozek jak ocelovou past, myslela

tím, že jsem ji zaskočil

prohlášením, které učinila před

hodinou, i když náš rozhovor

zabloudil milióny světelných let

od toho bodu...víš jak to myslím,

řekněme jako mozek právníka.

Všechno je to přirozeně

poskládané v mé hlavě, kromě

jazyka, který se v tom kterém

místě použije... A pokud jde o Na

cestě a Podzemníky, ne, tak

rychle už psát nedokážu...

Napsání Podzemníků během tří

nocí byl skutečně fantastický jak

atletický, tak duševní výkon, měl

bys mě vidět poté, co jsem byl

hotový... byl jsem bledý jako list

papíru, ztratil jsem patnáct liber

a v zrcadle vypadal hrozně.

Dneska píšu v průměru asi tak 8

000 slov najednou, uprostřed

noci, a pak znovu asi o týden

později, mezitím odpočívám a

oddechuji. Psaní doopravdy

nenávidím. Nebaví mě to, protože

nemůžu vstát a prohlásit, pracuji,

zavřít dveře, nechat si přinést

kávu a sedět tam utábořený jako

"literát", "dodržující svou

osmihodinovou pracovní dobu" a

tak mimo jiné zaplňující

polygrafický svět spoustou

nudného nenuceného blábolu a

nabubřelosti... nabubřelost je

skotské slovo pro vycpávání

polštáře. Neslyšel jsi nikdy

politika, používajícího 1 500 slov

pro vyjádření něčeho, co by mohl

říct přesně třemi slovy? Takže se

toho zbavím rychle, abych se sám

nenudil.

SAROYAN: Pokoušíš se obyčejně

vidět vše pronikavě a nepřemýšlet

o slovech - jenom zahlédnout vše

tak jasně, jak to jen jde, a pak

psát na základě pocitů? Třeba

jako v Tristesse?

KEROUAC: To zní jako v semináři

tvůrčího psaní na univerzitě v

Indianě.

SAROYAN: Já vím, ale...

KEROUAC: Jenom jsem se trápil

společně s tou nebohou dívkou a

pak, když upadla na hlavu a skoro

se zabila... pamatuješ si, jak

upadla na hlavu?... a byla úplně

zničená a vůbec. Byla to

nejkrásnější malé indiánské

kuřátko, jaké jsi kdy viděl. Říkám

Indiánka, čistokrevná Indiánka.

Esperanza Villanueva. Villanueva

je španělské jméno nevím ani

odkud - z Kastilie. Ale ona je

Indiánka. Takže je napůl Indiánka,

napůl Španělka... kráska.

Dokonalá kráska. Má kosti, kámo,

jenom kosti, kůži a maso. A v

knize jsem nenapsal, jak jsem ji

nakonec dostal. Chápeš? Jo.

Nakonec jsem ji dostal. Šeptala,

"Šššššššš! Ať to pán neslyší."

Říkala mi, "Uvědom si, že jsem

slabá a nemocná." A já na to, "Já

vím, píšu knihu o tom, jak jsi

slabá a nemocná."

BERRIGAN: Jak to, že jsi tuhle

část nepoužil v knize?

KEROUAC: Protože mi Claudova

žena poradila, abych to tam

nedával. Tvrdila, že by to celou

knihu zkazilo. Ale nebylo to

dobytí. Zhasla jako když zhasneš

světlo. Na M.M., to je morfium. A

vlastně jsem kvůli ní vyrazil na

dlouhou cestu z předměstí do

centra a do chudinské čtvrti... a

povídám, tady to máš.

Odpověděla, "Ššššš!" Píchla si... a

pronesla, Ach... teď je vhodná

doba. A já dostal svoje malé

mizerné číslo. Ale... určitě to bylo

ospravedlnění Mexika!

STELLA: Tady, čičí. Zase vyběhla

ven.

KEROUAC: Byla milá, líbila by se

ti. Její skutečné jméno bylo

Esperanza. Víš, co to znamená?

BERRIGAN: Ne.

KEROUAC: Ve španělštině naději.

Tristessa znamená ve španělštině

smutek, ale její skutečné jméno

znělo Naděje. A teď je vdaná za

policejního náčelníka v Mexico

City.

STELLA: To není tak úplně pravda.

KEROUAC: Tedy, ty nejsi

Esperanza - to ti teda řeknu.

STELLA: Ne, já vím, drahý.

KEROUAC: Byla to ta

nejvyzáblejší... a stydlivá... jako

tyčka.

STELLA: Je vdaná za jednoho z

důstojníků, jak jsi mi říkal, ne za

náčelníka.

KEROUAC: Má pravdu. Jednoho

dne ji zase pojedu navštívit.

STELLA: Jen přes mou mrtvolu.

BERRIGAN: Skutečně jsi Tristessu

psal, když jsi byl tehdy v Mexiku?

Nenapsal jsi ji později?

KEROUAC: První část je napsaná v

Mexiku, druhá část je napsaná...

v Mexiku. Tak je to. První část v

pětapadesátém, druhá v

pětašedesátém. Jaký to má

význam? Nejsem Charles Olson,

veliký umělec!

BERRIGAN: Jenom zjišťujeme

fakta.

KEROUAC: Charles Olson ti sdělí

veškerá data. Však to znáš.

Všechno o tom, jak našel

loveckého psa na pláži v

Gloucesteru. Uviděl někoho, jak si

ho honí na pláži... jak jí říkají?

Vancouver Beach? Dig Dog

River?... Dogtown. Tak se to

jmenuje, "Dogtown". No, tak

tohle je Shit-town (Posraný

město) nad Merrimakem. Lowellu

se říká Shit-town nad

Merrimakem. Nesložím báseň s

názvem Shit-town a nebudu

urážet vlastní město. Ale kdybych

měl šest stop a šest palců, mohl

bych napsat cokoli, že jo?

BERRIGAN: Jak teď vycházíš s

ostatními spisovateli? Píšeš si s

nimi?

KEROUAC: Dopisuji si s Johnem

Clellonem Holmesem, ale každý

rok míň a míň, jsem pořád línější.

Nestačím odpovídat na dopisy

svých fanoušků, protože nemám

sekretářku, které bych mohl

diktovat, která by to napsala na

stroji, sehnala známky, obálky, to

všechno... a nemám, co bych

odpovídal. Nestrávím zbytek

života úsměvy, třepáním rukou,

zasíláním

a

přijímáním

otřepaných frází, jako nějaký

kandidát na politickou funkci,

protože jsem spisovatel - musím

nechat svou mysl na pokoji, jako

Greta Garbo. Přesto, když musím

jít ven, nebo když mě nečekaně

někdo navštíví, všichni se bavíme

líp než fůra opic.

BERRIGAN: Co ti brání v práci?

KEROUAC: Brání v práci... ruší v

práci. To, co ubírá čas? Řekl bych,

že hlavně pozornost tajně

ambiciózních rádoby spisovatelů,

zaměřená ke "známému"

spisovateli (všimni si, že neříkám

"slavnému"), kteří mě navštěvují

nebo telefonují, se žádostí o

pomoc, která vlastně spadá do

povinností zatraceného literárního

agenta. Když jsem byl neznámý

mladý spisovatel, pokoušející se

prorazit, jak se tomu říká,

zařizoval jsem si své pochůzky

sám, honil se celé roky po

Madison Avenue, od jednoho

vydavatele k druhému, od agenta

k agentovi, a ani jednou během

svého života jsem nenapsal dopis

známému vydávanému autorovi a

nežádal o radu, o pomoc, a nebo,

jako je nebe nade mnou, neměl

takovou drzost, abych posílal

poštou své rukopisy nějakému

nebohému spisovateli, který by

sebou potom musel hodit, aby mi

je zaslal zpátky, dřív než ho

obviním, že mi krade nápady. Má

rada mladým autorům zní, aby si

našli svého vlastního agenta,

možná s pomocí svých

univerzitních profesorů (tak jako

já se dostal ke svým prvním

vydavatelům přes mého profesora

Marka Van Dorena) a vyřizovali si

sami své pochůzky neboli "věci",

jak se tomu slangově říká... Takže

v práci mi nebrání nic kromě

jistých lidí. Psaní podporuje noční

samota, "když celý širý svět se

ponořil do spánku".

BERRIGAN: Jaké místo a čas

považuješ pro psaní za nejlepší?

KEROUAC: Stůl v pokoji, vedle

postele, s dobrým světlem, od

půlnoci do svítání, jednoho

panáka, když jsi unavený, nejlépe

doma, ale pokud nemáš domov,

udělej si ho ze svého hotelového

pokoje, motelového pokoje či

bejváku: klid. ( Bere si harmoniku

a hraje. ) Kamaráde, já umím ale

hrát!

BERRIGAN: A co psaní pod vlivem

drog?

KEROUAC: Báseň 230 z Mexico

City Blues je napsaná čistě pod

vlivem morfia. Každý z veršů v té

básni byl složen za hodinu po tom

předcházejícím... v opojení z

velké dávky Emka. ( Hledá svazek

a čte)

Láska je rozmanitý krchov

úpadku

O hodinu později:

Rozlité mléko hrdinů

O hodinu později:

Zkáza hedvábných šátků

prachovou bouří,

O hodinu později:

Polibky hrdinů se zavázanýma

očima na hlídce,

O hodinu později:

Oběti vraždy připuštěné k

tomuto životu,

O hodinu později:

Kostlivci dohadující se o kosti a

klouby,

O hodinu později:

Rozechvělé maso vlídných

slonů, roztrhaných supy

(Vidíte, kde u mě Ginsberg kradl?)

O hodinu později: Představy

křehkých kolenních čéšek.

Řekni to, Saroyane.

SAROYAN: Představy křehkých

kolenních čéšek.

KEROUAC: Moc dobře. Strach z

krys nasycených bakteriemi. O

hodinu později: Studená naděje

Golgoty pro zlatou naději. Opakuj

to.

SAROYAN: Studená naděje Golgoty

pro studenou naději.

KEROUAC: To zní pěkně studeně.

O hodinu později: Vlhké podzimní

listy proti lodnímu dřevu, O

hodinu později: Křehký obrázek

mořského koníka z klihu...

Viděli jste někdy v oceánu malého

mořského koníka? Jejich tělo je

tvořeno klihem... cítili jste někdy

mořského koníka? Ne, zopakuj to.

SAROYAN: Křehký obrázek

mořského koníka z klihu.

KEROUAC: Ty budeš pokračovat,

Saroyane. Smrt způsobená

dlouhým zneuctěním.

SAROYAN: Smrt způsobená

dlouhým zneuctěním.

KEROUAC: Strašlivé okouzlující

bytosti, skrývající své pohlaví.

SAROYAN: Strašlivé okouzlující

záhadné bytosti, skrývající své

pohlaví.

KEROUAC: Části z Buddhova těla

zmrazené a mikroskopicky

rozřezané

V márnicích severu

SAROYAN: Hej, tohle nedokážu

říct. Části z Buddhova těla

zmrazené a mikroskopicky

rozřezané v márnicích severu.

KEROUAC: Jablka penisu určená k

setbě.

SAROYAN: Jablka penisu určená k

setbě.

KEROUAC:

Rozervané jícny

četnější než písek.

SAROYAN: Rozervané jícny

četnější než písek.

KEROUAC: Jako líbat mou kočku

na břiše

SAROYAN: Jako líbat mou kočku

na břiše

KEROUAC: Jemnost naší odplaty

SAROYAN: Jemnost naší odplaty

KEROUAC: Je to doopravdy syn

Williama Saroyana? To je

nádherné!

Vadilo by ti, kdybys to zopakoval?

BERRIGAN: Měli bychom ti položit

množství velmi přímočarých a

závažných otázek. Kdy jsi se

seznámil s Allenem Ginsbergem?

KEROUAC: Nejdřív jsem potkal

Clauda. A pak jsem poznal Allena

a potom jsem se seznámil s

Burroughsem. Claude se dostal

dovnitř po požárním únikovém

schodišti... dole na ulici se

střílelo - Prásk! Prásk! pršelo a má

žena povídá, přichází Claude. A v

tom vylézá po požárním schodišti

tenhle blonďatý chlapík, celý

mokrý. Ptám se, "Co se to děje,

co to k čertu má znamenat?"

Odpovídá, "Honí mě." Příštího dne

vchází dovnitř Allen Ginsberg a

nese knihy. Má šestnáct a

nastražené uši. Prohlásí, "Tedy

rozvaha je lepší částí udatnosti."

Odvětil jsem, "Ále ztichni. Ty

malý cucáku." Pak se dalšího dne

objevil Burroughs oblečený do

modrobíle proužkovaného obleku,

následovaný dalším maníkem.

BERRIGAN: Kterým maníkem?

KEROUAC: Byl to ten chlápek, co

skončil v řece. Ten maník z New

Orleansu, kterého Claude zabil a

hodil do řeky. Bodl ho dvanáctkrát

do srdce skautským nožem. Když

měl Claude čtrnáct, byl tím

nejkrásnějším blonďatým klukem

v New Orleansu. A vstoupil do

skautského oddílu... a náčelník

skautů byl obrovitý zrzavý

homosexuál, který chodil na

univerzitu v St. Louis, jak se mi

zdá.

A už předtím se zamiloval do

kluka, který vypadal přesně jako

Claude v Paříži. A tenhle chlápek

pronásledoval Clauda po celé

zemi; nechal ho vyhodit ze

soukromých škol v Baldwinu,

Tulane a Andoveru... Je to

buzerantský příběh, ale Claude

není přihřátý.

BERRIGAN: A co vliv Ginsberga a

Burroughse? Tušil jsi někdy, jakou

stopu vy tři zanecháte v americké

literatuře?

KEROUAC: Byl jsem rozhodnut

stát se "velkým spisovatelem", v

uvozovkách, jako Thomas Wolfe,

chápeš... Allen vždycky četl a psal

poezii... Burroughs hodně četl,

chodil sem a tam a pozoroval

různé věci... O vlivu, který jsme

měli jeden na druhého, se píše

pořád dokola... Byli jsme prostě

jen tři zajímavé postavy, v

zajímavém obrovském městě New

Yorku, v prostředí univerzit,

knihoven a kaváren. Spoustu

podrobností najdeš v Marnosti... v

Na cestě, kde se Burroughs

jmenuje Bull Lee a Ginsberg Carlo

Marx... v Podzemnících, kde jim

říkám Frank Carmody, respektive

Adam Moorad, i někde jinde.

Jinak řečeno, i když se nechci na

vás za tuto poctu zlobit, jsem tak

zaneprázdněn děláním rozhovorů

sám se sebou ve svých románech,

že nechápu, proč bych měl

bolestivě zadržovat dech každý z

posledních deseti roků, abych

každému, kdo se mě vyptává,

zopakoval to, co už jsem vysvětlil

ve svých knihách... (Stovky

novinářů, tisíce studentů.)

Nedává to smysl. A

není to tak důležité. Pokud má

vůbec něco smysl, tak je to naše

práce, a já nejsem hrdý na dílo

svoje, jejich nebo kohokoliv

jiného od dob Thoreaua a jemu

podobných, protože ještě není tak

staré, aby se člověk mohl cítit

jistě. Proslulost a veřejná zpověď

v psané podobě vyčerpává srdce,

se kterým jsi se narodil, věř mi.

BERRIGAN: Allen kdysi řekl, že se

naučil číst Shakespeara, že ho

nikdy nechápal, dokud neslyšel,

jak jsi mu ho předčítal.

KEROUAC:

Protože

v

předcházejícím životě jsem byl

Shakespearem.

Jak dlouhý zimní čas bylo mé

odloučení od tebe? Radosti

prchajícího roku... Co mrazu

zkusil jsem, co noci bez

rozdnění? Přesto léto se svým

vládcem, který

určuje jeho konec, položilo do

mé zahrady veliké hovno

A jedno prase za druhým se chodí

nasytit

a zničit mou polámanou horskou

past, i mou past na myši! A

zde na konci sonetu, musíš

rozhodně

zvolat, tara-tara-tara.....!!!!!!

BERRIGAN: To je spontánní

kompozice?

KEROUAC: Tedy, první část je

Shakespeare... a druhá půlka

byla...

BERRIGAN: Psal jsi někdy

spontánní sonety?

KEROUAC: Předvedu ti spontánní

sonet. Jak to tedy má vypadat?

BERRIGAN: Čtrnáct veršů.

KEROUAC: To je dvanáct veršů

plus

dva závěrečné. Tam předvedeš

svou těžkou artilerii.

Tu skotská ryba spatřila tvé oko a

všechny mé sítě zaskřípaly...

Musí se to rýmovat?

BERRIGAN: Ne.

KEROUAC:

Moje nešťastné popraskané ruce

poklesly

a zahlédl jsem papeže, jeho

divoké oko.

A maniaci s rozevlátými vlasy

chodící po mém pokoji

a naslouchající mému hrobu,

který se nerýmuje.

Sedm veršů?

BERRIGAN: To bylo osm veršů.

KEROUAC:

A veškeré orgony země se budou

plazit jako psi přes hroby v Peru

a také ve Skotsku.

To máme deset.

Přesto neměj strach, můj sladký

anděli

Tak je tvé dědictví pevně

zasazeno do mého.

BERRIGAN: To je docela dobré,

Jacku. Jak jsi to dokázal?

KEROUAC: Bez studia daktylů...

jako Ginsberg... setkal jsem se s

Ginsbergem... stopoval jsem

celou cestu zpět z Mexico City do

Berkeley a to je dlouhá cesta,

člověče, dlouhá cesta. Mexico

City přes Durango... Chihuahuu...

Texas. Vracím se ke Ginsbergovi,

jdu do jeho domku, povídám,

"Hej, zahrajeme si nějakou

hudbu"... on odpovídá, "Víš, co

budu dneska dělat? Hodím Marku

Schorerovi na stůl novou teorii

prozódie! O uspořádání daktylů u

Ovidia" ( Smích)

Radím mu, "Brzdi, kámo. Posaď se

pod strom, zapomeň na to a dej si

se mnou víno... a s Philem

Whalenem a Garym Snyderem a

se všemi povaleči ze San

Franciska. Nepokoušej se být

veliký učitel z Berkeley. Buď

jenom básníkem pod stromy... a

zazápasíme si a vyzkoušíme pár

chvatů." A on si přece jen nechal

poradit. Vzpomínal si na to.

Prohlásil, "Co budeš učit... máš

okoralé rty!" Souhlasil jsem,

"Samozřejmě, právě jsem přijel z

Chihuahuy. Tam dole je hrozné

vedro, tfuj! vyjdeš ven a malá

prasátka se ti otírají o nohy.

Tfuj!" A tak přichází Snyder s lahví

vína... a támhle jde Whalen a

tady zase jak se jen jmenuje...

Rexroth... a všichni... a tak jsme

zahájili básnické obrození v San

Francisku.

BERRIGAN: Jak to bylo s

Allenovým vyhozením z Kolumbie?

Neměl jsi s tím něco společného?

KEROUAC: Ach, ne... nechal mě

spát u sebe v pokoji. Za to ho z

Kolumbie nevyrazili. Poprvé, co

mě nechal spát ve svém pokoji a

kluk, který tam spal s námi, byl

Lancaster, pocházející z Anglie z

rodu Bílé nebo Červené růže. Ale

dovnitř přišel jakýsi kluk... kluk,

který byl šéfem na patře a myslel

si, že se pokouším Allena dostat,

ale Allen už napsal v novinách, že

jsem tam nespal, protože bych

chtěl ojet já jeho, ale protože se

on pokoušel vyspat se mnou. Ale

ve skutečnosti jsme opravdu

jenom spali. Potom si sehnal

bejvák... měl tam nějaké kradené

věci... a taky párek zlodějů, Vicky

a Hunckeho. A všechny je zašili

kvůli kradenému zboží, pak tam

bylo nějaké převrácené auto a

Allenovy rozbité brýle, všechno to

najdeš v Jde se Johna Holmese.

Allen Ginsberg se mě ptal, když

mu bylo devatenáct, neměl bych

si změnit jméno na Allen Renard?

Změníš si jméno na Allen Renard a

nakopu tě rovnou do koulí! Drž se

Ginsberga... a on to udělal. To je

jedna z věcí, které se mi na

Allenovi líbí. Allen Renard!!!

BERRIGAN: Co vás všechny v

padesátých letech spojilo

dohromady? Co se zdá být tím

jednotícím prvkem "Beat

Generation"?

KEROUAC: Ále, beat generation

byla jenom fráze, kterou jsem

použil v rukopise Na cestě v roce

1951, abych označil chlapíky jako

byl Moriarty, ženoucí se v autech

napříč zemí a vyhledávající

rozličná zaměstnání, přítelkyně a

vzrušení. Poté se toho chopily

levičácké skupiny na západním

pobřeží a překroutily to do

termínů jako "beatnická vzpoura"

a "beatnické povstání" a

podobných nesmyslů; potřebovaly

jednoduše nějaké mládežnické

hnutí, které by mohly využít k

vlastním politickým a sociálním

cílům. S ničím z toho jsem neměl

nic společného. Byl jsem hráčem

fotbalu, student univerzity se

stipendiem, námořník na

obchodních lodích, železniční

brzdař na nákladních vlacích,

redaktor scénářů, sekretář... A

Moriarty-Cassady byl skutečně

kovbojem na ranči Dava Uhla v

New Raymeru v Coloradu... Co je

tohle za beatnika?

BERRIGAN: Pociťovali jste mezi

beatnickou partou nějakou

vzájemnou "příbuznost"?

KEROUAC: Pocity vzájemnosti byly

vyvolávány hlavně stejnými

osobami, o kterých už jsem se

zmiňoval, jako je Ferlinghetti,

Ginsberg; myslí velmi socialisticky

a chtějí, aby všichni žili v

nějakém druhu fanatického

kibucu, solidaritě a tak dál. Já byl

samotář. Snyder není jako

Whalen, Whalen není jako

McClure, já nejsem jako McClure,

McClure není jako Ferlinghetti,

Ginsberg není jako Ferlinghetti,

ale určitě jsme se všichni dobře

bavili nad lahví vína. Znali jsme

tisíce básníků, malířů a džezových

muzikantů. Neexistuje žádná

"beatnická parta", jak říkáš... co

třeba Scott Fitzgerald a jeho

"ztracená parta", zní to správně?

Nebo Goethe a jeho "parta

Wilhelma Meistera"? To téma je

nudné. Podej mi tu sklenici.

BERRIGAN: Takže, proč se

začátkem šedesátých let rozešli?

KEROUAC: Ginsberg se začal

zajímat o levicovou politiku...

prohlašuji to podobně jako Joyce,

když řekl Ezrovi Poundovi v roce

1920, "Neotravuj mě s politikou,

jediné co mě zajímá, je styl."

Kromě toho mě nudí nová

avantgarda a k oblakům mířící

senzualismus. Čtu Blaise Pascala a

dělám si poznámky o náboženství.

Rád se teď motám okolo

neintelektuálů, jak bys je mohl

nazvat, a nechci, aby mě někdo

donekonečna obracel na nějakou

víru. Teď dokonce během

happeningů

začali

s

ukřižováváním kuřat, co přijde

jako další krok? Skutečné

ukřižování člověka... Beatnická

skupina se rozešla, jak říkáš,

začátkem šedesátých let, každý

šel svou cestou a tohle je má

cesta: domácký život, tak jako na

začátku, s malým flámem v

okolních barech jednou za čas.

BERRIGAN: Co si myslíš o jejich

snahách v současnosti? Allenova

radikální politická angažovanost?

Burroughsovy metody střihu?

KEROUAC: Jsem zaměřen

proamericky a zdá se, že radikální

politická angažovanost směřuje

jiným směrem... Tato země

poskytla mé kanadské rodině více

či méně dobrou šanci, a my

nevidíme žádný důvod k jejímu

ponižování. Pokud jde o

Burroughsovu metodu střihů, přál

bych si, aby se vrátil zpět k těm

děsně zábavným historkám, které

psával, a k těm úžasně ostrým

miniaturám z Nahého oběda. Střih

není nic nového, ta ocelová past v

mé hlavě vlastně vytváří mnoho

střihů během pohybu kupředu...

tak jako mozek kohokoliv jiného v

průběhu hovoru, přemýšlení nebo

psaní... Je to jen starý

dadaistický trik a jakýsi druh

literární koláže. Přesto dosahuje

některých

pozoruhodných

výsledků. Mám rád, když se

vyjadřuje elegantně a logicky a

proto se mi nelíbí střih, který nám

má asi ukázat, že mozek je

bláznivý. Samozřejmě, že myšlení

je potrhlé, jak každý může zjistit,

když je v halucinogenním opojení,

ale jak podat vysvětlení

potřeštěnosti tak, aby se to dalo

pochopit v každém okamžiku

běžného denního života?

BERRIGAN: Co si myslíš o hippies a

o lidech okolo LSD?

KEROUAC: Už se mění, nedokázal

bych to nějak posoudit. A nemají

všichni stejné názory. The Diggers

jsou jiní... každopádně neznám

žádného hippie... myslím si, že se

domnívají, že jsem šofér

náklaďáku. A to já jsem. Co se

týče LSD, je škodlivé pro lidi, v

jejichž rodinách se vyskytla

srdeční porucha. ( Shazuje

mikrofon z podnožky... znovu ho

na ni staví.)

Máš nějaký důvod, proč bys mohl

vidět něco pozitivního na této tvé

smrtelnosti?

BERRIGAN: Promiň, nevadilo by ti,

kdybys to zopakoval?

KEROUAC: Prohlásil jsi, že máš v

žaludku malou bílou bradku. Proč

je ve tvém smrtelném břiše malá

bílá bradka?

BERRIGAN: Nech mě o tom

přemýšlet. Vlastně je to malý bílý

prášek.

KEROUAC: Malá bílá pilulka?

BERRIGAN: Je to dobré.

KEROUAC: Dej mi.

BERRIGAN: Měli bychom počkat,

až se to tu trochu uklidní.

KEROUAC: Souhlasím. Ten malý

bílý prášek je malá bílá bradka ve

tvé smrtelnosti, která ti radí a

oznamuje, že ti v hrobech v Peru

narostou dlouhé nehty.

SAROYAN: Cítíš se být ve středním

věku?

KEROUAC: Ne. Poslouchej, blížíme

se ke konci pásku. Chtěl bych tam

ještě něco přidat. Zeptej se mě,

co to znamená Kerouac.

BERRIGAN: Jacku, vysvětli mi

ještě jednou, co to znamená

Kerouac.

KEROUAC: Tak, Kairn. K(nebo C)A-

I-R-N. Co je to kairn? Hromada

kamení. Teď Cornwall, kairn-wall

(zeď z kamenů). Dále, kern, tedy

K-E-R-N má stejný význam jako

Kairn, Kern, Kairn. Ouac znamená

jazyk něčeho. Takže Kernuac

rovná se jazyk Cornwallu. Kerr,

což je jako Deborah Kerr... ouack

znamená jazyk vody. Protože Kerr,

Carr, apod., značí vodu. A Kairn

představuje hromadu kamení.

Kupa kamení žádný jazyk

neobsahuje. Kerouac. Ker-voda,

ouac-jazyk něčeho. A máme tady

podobnost se starým irským

jménem, Kerwick, což značí

korupci. A je to jméno

cornwallské, což vlastně znamená

kairnské. A podle Sherlocka

Holmese to vše pochází z Persie.

Ty samozřejmě víš, že on

nepochází z Persie. Nepamatuješ

si, jak se

Sherlock Holmes vypravil s

doktorem Watsonem, aby vyřešil

případ ve starém Cornwallu a

když se mu to podařilo, prohlásil,

"Watsone, jehla! Watsone,

jehla..." Řekl, "Rozluštil jsem tady

v Cornwallu tenhle případ. Teď si

můžu klidně sednout, rozvažovat

a číst knihy, které mi objasní...

proč jsou lidi z Cornwallu, jinak

známí jako Kernuakové nebo

Kerouakové, perského původu.

Podnik, do kterého se chystám

pustit," prohlásil poté, co si dal

svou dávku, "je naplněn

pozoruhodným nebezpečím a není

vhodný pro dámu ve vašem

choulostivém věku". Vzpomínáte

si na to?

MC NAUGHTON: Já si na to

vzpomínám.

KEROUAC: McNaughton si na to

pamatuje. McNaughton. Myslíš si,

že bych zapomněl na jméno

nějakého Skota?

~

Ted Berrigan

:

Interview s Jackem Kerouakem pro Paris

Review

:

Z anglického originálu vydaného v

revui The Paris Review roku 1968

přeložil

Dušan

Krejčí.

Typografickou úpravu a sazbu

navrhla Markéta Pučoková.

Obálku navrhl Petr Palarčík.

Vydalo nakladatelství Votobia v

Olomouci roku 1996 jako 74.

svazek edice Malá díla, kterou

redigují Petr Mikeš a Pavel

Šaradín.

ISBN 80-7198-129-X

Ve volné edici Malá díla dosud

vyšlo:

1. F. Nietzsche Filosofie v tragickém

období Řeků

2. F. Nietzsche Duševní aristokratismus

3. T. Mann Schopenhauer

4. A. Schopenhauer Génius, umění, láska,

světec

5. M. Buber Cesta člověka podle

chasidského učení

6. M. Buber Obrazy dobra a zla

7. J. Loreilhe Léon Bloy

8. O. Wilde Intence

9. M. Scott Peck Meditace

10. R. Thákur Česání ovoce

11. F. Nietzsche Soumrak model

12. T. de Quincey Vražda jako krásné umění

13. A. Schopenhauer Metafysika lásky a hudby

14. R. Guardini Těžkomyslnost a její smysl

15. F. X. Šalda O tzv. nesmrtelnosti díla básnického

16. F. Schiller Estetická výchova

17. F. Nietzsche O životě a umění

18. F. Nietzsche Antikrist

19. V. Černý Rasismus, jeho základy a

vývoj

20. A. Schopenhauer Spisovatelům a

čtenářům

21. H. Bergson Duše a tělo

22. J. B. d'Aurevilly Hostina Atheistova

23. W. B. Yeats Eseje I.

24. W. B. Yeats Eseje II.

25. J. W. Goethe Pohádka o zeleném hadu

a krásné Lilii

26. C. Głombik Český novotomismus

třicátých let

27. O. Wilde De profundis

28. L. Klíma Traktáty a diktáty

29. W. B. Yeats Objevy

30. Seneka vychovatel a utěšitel

31. Cioran Sylogismy hořkosti

32. M. Maeterlinck Smrt

33. L. Klíma Boj o vše

34. O. Wilde Epistola in carcere et vinculis

35. R. M. Rilke Rodin

36. J. Máchal Bájesloví slovanské

37. Boëthius Filosofie utěšitelka

38. J. Kelemen Budoucí Altamira

39. A. Dvořáčková Obrysy osobnosti Jiřího

Kuběny

40. B. Leýmian Druhá smrt

41. B. Kubišta Úvahy

42. A. Brunner Řeč jako počáteční

východisko teorie poznání

43. Myšlenky Boženy Němcové

44. F. M. Dostojevskij Deník spisovatelův

45. Molière Nesmrtelná slova

46. L. van Beethoven Dopisy, myšlenky,

vzpomínky

47. Ch. Bukowski Tvrdí hoši píšou básně

48. J. B. d'Aurevilly Listy Trebutienovi

49. Hölderlin a Diotima

50. J. Durych Obrazy

51. H. James Listiny Aspernovy

52. L. Andrejev Fixní idea

53. Malířské rozpravy Mnicha Okurky

54. F. Kafka Popis jednoho zápasu

55. R. Gómez de la Serna Zázračný lékař

56. J. L. Borges Zrcadla jsou zvláštní věc

57. Interview s Allenem Ginsbergem

pro Gay Sunshine

58. M. Proust Myšlenky

59. A. Tucker O dětské oběti

60. S. Kierkegaard Současnost

61. L. Ferlinghetti Mexická noc

62. A. Ginsberg Velký marihuanový švindl

63. M. Tullius Cicero Předtuchy a výstrahy

64. R. Lawless Co je to kultura

65. G. Locklin Charles Bukowski: stoprocentní tip

66. Největší hity Timothyho Learyho 1

67. Moudrost stoika Epikteta

68. Jaromír Typlt Rozžhavená kra

69. A. Wajda Moje filmy

70. G. Orwell V břiše velryby

71. A. Debeljak Soumrak idolů

72. Největší hity Timothyho Learyho 2

73. P. Mikeš Básně v próze

74. T. Berrigan Interview s Jackem

Kerouakem pro Paris Review