JACK KEROUAC

MAG

1.

d da a já

V život m nem l nikdo rád, jako se mám rád já - jen máma, a ta um ela (m j d da je tak starej, že si

klidn vzpomene, co bylo p ed sto lety, a co se stalo minulej tejden nebo v era, to neví). Táta zmiznul už tak

dávno, že nikdo ani neví, jak vypadal. M j brácha chodil každou ned li ve svým novým obleku na starou

silnici kus p ed domem a d da a já jsme si hov li na verand a povídali a houpali se, ale bráchu tohle

nebavilo a jednou se zdejch a už se nevrátil.

Když jsme zbyli sami, d da ek, že se postará o prasata a já že p jdu spravit támhleten plot, a ek: „Já

vid l Pánaboha, jak p išel krz ten plot, a je to už sto let a Von p íd zas.“ Pak si to p isup la teta Gastónie a

ekla, že je to tak, že tomu taky v í, ona že vid la Hospodina víckrát, než se to dá spo ítat, po ád se

k ižovala a povídá:

„Tohle všecko je jak evangelium a je to svatá pravda, ale malý Magazín '38 Jackson“ (tím myslela m )

„musí jít do školy a nau it se íst a psát,“ a d da se jí kouk p ímo do o í, jako by jí tam cht l plivnout

tabákovou mou ku, a odpov d l: „Proti tení a psaní nic nemám,“ tak to ek, „ale ta vaše škola neni

Pánaboha, a von pak už nevopraví žádnej plot, nikdá nevopraví st nu nachýlenou.“

No do školy jsem šel, a když jsem se odpoledne vrátil dom , vid l jsem, že nikdo nikdy nebude v d t,

odkud jsem, jestli tomuhletomu íkaj Severní Karolína. Mn to jako Severní Karolína v bec nep ipadalo.

ekli, že jsem ten nejtmav jší a nej ern jší kluk, co kdy do ty školy p išel. Tak tohle jsem v d l odjakživa,

pon va jsem u našeho domu vid l bílý kluky a vid l jsem r žový kluky a modrý kluky a zelený kluky, já

vid l oranžový a pak i erný, ale v život jsem nevid l n koho tak ernýho, jako jsem já.

No, nikdá jsem si s tím hlavu nelámal a užil jsem si svý, a když jsem byl malej prcek, d lal jsem

povedený bábovi ky, až jsem vid l, že fakt d sn smrd j, a d da na verand se zatím usmíval a bafal ze svý

starý zelený fajfky. Jednou šli kolem dva bílý kluci a ekli, že jsem fakt ernej, jak bejvaj negerský haranti.

No, ek jsem, že tohle teda vím. ekli, že je jim jasný, že jsem moc malej smrad na to, na co by m mohli

pot ebovat (co to bylo, už te nevím), a já ek, že ta žába, co mu kouká zpod ruky, je fakt p kná. On, že to

p ej není žádná žába, ale ROPUCHA, a ek to ROPUCHA, jako bych si snad m l sednout na zadek, ek to

tak samoz ejm a nahlas. Pak zmizeli za kopec vzadu za d dovým pozemkem. Takže jsem v d l, že oni jsou

Severní Karolína a že jsou ropucha, a v noci se mi o tom zdálo. Na k ižovatce m l krám pan Dunaston a

každej požehnanej ve ír m tam nechal sed t na schodech se starým honícím psem a já poslouchal to

bezvadný zpívání z rádia; bylo to úpln normální a p itom tak p kný, a nau il jsem se jednu, dv , no prost

pár t ch písni ek a zpíval jsem je. Jednou si to p ihnal pan Otis ve svým bouráku, koupil mi dv flašky

limonády a já vzal jednu dom d dovi: ten ek, že pan Otis je teda fajnovej lov k a že znal jeho tátu a tátu

jeho táty, co žil ur it už p ed sto lety, a že to byli dobrý lidi. No, tohle jsem v d l, a tak jsme si

pochvalovali, jak ta lim a p kn šumí v puse. Každej m že vid t, jak jsem si tenkrát užil.

No, a tady se to všecko stalo. D d v d m byl celej nahnutej a málem na spadnutí, stlu enej z

na ezanejch prken, na ezanejch, když ješt byly erstvý z lesa, a te už byly ztrouchniv lý jako n jakej

sešlej pa ez a uprost ed p kn vyboulený. St echa jako by užuž m la sklouznout z trám a žuchnout d dovi

rovnou na hlavu. Ten si toho ani nevšim a dál sed l a houpal se. Vnit ek domu byl prázdnej a vyschlej jak

zvadlej kuku i nej klas, a zrovna tak hrbolatej a sešlej a p itom jen hladil, když jsem byl naboso, no sami

byste vid li, kdybyste to zkusili. Spali jsme s d dou na velký rozvrzaný posteli a m li jsme spoustu místa,

tak byla veliká. Pes spal ve dve ích. Nikdá jsme je nezavírali, dokud nep išla zima. Já nasekal d íví, d da s

ním zatopil v kamnech. Sed li jsme a jedli hrách a n jakou zeleninu a maso a já si dal VRCHOVATOU lžíci

a nacpal jsem se až k prasknutí - když toho bylo dost. Teta Gastónie nám ob as p inesla jídlo, tuhle n co,

támhle n co, minulej tejden, snad i p íští m síc. Nosila maso, chleba, od ezky slaniny. D da p stoval na poli

hrách a u plotu m l kuku ici, a pak jsme dali prasat m ty zbytky, který jsme museli vyplivnout, protože

nešly rozkousat. Pes se taky najed. D m byl uprost ed pole. Kus dál vedla silnice, taková udusaná píse ná

cesta plná kamínk , a po ní si to vykra ovali mezkové a tu a tam kolem projelo veliký auto a za ním

obrovskej mrak, kilometr do vejšky; já to všude cejtil a íkal jsem si: „Copak by to proboha nezvlád kapku

ist jc?“ Pak jsem si odfrk, pchuch! No a támhlenc na k ižovatce je krám pana Dunastona a pak borovej les

a každý ráno tam sedí na v tvi vrána a dopaluje se krá-a, krá-ak! a já ud lám krá, krá, krá, krá! - zrovna jak

ona a za nu se smát, pokaždý m to za ne lochtat, chi, chi, chi. Na druhý stran je trafika bratra pana

Dunastona a velikánskej d m, ve kterým bydlí pan Otis; uprost ed pole stojí d m sle ny Bellový a sle na

Bellová je nejspíš tak stará jak d da a kou í fajfku zrovna jak on. Sle na m má ráda. Každej ve er jdou

všichni v tomhle a v támhletom a ve všech domech spát a jediný, co m žete slyšet, je sova - uhú-u, uhú-u - v

lese a ty netopej i - jik! jik! jik! - a vytí ps a cvrkot cvr k ve tm . Pak se ješt od M STA ozve lokotka, š-

š-š-š. Jedin není slyšet pavouka, jak souká pavu iny. Vždycky když jdu do k lny, zapletu se do nich, a

sotva si je ut u, ten pavouk mi up ede nový. Naho e na nebi svítej stovky blikotavejch hv zdi ek a tady na

zemi je mokro, jako by pršelo. Jdu do postele a d da íká: „Nestu m t ma fajfkama, kluku jeden!“, ale za

chvilku mám nohy suchý a už jsem pod dekou. Pak ješt vidím oknem hv zdy a usnu, jako když m do vody

hodí. Takže každý m že vid t, jak jsem si tenkrát užil?

2.

co se stalo

Chudák d da, jednou ráno v bec nevstal, a pak p išli všichni od tety Gastónie a íkali, že z ty bídy

umírá. Položil jsem si hlavu k d dovi na polštá a ON mi ekl, že to není pravda. A za al k i et na Pánaboha,

a už jsou všicky z domu pry , všicky krom toho hodnýho honícího psa. Pes k u el pod postelí a lízal

d dovi ruku. Teta Gastónie ho vyhnala ven: „Huš, ty pse jeden!“ Teta Gastónie mi umyla u pumpy pusu. A

nacpala mi do ucha kus hadru, celý mi ho ucpala, pak tam str ila prst a to í a to í, až jsem z toho málem

um el. No, bre el jsem. D da taky bre el. Kluk tety Gastónie se rozb h a utíkal po silnici po ád pry a

najednou, sotva za chvili ku, tu ten tetin kluk letí zpátky, tak strašn rychle, že jsem ješt v život nevid l

nikoho tak upalovat. Pak se objevil pan Otis ve svým velikým autu a zastavil t sn p ed naším domem. Byl

hrozn vysokej a m l žlutý vlasy a p edstavte si, on si m všim a povídá: „Hm, copak se s tebou asi stane,

špunte?“

Pak vzal d du za ruku, kouk mu na b lmo a zalovil v erný brašn , našel takovou tu v c na poslouchání

a poslouchal a všichni se k n mu naklonili a poslouchali taky; teta Gastónie plácla svýho kluka a odehnala

ho. Pan Otis už cht l za ít o ukávat d du jednou rukou, kterou si dal p es tu druhou, co m l na n m

položenou, když tu se na sebe s d dou podívali, moc smutn , a pan Otis p estal. „Ach, d do,“ ekl pan Otis.

„Jakpak jste se celou tu dobu m l?“ A d da se usmál, až mu bylo vid t i zažloutlý zuby, a povídá a p itom se

pochechtává: „Támlenc je ta fajfka, je to moc dobrá fajfka,“ a mrk na pana Otise. Nikdo nev d l, pro to

íká, ale pan Otis, ten to v d l, a d da se tak smál, že se rozklepal jako strom, když po n m leze va ice. Pan

Otis se zeptal: „Kde?“ a d da ukázal na polici a po ád se pochechtával, m l z pana Otise takovou radost. No,

d da m l pana Otise vždycky moc rád. Pan Otis výtah tu fajfku, co o ní mluvili, byla naho e na polici, tak

vysoko, že jsem ji ani nemoh vid t. Byla z kuku i ný d en a byla to ta nejv tší a nejlepší fajfka, co d da

ud lal. Pan Otis se na ni smutn díval, tak hrozn smutnýho jsem ho ješt nevid l. ek: „P t let,“ a to bylo

všecko, protože tehda vid l d du naposled a d da to v d l.

Za chvilku d da usnul a všichni tam po ád stáli a mluvili jeden p es druhýho, že jsem až nemoh

pochopit, jak p i tom n kdo m že spát, a íkali tohle. íkali, že d da je moc nemocnej a ur it um e, a co

p ej se mnou, s malým Magem, no co p ej se mnou maj d lat? Teta Gastónie a její kamarádka sle na

Jonesová, no ty se navyvád ly, bre ely až hr za, protože m ly d du rádi jak já, a tetin kluk, ten taky bre el a

taky ty malí prckové, co se sem p išli podívat ze silnice a stáli te ve dve ích. Venku k u el honicí pes a

cht l dovnit . Pan Otis všem ek, aby se už netrápili a ned lali si starosti, že p ej d da se možná brzo

uzdraví, ale protože on si tím není tak stoprocentn jistej, dohlídne na to, aby d du vzali do nemocnice, tam

prej mu bude dob e. Všichni souhlasili, že to takhle bude nejlepší, a byli panu Otisovi vd ný, protože on

všecko zaplatí a pokusí se za ídit, aby se d da zas uzdravil. „A s tím chlapcem,“ oto il se pak na tetu

Gastónii „Jste si jistá, že váš manžel a otec s vámi budou souhlasit, abyste se o n j starali?“ Propána, já

bre el, když jsem to slyšel. Propánajána, jak já bre el, když vzali chudáka d du a nesli ho k autu jak

n jakýho starýho p ejetýho psa, položili ho na zadní sedadlo a odvezli do nemocnice. Bre el jsem; teta

Gastónie zav ela d dovy dve e a d da, ten je nikdá nezavíral, ani jednou jedinkrát za sto let je nezav el! Z

toho hroznýho strachu se mi ud lalo špatn , nejrad j bych se byl skulil na zem, vyhrabal si díru a tam bych

bre el, schovanej, protože v život jsem nevid l nic jinýho než náš d m a d du, a oni m te z toho

prázdnýho domu táhnou pry a d da umírá a nem že si nijak pomoct. Ach bože, a já si pamatuju, co íkal o

tom plotu a o Pánubohu, o panu Otisovi a o mejch mokrejch nohách, pamatuju si ho tak strašn živ a on je

zatím tak daleko, bre ím a všech se bojím.

3.

d m tety gastónie

No, odvedli m po silnici k domu tety Gastónie, byl to velikánskej starej p ecpanej d m, protože jich

tam bydlí jedenáct nebo dvanáct, od toho nejpr av jšího mimina až po d du Jelkeyho, kterej d epí vevnit a

je úpln starej a slepej. Ten d m se v bec nepodobal domu mýho d dy. M l dokola samý okna a velkej

cihlovej komín a verandu, která vedla kolem celýho domu. Na ní byly židle a melounový slupky a na

prknech na podlaze plno písku, že se tomu lov k nemoh ani vyhnout. Teda v život jsem nevid l takovejch

much jak v tom dom ! Ne, tady jsem já bejt necht l. Na dvo e byly stromy a t ešn a p kná houpa ka, jenže

tam po ád k ouralo a pišt lo dobrejch šest nebo sed m d tí - a ani prasata tam nem li tak p kný, jako je m l

m j d da. A v život jsem nevid l takovou nudu! Ne, tady jsem já z stat necht l. V noci jsem ani nem l kde

spát, mohl jsem si lehnout jen do ty jedny postele, kde už byli t i, ne-li ty i kluci, a já stejn nem žu usnout,

když mi n kdo cpe lokty do pusy.

D dy Jelkeyho jsem se hrozn bál, pon va on jednou ek: „P ive te sem toho kluka!“, a když m

p ivedli, chyt m za ramena a díval se na m jedním velkým žlutým okem, který chudák ani nev d lo, kam

se vlastn má koukat, díval se n kam nad mou hlavu a nic nevid l. Druhý oko už nem l, to, co po n m

zbylo, se mu schovalo n kam dovnit hlavy. Ten d da vlastn žádný o i nem l. Zhurta m ap - a bolelo to,

a pak ek: „Tak todle je ten kluk. No, vztáhnu na n j svou ruku jen jedenkrát za den.“ P ib hla teta Gastónie

a odtáhla m . „Pro musíš toho chlapce proklínat, když už jsi každýho sedumkrát proklel. Vždy je to dít ,

nem že za to, co ti jeho táta proved s o ima.“ A d da Jelkey za al k i et: „D ívejc než um e, vztáhnu na n j

svou ruku sedumkrát, a nikdo mi v tom nezabrání!“

„Tak to teda ne,“ rozk ikla se teta Gastónie a strejda Sim, to je tetin muž, ji musel odvíst pry a já, já

výb h ven a schoval jsem se na dvo e, fakt jsem se bál, že se d da Jelkey zase nap áhne a že m chytí.

Kdepak, mn se tetin d m nelíbil, v bec ne!

Když se jedlo, všichni sed li u stolu, jen ten záke áckej d da Jelkey jed v rohu na kolenou, poslouchal,

jak se ostatní baví, a najednou povídá: „To seš ty, chlap e?“ a myslel tím m . Schoval jsem se za tetu

Gastónii. „Po sem, kluku, vztáhnu na tebe ruku podvakrát. Pak mi zbydou už jen tyry rány - a nakonec

splatíš kletbu.“ „Neposlouchej v bec, co povídá,“ ekla mi teta Gastónie. Strejda Sim nic ne íkal, nikdy se

na m ani nepodíval, a já se tak bál a bylo mi špatn , no, myslím, že bych to v tetiným dom dlouho

nevydržel a šel bych rad j um ít do lesa, tak jsem byl neš astnej a smutnej. Teta Gastónie povídala, že jsem

byl nemocnej a zhub se o p t kilo, no vypadal jsem hrozn , byl jsem moc slabej a celej den jsem ležel v

prašný hlín . „Pro pak tu plá eš v tom blát ?“ ptala se.

„A máš pak celou pusu upatlanou?“ Ot ela mi bláto z pusy. Teta Gastónie, ta za to v bec nemohla, to

všechno ten d da Jelkey a strejda Sim a ty d ti, co po mn házely pískem. A nikdo m nevzal za d dou do

nemocnice. „Ach bože, musím už p estat s tím brekem.“

D da Jelkey, ten se zas náp ah z okna a chyt m a tolik to bolelo, že jsem pad na zem jak mrtv j; d da

k i el a radoval se: „Tak te konc sem toho kluka chyt a vztah na n j ruku už podvakrát!“ Pak povídá,

povídá: „T i! - tyry! - a teta Gastónie mu m vyškubla, tak prudce, že jsem upad. „Já vid l znamení, když

sem se po tom hajzlíkovi náp ah!“ je el d da Jelkey. „A te ka už to bude je t ikrát.“ Teta Gastónie se dala

do breku, padla na postel a za ala sebou mlátit a já nevím co; všecky d ti se rozutíkaly po silnici pro strejdu

Sima, kterej byl na poli s mulou, a strejda Sim p íb h. Propána, potom ten starej d da Jelkey p išel na

verandu a hledal m , rozp áh ruce a šel rovnou tam, co jsem stál, jako by v bec nebyl šlép j - ale pak škobrt

o židli, vykvik a padal, až sebou bouchnul o zem. Všichni ud lali: „Áách!“ Strejda Sim d du zdvih, odnes

ho dovnit a uložil do postele; d da sípal. Strejda Sim ek bráchancovi, aby m vzal ven; tak jsme s

bráchancem stáli venku a slyšeli jsme strejdu Sima a tetu Gastónii, jak na sebe k i ej.

„Pro chceš mít toho fakana v dom , dyž na n m leží kletba, ty bláznivá ženská?“ k i el strejda Sim. A

teta Gastónie se po ád modlila: „Ach Bože, vždy je to jen dít , nikomu nic neud lal, pro by m l B h

uvrhnout hanbu a zmar na hlavu nevinnýho beránka a úpln malilinkatýho d cka.“ „Do toho, co si rozhodne

B h, mi nic nejni!“ k ik strejda Sim. Teta Gastónie zas na to: „Pane Bože, jeho krev je má krev a krev mé

sestry je má krev, ach Bože, drahý Ježíši, vysvobo nás z h íchu, vysvobo mýho muže z h íchu, vysvobo

mýho tchána z h íchu, vysvobo my d ti z h íchu a Bože, drahý Bože, vysvobo M , Gastónii Jelkeyovou,

z h íchu.“ Strejda Sim vyšel na verandu, kouk na m tím nej ern jším pohledem a šel pry , pon va teta

Gastónie te promodlí celou noc a on k tomu nemá co íct. D da Jelkey usnul.

No, bráchanec je starší než já, vzal m s sebou kousek po silnici a ukázal mi v dálce M STO, protože

v d l, jak jsem opušt nej a smutnej. „Dneska je sobota, dnes ve ír se všicky zhulej, jdou támdlenc do

M STA a trsaj rokec, to voni d laj, panejo,“ povídá.

„Co to znamená trsaj rokec?“ zeptal jsem se. „Ty ti tam maj muziku, že prost za neš jan it, zpíváš a

veš a tancuješ jak divej! Panejo, já to tam v sobotu vid l, dal sem si prase na rožni a táta, ten ti vyžah celou

flanderu, taklenc -“ a bráchanec hodil hlavou dozadu, m l velikou, úpln nejv tší hlavu, jo, ukázal mi to a

pak: „Tchjéé!“ - chyt se rukama za ramena a za al skákat kolem dokola, aby mi to všecko p edvedl.

„Todlenc je to tancování. Ale ty nem žeš nikam jít, protože na tob leží kletba.“ Tak jsme s bráchancem šli

ješt kousek a tam se objevily ty sv tla M STA, který jsem nikdá p edtím nevid l. Usadili jsme se na

jabloni a všeci ko jsme m li jak na dlani. Ale já byl smutnej, že tohle mi moc nepomohlo. Propána, co mi

v bec bylo do n jakýho m sta?

Tak jsme se rozd lili, bráchanec šel dál a já se támhletudy vyškrábal zpátky do lesa, potom jsem slez z

kopce ke krámu pana Dunastona a poslech si v rádiu zas n jaký zpívání. Pak jsem si to namí il po silnici k

domu mýho d dy. Všude tam bylo ticho a prázdno, no nikdo by se to asi nedov d l, ale já moh klidn um ít

a z stat tam mrtv j jak kámen. U d dovejch dve í vyl náš starej honící pes, ale on tu te nebydlí a já tu taky

nebydlím, v bec nikdo tady nebydlí a pes vyl, div se nepominul.

Už n kdy p ed sto lety vid l m j d da Pánaboha p ijít krz ten plot a te ka musí umírat v nemocnici a

žádnej plot a v bec nic už nikdy neuvidí. Tak se ptám Pánaboha: „Pro s to chudákovi d dovi ud lal,

Panebože?“

Už si nem žu vzpomenout na nic o tetiným dom ani na to, co se tam ješt stalo.

4.

jak pro m p išel brácha

Kluk jak já, d do, nemá, kde by hlavu složil, dokava nez stane tam, co je; já teda u tety Gastónie dál

z stávat necht l, jenže jsem nem l v bec kam jít, moh jsem spát jen v tetiným dom . Tak jsem se loudal

zpátky p es ten ernej les, panejo, a najednou vidím tetu Gastónii, ekala na m s olejovou lampou v

kuchyni. „Poj spát, mý dít ,“ ekla mi, a tak hezky, že jsem se jí málem sto il na klín do klubí ka a usnul,

jako jsem usínal na klín my mámy, když jsem byl úplnej prcek - d ív než um ela. „Teta Gastónie se o tebe

postará, a se d je cokoli,“ ekla mi, pohladila m po hlav a já usnul.

No, ležel jsem v posteli nemocnej n jaký dva, t i, sed m dní a celou tu dobu lilo jako z konve a teta

Gastónie m krmila kuku i nou kaší s cukrem a va ila mi kapusti ky. D da Jelkey sed l v druhý p lce

domu a po ád íkal: „P ive te mi toho kluka.“ Ale nikdo m k n mu nep ived, ani mu ne ek, kde jsem. Teta

Gastónie všem na ídila, aby byli zticha. D da Jelkey chyt krz okno bráchance - jako p edtím m - a pak

povídá: „Ba ne, po ítám, že to nebude ten kluk.“ Bráchanec taky k i el, jako já.

Spal jsem dva dny, a když jsem se v bec probudil, hned jsem zas usnul. Teta Gastónie poslala

bráchance, aby p ived pana Otise, ale pan Otis odjel nahoru na SEVER. „Kam nahoru na SEVER že odjel?“

ptala se teta a bráchanec ek: „No odjel prost nahoru na SEVER.“ „A kam p esn jc na SEVER že odjel?“

A bráchanec odpov d l: „No p ece nahoru do SEVERNÍ VIRGÍNIE.“ Chudák teta sv sila hlavu a nev d la,

co dodat.

Tak pan Otis byl pry a teta Gastónie se za m modlila a p ivedla i sle nu Jonesovou, aby se za m

modlily spolu.

Strejda Sim, ten se na m jednou podíval a ek tet Gastónii:

„Mám dojem, že kluk brzo posype za svým d dou.“ Teta se podívala nahoru ke stropu a ekla: „Amen,

tenhle sv t se nehodí pro takovýho beránka, nech Ježíš spasí jeho duši.“ „No,“ strejda Sim na to, „myslim,

že nám prost ubyde jeden hladov j krk,“ a teta vyk ikla: „Ježíši Kriste, st ež mýho muže od h íchu!“ „Zav i

klapa ku, ženská, ten tv j muž nemá v bec na žádný h íchy as, a taky tudle zimu nesežene žádný nový

kamna, pon va na tabákovým polí ku leží kletba; slyšíš, vod tý doby, co tu máme toho kluka, za li brouci

vožírat listy!“ A prásk za sebou dve ma.

Teda to byla v bec nejdelší e , co jsem od n j kdy slyšel.

Jednou v sobotu ráno jsem ležel v posteli a najednou UÁÁÁ! - venku všichni k i ej a mluv j jeden p es

druhýho, tak hlasit , že jsem tam cht l aspo vid t a hrozn jsem natahoval hlavu a krk, ale nevid l jsem ani

. Hnali se po verand rovnou sem. No, str il jsem hlavu zas zpátky, protože jsem byl nemocnej. A kdo

myslíš, že se objevil ve dve ích a za zádama všecky ty rozesmátý d ti?

Propánakrále, a se kozel okotí a kráva zakokrhá, jestli tohle není m j brácha! Jenže od tý doby, co od

nás odešel, se tak zm nil, že nem žu najisto íct, kdo ten lov k ve dve ích vlastn je. Na hlav má pr avej

kulatej tralalá ek, na vršku na n m práv tak pr avej knoflík. Z brady mu tr í pár divnejch fous a je celej

vyzáblej a vychrtlej a vytáhlej a vysokej, no v bec nevypadá moc dob e. Ale když m uvidí, úpln se

rozzá í, jde k posteli, aby m mohl po ádn apnout do náru í a kouknout mi do o í. „Tak tady ho máme,“

povídá, a ne íká to nikomu ur itýmu, pon va to íká sám sob , a sm je se a já, já jsem tak p ekvapenej, že

ml ím jak ryba. No víš, já byl tak p ekvapenej, že jsem si v tý posteli až sed.

Všecky d ti se smály, ale chudák teta Gastónie byla jak zkrouhnutá, celá se trápila a po ád jen koukala

p es rameno, protože se bála, aby si to sem po silnici nep ištrádoval strejda Sim. Po ítám, že taky nem l

mýho bráchu dvakrát v lásce. „Hele, drahej, kde jsi až dote ka byl, a pro s sem p išel?“ ptala se teta bráchy.

A on na to: „Tak te !“ - a vysko il a za al šmrdlat nohama po zemi a tancovat kolem dokola tím

nejlegra n jším zp sobem, co jsem kdy vid l. Smál jsem se a všechny d ti se taky smály. D da Jelkey byl

jako na trní a ptal se: „Pro pak se všichni sm jou?“

„P išel jsem, abych odved pana Maga, madame. Odletím s ním na svým kouzelným koberci nahoru

na SEVER do NEW YORK CITY, Vaše Výsosti,“ šaškoval brácha. Pak ud lal to nejlegra n jší pukrle,

smek sv j legra ní tralalá ek a ukázal všem vlasatou hlavu. Ty d ti a já, my se zas váleli smíchy, no v

život s nevid l takovej rachot a chechtot. „Kdo to tam mluví?“ roz iloval se d da Jelkey.

„Pro se ty hajzlici sm jou?“ Ale nikdo ani necek.

„Co tady v bec d láš?“ zeptala se teta Gastónie mýho bráchy. Ten si str il klobou ek pod paži a povídá:

„No p ece sem si p išel pro brášku, to tu d lám.“ A p estal poskakovat. D ti p ešlapovaly samou

nedo kavostí jak na jehlách, protože se ješt cht ly smát, ale dosp lí se najednou tvá ili smrteln vážn .

Teda pro m to byl ten nejbezvadn jší den. Stoup jsem si a za- dupal nohama o postel, víš, a najednou

jsem úpln chyt dech a bylo mi tak dob e. Tchjúú!

„To sis teda nep išel,“ zpražila ho teta Gastónie. Brácha se nedal:

„Ale jo, pro pak mi tvrdíš, že ne?“ „Pro ?“ teta Gastónie na to. „Copak jsi n co jinýho než

nezodpov dný budižkni emu, který sem klidn p ijde a chce to nemocný dít odvíst pry ? Pry - odsu ,

kde má aspo st echu nad hlavou!“

„Ta st echa není jeho, teto Gastónie,“ poznamenal brácha. Teta vylítla a za la k i et: „M neobalamutíš

n jakou tetou Gastónií, lidi tady kolem dob e v dí, že jsi budižkni emu! Nikdás ned lal nic jinýho, než

sis každýho požehnanýho ve era jen dával do fr áku a poflakoval se kolem silnice! Pak ses najednou sebral

a odjel, zrovna když t chudáci doma nejvíc pot ebovali! Jdi pry , zmiz!“

„Kdo to tu je?!“ je el d da Jelkey a škubal sebou, narážel do op radla židle a vztekle se rozhlížel kolem.

No, víš, já i ty d ti jsme se už te v bec nesmáli.

„Ale paní,“ ek m j brácha, „jakpak to mluvíte?“ Teta Gastónie k i ela dál: „M neobalamutíš n jakou

paní! A nemysli si, že si sem jen tak p ijdeš, zpod mý st echy ukradneš dít a nau íš ho pak špatnostem, jak

ses to nau il od svýho táty! JO!“ zaje ela, jako když ji na nože bere, „nejsi o nic lepší než ten tv j táta, o nic

lepší, než byl kterejkoli Jackson!“

A to už jsem v d l, jak to se mnou bude dál. „Co to tu je za chlapa?“ chropt l d da Jelkey. Tak hrozn

zu il, že jsem toho chudáka slepýho ješt takhle rozb sn nýho nevid l. Popadl h l a sev el ji v ruce. Zrovna

v tom okamžiku se na verand objevil strejda Sim. Když uvid l bráchu, jak stojí uprost ed jeho domu,

vypoulil o i, že byly veliký jak slepi í vejce, kulatý a bílý a taky tak tvrdý. A ek potichu a n jak divn : „V

tomdle dom nemáš co d lat, mladej, a ty to víš.“ V bec se neoto il, jen sáh za dve e a výtah starou lopatu,

která tam stála op ená. „Padej ven!“ Teta Gastónie se chytla za krk, otev ela pusu a cht la za ít k i et, ale

st ží se k tomu dostala; všichni ekali, co se stane.

5.

to bylo agrumentování

No, víš, brácha se pana Sima s tou velkou lopatou kór moc nebál, a povídá: „Nebral sem si tudle židli,

abych s ní n koho praštil, nebo t eba i zabil, protože sem p išel úpln mírumilovn . Ale ur it ji budu držet

tak dlouho, dokud vy nepustíte tu lopatu, pane Jelkey.“ A zv d židli jak Samson, co bojoval se lvem. O i

mu zrudly: tohle všechno se mu nijak zvláš nelíbilo. Strejda Sim na n j jen zíral; pak kouk na tetu Gastónii

a povídá: „A ty mi vysv tlíš, co tu ten smrad d lá.“

Teta se pustila do vysv tlování. „Dob e, a te už bu zticha,“ zarazil ji strejda. Pak se oto il k mýmu

bráchovi a procedil krz zuby:

„Ty vyje - hezky rychle!“ a ukázal na dve e.

„Chy ho, Sime!“ k ik d da Jelkey, zas se zv d ze svý židle a náp ah h l: „Vem ho tou holí po hlav ,

synku!“

„A si d da sedne,“ p ikázal strejda Sim. Jenže teta Gastónie za la b dovat a na íkat, to kv li mn ,

protože necht la, abych odešel s bráchou: „Ne, Sime, ne! To d cko je nemocný, bude mít hlad a nastydne

se! S tímhle lov kem se mu ve sv t p ihodí všecko možný a stane se z n j špatnej lov k a h íšník!

Hospodin pak jak rozžhavený železa pekel uvalí na mou duši vinu a zatracení! A na tvou duši taky, a na

tenhleten d m!“ A hrozitánsky na íkala, ukrutn smutná a o i plný slz, že jsem z toho byl úpln janek; pak

byla na- jednou u m , držela m a p ed všema schovávala a celýho m hubi kovala! Tchjúú!

„Voblíkej se, Magu,“ ek brácha. Strejda Sim odložil lopatu a brácha postavil židli na zem. Chudák teta

Gastónie bre ela a bre ela a po ád m držela. Nemohl jsem se hnout ani o milimetr a bylo mi moc líto, že se

všechno pokazilo a je to tak špatný. No, strejda Sim p istoupil k nám, chyt tetu Gastónii a odtrhnul ji. Brácha

mi našel košili a oblík mi ji. Teta k i ela. Propána, já už našel i boty a epici a byl jsem p ipravenej; brácha

si m hodil jak ranec na záda a mí íme si to ke dve ím.

A co myslíš, že se stalo? Ke dve ím p isvišt lo auto pana Otise! Pan Otis vystoupil ven, zaklepal, vešel

dovnit a povídá: „Tak co se tu d je?“ Jednoho po druhým si nás prohlíd a posunul si klobouk dozadu.

No, všichni za li mluvit jak u zpov di. Teta Gastónie se hned pustila do agrumentování, vysv tlovala

všecko tak hlasit a modlila se s takovou vervou, že nikdo ani nemohl slyšet nic jinýho. Pan Otis poslouchal

a jen kouk na ostatní, aby byli zticha a nic ne íkali. No, brácha m postavil na zem, sotva by m moh mít

po ád na zádech, když všichni tak k i eli. Pan Otis m vzal za záp stí a poslouchal. Potom mi odhrnul ví ko,

jako tenkrát chudákovi d dovi, a prohlíd mi b lmo; pak se narovnal, celýho m p ejel o ima a povídá: „No,

vypadá to, že Mag je docela v po ádku. Mohli byste mi te všechno znovu vysv tlit?“ Teta Gastónie mu zas

všecko znovu vysv tlovala a on pokyvoval hlavou, ano, hm, ano, ehm, a pak ek: „No, nerad bych se vám do

n eho pletl, ale myslím, že jsem m l pravdu, když jsem íkal, že to nebude nejlepší ešení, brát chlapce k

vám. A nemyslím ani, že tu bude moct z stat.“ Když to íkal, díval se na strejdu Sima a strejda Sim

odpov d l: „No, pravda, já si to taky nemyslím, pane Otis, stejn vod tý doby, co je tady, s tim byly samý

patálie.“ Pak šel pan Otis k d dovi Jelkeymu, aby ho pozdravil, a d da Jelkey mu d koval: „Sem moc rád,

že vás zas slyšim, pane Otis,“ a sed l tam s pusou od ucha k uchu, to že k nim pan Otis p išel na návšt vu.

Potom pan Otis prohlásil: „Považuju za sv j dluh v i d dovi toho chlapce dohlédnout na to, aby o n j

bylo postaráno,“ a oto il se na mýho bráchu. Po ítám, že se mu brácha nezamlouval o nic víc než komukoli

jinýmu, pon va pokýval hlavou a ek: „Ani ty nevypadáš, že by ses mohl o malého postarat. Máš na

Severu n jaké zam stnání?“

„Samo, že mám,“ odpov d l brácha, zatvá il se jak lilijum a znovu si schoval sv j tralalá ek pod paži.

Ale pan Otis to moc nespolk, protože se zeptal: „A když n kam cestuješ, to máš jen tyhle šaty?“ Všichni se

podívali na bráchovy šaty, který za moc nestály, a pan Otis pokra oval: „Máš na sob jen vojenskou bl zu a

kalhoty máš po stranách rozpáraný; ty kalhoty ti zrovna nepadnou, v nohavicích jsou celý nafouklý a u

kotník zas tak našponovaný, že si nedovedu p edstavit, jak je m žeš sundat. Pak máš ervenou košili,

která praní ani nepamatuje, vojenské boty, už skorem na vyhození, a na hlav tenhleten baret: jak si

p edstavuješ, že ti v bec uv ím, že máš n jaké zam stnání, když p ijedeš dom takhle vymód nej?“

„Ale pane,“ ohradil se brácha, „todle dnes v NEW YORKU letí.“ Jenže na pana Otise to nezabralo a

mluvil dál: „Zarostlá brada a tak? Abych ekl pravdu, já sám jsem se z New York City práv vrátil a

nestydím se p iznat, že jsem tam jel prvn . Nemyslím, že by to místo bylo zrovna vhodné, aby v n m žili

lidi, a už bílý nebo barevný. Když z staneš doma, nemám nic proti tomu, aby ses o bratra staral.

Koneckonc d m vašeho d dy ješt STOJÍ a práci m žeš sehnat DOMA práv tak jako jinde.“

„Jenže já mám v New Yorku ženu,“ ozval se brácha a pan Otis vyst elil s otázkou: „Chodí do práce?“

Brácha si to nechal projít hlavou a pak odpov d l: „Nojo, chodí.“ Na to pan Otis ekal: „A kdo se tedy bude

o chlapce p es den starat?“ Bráchovi zas zrudly o i, protože už nemoh nic dalšího vymyslit. Já, to víš, jsem

mu držel palce, protože jsem byl tak rád, když jsme si to p edtím namí ili ke dve ím - a te zas tr ím v tom

dom jako v pasti.

„P es den bude ve škole,“ odpov d l brácha a unaven se podíval na pana Otise, kterej ho tím

vyptáváním úpln zasko il. Pan Otis se usmál: „No, nepochybuji o tvých dobrých úmyslech, ale kdo na n j

dá pozor, až se bude vracet ze školy dom , vždy v NEW YOR- KU je provoz až hr za. Kdo ho potom v

tom bezcitném m st p evede p es ulici, kdo dá pozor, aby ho neporazil nákla ák a aby se mu n co

nestalo? A kdepak se ten chlapec nadýchá erstvého vzduchu? Kde sežene n jaké slušné kamarády, kte í by

se už ve trnácti letech nepotloukali po ulicích s nožema a revolverem? Tedy ja jsem v život nevid l n co

takového, jako je New York. Nep ál bych tomu klu inovi podobný život a myslím, že by to ve svých

posledních okamžicích necht l ani jeho d da. Já do toho zasahuju jen proto, že to p inejmenším dlužím

jednomu starému p íteli, který m nau il ryba it, když jsem mu ješt nesahal ani ke kolen m. No,“ oto il se

k tet Gastónii a zhluboka povzdych, „budeme mu muset asi opat it n jaký dobrý domov do té doby, než

vyroste natolik, aby mohl rozhodovat sám za sebe.“ A výtah z kabátu malou knížku, odšrouboval nádherný

pero a krasopisn do ní n co napsal. „Hned ráno to obtelefonuju a za ídím, co bude t eba. Chlapec zatím

m že z stat tady,“ obrátil se na tetu Gastónii, „protože jsem si jist, paní, že dohlédnete, aby všechno bylo

v po ádku.“ Ano, pan Otis mluvil takhle fajnov a mile. Jenže mn to dvakrát milý nebylo, protože jsem

v tetiným dom necht l z stat už ani jedinou minutu, jedinou noc, prost ani chvilku; necht l jsem jít do

žádnýho DOBRÝHO DOMOVA a taky jsem necht l koukat na mýho bráchu, jak se loudá po silnici pry ,

samotnej a smutnej. Chudák brácha se díval p es rameno, chvíli co chvíli se otá el a pomalu ví il prašnej

písek svýma

VOJENSKÝMA BOTAMA. D ti tety Gastónie ho kousek vyprovodily, protože si ho hrozn oblíbily a

cht ly, aby jim ješt zatancoval a ud lal n jaký pukrle jako p edtím v dom , ale brácha nic. Pan Otis z stal

na verand a mluvil se strejdou Simem. Když se brácha ztratil v lese, našed pan Otis do svýho velikýho auta

a odjel.

No a já jsem tam zkejs.

6.

lezu oknem

P išel ve er, všichni šli spát a já ležel se t ema pr avejma bráchancema v posteli a v bec jsem nemoh

usnout. V duchu jsem se po ád musel ptát: Ach jo, copak se te se mnou stane? Byl jsem ze všeho úpln

zni enej, už jsem nemoh ani bre et, prost nic. Všeci ko, na co jsem se už p ichystal, se mi rozsypalo pod

rukama a já nemoh v bec nic d lat. Ach bože, to byla dlouhá a ošklivá noc.

Pak jsem asi chvíli spal, protože najednou jsem se probral a slyšel afání ps . Strejda Sim otev el ve

svým pokoji okno a ok ik je:

„P estanete už k u et a sku et?!“ Teta Gastónie se zeptala:

„Pro pak ty psi tak št kaj?“

Strejda Sim se šel podívat. Pak se vrátil a povídá: „Támhlenc na strom prská ákej ernej kocour,“ a

šel spát. Teta Gastónie zadrmolila: „ ernej kocoure moure, odejdi od mých dve í,“ pok ižovala se a šla taky

spát. Potom jsem uslyšel, jak se m j malej bráchanec Willis, co spal u okna, ptá: „Kdo je tam?“ Ozvalo se

tichounký: „Psst!“ Kouknu ven a - žjúú! - za oknem byl m j brácha! P elezli jsme s Willisem pr avýho

Henryho, kterej spal, a p imá kli nos na okno; pak se p išmrdolil i Jonas a p imá k sv j nos na okenní sí .

„To je ten pán, co tancoval,“ zaradoval se malej Willis a rozesmál se: „Hi, hi, hi!“ Jenže brácha si položil

prst na pusu a ud lal: „Psst!“ Všichni jsme nastražili uši, jestli se z druhý strany neozvou teta Gastónie,

strejda Siní a d da Jelkey, ale ty pochrupovali, až se hory zelenaly; navíc venku k u eli psi, takže by stejn

nic neslyšeli.

„Pro s sem p išel, pane Tane níku?“ zeptal se malej Willis a Jonas se p idal: „Ehmm?“ Vtom se

probral pr avej Henry a zaje el:

„Netlap na m !“ - tak hrozn nahlas, že jsme všichni vlítli zpátky pod deku a brácha sjel jak blesk dol

pod okno. Uff, teda já ani nedejchal, víš. Ale nikdo se neprobudil.

Všichni jsme se zas potichounku nahrnuli k okenní ímse.

„Budeš tancovat?“ zeptal se Jonas a pr avej Henry se vzbudil, a když vid l, kdo je v okn , prot el si o i

a zažbrblal: „Bueš tan oa ?“ On totiž všecko opakoval po Jonášovi. Brácha zas ud lal: „Psst!“ a pr avej

Henry si str il prst p ed pusu, oto il se a š ouch m jako bych to na n j šláp já, víš. Pak se zas všichni

podívali na bráchu.

„P išel sem si pro Maga,“ zamumlal brácha krz dla , „ale zejtra nebo nap esrok se zas vrátím; potom

každýmu z vás po ádn zatancuju a všichni ode m dostanou padesát cent , platí?“

„Pro nechceš tancovat hned?“ bou il se malej Willis a Jonas zaškemral: „Aspo troši ku?“ a pr avej

Henry opakoval: „Po tloti ku, hmmm?“ Brácha naklonil hlavu na jednu stranu, p kn popo ádku si nás

prohlíd a povídá: „Teda doufám, že n kde nade mnou te vartu- je m j and l strážnej. Magu,“ na ídil mi

pak, „zatímco budu t mdle lobrd m tancovat, potichounku si seženeš svý v ci.“ Rychle jsem se do toho

dal. Brácha zatím tan il po dvo e zalitým m sí ní zá í a pr ata na n m mohli o i nechat, byli jak v sedmým

nebi a blažen se usmívali. Teda jak on tan il v tom m sí ním sv tle - v život s nemoh nic podobnýho vid t,

a tetiný d ti jakbysmet.

„Tak p estanete už sakra k u et a sku et?!“ k ik strejda Sim z druhý p lky domu a to ti teda povím, že

každej z nás zajel dol tak rychle, že ani nesta il mrknout, co d lají ostatní. Ale strejda Sim to stejn myslel

jen na psy, chudák jeden ospalej.

Všichni se pak zas zvedli.

Brácha odd lal okenní sí , znovu zašeptal: „Psst!“ a natáh se dovnit ; Jonas ud lal: „Psst!“ a Henry

opakoval: „Ššš!“ Já se chyt bráchy za krk a už jsem se sunul ven; nap ed hlavu, pak i nohy a šupito presto,

než bys ek švec, už jsem stál venku na erno erným dvo e, p ipravenej zmiznout.

„Tak jdem,“ povídá brácha a hodil si m na záda, zrovna jak odpoledne. Pak jsme se oto ili a všecky

pr ata byli v okn ; vypadali tak smutn , jako by každou chvíli cht li za ít natahovat moldánky, víš, a brácha

to hned poznal, tak jim ek: „Nebre te, prckové, my s Magem se zítra nebo nap esrok vrátíme a všicky se

budem mít d sn fajn, pudem k potoku na ryby, nacpem se cukrlátama a zahrajem si s mi udou. Pak si

budem vypráv t bezvadný p íb hy, vylezem na strom a budem lovit ty, co z stanou dole, v bec budem

d lat jen samý bezva v ci, po kejte, to budete mrkat na drát, no ne?“

„Ano,“ hlesnul Jonas, pr avej Henry to zopák: „No,“ a Willis ekl jen: „Hmm.“ A to už jsme s bráchou

vyrazili, proklouzli jsme p es dv r, p elezli plot a už jsme si to namí ili do lesa, potichounku jako myšky.

Tchjúú! Tak nám to všecko klaplo.

7.

ve m st

D do, to ti byla snad ta nej ern jší noc, protože hned jak jsme s bráchou dorazili k lesu, zakryly m síc

mraky; z m síce zbyl jen slabounkej srpe ek jak n jakej m sí ní banán a i tak ten hube our jen mžourav

pomrkával, když v bec juknul z mrak ven. Taky se ochladilo a bylo zima, že jsem si p ál, aby se p ihnala

teplá letní bou ka a trošku m oh ála, protože jsem se v bec necejtil tak dob e, jako když jsme se vydali na

cestu. Bylo to, jako kdybych n co zapomn l ud lat nebo si n co zapomn l odnýst s sebou z domu tety

Gastónie, jenže jsem v d l, že nic takovýho prost není, leda bych si to všecko vymyslel v n jakým snu.

Propána, a pro bych m l v bec o n em takovým snít, vymejšlet si to a sám sebe trápit? V dálce za lesem,

v tý erno erný tm , projížd l vlak, jenže byl d sn daleko, protože jsme ho s bráchou slyšeli, jen když

zafoukal vítr, zaslechli jsme to húúú - protáhlý houkání, který se vytrácelo, jako by se už lokotka nemohla

do kat, až bude v kopcích. Brr! To byla zima!

A tma. A n jak divn . Ale mýmu bráchovi, tomu to bylo fuk.

Kus cesty lesem m nes, pak m postavil na zem a prohlásil:

„Uff, kluku jeden, já t p ece neponesu na zádech až do New Yorku.“ Šli jsme dál, až jsme dorazili ke

kuku i nýmu poli. Brácha se m zeptal: „Hele, Magu, seš si jistej, že m žeš fakt chodit, kdyžs byl tak

nemocnej?“ Špitnul jsem jen: „Sím ano, je mn jen trochu zima,“ a šlapal jsem dál. Brácha na to: „Ze všeho

nejd ív ti schrastím po ádnej kabát,“ a dodal: „Tak šups nahoru, špr ku.“ Hodil si m zas na záda a pak

oto il a koutkem oka na m mrk. „Poslyš, Magu, doufám, že si seš stoprocentn jistej, že se mnou chceš

ject?“ A já zas špitnul: „Sím ano.“

„Tak pro mi furt íkáš prosím ano jako n jakýmu pánovi, když víš, že sem tv j brácha?“

„Sím ano,“ hlesnul jsem; pak jsem si uv domil, co íkám, a opravil jsem se: „A-ano, brácho.“ Jenže

jsem nev d l, co íct dál. Po ítám, že jsem byl vyplašenej jak vrab ák, protože jsem jen st ží v d l, kam

vlastn jdem a co se mnou bude, až se tam dostáném - jestli se tam v bec dostanem, a nep ipadalo mi

správný vyptávat se mýho bráchy, kterej si pro m p išel celej š astnej a rád.

„Poslyš, Magu,“ ek brácha, „ty se mnou hezky pošupajdíš, až doputujem dom , a budeš mi íkat jo,

Slime, jako každej jinej, kapišto?“ „Sím ano, Slime,“ vyhrkl jsem, pak jsem si to znovu uv domil a opravil

se: „Jjo, Slime.“

„Tak vidíš,“ zasmál se Slim. „A te mi ekni, vid ls na Jelkeyovic strom toho kocoura, co na n j

všecky psi tak št kali? Tak toho sem tam narafi il já sám, aby m psi neucejtili. A copak na n ten ernej

macek p kn nezaprskal, nesplet jim hlavu a nám nep ines št stí? Bacha na v c!“ k ik najednou Slim na

strom, usko il od n j, hups zas k n mu a zašt kal, pak zasy el fsss! - jako ko ka, a oba jsme se rozesmáli.

On takovej prost byl, d do.

„Chud ro malej,“ povzdech si pak a nadhodil si m na zádech.

„Budeš nejspíš ze všeho vyd šenej, jako by byl i úpln dosp lej lov k. Jako ten chlápek, co vo n m

mluví bible: Tulákem a pob hlým budeš na zemi... Tob ešt neni jedenáct a užs to poznal na vlastní k ži,

sem si jistej, že jo. No, te ka sem p išel já a ud lám z tebe tuláka a vandráka jakse pat í.“ Šli jsme dál, už

jsme vid li sv tla m sta, a brácha po ád ml el. Pak jsme se dostali na silnici.

„Já ti te prozradím, kam máme namí íno,“ prohodil najednou, jako by mi et myšlenky a vid l ten

koloto , kterej jsem m l v hlav .

„Pak si budem bezva rozum t, stanou se z nás kámoši, který si spolu kli ánko m žou vyšlápnout do

sv ta. Když jsem se dov d l, co se stalo s d dou, hnedka m , Magu, napadlo, jaký starosti a trápení se ti

sesypou na hlavu; ek sem to Sheile - to je moje žena a bude to te tvoje nová máma - a ta se mnou hnedka

souhlasila.

,Zaje pro toho chudáka malýho,' povidá. No,“ dodal Slim, „Sheila je výborná ženská, sám to brzo

poznáš, uvidíš. Tak sem se teda vy- pravil pro tebe dol na Jih, protože sem tv j jedinej p íbuznej a ty seš,

cvr ku, zase jedinej m j p íbuznej. A víš ty vlastn , pro dal pan Otis d dovi Jacksonovi tu haluznu s

cejpkem p dy, kde ses narodil? A pro ti dneska cht l pan Otis pomáhat?“

„Sím ne, Slime,“ ozval jsem se a fakt jsem to cht l slyšet.

„Protože tv j d da se narodil jako votrok a d da pana Otise ho kdysi vlastnil, vo toms nem l nikdá ani

šajn, co?“

„Sím ne, Slime, to mi nikdo nikdy ne ek,“ prohlásil jsem a najed- nou se mi zdálo, že jsem o tom jednu

dobu mluvit slýchal, íkali to slovo otrok a vyvolávalo to i všelijaký další vzpomínky, víš.

„Pan Otis,“ pokra oval brácha, „je slušnej lov k a sám cejtí, že ur itejm ernoch m dluží sem tam

ákou pomoc. Chová se celkem fajn, i když já osobn bych si ty jeho manýry klidn vodpustil, a myslí to

dob e. Všicky to vlastn myslej dob e, nejvíc chudák teta Gastónie. Strejda Sim Jelkey neni zlej chlap, je jen

chudej a nem že si dovolit živit áký vandrácký dáre ky, jako seš ty. Nedá se íct, že by n koho vopravdu z

hloubi duše nenávid l. Starej d da Jelkey, to je jen takovej cáklej d dula, a po ítám, že by mi taky ruplo v

bedn , kdyby se mi stalo, co jemu. Hne ti vo tom eknu. No, jenže já bych se moc nerad koukal na to, jak

t n kdo adoptuje a šoupne t pak do ákýho dobrýho domova, jak si to dneska nalinýroval pan Otis. Tak, a

víš ty v bec, pro si t teta Gastónie vzala k sob , ale pro t Jelkeyovic mužský nemohli ani cejtit?“

No to jsem teda cht l v d t a hned jsem se ptal: „Pro ?“

„Protože tv j táta, Alpha Jackson, co byl zárove i m j táta, v áký d sný nakláda ce tušim p ed desíti

lety voslepil d du Jelkeyho a vod tý doby je mezi vob ma rodinama zlá krev. Teta Gastónie je sestra tvý

mámy a celej život ji m la moc ráda. Starala se vo ni až do úplnýho konce, když si táta vodkroutil p t let

nucenejch prací, t i z toho v Dismal Swamp, a už víckrát se k ní dom nevrátil.“

„Kam šel?“ zeptal jsem se bráchy a zkoušel jsem si vybavit tátovu tvá , ale marn .

„To nikdo neví,“ odpov d l brácha a šlapal ponu e dál. Pak prohlásil: „ lobrdo, tv j táta byl grázl, byl

to špatnej chlap a tím to vad- ne, a už je živej nebo mrtvej, a je dneska KDEKOLIV. Tvoje máma už

dávno um ela, chud ra neš astná, a jí nikdo nem že vy ítat, že se z toho pomátla a vzala takovej konec.

Teda bráško,“ ekl Slim, oto il se a kouk mi do o í, „ty i já, voba pocházíme z temnot.“ Tohle ek, a ek to

zrovna tak ponu e.

No, sešli jsme z pís itý silni ky a pokra ovali po ty nejrovn jší a nejfajnov jší silnici, co jsem kdy

vid l: m la po stranách b lou ký sloupky a tam, kde silnice k ížila potok, se na nich t pytily pr avý

drahokamy. Uprost ed silnice byla namalovaná nádherná bílá ára. V bec tam byly samý krásný v ci. Teda!

A rovnou p ed náma zazá ily všechny sv tla m sta a najednou se objevily t i tyry auta, jedno p kn za

druhým, a prosvišt ly fofrem kolem, dzum, dzum, dzúúm!

„Tak co,“ zeptal se brácha, „ešt po ád chceš jít se mnou?“

„Sím jo, Slime, fakt moc rád by sem s tebou šel.“

„Bráško,“ zahalekal Slim, „my to spolu na týdle starý silnici rozjedem až n kam do tramtárie! A

te všicky bacha na v c, my jdem na to!“ Kolem sice nikdo nestál, komu by to Slim moh íkat, ale my sme

si to napálili po silnici rovnou dol : profr eli jsme kolem takovejch dvou t í dom , bylo nám ob ma d sn

fajn, a brácha jen dvou t í dom , bylo nám ob ma d sn fajn, a brácha jen tak prohodil: „Te už sm na

za átku m sta.“ A vymrštil ruku, máv s ní a zavejskal - a už jsme zas kus dál.

Šupajdíme si to kolem starodávnýho bílýho domu, velikýho snad jak ty lesy za ním, a ten d m ti má

b lou ký žbrlení a sloupy a vep edu nóbl verandu, má i hromadu velikánskejch oken kolem dokola až

úpln dozadu a z t ch oken se leje zá ivý sv tlo na nádhernej travnatej dv r. A brácha hned spustí: „Tak

todlenc je d di nej d m, z kterýho pochází generál Clay Tucker Jefferson Davis Calhoun, hrdina

Sedumnáctý konfedera ní plukovní a divizní brigády ve výslužb , kerej byl nejd ív post elenej do šlachy

levý bo ní tuburární a hnedlinka nato si dal prošpikovat hrudník Zlatoskvoucí medajlí Kongresu a cti

plamennýho srdce! Te konc už mu je ákejch sto let, d epí naho e ve svý knihovn a sepisuje Nepam tný

pam ti gettysbursko-shilohský bitvy o Smrdutej Appamatoxburg, tchjúú!!“ Takhle Slim vyvád l vždycky,

z ni eho si ned lal hlavu.

A pak jsme dorazili až k jednomu normálnímu domu a najednou jich tam byla celá ada. Jenže za

chvilku už zas nevypadaly úpln normáln , m ly ervenou barvu, a kam ses podíval, všude samý sv tlo.

Žjúú! V život jsem nevid l tolik sv tla a žbrlení a sklen nejch oken, nevid l jsem ani tolika lidí, který by

se špacírovali na tak rovnejch a fajnovejch silnicích! „Tak todle je m sto,“ oznámil mi brácha a víš, skoro

jsem m l dojem, že jsem tohleto M STO už kdy- si dávno vid l, jednou s mámou, když jsme jeli autem do

biografu. To jsem byl malinkej prcek a ani ve snu m nenapadlo, že bych si to moh taky zapamatovat. A te

jsem tu najednou zas, jenže už jsem velkej a dosp lej a vyrážím se svým bráchou do sv ta. No všecko prost

za lo bejt hrozn zajímavý, jak jsem na to tak koukal.

Zahli jsme n kam, kde byla tma jak v pytli, a brácha mi ek: „Tady v ty pasáži na m budeš ekat. Já

zatím skáknu pro áký sendvi e, abysme m li v autobuse n co na zub.“ A sundal m z ramen dol , protože

už byl celej unavenej, vzal m za ruku a šli jsme dál. Dorazili jsme až na konec. Na druhý stran p es ulici

bylo plno sv tla a zá e, ale ta pasáž, co jsem v ní m l ekat, byla schovaná ve stínu.

„Támdlenc je stánek s ku atama,“ vysv tlil mi Slim. „P ejdu ulici a sem zpátky cobydup - jen a t tu

nikdo neuvidí, kdyby se snad Jelkeyovic vzbudili a poslali n koho za náma, jasný? St j tady na fleku,“

p ikázal mi a postr il m k ervený zdi. Tam m nechal a už si to nabral na druhou stranu ty ulice.

Tak jsem ti, d do, stál op enej o ze a koukal se na cípek nebe, sev enej mezi tou mou a ješt jednou

zdí, a a jsem našpicoval uši, kam jsem cht l, všude jsem slyšel auta, hovor lidí a v bec všecky možný

zvuky a šumot, i hudbu. A ten šum, to bylo hemžení lidí, který všichni najednou n co d lali, rukama,

nohama a k tomu ty hlasy, no prost tak. U nás na venku jsem to nikdá neslyšel, snad jen ob as ke mn

dolehlo n co podobnýho, t ebas v noci od potoka bublavý klokotání vody, klokloblumbla, ozývalo se to tak

hezky popleten a rozvern . Stál jsem jak p išitej a ani nedutal, krom m snad byli v pohybu všicky!

Naproti p es ulici svítil ten stánek, byla to vlastn jen taková pr avá stará bouda, nic moc, ale vevnit zá ily

hrozitánsky silný sv tla; kolem dlouhýho stolu tam sed li lidi a ládovali se n ím, co von lo tak krásn , že

se mi i na tu dálku sliny na jazyku jen sbíhaly. Rádio tam vyhrávalo spoustu písni ek a já moh p es celou

ulici slyšet zp váka, p kn nahlas: Kam ses mi ukryla, lásko, já hledal všude snad; pro pak jsi na m zlá;

nevíš, že mám t rád? Byla to moc p kná hudba, nejhez í, co jsem kdy z rádia slyšel, a ozývala se z takový

veliký bedny, v který se to ily žlutý a zas ervený sv tla. Nade dve ma ví ilo v kastlíku n jaký kolo, hu elo

zlehounka humm, humm, a odn kud z dálky bylo slyšet další, tlumen jší hu ení, jako by se tam otá elo

n jaký mnohem v tší kolo. Po ítám, že to, co jsem z ty dálky slyšel, bylo nejspíš kolo sv ta. Nebo snad ne,

d do? Teda já byl tak rád! Trošku jsem to sám se sebou usmlouval: Kouknu se tady v ty pasáži jen o

kousínek dál, jen na dva kr ky. Popošel jsem ode zdi, abych moh z ty ulice víc omrknout a - žjúú! to bylo

sv tla, prost paráda!

Potom ze stánku vyšel brácha, v ruce papírovej pytlík. Po ulici p icházelo n kolik chlápk , a jakmile ho

zblejskli, za li pok ikovat:

„Ahojas, Slime, depa se tu z toho NEW YORKU bereš?“ A brácha k ik: „Ahojda, Harry, aues,

ctihodnej Zarudlej tenorku, nazdárek Z azenej Joe! Tak copa máte dnes v pácu?“ „Ale nic, jen se tak

poflakujem.“ „Už sem p kn dlouho nikde nezaslech, že byste to n kde rozto ili,“ pokra oval Slim. „Se ví,

že jo, je to v pohod , sem tam do toho šlápnem,“ odpovídali mu. „A jak ti to vodsejpá s tím roštim na

brad ?“ Brácha jen protáhnul: „Ale, jen se tak protloukám a snažím se to p kn užít, dy to znáte.“ „Tak

zatím ahojas,“ k ikli zas oni a ztratili se jak pára.

Bajo, mn se teda m sto fakt líbilo, já nem l ani potuchu, že je tu tak živo.

Proklouzli jsme s bráchou pasáží a až na p edm stí a pak ješt dál. Bylo nám bezva, taky už na nás

ekaly ty sendvi e, na kterejch si brzo pošmáknem, a pak i autobus. Slim ek, že na n j po káme na

k ižovatce, má p ej p iject každou minutu, a až si do n j vlezem, nebude mi už v bec zima. Jemu p ej taky

ne. „Dneska bysme se m li nádraží vobloukem vyhnout,“ pou oval m . Pak zamudroval:

„Ach jo, dy je to šumafuk, po ítám, že to vyjde nastejno, když v íš v Pánaboha tak jak já, jen ekni,

slyšíš m , Pane?“

Sedli jsme si na ty bílý sloupky s t pytivejma knoflíkárna a ekali na autobus, tak p lhodinu nebo

hodinku, sám už nevím.

Pak si to p ihartusil: fun l jako skm a byl zrovna tak obrovskej. Naho e svítil nápis WASHINGTON.

idi za volantem vyhodil rychlost, aby nám moh zastavit; autobus prohu el kolem, jako by nem l zastavit

v bec NIKDY, pliv mi do pusy hromadu zví enýho písku a horkýho smradu, ale pak už zpomaloval, až se

na fleku zarazil. Dob hli jsme k n mu. Když jsem uvid l tu velikánskou mašinu, ek jsem si v duchu: Nikdo

nemá pon tí, kam já v tomhlectom jedu, ale odte ka na m bude dávat pozor m j brácha.

Tetu Gastónii jsem už víckrát nevid l.

8.

autobusem na sever

O tom autobuse, d do, ti toho moc ne eknu, protože naho e v New Yorku se semlela kupa v cí, o

kterejch jsem v autobuse nem l ani páru, tam jsem jen valil o i, div mi z d lk nevypadly, víš.

Tak jsme teda s bráchou zaplatili tomu idi i pár dolar , prošli jsme mezi sedadlama - všichni na nás

koukli a my se taky na každýho podívali - a pak jsme se posadili vzadu na takovou pohovku. Jenže ta

pohovka nebyla zrovna m kká, to teda ne. Sed li jsme tam a koukali p es spoustu hlav na idi e; ten ztlumil

sv tla, dup na plyn a už jsme si to svišt li ztemn lou krajinou. Vp edu svítily jak maják dv velikánský

lucerny a ukazovaly nám cestu. Brácha hned usnul, ale já byl vzh ru. Po ítám, že Severní Karolínou jsme

profr eli tak za p lhodinu, za hodinku, protože ta erná silnice najednou zhn dla a kolem jsem už nevid l

žádný domy, jen pustopustou pustinu. Byly tam nejspíš jen hlubokánský a prastarý lesy, nikde ani živá ka,

žádnej d m, všude jen tma - a erno - a všecko tak ponurý! Musela to bejt ta pustina, co o ní po ád mluvila

teta Gastónie, když p emílala nahlas svoje modlitby.

A najednou se na tu pustinu snes déš a mokrá silnice, která v ní bloudila jak opušt nej samotá , se

matn blejskala.

Úpln z toho na m šel strach a byl jsem rád, že m žu sed t v autobuse plným lidí.

Celou noc jsem ty lidi pozoroval, jenže oni v tšinou na sedadlech spali a byla tma jak v pytli, takže i

když jsem se fakt snažil, stejn jsem skorém nic nevid l.

Po ád jsem si íkal: Magu, ty p ece jedeš do New Yorku, teda není to gól, není to n co? Štípal jsem se,

abych se probudil, a bylo mi príma.

Cht lo se mi moc spát a o i m pálily, protože doma jsem touhle dobou už dávno chrupal do kanafasu, a

u tety Gastónie jakbysmet.

Takže za chvíli jsem vid l, že se tomu neubráním, usnul jsem, jako když m do vody hodí, a tak

skon ila moje první noc na cestách.

Když jsem si ráno prot el o i, kouknu se kolem sebe a kde to nejsem: v autobuse! Nemoh jsem tomu

ani uv it, ale pak jsem si ek, tak proto to se mnou tak hrozitánsky drncalo. Juk jsem na bráchu, po ád ješt

pochrupával, nataženej kli ánko jak í a po celý ty autobusový pohovce. Byl jsem moc rád, že tak vyspává,

protože jsem v d l, že musí bejt fakt unavenej. Mrknul jsem oknem ven.

V život jsem nevid l n co tak obrovitánsky velikýho, a že jsem od ty doby vid l ješt daleko jinší v ci,

teda když jsme jako jeli do Kalifornie! To, co jsem tenkrát vid l, to bylo, jako kdybych prvn spat il sv t, to

ti teda povím. T pytila se tam širokánská eka, na obouch b ehách rostly stromy a uprost ed se valily

milióny vod, snad kilometr do ší ky! Vlnily se do dálky a pak se zas zklid ovaly, to už se nejspíš cht ly

vylejt až do mo e. Naho e na kopci stál obrovskej bílej d m, taky s takovým žbrlením a sloupama na

verand , jaký jsem vid l ve ír p edtím - víš, v tom dom , co z n j pocházel ten generál a bejvalej hrdina z

Appamatoxburgu, jak íkal brácha. Na druhým b ehu eky jsem uvid l strašn velikánskou st echu, celou

bílou a dokulata, vypadala jak nádhernej obrácenej kotel. Nad pr avounkejma st íškama kolem vykukovaly

špi i ky strom . N jakej pán vp edu ek svý paní: „Támhle je budova Kapitolu, drahuš.“ Ukázal tím

sm rem a fakt to Kapitol byl! Na tenhle nádhernej Kapitol se usmívalo ranní sluní ko a oza ovalo i vlajku,

která se t epotala na zlatým stožáru na vršku a celá jen svítila. Jak jsem ti ek, celou tu dálku jsme p ejeli

autobusem za jedinou noc a te jsme se octli rovnou uprost ed; v život jsem nevid l m sto tak b lou ký a

taky tak obrovský a nádherný. Brácha se probudil a ek: „Todleto je Washington a je to naše hlavní m sto,

kde bydlí prezident Spojenejch stát americkejch a taky ada jinejch lidí.“ Prot el si o i. Já se naklonil k

oknu a hned jsem vid l, že v tomhletom Washingtonu se d je spousta v cí, protože jak autobus zvolnil u

eky na ervenou, úpln jsem slyšel, jak se venku všechno hemží jak v úlu. Vystr il jsem hlavu z okna a

koukal, div mi o i nevypadly. Teda v život jsem nevid l tak velikánskou oblohu a takovou spoustu

fajnovejch slavnostních mrak jak ty, co pluly zrána nad Washingtonem t ch Spojenejch stát .

Pak už jsem se, d do, moc neprospal. Ve Washingtonu jsme zastavili, abysme mohli p esednout.

Bylo tam vedro jak v peci. Nasedli jsme do novýho autobusu - bylo na n m napsáno NEW YORK - a ten

nával! Teda do toho newyorskýho autobusu se narvali snad všicky lidi, co jich na sv t je, a potili se tam,

spresovaný jak sardinky. V bec jsem nemoh spát, snad jen Slimovi na rameni; a toky. V bec jsem nemoh

spát, snad jen Slimovi na rameni; a to jsem ješt na tom zadním sedadle musel sed t, jako bych spolk

pravítko, a jen si hrozn , ale hrozn nepohodln zkroutit hlavu bráchovi na rameno. A ne že by chudák

nebylo celý rozpálený! idi vyvolal:

„P íští zastávka Baltimore!“ - jenže pak se zas n kam ztratil, n co tam kutil a celou v nost se nevracel.

Teda já si fakt p ál, abysme byli zas v tom NO NÍM autobuse, t ebas i v tý PUSTIN . V tomhle autobuse

všude bre ely d ti a nejspíš jim z toho bylo zrovna tak nanic jak mn . Kouk jsem z okna ven, jenže jediný,

co jsem moh vid t, byla jedna ze nalevo a druhá napravo. A do st echy pražilo slunce, že by se z toho

lov k zvencnul. Húúú! Bylo tak odporný vedro, že mi až bylo špatn . V duchu jsem se ptal: Pro pak tu

n kdo neotev e okno? Rozhlíd jsem se kolem: všichni se potili, jen se z nich lilo, ale na okno nikdo ani

nešáh. Obrátil jsem se na Slima:

„Poj , otev eni okno, nebo um em.“ Slim zátah za okno, škub s ním a zalomcoval, ale okno se nehlo

ani o fous. „Pfuj!“ prohlásil Slim znechucen . „To bude nejspíš jeden z t ch moderních klimatizovanejch

autobus . Pfuj tajbl!“ A dodal: „Tak do toho, busíku, foukni nám sem hlt erstvýho vzdoušku!“ Jeden pán,

co sed l p ed náma, se oto il, zm il si nás a pak zas on zkusil otev ít svý okno. Jenže s ním taky ani nehnul,

darmo se jen potil a láte il. Pak se zv d n jakej voják jak hora, natáh se a taky do okna ž uch, jenže to

drželo jak skála. Takže všichni zas koukali jak s vy p ed sebe a potili se ostošest dál.

Nakonec se náš idi vrátil. Když vid l Slima, jak se po ád pokouší okno otev ít, ledov prohlásil:

„Nech to okno na pokoji, pokud sis nevšim, tenhle autobus má klimatizaci.“ Potom nastartoval a zárove

zmá k vp edu n jakej knoflík. Odevšad za al foukat bezvadnej chladivej vánek - jenže za chvíli bylo všem

zima: za jedinou minutku m místo horkýho potu zalily kr p je ledový vody. Slim za al znova na okno

dorážet, pro zm nu aby zas dostal dovnit trochu horkýho vzduchu, ale bylo to na draka. Koukali jsme krz

okno na zelený pole a Slim prohlásil, že je to MARYLAND; jen si p ál, aby se tam moh n kde natáhnout na

proslun ný zelený tráv . Po ítám, že si to p áli ale úpln všichni.

D do, cestování nejspíš není ze všeho na sv t to nejleh í a nejradostn jší. Ale na druhou stranu zas

lov k uvidí spousty zajímavejch v cí, nau í se jít na všecko sám od lesa a neohlížet se po ád jen dozadu.

Když jsme dojeli do Filadelfie, lidi z autobusu vystoupili a my se Slimem jsme si p esedli na jiný

sedadlo, úpln vedle idi e a hned u p edního skla. Taky jsme si koupili oranžádu studenou jak led, a když ti

není zrovna nejlíp, tak práv tohle ti nabeton pom že. Slim prohlásil: „Te konc už mužem sed t vp edu,

pon va sme se dostali za Mason-Dixieovu linii.“ Zeptal jsem se, co to je, a Slim ek, že ta linie je taková

ára, kterou stojí a padá zákon pro ernýho Jima Crowa. Když jsem se ho ptal, kdo je Jim Crow, Slim

prohlásil: „To seš ty, cvr ku.“

„Ale já v bec nejsem žádnej Jim Crow,“ bránil jsem se. „Dy sám dob e víš, že se jmenuju Magazín

Jackson.“

„Ale, ale,“ divil se Slim. „Vopravdu? Teda to sem fakt netušil, hmm, hmm. Hele, Jime, copak nevíš vo

tom zákonu, kerej íká, že nesmíš sed t v autobuse vep edu, dokava nejseš za Mason-Dixieovou linií?“

„Pro mi íkáš Jime?“

„Ale Jime,“ pokra oval Slim, jako by se nechumelilo, a starostliv zamlaskal. „Ty mi chceš tvrdit, že vo

tý linii nemáš šajn?“

„O jaký linii?“ ptal jsem se ho. „Já žádnou linii nikde nevid l.“

„Jak to?“ podivil se zas Slim. „Dy sm ji zrovna támdlenc v Marylandu p efr eli. Copaks nevid l

Masona a Dixieho, jak ji tam máj nataženou p es silnici?“

„Hmm,“ zamyslel jsem se, „p ejížd li jsme ji, nebo podjížd li?“ A snažil jsem se ze všech sil, abych si

na to vzpomn l, ale po ád jsem si nic nepamatoval.

A Slim se rozesmál, až se za b icho popadal, zatahal m za vlasy a práásk - plá se p es koleno: „Teda

Jime, já z tebe zhebnu!“

„A jak ta linie vlastn vypadá?“ vyzvídal jsem dál, protože jsem ješt nebyl dost starej, abych v d l, že

je to vtip, víš. No, Slim prohlásil, že ani on neví, jak ta linie vypadá, protože ji nezahlíd ani koutkem oka,

práv tak jak já.

„Ale taková linie vopravdu existuje, jenže není na zemi, není ani ve vzduchu, je jen ve hlavách Masona

a Dixieho. Práv tak jako vostatní linie a áry, státní a federální hranice, vosumat icátý rovnob žky, co d lej

Koreu, r zný železný vopony a v bec všecky áry, který si lidi jen vymyslili a který nemaj se zemí jako

takovou nic spole nýho.“

D do, Slim tohle prohodil úpln potichou ku a už v bec mi ne ek Jime, jen si sám pro sebe zamumlal:

„Nojo, je to všecko pustej vejmysl.“

Pak se vrátil idi autobusu a zavolal: „Cestující do NEW YORKU - nastupovat!“ Jak už jsem ti íkal o

tom cestování a o tom, že se pak lov k neohlíží jen dozadu, my se ti fakt ítili po ád dop edu. Žjúú! Rovnou

p ed náma se vinula ta newyorská silnice a na ni vjížd ly a zas vyjížd ly milióny aut, fi ely a svišt ly kolem

fakt jak splašený, ale náš idi si jen hov l za volantem, brvou nehnul a koukal p ímo p ed sebe. Hnal tu

svou mašinu dop edu nejrychlejc, jak jen moh. Když n kdo p ijížd l z bo ní ulice a vid l, jak si to sýpem,

na fleku ztuh a nechal nás p ejet. Náš idi si cestu úpln pro istil, jemu to bylo fuk. T m druhejm to bylo

taky fuk, protože sotva nás p edjeli, už zase fr eli dál, frk sem a frk tam, po ád dop ed jc. Po ítám, že náš

autobus by ani nemoh zarazit, kdyby p ed ním najednou n kdo zastavil. A kdyby opravdu zastavil, že by z

n j ty kousí ky už ani nenašli a museli by je hledat snad v sousedním okrese. Teda, d do, v život s nevid l

takovou jízdu, všecko kolem jen svišt lo a každej jel tak jist a nonšalantn ! Musím se p iznat, že já na to

radši skorém nekoukal.

Slim zas usnul a hlava se mu skulila ke mn na rameno, zrovinka jak já m l hlavu zas u n j prve ve

Washingtonu. Spal s o ima zav enýma rovnou p ed tím sklem a náš idi ho provážel silnicí, jako by byl

n jakej král. Slim se v bec nebál, ani trošku sebou necuk, a už byl vzh ru nebo spal. V ty chvíli jsem ho

m l hrozn rád a íkal jsem si: Magu, ty ses v bec nem l pro bát, když pro tebe v era v noci p išel, nes t

tím lesem a íkal, abys nem l strach. Te konc už nejseš žádnej venkovskej jelimánek.

Takže jsem koukal z okna ven, rovnou p ed sebe, a zatím jsme si to tím ohromným autobusem mí ili na

sever do NEW YORKU.

9.

první ve er v new yorku

A te ti budu vypráv t, co se stalo v New Yorku a jak se to seb hlo tak rychle, že jsem m l st ží dost

asu se v New Yorku trochu víc rozkoukat. P ijeli jsme myslím dev tadvacátýho kv tna a cht li jsme tam

už z stat, jenže za t i dny jsme pakovali svejch p t švestek a museli jsme zas zpátky na silnici. Takže vidíš,

jak život v New Yorku odsejpá a jak jsme na tom byli my.

New York jsem prvn vid l z toho autobusu. Slim do m dloub, abych se zv d ze sedadla, a povídá:

„Tak už sme v New Yorku.“ Kouk jsem ven a slunce bylo úpln rudý; znovu jsem se podíval a prot el si o i,

abych se probral, protože, d do, my ti jeli p es velikej dlouhatánskej most, kterej se ty il nad d snou

spoustou st ech, a já mrk dol a vid l jsem d ti, jak pobíhaj mezi t ma domama pod náma. Slim ek, že tohle

vlastn New York není, je to p ej jen HOBOKENSKÁ DÁLNICE, a máv rukou n kam nahoru a dop edu,

aby mi ten opravdickej New York ukázal. V ty za ouzený dálce plný oblak kou e jsem jen st ží rozeznával

n jakou spoustu zdí hubenejch jak nudle, tr ely do vejšky a d laly tam takovou zubatou áru. Pak jsem se

rozhlíd kolem sebe, a d do, kam ses podíval, všude se táhly hrozitánsky ohromný spousty st ech a ulic, a

taky mosty a koleje a lod a voda a takový velký v ci - Slim íkal, že to jsou benzínový cisterny - a ohrady a

smetišt a kandelábry elektrickýho vedení. Uprost ed se roztahovala bažina, v ní se zelenala vysoká tráva,

na vod zas plaval žlutej olej a podle b eh se houpaly rezatý prámy. V život se mi nesnilo, že bych moh

n co takovýho vid t. A když jsme vjeli na další most, objevilo se toho ješt víc, a všecko bylo v t ch

závojích moudu tak ohromný a táhlo se to do takový dálky, že jsem nemoh konce ani dohlídnout. I za tím

nejmr av jším uflíkem vykukovalo v kou i a mlze n co jinýho. D do, a to v bec není všecko: íkal jsem ti

už, že slunce bylo rudý; a rudý bylo proto, že to sluní ko jukalo z nebe takovou velikou trhlinou v mrakách a

na všecky strany vysílalo z ty trhliny svý ohromný protáhlý slune ní prsty. A všeci ko bylo tak zr žov lý

a nádherný, jako by se tím kou em p icházel podívat dol na zem sám Pánb h. M l jsem dojem, že vte inu

p edtím, než se já vzbudil, museli snad všichni lidi v New Yorku rozsvítit, a že už v ty chvíli byla tma.

Protože všecky ty sv tla, který rozsvítili, vypadaly te najednou v zarudlým šarlatu slunce pobledle a divn .

Kam jsem jen kouk, všude ty chud rky jen zbyte n plejtvaly elektrikou; blikaly hluboko v ulicích a

pasážích i naho e na zdech a vrcholkách most , tuhlenc v ty ohavný mlze i támhlenc na hebounce r žový

hladin , a jen se t epotaly a chv ly, jako když skomírá mohutnej táborák, kterej lidi zapálili p ed západem

slunce a ješt ho nezhasili, protože dob e v dí, že skute nej den už dlouho nepotrvá. A najednou slunce

úpln znachov lo, pak zmodralo, na okrajích mrak zbyla jen jediná slupi ka ohn - a snesla se nejasná

tma. Slim si povzdych: „Ach je, zas je tu máj. Kdybych si tak dneska moh n kam vyšlápnout.“ Zeptal jsem

se: „Copak my nikam nejdem?“

Slim mi odpov d l: „Myslel jsem n kam, n kam, kde se úpln všicky kluci a holky m žou královsky

pobavit. Jenže v život sem takový místo nevid l a nenašel. A práv o tomdle te mudrujou ty kluci.“

„Jaký kluci?“ cht l jsem hned v d t. Slim ukázal na m sto a prohodil: „Kluci, kerý dnešní ve er

prosedej v lochu.“ D do, zeptal jsem se ješt , jestli byl v New Yorku ve v zení, a on ek, že jo, jednou že ho

zašili, ale neud lal p ej nic zlýho, bylo to kv li kámošovi. Povídal, že jeho kámoš v tom v zení ješt je a že

jsou na tom vlastn oba stejn .

No, te už jsem ti vylí il, jak strašideln a zárove velkolepitán- sky New York vypadal, když jsem ho

prvn vid l, ale to stejn ješt není všecko. Najednou sjel náš autobus do tunelu a húúp - tisíce aut, i on, se

valily podle st n, jen to dun lo. V tunelu ale nebyla tma, bylo tam úplný sv tlo, a všecko bylo krásn

ozá ený. „Te ka nad náma te e eka Hudson,“ povídá brácha. „A nebyla by to mela, kdyby se ta eka

prodrala až sem a chrstla nám na maják?“ Do ty doby, než jsme vyjeli na druhou stranu, jsem se na to

neodvážil ani pomyslet, a když už jsme byli venku, radši jsem to honem pustil z hlavy. Po ítám, že v tšina

lidí už je taková - nebo snad ne, d do? - aspo do ty doby, než se n co podobnýho stane jim samotným.

Autobus teda vyjel ven, LINCOLN V TUNEL se to jmenovalo, a p ed výjezdem zá ilo nádherný žlutý

sv tlo. Na ulici bylo pusto, šel tam jen jeden pán; já na n j kouk a on se na m taky podíval. No, po ítám, že

si v duchu ek: Tady ten prcek p ijíždí prvn do New Yorku a nemá nic jinýho na starosti než koukat na m ,

na m , kterej má v New Yorku práce, že neví kam d ív.

A už jsme byli uvnit New Yorku; te už nevypadal ani z p lky tak velikej, protože všude se ty ily ty

zdi, takže lov k moc daleko nedohlíd. Víš, já se ti kouk nahoru, pak jsem se kouk ješt jednou, ale místo

nebe jsem nad t ma vysokejma zd ma vid l jen hrozn divnej, zahn dlej vzduch; to protože všecky

newyorský sv tla zabarv j noc tak vysoko do vejšky, že už t ch pár slabounkejch hv zdi ek ani nepot ebuje.

„To sou mrakodrapy,“ ek Slim, když vid l, jak koukám nahoru. No, autobus pak zahnul na velikánskou

ulici - Slim povídal, že to je tyryat icátá ulice.

Vid l jsem už kousek dál, byla tam obrovská sešlost lidí, a d do, všude zas zá ily sv tla, jedno vedle

druhýho, naho e i dole, a t epetaly se podle zdí a na nich, ervený a modrý, a všicky, ty lidi a auta, se

hemžili jak mravenci, kam jen oko dohlídlo. D do, ty lidi, cos vid l, a co p itom d lali, a ulice, kterýs vid l,

a v bec nejr zn jší místa, a když sis navíc p edstavil ješt to, cos vid t nemoh, pon va to bylo schovaný za

rohem a kupilo se to do dálky na všecky strany, lidi byli i naho e v mrakodrapech a dole v podzemce - teda,

te už ur it chápeš, že tomu nikdo nem že rozum t, dokava sem nep ijede a neprohlídne si to na vlastní

o i. Autobus zastavil a já a Slim jsme vystoupili a prošli ulicí k pod- zemce. To je takovej podzemní vlak,

kterej jezdí tunelama pod New Yorkem, a všichni s ním jezdí, aby se dostali tam, kam jedou, co možná

nejrychlejc a nejlíp. „Venku autobus fr í jak vítr, ale na todle m sto je pomalej jak želva,“ prohlásil Slim.

Zaplatili jsme idi i, totiž vlastn jsme zaplatili u takovýho bránostroje, a šli k vagónu. Tam nám zas

takovej dve ostroj honem otev el, a když jsme se usadili, ten vlakostroj vyrazil po kolejích po ád pry .

Vevnit nebyl v bec nikdo, kdo by ten zatracenej vlak ídil, protože já se kouk dop edu - a tam ani noha. A

já v d l, že jedem d sn rychle, m teda žádná tma neobalamutila!

Vystoupili jsme s bráchou na Stop tadvacátý ulici v Harlemu.

„A rovnou za rohem už sme doma, starouši,“ povídá Slim. „No vidíš, že nám to nakonec všecko

klaplo.“ Vyšli jsme nahoru na ulici. Byla zrovna tak veselá a rozzá ená jako tyryat icátá, a d do, my ti ujeli

od st edu m sta skorem sto ulic, takže sám vidíš, že i když New Yorkem projíždíš k ížem krážem, nikdá

se nedostaneš až úpln navenek.

„St j hezky klidn , a t m žu na po est Sheile umejt,“ ek Slim, zastavil m na ulici p ed bublátkem s

vodou a ot el mi pusu kapesníkem. Kolem proudily úplný mraky lidí, byl zas teplej ve er a já byl fakt rád, že

jsme v New Yorku. „Slime,“ prohlásil jsem, „já jsem fakt rád, že už nejsem u tety Gastónie, a už se v bec

nebudu bát.“ A podíval jsem se ulicí, odku jsme p išli, a v duchu jsem si pomyslil: Ne, Severní Karolína, ta

tu teda rozhodn není.

„To je chlapská e , ty hrdino,“ pochválil m Slim. „A pon va všecko tak fajn dopadlo, skáknu Sheile

n co koupit tudle do krámu, abysme se ten první ve er doma m li všicky jak páni.“

A šli jsme do krámu s gramofonovejma deskama. Byl plnej lidí, který probírali desky v p ihrádkách a

p itom v jednom kuse cukali hlavou a poskakovali, jako by se nemohli do kat. Ozývala se tam spousta

hudby a hluku a u vchodu se ma kala další hromada lidí, který taky tak poskakovali. Tchjúú! - to byla

legranda! Slim za al lovit v p ihrádkách a poskakoval jako všichni kolem. Najednou vyhrab jednu desku a

vyjek: „Tchíí! Hele, co sem našel!“ A hnal si to k prodava ovi a hodil mu dolar. Pak jsme zahli za roh na

ulici, která sice nebyla tak ozá ená, ale byla zrovna tak veselá a hemžila se ve tm lidma. Vyb hli jsme po

schodech rozpukanou chodbou, zabouchali na dve e a otev eli je. No a tam už stála Sheila. Hned od prvního

pohledu se mi moc líbila: byla štíhlá a hezká, m la brejle s ervenejma obrou kám a z rohoviny, na sob

krásnej ervenej svetr a nádhernou zelenou sukni. Na rukách jí cinkaly náramky a všelijaký cingrlátka. Když

jsme vešli dovnit , stála u plotny, va ila kafe a etla noviny. P ekvapen se na nás podívala.

„Ko i,“ zajásal Slim a rozb h se k ní; objal ji, rozto il kolem dokola a vlepil jí pusu, jen to mlasklo.

„Tady máš zbrusu novýho synátora, mamino zlatá, no ekni, neni bezva?“

„Tak tohle je Mag?“ zeptala se Sheila, popošla ke mn , chytla m za ruce a koukla mi rovnou do o í.

„Dy já to dob e vidím, že t až dote konc potkávaly samý patálie, vi , ty chud ro moje.“ Nevím, jak to

mohla poznat, ale opravdu to tak bylo. Cht l jsem se na ni usmát, aby vid la, že ji mám moc rád za to, že je

na m tak hodná, ale po ád jsem se hrozn styd l. „A copak se taky n kdy neusm ješ?“ zeptala se a já trouba

jsem tam jen stál jak solnej sloup, blekotal jen:

„Eéhm, hmm,“ a klopil o i. Do prkýnka!

Pak Sheila spráskla ruce: „Copak tomu špr kovi nebylo zima, když sem jel jen v tomdle málým

roztrhaným svetýrku? Propána, ponožky jsou taky samá díra. Dokonce i kalhoty, tady vzadu.“

„A epice jakbysmet,“ p idal jsem se a ukázal jí svou epici, d ravou jak ešeto.

Tím jsem ji dob h, te pro zm nu zas ona nev d la, jestli se má smát nebo mra it. Celá z ervenala a

pak se rozesmála. Já myslím proto, d do, že kluk jak já si nemá poušt t pusu na špacír, když za n j mluví

dáma, že jo? No, Sheila byla upínej poklad, to jsem poznal už podle toho, jak tam tak zrudla a p itom jí to

bylo fuk.

„Hned zejtra ráno mu koupím n co na sebe,“ sliboval Slim. A Sheila se zeptala: „Jakpak to provedeš,

když nemáme prachy?“ Jenže Slim zrovna pustil tu novou desku, v rohu stál totiž gramofon, a m ls ho

vid t, jak rajtoval nahoru a dol , nohy úpln na fleku, pot ásal hlavou a jen se ptal: „Kdepak dnes ságo

mám? Kdepak dnes ságo mám?“ - po ád dokola. Najednou se na nás podíval a rozesmál se, protože se mu ta

hudba moc líbila, a znova k ik: „Jen to rozbal, Slopjaw!“ Na ty desce hrál Slopjaw Jones, d do, a to jeho

ságo byl saxofon; z pozadí se ozejval d snej ryk a mlátili tam do piána, no v život s u nás na venku neslyšel

takovej bugr a bengál! M l jsem z toho úpln dojem, že lidi tady ve m st se cht j mermomocí bavit, a

lámat si hlavu starostma, na to nemaj as, snad jen když na n ty starosti samy dolehnou, jenže to oni pak

zas nemaj as se s nima párat.

„Jak to, že nemáme prachy?“ ekl pak Slim a Sheila mu to za ala vysv tlovat: „Nemám z toho dvakrát

radost, že musím tob a Slopjawovi a v bec všem a taky tady Magovi o tom vykládat, ale p edev írem jsem

p išla o práci. Barák na Madison Avenue, kde bejvala ta moje restaurace, te strhávaj, protože tam cht j

postavit novej d m s kancelá ema.“

„D m s kancelá ema?“ zaburácel Slim. „Povidáš s kancelá ema? A co budou s t ma kancelá ema d lat?

V kancelá ích se nikdo nenají!“

„Mluvíš nesmysly,“ zarazila ho Sheila a smutn se na n j podívala. „Dy je to jasný jak facka - když se

n kdo bude chtít najíst, skákne si do restaura ky hnedka za rohem.“

„Jenže pak postav j d m s kancelá ema i tam, a kam se potom má lov k vrtnout?“ protestoval Slim a

najednou si povzdych. „Do prkýnka, co jen te budem d lat?“ Zastavil desku, rozhlíd se po kuchyni a za al

chodit sem a tam a trápit se až k smrti. To jsem teprve vid l, jak Slim vypadal, když se už d ív trápil nad

spoustou v cí. Pusa se mu d siv protáhla, prázdnýma o ima zíral n kam p ed sebe a lícní kosti mu tak

vystouply z tvá í, že vypadal úpln sta e. Chudák Slim, když na n j te vzpomínám, nem žu na tenhle

pohled nikdy zapomenout.

„Do pr!“ opakoval po ád dokole ka, „do pr!“ Potom se podíval na Sheilu - ona o tom nev d la - a v

tvá i mu to trochu cuklo, jako by ho n kde hluboko v srdci n co zabolelo. Pak zas ekl: „Do pr!“ a zíral

rovnou p ed sebe, hrozn , hrozitánsky dlouho. Ach bože, bože, Slim se vždycky moc snažil, aby mi - a

v bec každýmu - vysv tlil, co mu leží na srdci. A pokusil se o to i tentokrát. „Do prkýnka, copak budem furt

jen na dn , nebo se nám taky kone n pošt stí vyd lat si aspo na živobytí? Kdy todle trápení skon í? Už

m unavuje bejt chudej! Mou ženu unavuje bejt chudá. Hádám, že i tendle sv t unavuje ta jeho chudoba,

protože m už teda fakt unavuje. Propánakrále, kdo má áký prachy! Vím nabeton, že já žádný nemám, a to

je tutá , jen se podívejte,“ a ukázal nám svý prázdný kapsy.

„Nem ls kupovat tu desku,“ podotkla Sheila.

„No,“ ohradil se Slim, „to sem ešt nev d l, jak na tom sme. A te mi ekn te, kam se pod ly všecky

prachy, co z nich p ej maj lidi žít. Byl bych úpln klidnej, kdybych m l vlastní pole, n co bych si tam

vyp stoval a nemusel se starat, jaká sorta lidí má ty prachy, a taky gramofonový desky. Jenže já žádný pole

nemám a prachy pot ebuju, abych m l co jíst. No a kde mám ty prachy sebrat? Musím si najít flek. Jo, flek,

a to hned, prost si musím najít flek. A víš, pro je to tutá , že ákej splašim? Pon va ho mít musim. A

víš, pro na m ten flek eká? Protože nemám ani floka!“ A mluvil po ád takhle dokola, teda rozjel to

parádn , ale pak si zas za al d lat hlavu: „Sheilo, teda fakt doufám, že zejtra ten flek seženu.“

„No,“ povzbuzovala ho Sheila, „já budu taky n co hledat.“

„Je d sn t žký splašit flek, v kterým by lov k nemusel tr et celej život,“ uvažoval Slim. „Kdybych

tak sehnal n co v ákým klubu, hrál bych tam na tenor; tim bych si vyd lával a zárove bych moh vyjád it

sám sebe. Hrál bych a p edved všem, jak je mi uvnit a co cejtim, ukázal jim, jak umim bejt š astnej a jak by

všichni taky mohli bejt š astný. Nau il bych je radovat se ze života, nau il bych je dob e žít a rozum t sv tu.

Nau il bych je spoustu v cí. N kdy bych zahrál i o Pánubohu, dy moje ságo, když hraju blues, se úpln

modlí a já pak jdu až do kolen a rozhlašuju to celýmu sv tu! Hrál bych tak, abych všem ukázal, jaký

t žkosti musí lov k po ád p ekonávat, aspo o tomdle by se n kdo dov d l a pou il. Cht l bych bejt s tim

ságem jak u itel nebo kn z, ale ukázal bych všem, že jedin muzikant dokáže tak jednoduchou v c, jako

vzít ságo do ruky, zadout do n j a zmá knout z erstva ty klapky, ale p itom všem bejt zárove u itelem i

kn zem - v tom jediným kone ným výsledku toho, co dokáže. Kamkoliv bych šel, všude bych si vyrval

srdce z t la. Provandroval sem celou tudle zem, ale rádi m nikde nem li, že sem barevnej. Ty lidi prost

strkali nos do v cí, do kterejch jim nic neni, a nep áli mi nic dobrýho. Ale s tim ságem bych si klidn srdce z

t la vyrval! To ságo je totiž jedinej zp sob, jak m sou lidi ochotný poslouchat. Na ulici by se mnou

neztratili slovo, ale když stojím na pódiu, tleskaj, div se nestrhnou, k i ej bravo a sm jou se vod ucha k

uchu. No, já se na n taky usmívám, mn lidi ukradený nejsou, mn neni ukradený nic. Vždycky na lidi

reaguju a poslouchám je, sem s nima rád. V tšinou se cejtim fajn a taky jim to dávám znát. Propána- krále,

dy já chci žít a mít na sv t svý místo, jak se o tom furt mluví, a sem p ipravenej makat - i když m žu

fach it jen s tím mým ságem, protože to d lám rád a s ákou mašinou bych stejn nic nesved. Aspo

dote ka sem se to nenau il. Um lec, já sem vlastn um lec, jako Yehuda Mehudi a ten chlápek, co píše do

novin, a já nevim, kdo ešt . Mám milión nápad a tim mým ságem je teda fakt umim chrlit - no i bez n j si

nevedu zrovna nejh ! Sheilo,“ oto il se na ni, „jdem na to, sprásknem n co k ve e i a starosti necháme na

ráno. Mám hlad jak vlk a pot ebuju schrastit ákou sílu. Ho mi sem pár fazolí a po ve e i p iprav i sendvi

na ob d.“

„Já si taky budu muset n co ud lat,“ podotkla Sheila a p emejšle- li, co se mnou druhej den bude. Slim

rozhod, že p jdu s ním hledat práci a že se o jídlo rozd líme. „Ud lej nám toho haldu. Máš chleba? Tak nám

mezi dva krajíce n co šoupni a to bude fajn. Kdybysme tak m li bandu na kafe. Máš ákou bandasku?

Rikáš, že termidosku? Tak teda termidosku, a kafe po ádn horký. Magu,“ obrátil se Slim na m , „my dva

sme to spolu este ani po ádn nerozjeli. Sotva sm zmákli ten flák cesty až sem a už zas n kam vyrážíme.

Po ádn se najez, pak pudem na kut , ráno nás eká vstáva ka. Na zejt ek mám pro tebe prima starej svetr a

istý fusekle. No dy se nám to zas poda í. Jdem na to! Dámy a pánové, bacha na v c! Dejte bacha na svýho

Slima!“ A jak to výk ik, zav el na minutku o i a jen tam tak stál.

Tak to byl m j první ve er v New Yorku. Ve e e mi moc chutnala a taky se mi moc líbilo, jak jsme tam

až pozd do noci sed li kolem stolu, povídali si a vzpomínali a Sheila vypráv la o tom, jak byla stará jak já a

žila v Brooklynu. V bec se tam mluvilo o samejch p knejch a zajímavejch v cech. Venku byla noc a

pokaždý, když jsem mrk z okna na New York, za al jsem se hned t šit, co se bude dít dál, a musel jsem si v

duchu íct: Magu, tak tys odjel z domova a te konc seš v New Yorku!

Celou noc jsem prospal na nádherný matraci, kterou jsem m l celou pro sebe.

Jenže druhej den už nebyl tak hezkej jako tenhle první ve er.

10.

jak slim b hem jedinýho dne ztratil hned dv místa najednou

Na ten den nikdá nezapomenu, protože se semlela strašná spousta v cí. Brzo ráno, hned jak se zas

vyno ilo to rudý slunce, jsme oba vstali a Slim p ipravil snídani a vají ka, aby si Sheila mohla ješt chvilku

p ispat. D do, na celým sv t snad není nic bezvadn jšího než mít p ed sebou hnedka zrána snídani a

vají ka, pon va jazej ek a žaloudek m ly celou noc pohov a te najednou je tu snídani ka, že by ses olíz

všema deseti, všechno se smaží a voní, až se sliny sbíhaj. lov k si p eje, aby moh slupnout všecky snídan ,

co se va ej v celý ulici od jednoho konce k druhýmu, a dát si to sedumkrát dokola, no nemám pravdu? Když

jsme vyšli na ulici a já vid l, jak si v krámku na rohu dávaj všichni do nosu a bašt j další snídan a vají ka,

jen jim za ušima praská, úpln jsem si p ál, abych moh spo ádat všecky snídan v New York City! Bylo

studený ráno, teprv šest hodin. M l jsem na sob nový ponožky a Slim v ernej svetr a Sheila mi zašila díry

v kalhotách, takže jsem byl jak ze škatulky a p ipravenej na všecko. A víš, co se hnedka zkraje p ihodilo?

Stáli jsme ve vratech domu a Slim pro ítal v novinách inzeráty. Byla p íšerná ledárna; lidi, co chodili kolem

nás na autobus do práce, v jednom kuse chrchlali a odplivávali si, teda fakt vypadali, že jsou z ty roboty v

New York City úpln odd laný. N který etli noviny a u eli do nich tak otráven , jako by se v t ch

novinách nadávalo zrovna na to, na co se oni sami nejvíc t šili. Najednou se z davu vyno il n jakej chlápek,

kterej Slima znal. „No ne, kámo“ povídá, jako by se nechumelilo, a nastavil Slimovi rozev enou dla , ten ji

taky rozev el, a jako by mu o ni cht l tlesknout, takhlenc ti ho pozdravil. „Jen mi nevypráv j, že zas sháníš

flek.“ Slim mu ek, že na to teda káp.

„No já ti povím, že bych pro tebe jednoho fleka m l. Znáš p ece mýho bráchu, Henryho. Dneska ráno

ešt nevystr il z pelechu nos. Zrovinka sem to do n j hustil: Henry, povídám, copak bys nem l st ihat do

rachoty do ty fabriky na pišingry, co je v ty nevimjaký ulici? A von se ti skoval pod polštá a povídá: No jo,

to je fakt, hmm - ale nehnul se ani vo chlup. Henry, povídám zas já, copak nebudeš vstávat? Henry! No

táák, Henry? Von se ti prost rozhod, že bude rad jc vyspávat, a šmytec.“ Jak to ten Slim v kamarád do ek,

odpo chodoval najednou o t i metry. Pak se zas vrátil.

„Myslíš, že ho vylejou?“ zajímal se Slim. Ten chlápek jen proto il panenky: „Henryho? Esli jeho

vylejou?“ No a se kozel okotí a kráva zakokrhá, on si zas odpochodoval n kam pry a pak se zas vrátil!

„To myslíš jako Henryho?“ a kouk stranou, pot ás hlavou a byl z toho tak p ešlej, že nemoh d lat nic

jinýho, než zas tu hlavu sv sit.

„Stará v c, ten v tom drží sv tov j rekord! Toho snad vylili z víc flek , než do kolika se v bec sta il

nacpat.“ „A kde ta fabrika je?“ zeptal se Slim. Ten chlápek to v d l a ek nám adresu. Ud lal ješt pár

legra ních fórk , a když jsme se Slimem odcházeli, abysme se v tý fabrice poohlídli po n jaký práci, k ik za

náma: „Bacha na bugá e a bububajzly!“ No, byl docela fajn.

Jeli jsme podzemkou. Potom jsme prošli jednou ulicí až k ece a tam stála fabrika na pišingry. Byl to

obrovskej velikánskej starej d m s komínama; uvnit hu ela a dun la spousta nejr zn jších mašin a ven se

linula v n tak sla ounká, že jsme se museli usmát. „Todle bude bezva flek,“ radoval se Slim, „protože

krásn voní.“ Vyb hli jsme po schodech a vešli do kancelá e. U takovejch píchacích hodin stál šéf a nejspíš

se divil, kde je Henry. Sedli jsme si na lavi ku a ekali asi p lhodinu. Pak šéf prohlásil, že by m l Slim rad j

za ít d lat, protože nikdo jinej už stejn nep ijde. Slim musel chvilku n co psát na n jaký papíry, takže mi

ek, abych na n j do poledne po kal v parku naproti p es ulici, pak že mám za ním p ijít na ob d. A od-

startoval do práce.

Sheila bude mít radost, íkal jsem si. To jsem teda v d l natuty. Celý dopoledne jsem ekal v parku. Byl

to malinkej par ík s železným zábradlím, n kolika ke ema a houpa kama. V tšinu asu jsem jen tak sed l,

pozoroval pár dalších d tí a p emejšlel o život . Skamarádil jsem se s jedním malým bílým chlape kem,

kterej p išel do parku s maminkou. Vypadal moc p kn a nóbl, m l modrý šati ky se zlatejma knoflíkárna,

podkolenky a ervenou loveckou epi ku. Teda jak on mluvil a jak si sedal na lavi ku, to bylo moc nóbl!

Jeho maminka etla na druhý lavi ce knihu a hezky se na n j usmála.

„A pro pak tu ekáš?“ ptal se m ten chlape ek a já mu odpov d l: „M j brácha pracuje v támhlenctý

fabrice!“

„Pro pak íkáš támhlenctý, copak ty jsi ze státu Texas na Západ ?“ vyzvídal na mn .

„Ze státu Texas na Západ ?“ divil jsem se. „Ne, odtamta nejsem, já jsem ze Severní Karolíny.“

„A jsou tam n jací kovbojové?“ ptal se ten chlape ek dál a já mu zalhal a ek, že jo. Tak jsme si

povídali. Ten chlape ek se mi moc líbil. Byli bysme si povídali mnohem dýl, ale on najednou musel šupšup

dom . Zrovna jsme si cht li spolu zazávodit, jenže on prost musel honem pry . Ten chlape ek m l ty

nejzlatov jší vlásky a hrozn jasný, modrý o i. Nikdy víckrát jsem ho už nevid l. Takže v poledne jsem šel

do tý fabriky a u okna jsem uvid l Slima s lopatou. Sta ilo se uvelebit na jeden sud na venkovní stran okna

- bylo totiž otev ený - a moh jsem Slima pozorovat do ty doby, než bude as k ob du. Slim pracoval tak

rychle, že si m ani nevšim, a když m kone n zblejsk, m l akorát as na m houknout. Stál tam ohnutej s

lopatou, nabíral z obrovský nádoby takovou okoládovou lepkanici a nakládal ji na pás, kterej se otá el

kolem n jakejch kole ek. Ten lepkanici odnášel až na druhej konec fabriky. Ješt než se všecko dostalo pod

velikej válec, musel to Slim rukama uplácat. Pak to vjelo pod válec a ven vylezla tenounká vrstvi ka, do

který vjížd la mašina plná nož ; naporcovala malinký kousí ky a ud lala z nich pišingry. Slim se musel s

lopatou po ádn ohán t, pak ji zas odhodit stranou a honem to rukama uplácávat, takže se nemoh na vte inku

zastavit, protože ten pás se to il kolem dokola. Jednou se Slim vysmrkal a n jakej chlápek na druhý stran

hned zavolal: „Pohni s tou okoládou!“ Všechno tam prost jelo jako blesk, lidi i válce. Slimovi se lil pot z

ela rovnou do ty lepkanice, nemoh s tím v bec nic d lat, nem l ani as ot ít se rukou. Pak tam n jakej

chlápek dovalil další várku lepkanice, tentokrát byla vanilková, napohled moc hezká a bílá jak sníh. Slim do

ní zabo il tu okoládovou lopatu, a jak ji výtah, ud laly se krásný melírovaný proužky. Když to pak

uplácával, zadíval se n kam p ed sebe a odfrknul si: pfujtajbl! To se taky prvn po ádn narovnal, aby si

moh pro sebe n co íct. Byl to fakt moc t žkej a náro nej flek, to jsem poznal.

Slim jednou k ik: „Esli se jen na vte inku zastavím, tak se mi ruce zauzlujou k e mama kolem krku jak

konopná voprátka!“ a hups zpátky do ty lepkanice. Po chvíli zas vyjeknul: jejej! a pak: tchíí! a nakonec

jsem ho slyšel prohlásit: „Prokristapána, smilování, už víckrát k pišingr m ani ne uchnu!“

Ve dvanáct hodin zahoukala n jaká obrovská píš ala, všecky mašiny se zastavily a lidi odcházeli

pry . Jen Slim stál na míst , otíral si elo a prohlížel ruce. Najednou se mu pravá ruka zkroutila a p eto ila

se až k záp stí. Slim ek, že je to k e . Pak se mu zkroutila celá p lka paže, úpln jako by cht l n komu

p edvád t, jaký má svaly, jenže to on v bec necht l, byla to jen další k e ; Slim cvi il s paží sem a tam, pak

na ni kouk, vzdych a zaklel.

Nakonec vyšel ven, sedli jsme si na schody u kancelá e a sn dli ob d. Sluní ko pálilo jako divý.

„Doufám, že se mi ty ruce do vodpoledne trochu zmáto ej,“ zamumlal Slim. Mra il se a byl smutnej. Moc

už toho ne ek, ani když jsem mu vypráv l o tom chlape kovi, co jsem se s ním skamarádil. V jednu hodinu

se znovu ozvala píš ala a Slim šel pracovat.

Zase jsem koukal. Víš, d do, chudák Slim se natáh pro lopatu, ale nemoh ji vzít do ruky, prsty m l

úpln ztuhlý. Když s nima kone n hnul a sev el je kolem násady, za ly se mu t ást paže. Nem l v nich

v bec žádnou sílu, nemoh lopatu udržet. Ten chlápek na druhý stran pásu za al zas pok ikovat: „Pohni s

tou vanilkou, jo? Nemáme na to celej den!“ Slim zavolal šéfa a ukázal mu svý ruce. Pak tam oba stáli,

p emejšleli co a jak a pokyvovali hlavou, protože to fakt bylo smutný. Slim ješt jednou zkusil vzít lopatu,

ale neudržel ji; šéf mu chvíli masíroval paže, ale se Slimovejma rukama se prost nedalo nic d lat. Byly celý

zarudlý a horký a Slima to bolelo. No, co moh d lat, ut el si hadrem dlan , pak ješt chvíli mluvili a nakonec

Slim vyšel z kancelá e a zamí il ke mn .

„Co se stalo?“ ptal jsem se ho. „Dneska si prost nezafach im, mám ruce jak svázaný na uzel.“ To bylo

všecko, co ek. Šli jsme dom . Slim m l v obálce plat za dopoledne, t i a p l dolaru.

Sheila p išla dom v p t, taky s prázdnou. Slim jí vypráv l, co se p ihodilo. P i ve e i bylo ticho jak v

hrob .

Snad poprvé jsem vid l Slima zamra enýho a smutnýho. „N co vám povím,“ prohlásil po ve e i a tlesk

rukama pono enejma v horký vod . „Taková facha, jako sem m l dneska, se mi nezamlouvá. Neumim se

vohán t lopatou tak rychle, abych udržel krok s ákým pitomým jezdícím pásem, a to sem kdysi boxoval

závodn . A už v bec m nebaví máchat si ruce v áký van plný patlanice! Ty ten sajrajt kupuješ, Sheilo?

Pšúú - a k emu mi vlastn je p tat icet dolá za tejden, taková žebrácká vejplata, když jen jídlo nás stojí

dvacet a inže zblajzne zbytek! Dy já se ani nem žu furt rejpat lopatou v tom pitomým sajrajtu, když za

m zbylý ú ty nikdo nezacvakne! Nem žu si koupit ani mizernej klobouk a ruce mám tak vodd laný, že mi

tu visej jak polámaný suchý v tve. Nechci si furt st žovat, ale do prkýnka, i když sem na sv t rád a dovedu

ho užívat každej den vod rána do ve era, zrovna jako si myslím, že tudlenc Mag je na sv t taky rád, a

t ebas je ešt malej prcek, stejn si užívá svý, a ty, Sheilo, máš taky sv t ráda, a když se ráno probereš, je ti

moc fajn, ale neni to prost vono, když v baráku neni ani cent a všude dluh až erno. Dy to p ipomíná spíš

žalá , do prkýnka, než normální lidskej domov!“

„No, seš dneska utahanej,“ t šila ho Sheila, dala mu na ucho pusu a moc hezky a mile se na n j

podívala. Potom odb hla k plotn ud lat kafe. Víš, já si myslím, že Sheila Slima milovala, jako by byla

n jaká jeho otrokyn . On nemusel v bec nic d lat, sta ilo jen, když tam tak sed l, a Sheila ho prost m la

ráda - a moc. Po ád se po n m koukala a vždycky, když se n kde v byt potkali, se ho nezapomn la n jak

dotknout a n kdy na n j i mrkala.

No, byl to ten nejponu ejší ve er, sám si to dovedeš p edstavit, ale zrovna v ty chvíli se najednou n co

stalo. Do dve í vešel vysokej pán, byl celej nástrojenej, smál se od ucha k uchu a najednou k ik: „Slime,

bráško, ty starej papriko!“ a všichni se hned za li smát a aspo na chvíli pustili starosti z hlavy.

„Víš, pro sem p išel, é e?“ ptal se ten pán, jmenoval se Charley, a

Slim se rozzá il jak váno ní strome ek a nadhodil: „Myslíš jako -?“

„Jasná v c, mám flek, a nejenže mám pro tebe flek, já mám i sá- go, no jo.“

„Ságo? ikáš ságo? Království za ságo! Jdem na to!“ A seb hli jsme všichni ven na ulici. V aut , kde

m li to ságo, sed l ješt jeden pán a Slim výtah ságo z futrálu a kapku do n j zadul, chodník nechodník a

ulice neulice. Vid l jsem, že je mu moc fajn. „Kde to rozbalíme?“ ptal se pak Slim a Charley ek, že v klubu

U r žový ko ky.

„Musim si brát kvádro?“ Charley ek, že to teda rozhodn jo, pon va ten maník, co d lá u R žový

ko ky šéfa, je zrovna na tyhle v ci hroznej pun a. Kdyby se mu Slim nelíbil, že by se na n j s t ma p ti

dolarama klidn vyflajz.

„Tradáá, a už sm tam! Sheilo drahá, my si tam pro t ch p t dolá sjedem!“ k ik Slim a utíkal nahoru,

jen se mu za patama prášilo, let l fakt jak st ela, aby se moh p evlíct do toho kvádra. Sheila pospíchala za

ním. Oblíkla si krásný šaty a taky m trochu upravila. Ješt p ed chvílí se Slim hrozn mra il a byl smutnej,

a te ani ne p t minut potom jsme už všichni fr eli do klubu U r žový ko ky. No ekni, d do, jestli není

život neš astnej a najednou zas š astnej, a tak to jde, dokava neum eš, a lov k neví, pro ; nikoho se na to

zeptat nem žu, snad jen Pánaboha, jenže ten mi stejn nic neporadí, nebo jo? D do, Sheila se Slimem byli

ten ve er tak š astný, že jsem v d l, že jim Pánb h drží palce, a tak jsem mu pod koval. Že je to správný,

vi , když lov k p e íká n jakou tu modlitbi ku, když je moc vd nej a rád, jako jsem byl v ty chvíli já?

No, takže jsem to ud lal.

idi to po ádn rozpálil a všem bylo fajn. Za lo pršet, ale nám to nevadilo. Do klubu jsme p ijeli dost

brzo, zaparkovali jsme rovnou u vchodu a sed li chvilku vevnit v aut . Byli jsme po ád v Harlemu, asi

t icet ulic od domu, kde jsme bydleli, a po ád to tu ješt vypadalo jak u nás. Na ulici dopadaly kapky dešt a

blejskaly se tam v nádhernejch kapi kách zelenýho a rudýho sv tla; p ipadal jsem si jak v pohádce z Tisíce a

jedny noci. Taky se d laly duhy. Byl úpln nejsenza n jší deštivej ve er, jako stvo enej k tomu, aby Slim

moh za ít pracovat v tom klubu a abysme si ho já a Sheila mohli poslechnout. Teda v tom aut jsme se m li

královsky! Slim znova výtah ságo a ud lal UOAP! - to aby vyzkoušel nejhlubší tón. Pak si to p ejel nahoru a

dol , aby prubnul i st ední tóny, a zakon il malinkým písklavým UÍÍP! Všichni se rozesmáli.

„Jauvajs, moje prsty,“ zamumlal Slim. Ty dva pánové byli dobrý, myslím Charley a ten druhej, protože

po ád na Slima koukali a obdivovali ho.

„Jde jen vo jedno, Slime,“ prohlásil Charley, „to tvý kvádro je trochu unavený.“ Ten oblek byl jedinej,

kterej Slim m l, byl to takovej starej modrej kabát, z kterýho v podpaždí koukala podšívka a b lala se jak

b icha leklejch ryb. Kalhoty byly kapku rozpárnutý, to už si Slim nesta il spravit. „Já vim, že je tvý jediný,“

pokra oval Charley, „ale tendle podnik, to má bejt jako bar, víš, dneska už totiž normální hospoda nikomu

nevoní.“

„No jo,“ zasmál se Slim a bylo mu to fuk. „Po me si rad j zahrát.“ Vešli jsme kli ánko do klubu,

kvádro nekvádro, a taky nás nezajímalo, jestli jdem v as nebo moc brzo, prost nic, víš. No, brzo bylo. Šéf

se tam ješt neobjevil. Ani pódium nebylo osv tlený. U barovýho pultu popíjeli n jaký lidi, vyhrávali na

takovou velkou bednu, džubox se to jmenovalo, a tiše mluvili. Slim se rozb h k pódiu a rozsvítil sv tla.

„Poj , Charley, hrábni do piána.“ Charley podotk, že je ješt moc brzo, a trochu se stah stranou, jenže na

tohle Slim moc nedal a tah ho na pódium. Charley ho upozor oval, že zbytek kapely ješt nedorazil, ale

Slima to nezajímalo. Ten druhej pán, co s náma p ijel, byl bubeník. Ne ek v bec nic, sed si za Slima a za al

bubnovat. Žvejkal p i tom žvejka ku. No, když to Charley uvid l, sed si p ece jen za piáno a za al hrát.

Sheila mi koupila coca-colu a poslala m sednout si do kouta, abych dob e vid l. Sama si stoupla

rovnou p ed Slima. Slim hrál svý první íslo a Sheila se od n j až do konce nehla; celou písni ku hrál Slim

jen pro ni. Dul do toho sága jak divej, chudinky prsty se jen míhaly, a d do, on ti um l úpln nejkrásn jc

takovej ten hlubokej tón, p ipomínalo to troubení nebo houkání, co slyšíš, když n kde daleko na ece pluje v

noci newyorskej parník nebo když jede vlak. Jenže Slim to um l zahrát tak, že se ten tón úpln rozezpíval,

stou- pal nahoru a klouzal zas dol a celej se chv l divným tesklivým smutkem. A Slim hrál, s takovou

vervou, že se mu krk t as jak v zimnici a na ele mu vystoupila žíla. Stál tam p ed tím piánem a hrál a hrál a

bubeník jen zlehounka hladil bubny takovejma koš átkama, který st íbrn šustily a svišt ly jak podzimní

v t ík. A hráli po ád dál. Slim nespoušt l ze Sheily o i, až teprv vprost edku ty písni ky si vzpomn l i na

m ; p elít pohledem místnost, oto il se a zahrál nádhernej kousek extra pro m , aby ukázal, jak krásn

dovede hrát, p estože má ruce celý rozbolav lý a i když mu to v ty fabrice na pišingry zrovna nešlo. Pak to

zas sto il na Sheilu a zakon il s hlavou sehnutou až k zemi: ságo si op el o špi ku boty a místo klan ní tam

jen z stal stát.

To víš, d do, u baru hned všichni za li tleskat a byli úpln paf. Jeden chlápek prohlásil: „Todies hrál jak

pánb h, p íteli.“ Vid l jsem úpln jasn , že se jim Slim moc líbil, a taky ten džubox natotata zav eli.

Sheila pak p išla ke mn a tak jsme si tam hov li hnedka u okna; mohli jsme odtamtu pozorovat ty

krásný sv týlka na zmoklý ulici i celej bar a všecky lidi. I pódium jsme m li p ed sebou jak na dlani. Slim

te za al klepat nohou hrozn rychle o zem, bubeník najednou praštil do bubn a už to rozjeli na plný

pecky. Tchjúú! Slim jen popad ságo, hodil ho do vzduchu a už hrál jak ábel! Hlava mu lítala ze strany na

stranu a pusa d lala úplný divy, rozto ila to ta pusa s takovou rychlostí a vervou, jak se toho dne zrána

op ely do lopaty Slimovy ruce. Když jsem ho tak pozoroval, najednou jsem si uv domil, jak strašn je Slim

silnej a že je jak ze železa.

Jakmile lidi u baru slyšeli Slima hrát, všecko se dalo do pohybu.

„Jo, jo, jo, jo!“ výk ik jeden chlápek u pultu, chyt klobouk, natáh ho p ed sebe a za al p ed všema

džezovat jak divej. Teda ty jeho nohy vyvád ly hotový psí kusy! A tancoval tak na po est Slimovi.

Slim zas rajtoval nohama nahoru a dol , ale p itom stál úpln na fleku a dál hrál tu vypalova ku, tak

d sn rychlou, jako snad byl náš autobus, o kterým jsem ti prve vypráv l. A šmejk tím ságem semhle a hned

ho zas stá el támhle, pak se zhluboka nádech a tón stoupal do vejšky, kroutil se až nahoru a pak se do istá

zlomil, zadun lo to hluboký UOAP! a Slim to zas napálil p kn odprost edka. Bubeník vyst elil hlavu od

svejch bouchátek a nadšením se až zajík: „Slime, je !“ Zatímco Slim popadal dech, bouch Charley tuhejma

prstama do piána - dam! - a sotva se Slim nádech, ozvalo se další dam! D do, Slim snad m l v tší plíce než

deset mužskejch dohromady a takhle moh pokra ovat celou noc. Teda v život jsem fakt nic podobnýho

neslyšel, natož aby n kdo sám samotinkej nad lal takovýho kraválu a muziky! Sheila na Slima jen zá ila a

vždycky si tleskla pod stolkem do rytmu; já d lal to samý a jen jsem si p ál, abych tak um l tancovat.

„Je , je , je !“ je el ten chlápek s kloboukem, mrsk sebou doza- du, vyhodil ruce do vzduchu a k ik:

„Hergot, to je mejdlo!“ Pro ízlo to ten rambajz jak houknutí sirény. Tchíí, ten teda byl legra ní!

Slim se už za al potit, protože nikdo te necht l p estat, on vlast- n taky ne, hrál a hrál a dul do sága,

až se z n j lilo - jak ráno, když házel lopatou. On ti to pódium úpln zaplavil. Vždycky když dohrál písni ku,

za al hned druhou, ani jednou se nestalo, že by nev d l, co dál, m l toho v sob snad tuny. Byl bezvadnej!

Ten kousek trval dvacet minut a lidi, co sed li u baru, se nahrnuli rovnou p ed pódium a celej ten

rozbou enej dav tleskal Slimovi do rytmu. Vid l jsem Slima nad nima, tvá m l ernou a mokrou, jako by

bre el a zárove se smál; nemoh je vid t, protože o i m l zav ený, ale on prost v - d l, že tam jsou. Držel

ságo p ed sebou a tisk ho a cloumal s ním, jako by se to rval s vlastním životem, tak byl vážnej a neš astnej.

A as od asu to ságo i rozesmál, a to se pak dali do smíchu všichni. On s ním um l úpln mluvit,

vypov d l celi kej sv j p íb h, mn , Sheile i ostatním. M l totiž v srdci, co by všichni cht li mít i ve svým

srdci, a proto poslouchali, aby z toho získali aspo kousek. A celej ten dav se mu vlnil u nohou, úpln jako

by ty lidi byli vlny a Slim n jakej tvor, kterej svou hrou zážeh v tom oceánu bou i. Jednu chvíli vykouzlil ze

sága hlasitý ko ský za ehtání a všichni za ali k i et, a jen to hraje dál. A Slim teda hrál, d lal s tím

nejr zn jší kejkle, až už to v bec nezn lo jak ko ský ehtání, ale jako když osel d lá ííáá! Všichni zas

cht li, aby hrál toho osla, ale Slim se pustil do n eho jinýho, vymá k ze sága takovej táhlej ston, úpln jako

když k u í pes, ezal až do uší, ale za chvíli ztratil tu pal ivou b itkost, zazn l m k ej a rozechv l se, jak už

Slim nemoh vysta it s dechem. lov k se taky úpln rozechv l a pocítil p esn to, co v ty chvíli cejtil Slim,

d ív než se vrátil k normálnímu hraní a zas všecky rozesmál a p ived do varu.

Do klubu vešla skupinka novejch návšt vník . Slim je uvid l a rozhod se, že u tohodle zatím skon í.

Stejn se ješt nem lo za ínat hrát. Ot el se ru níkem vyp j eným z kuchyn a spolu s Charleym a tím

bubeníkem jsme si sedli do kouta. Od baru p išel n jakej pán a zeptal se Slima, jestli nevystupoval s velkou

kapelou. „Nevid l jsem vás náhodou hrát s Lionelem Hamptonem nebo s Cootie Williamsem anebo prost s

n kým takovým?“ Slim ek, že ne, a ten pán pokra oval: „M l byste se dostat k velký kapele a za ít si

po ádn vyd lávat. P ece nechcete celý život hrát v takovýchhle lokálech, za pár burák a s takovým

mizerným saxofonem. Zajd te si za n jakým manažerem.“

„Za menažérem?“ divil se Slim. „Tak za tim musí lov k jít, když si chce zahrát s velkou kapelou?“ Byl

do ista p ekvapenej, o takovejch finesách nem l ani páru.

Potom k nám p išel další pán, zasmál se a pot ás Slimovi rukou a pak se zas bez jedinýho slova vrátil k

baru. Tak vidíš, jak se jim Slim líbil a jakej byl muzikant.

No, v dev t hodin p išel šéf a s ním i zbytek kapely v etn kapelníka, což byl Charley v starší brácha,

a všichni se už p ipravili, že p jdou na plac. Jenže v tom okamžiku šéf, kterej m l o i jak ost íž, uvid l

Slimovi pod kabátem ty díry a hned na n j uhodil:

„Copak nemáš n jakej lepší oblek? Že ne? A nem žeš si tady od chlapc n co p j it?“ Všichni se

koukali jeden na druhýho a debatovali o tom. Nakonec zjistili, že m žou p j it jen jeden oblek, ale ten že

je v Baltimoru. No, do Baltimoru je hrozn daleko, to šéf musel uznat, když tak o tom zap emejšlel. Jenže

jemu prost nešlo pod nos, že by m l Slim vystupovat v tom ubohým starým kvádru. Po ád nad tím

mudroval, za chvíli za al kroutit hlavou a to už jsem vid l, že Slim si t ch p t dolar p ece jenom nevyd lá a

že všecko p jde do háje. Slim to vid l taky a za al se se šéfem dohadovat.

„Dy na tom stejn nezáleží, nikdo to neuvidí, podivejte, m žu držet ruce u t la,“ a ukázal mu, jak.

„To rád v ím,“ prohlásil šéf, „ale dneska ve er má p ijít hromada cizích lidí, a jak už to chodí, v

pozd jších hodinách se mi sem nahrne hromada fajnových b loch a bude to tu nóbl, no tohleto by prost

nevypadalo dob e, pochop to. To by prost nebylo - hm, ehm - to pravé.“ Jestli teda chceš n co v d t, d do,

já myslím, že cht l uškudlit t ch p t dolar . Jeden z kapely byl nemocnej a Slim ho m l jen zastupovat; šéf

si nejspíš ek, že žádnej záskok nepot ebuje, a nevzal ho.

Takže jsme vyšli ven - Slim, Sheila a já, a tentokrát jsme v tom dešti museli jít dom po svejch. A víš,

co Slim najednou ek? „Stejn sem to dneska s tim ságem nerozjel, jak bych m l.“ A tohle ho vlastn trápilo

nejvíc. Sheila nic ne íkala, držela se jen Slima za ruku a jak tak mašírovala, vypadala docela vesele.

Slim se jí zeptal, z eho má takovou radost, a ona mu to prozradila. Ty p ece víš, jak byli chudý a jak se

zrovna ten den trápili kv li pen z m a kv li tomu, že za den za dva budou muset zaplatit inži, aspo jak to

Slim povídal. A víš, jak Slim vždycky vypráv l o Kalifornii, a jako by Sheile nazna oval, aby tam s ním

jela. To jsem ti vlastn ne íkal, ale ješt p edtím, než Slim p ijel pro m , odjel z Kalifornie, kde v tšinou

pobejval od ty doby, co už jak malej kluk opustil Severní Karolínu, aby se se Sheilou oženil. No a Sheila te

dala tohle všecko do kupy, ud lala z toho n co jako nádhernej váno ní balí ek pro Slima, a pak mu to

p ekvápko p edložila: „Víš co? Vemem t ch sto dolar , co mám zašitý v pásku, a pojedem do Kalifornie.

eknu mám , že to prost ud lat musíme, že si nem žem pomoct. Ze za átku mužem bydlet u mý sestry v

San Francisku. Pak si seženem n jakou práci, po ítám, že to tam nebude o nic t žší než tady. Co myslíš?“

„Ko i!“ zajásal Slim a objal ji. „To je zrovinka to, co bych m l náramnou chu províst.“

A takhle jsme se toho dne, kdy Slim ztratil hned dv místa najednou, rozhodli, že vyrazíme do

Kalifornie.

11.

pakujem se do kalifornie

Celý dva dny jsme pakovali. Sheilina máma bydlela hned za rohem a t ikrát nebo tyrykrát nás p išla

navštívit: hádala se se Sheilou, pro p ej se chce najednou sebrat a zmiznout do Kalifornie jako šupák a

vagabund. Myslím, že Sheilina rodina žila v New Yorku už d sn dlouho, a tak dlouho tam chodili do

práce, že dost dob e nemohli v it na n jaký cestování nap í Státama. Už jednou se pokoušeli odradit

Sheilinu sestru, myslím Zeldu, tu, u který jsme m li bydlet, aby neodjížd la do Kalifornie. Ale Slim se do

toho hned vložil. „Lidi v New Yorku se dycky bojej hnout z fleku. Kalifornie je místo pro našince jak

stvo ený, a ne ákej New York. Copak ste nikdá neslyšela tu písni ku - Kalifornie, k tob p icházím,

rozev i svou Zlatou bránu? A všecko to slunce, ta zem , všude samý ovoce, za babku víno a ty cákli lidi,

lov ka to prost tak nesebere, když nem že hnedka splašit flek, protože v Kalifornii se dycky n jak uživí, i

kdyby m l t eba jíst jen hrozny, co spadaj z nákla ák na silnici. Jenže v New Yorku nikdo ze zem

žádný hrozny nebo vlašský vo echy nenasbírá.“

„A kdo se baví o hroznech a vlašskejch o echách?“ rozk ikla se Sheilina máma. „Já mluvím o tom, jak

seženete st echu nad hlavou!“ Ona byla hrozn praktická.

„V Kalifornii nic takovýho nepot ebujem, protože tam neznaj zimu,“ nedal se Slim a najednou se v

duchu úpln rozzá il: „V život ste nevid li tak krásný slune ný dny; skorém celej rok nepot ebujete žádnej

kabát, nemusíte shán t uhlí, abyste mohli zatopit, nepot ebujete galoše, prost nic. A v lét zas nemusíte

lekat vedrem, aspo ne v severní Kalifornii, ve Frisku, Oaklandu a tam. Jak povidám, je to místo pro našince

jak stvo ený. Ve Spojenejch státech se prost nedá ject jinam - a navíc je to poslední flek na map - pak už

neni nic, jen vodní plán a Rusko.“

„A co máš proti New Yorku, copak ti na n m nevoní?“ vyšt kla Sheilina máma.

„Nic, v bec nic,“ povídá Slim a ukázal z okna ven. „Tady se v zim na Atlantiku hon j vichry jak

Satanáš - a Belzezub v spratek žene tu fujavici ulicema m sta, že lov k umrzne n kde v pr jezde, než sta í

íct švec! Pánb h to sice za ídil tak, aby nad Manhattanem svítilo slunce, jenže zas ábl v bráchanec vám to

slunce nepustí do vokna - pokud si ovšem nesplašíte bejvák v áký barabizn kilometr do vejšky. A když si

v bec m žete takovej bejvák dovolit, bojíte se zas vystr it fr ák, abyste z toho kiláku náhodou nežuchli

rovnou dol ! lov k si sice m že sehnat v New Yorku flek, jenže nakonec to stejn dopadne tak, že mu po

vosmihodinový šicht , z který se díky podzemce, autobus m, nadchod m, tunel m, jezdícím schod m,

vejtah m a všemu tomu ekání a prostoj m stejn vyklube dvanáctihodinovka, zbyde sotva dv hodinky

pro sebe. Tak veliký a zoufalý je todle m sto! Ne, proti New Yorku já nic nemám, kdepak. Jen si sko te po

ve e i za kámošem za roh a uvidíte, esli je vopravdu tam, nebo tr í n kde v centru deset kilák vodsu a

láme si hlavu, jak d sn rád by vás vid l! A když nemáte ani floka, zkuste si dát jak kluci venku nave ír

n kde spicha; hnedka vás za nou šacovat, esli nemáte po kapsách kudlu!“

Takhle o tom mluvil on.

„Vodjakt živa sm uje budoucnost Spojenejch stát do Kalifornie a vodtamta se zas ítí zpátky - a tak

to bude furt.“

„No, jen abyste se nep i ítili vy na m , až tam p ijdete na mizinu,“

poznamenala Sheilina máma, a íkala to Slimovi.

„My už na mizin stejn jsme,“ prohodila do ticha Sheila a ty její mamin se to teda fakt moc

nezamlouvalo.

No, nevysv tlil jsem ti to ješt s prachama: nem li jsme jich dost, abysme mohli všichni t i ject

autobusem. Sheile se m lo za šest m síc narodit její první mimino, takže z ty stovky dostala šedesát dolar ,

aby mohla ject autobusem a po ádn jíst. My se Slimem jsme si vzali zbylejch ty icet a n co navíc, co jim

se Sheilou vybylo. Protože jsme za dva dny m li platit inži, rozhodli jsme se rad j hnedka vyst hovat a

poslat šaty a nádobí ve dvou velikánskejch kufrech a jednom menším nap ed vlakem. Pak že se my dva se

Slimem seberem a s t ma osuma tyryceti dolarama dostopujem až na západní pob eží. Jíst budem taky

po ádn , ale jinak že to zvládnem jak vandráci v pod epu, co mávaj na stopu, spát pod duchnou budem jen

tu a tam, spíš v r znejch autech a nákla ákách a odpoledne po parkách.

Mn to teda p ipadalo úpln bezva a fajn. Jenže tehda jsem ješt nev d l, jak daleko to západní

kalifornský pob eží vlastn je.

Ve er p ed odjezdem už bylo všecko na ráno p ichystaný a spakovaný. Pili jsme v kuchyni kafe;

celej byt vypadal hrozn holej a prázdnej a Slim byl z toho úpln p ešlej. „Jen se podívejte na todle místo,

kde sm až dote konc žili: my jdem vodsu , sem zas p íd n kdo jinej - život je prost sen. Když se tak

kouknete kolem, nep ipomíná vám to náš starej známej, studenej krutej sv t? Ty podlahy a holý zdi. Jako

bysme tu nikdy nežili a jako bych t tu ani nemiloval,“ oto il se na Sheilu.

„V Kalifornii si za ídíme novej domov,“ t šila ho Sheila.

„Jenže já chci n co stálýho, chci bydlet furt ve stejný tvrti, n kde na kopci, a taky tam zestárnout a mít

vnou ata.“

„No, uvidíme,“ ekla Sheila. „A v Kalifornii Mag dostane malýho brášku.“

„D ív ale musíme urazit t ch p t tisíc a dv st kilometr ,“ povzdych si Slim a já si na to pak pozd jc

vzpomn l. „P t tisíc dv st kilák p es planinu, pouš , t i horský et zy a b hvíco ješt , nemluv o t ch

záplavách deš , který na nás spadnou, anebo taky ne. Milosrdný Bože!“ Tak jsme šli na kut , abysme

se doma ješt naposled pohodln vyspali. Postele jsme prodali ráno. „Te konc sme do ista holý,“ shrnul to

Slim a bylo to tak. Když jsme odpoledne vycházeli, bylo v byt vymetýno, zbyla tam jen stará láhev od

mlíka a trosky mých severokarolinských ponožek.

Sheila si brala jeden kufr a my se Slimem jsme taky m li jeden, ve kterým byly všecky naše v ci. Šli

jsme na autobusový nádraží, koupili Sheile lístek a ekali, až bude as k odjezdu. Když pak m l její autobus

odjížd t, byli jsme všichni už hrozn smutný a m li jsme strach. „Takže já vyrážím do ty temnoty,“ ekla

tiše Sheila, když uvid la autobus s nápisem CHICAGO. „Jedu a nejspíš se už sem nikdy nevrátím. Ta cesta

do Kalifornie mi p ipadá jak umírání. Ale já p esto pojedu.“ D do, na ten okamžik nikdá nezapomenu.

„Až tam dorazíš, p ipadne ti to spíš jak nejživ jší život,“ zasmál se Slim a Sheila ekla, že doufá, že to

tak bude. „A dávej bacha, a se na tebe v autobuse nenalep j áký mužský,“ varoval ji Slim, „pon va

budeš úpln sama až do tý doby, než tam dorazíme my s Magem, a za jak dlouho to zvládnem, nevím.“

„Budu na vás ekat, Slime,“ zašeptala Sheila a rozplakala se. Slim sice nebre el, ale když ji objal,

vypadal, že k tomu nemá daleko. Chudák Sheila, bylo mi jí strašn moc líto a m l jsem ji hrozn rád, tak jak

mi to p edpov d l Slim hned tu první noc v lese. Vždy ona byla vlastn jen úpln mladinká maminka a

nem la pon tí, co na ni na druhým konci Stát eká; p ed sebou m la jen ty osam lý noci, co bude trávit

sama do ty doby, než se tam Slim a já dopravíme. Jako to stálo v bibli: Tulákem a pob hlým budeš na

zemi... - jenže ona byla holka, chud ra. Natáh jsem ruku, pohladil ji po tvá i a taky zašeptal, aby nás v

Kalifornii ekala.

„Dávejte na sebe na stopu pozor,“ prosila nás. „Stejn se mi zdá, že Mag je na takovýhle složitý

cestování ješt moc malej, a nemám z toho dobrej pocit.“

Slim ji ujistil, že s ním budu naprosto v bezpe í, zrovna tak, jako by byl i on, kdyby jel sám, a jestli p ej

to nezaválíme na jedni ku, nezvlád by to ani kdokoli jinej. Takhle to bral Slim, byl si úpln jistej a staral se

o nás o všecky. Pak si se Sheilou dali pusu, Sheila dala jednu sla ounkou lehkou pusinku i mn a nastoupila

do autobusu.

„Ahoj, Sheilo, na shledanou,“ lou il jsem se a mával; bylo mi ješt smutn jc a bál jsem se ješt víc, než

když p edtím plakala. Nashle, na shledanou, volali všichni kolem nás na ty druhý v autobuse; takhle smutný,

d do, to je, když lov k za ne cestovat, toulá se z místa na místo a snaží se prost žít a zmáknout to, co

stejn musí. A po ítám, že to tak jde až do smrti.

Sheila odjela a my jsme tam zbyli jak k l v plot . Takže te jsme museli jít na stop, abysme ji mohli

p es tu dálku dohonit.

Od autobusovýho nádraží jsme šli obrovskou osv tlenou ulicí, která se jmenovala Times Square. Slim

ek, že ven pojedem tím Lincolnovým tunelem, kterým jsme do New Yorku p ijeli, a že doufá, že nás ta

oura nasm ruje rovnou na Západ - až z ní vyst elíme s v trem o závod. „Ale nejd ív si na Times Square

zbaštíme náš párek íslo jedna,“ dodal Slim.

A to jsme, d do, taky ud lali. Nikdá nezapomenu na ten ve er na Times Square, zasv cenej párku íslo

jedna; trvalo nám skorém hodinu, než jsme ho sn dli. To bylo ješt p edtím, než jsme to rozbalili na cest .

12.

times square a mystérium televize

Na rohu Osmý avenue a Dvaa tyrycátý ulice, p ed velkou šedou bankou, kterou už na noc zav eli,

postávala hromada lidí. Ulice byla v prost edku celá rozkopaná, jak se tam stav lo, a au áky kodrcaly po

št rkovým písku vedle chodníku. Na to, že bylo jaro, byla ve er dost zima; p ipadalo mi to spíš jak na

podzim, ve vzduchu lítalo spousta papír a ze všech stran zá ily sv tla a blejskaly se v tom v tru jak milión

blikajících o í. Bylo to hezký a lidi se asi cht li rozparádit, aby jim nebyla zima, a tak se scukli do chumlu,

vrt li se a poskakovali. Koupili jsme si se Slimem párky a dali na n trochu ho ice, a když se lidi kapku

uklidnili, popošli jsme k rohu ulice, abysme vid li, co se tam d je.

Panejo, na chodníku ti bylo snad dv st nebo t i sta lidí. V tšina poslouchala e n ní Armády spásy;

st ídali se tam tyry e níci, a vždycky když jeden mluvil, ostatní tam jen postávali, zrovna jako jiný lidi, a

rozhlíželi se po ulici, co se kde šustne. Najednou se tam objevil vysokej b lovlasej sta ec, muselo mu bejt

tak devadesát, rázoval si to s rancem na zádech mezi lidma, a když vid l, jak všichni poslouchaj to e n ní,

zv d pravou ruku a povídá: „Jd te a b dujte nad lov kem!“ Zazn lo to jasn a ost e jak hlásná trouba ve

v tru a on si to rázoval dál, jako by nem l ani minutku nazbyt. „Kam jdete, tatíku?“ ozval se n kdo z davu

a ten sta ec zvolal p es rameno: „Do Kalifornie, chlap e!“ - - bílý vlasy mu zavlály kolem hlavy a už zmizel

za rohem.

„Ten d da nelže,“ ek Slim, „a má namí eno rovnou k tunelu.“

Pak se ozvala siréna a objevil se motocykl a za ním druhej a t etí a všecky s jekotem prorážely cestu

velký erný limuzín se sv tlem na st eše. Všichni na rohu se shejbli, aby vid li, kdo v ní jede. My se

Slimem jsme klidn mohli natáhnout ruku a šáhnout si na ni, byla tak blízko. Na písku limuzína zpomalila,

pak znova vyrazila dop edu a n kdo v davu zavolal: „Bacha na tu arkansaskou špínu!“ a pár lidí se zasmálo,

protože tohle byla newyorská špína a vlastn nic moc. No, v ty limuzín skorém nikdo nebyl, jen dva nebo

t i chlápkové v kloboukách, víš.

Pak se, d do, na nebi objevilo slovo a já se tak bál, v život jsem nevid l n co jako slovo, který by lítalo

po nebi, ale Slim ek, že to je jen takovej balón s elektrickým nápisem, kterej si to namí il sem na Times

Square, aby na n j moh každej vid t. No, pár lidí se na n j kouklo a netvá ili se moc p ekvapen a já fakt

v d l, že tyhlety Newyor ani jsou p ipravený a zvyklí na všecko. Byl to krásnej balón a kymácel se tam

p knou chvíli a musel bojovat s v trem, ale nedal se a hnal si to rovnou k Times Square. Moc lidí se na n j

nedívalo, škoda, protože to byl opravdu krásnej balón. No, mí bráchanci v Karolín by ho ur it dovedli

ocenit. Aspo já ho teda fakt ocenil. Ten balón sto il nos do v tru a zakolísal, nes se zpátky lehce jak vánek,

znova se oto il a vyrazil zp t. Nejlepší bylo, když mu to nevyšlo a jen si tak balónil ve vzduchu. Nemoh

jsem slyšet, co p i tom d lá za zvuky, dole byl moc velkej rambajs. Odehrávala se tu spousta všelijakejch

v cí a uprost ed kraválu kvíleli e níci Armády spásy. Hospodin tohlecto a Hospodin támhlecto, to bylo asi

všecko, co íkali, nepamatuju se p esn , jen n co o planutí v ohních lítosti, a že mluvili k lidem, jako by

každej byl h íšník. Jenže nikoho nebaví, aby mu to n kdo jinej vytýkal práv na rohu ulice, pon va

málokdo asi p izná barvu a za ne se zpovídat ze svejch h ích , když hnedka u n j p ešlapuje policajt;

vždycky tam n jakej patroluje. Co bych já m l takovýmu policajtovi vypráv t, jak jsem si zapálil na poli

pana Otise ohýnek a nad lal mu škody za dvacet dolar , když se nikdo nikdá nedov d l, že jsem to byl já.

No, žádnej Newyor an, co tu žije, nevyjde na plac a neza ne vykládat, jak zahodil cigáro a podpálil

nemocnici u nich v bloku, ani nic podobnýho. A pak - pro se ty e níci nepust j podrobn do svejch

vlastních h ích , kterejch tak litujou, lidi by aspo m li z eho vyjít a mohli by to posoudit. Za lo to ale bejt

zajímavý, když se na druhým nároží objevil novej e ník a za al sv j proslov. Mluvil mnohem hlasit jc a

p itáh víc poslucha . A k n mu se stahovali ty nejotrhan jší. Vypadal docela normáln , m l ernej klobouk

a o i mu svítily.

„Dámy a pánové tohoto sv ta, p išel jsem, abych k vám promluvil o mystériu televize! Televize je velká

a dlouhá sv telná paže, která k vám pronikne až do pokoje; dokonce i uprost ed noci, kdy už neb ží žádný

program, to sv tlo stále svítí, i když ve studiu je tma. Studujte to sv tlo! Zprvu vás zraní stovkami bilion

elektron , zbombarduje váš zrak, jenže za chvíli vám to už vadit nebude. A pro ?“ výk ik hlasit a Slim na

to: „Jo!“ A ten lov k pokra oval: „Protože zatímco elekt ina vám poskytovala sv tlo, p i n mž m žete

vid t, tohle sv tlo k vám p ichází, ne abyste p i n m vid li, ale abyste prohlédli, ne abyste p i n m etli, ale

abyste pochopili. Je to sv tlo, které cítítel Poprvé v d jinách sv ta bylo ze sv telných zdroj získáno sv tlo a

vysláno dál tak, že ho m žete pozorovat a studovat, místo abyste na n j jen mžourali. A vzalo na sebe

podobu muž a žen z masa a krve, kte í jsou ve studiu, ale k vám do pokoje proudí sv tlem a za nimi pak

p ichází veškeré zvuky. A co to má znamenat, dámy a pánové?“

No, nikdo nev d l, všichni jsme ekali a Slim k ik: „Je dál!“ - a poslouchal.

„Znamená to, že lov k objevil sv tlo a te prvn si s ním pohrává! Vysílá koncentrované ástice sv tla

do všech domov a nikdo zatím neví, jaké to bude mít ú inky na t lo i duši lov ka; neví se nic, snad jen že

mezi n kterými panuje všeobecný pocit nervozity, bolí je o i, mají cukání nerv a temné podez ení, nebo

pon vadž se tohle objevilo ve stejné dob jako ATOM, mohlo by snad existovat nesvaté spojení mezi tím i

oním, ob ty v ci jsou prý špatné a škodlivé a vedou ke konci sv ta - i když zas jiní, optimisté, prohlašují, že

jde o protiklad atomu, jenž snad uklidní nervy, které atomy tak pocuchaly. To nikdo neví!“ zab doval hlasit

a na každýho se zp íma kouk. No, všecky to moc zajímalo a nikdo si nevšímal t ch kec o lítosti; Slim s tím

souhlasil a celej se divil.

„A dámy a pánové,“ pokra oval ten lov k, Je to vlastn váš starý známý, neodbytný obchodní

cestující, jenž v dobách krize p icházel k vašim dve ím a te vniká do vašeho pokoje! Jenže p etvo en v

sv tlo vypadá tak prapodivn , že st ží m žete uv it jeho prom n . A nemyslete, že on je mén nervózní než

v ony dny krize, které se t epotají za veškerým tím sv tlem a pohlížejí ven na neznámou Ameriku. Ano,

dámy a pánové, já vid l v era v televizi jakéhos kup íka, z žertu si nasadil masku, jenže o i m l na smrt

vyd šené, jak zpoza té masky hled l na milióny jiných, lépe ukrytých o í! A co to má znamenat?“ naléhav

se ptal a všichni byli p ipravený pokleknout, aby tomu, jak bych tak ek, p išli na kloub, a Slim pak k ik:

„Je !“ a p stma prudce tlesk.

„P ijde den, kdy jediný gigantický mozek v tom sv tle nato í Druhý p íchod Spasitel v! A veškeré

lov enstvo jej spat í v svém mozku dík mozkové televizi, již jediným zázrakem zapne sám Kristus. Pak

nebude pravda p ed nikým utajena a na v ky v k v budou všichni spaseni; a muži a ženy tohoto sv ta,

varuji vás, žijte nejlépe, jak umíte, a od nyn jška bu te jeden k druhému laskaví, nebo to jediné nám te

ješt zbývá. Všichni to víme!“ A najednou si to úpln klidn namí il pry a Slim se za ním díval a byl d sn

spokojenej a rád a za al tleskat a spousta dalších lidí se k n mu p idala a tleskali taky a v t ch ovacích ten

e ník zmizel. D do, to ti bylo takhle divný. Pak na nás jeden z Armády spásy vyšt k: „Což nevíte, že Pán

p ichází?“ a zrovna v ty chvíli se ozval hlasitej jek a rachot, všude vzplály rudý sv tla a já sebou cuk. Byly

to hasi ský auta a ítily se k požáru; hasi i m li helmy a koukali hrozn vážn a otráven a hnali si to snad

stopadesátkou. Tchjúú! - to nás probralo a Slim k ik:

„Tchíí!“ A všichni byli p ekvapený a o i m li na š opkách; ale pak bylo po všem a lidi se zas

poflakovali kolem a nudili se jak obvykle.

No, museli jsme už jít a Slim ek: „Na Times Square se zas n kdy vrátíme, ale te musíme vyrazit do

noci jako ten b lovlasej sta ec, musíme furt dál, až se dostanem na druhej konec t chle velikejch a

p ecpanejch Spojenejch stát americkejch a celý ty divo iny, a teprv až budem živi a zdrávi u Pacifiku,

mužem si sednout a d kovat Pánubohu. Seš p ipravenej, Magu?“ zeptal se a já ek: „Jo,“ a už jsme vyrazili.

13.

duch susquehanny

Když jsme vyšli, bylo osum hodin, a jak jsme stáli p ed Lincolnovým tunelem v tom žlutým sv tle,

za alo mrholit a to nám d lalo starosti, ješt než jsme se na cest v bec sta ili rozjet. Ale hned napoprvé za

celou tu dobu jsme chytli stopa snad b hem minuty: vypadalo to, jako by ten chlápek za volantem vyrazil

zpoza rohu a hned si ek, že nás moc rád vidí, ješt než jsme mohli zvednout ruku. Úpln se rozzá il, a když

otvíral dve e, zasmál se. Byl to velikánskej žlutej nákla ák s nápisem PENSCO, vp edu m l kabinu, byla

dobrejch t i a p l metru ve vejšce, kola m la snad nejv tší na celým sv t a táhla za sebou vlek, p es kterej

lov k ani nemoh vid t, dokava si nešel stoupnout na druhou stranu silnice. Bylo to tak obrovský, že m

Slim musel vyhodit nahoru a ten chlápek m chyt jak mi udu. Když jsem se usadil, p ipadal jsem si jak na

strom , bylo to tak velikánský a vysoký. Slim nasko il za mnou, šoup dovnit kufr, ve kterým jsme m li

naše v ci, a už jsme jeli.

„N kam s malým bráškou?“ ptal se idi . „To není nic pro n j, takhle moknout,“ a dole na n co dup,

chyt dv páky a do všeho š ouchal a šlapal nohou, jako když se hraje na varhany, a ruch! - ten velikej

nákla ák za al rachotit a dun t a valil se do tunelu jak hora. idi byl bílej. Jmenoval se Neridews. A ten

tunel se svým nákla ákem tak rozt ás, že to muselo bejt slyšet až na druhý stran v New Jersey.

Až do Pensylvánie, kam jsme se dostali za pár hodin, ne ek ani slovo a Slim a já jsme si hov li a

koukali se, jak se nákla ák ítí po silnici. Byl o moc siln jší než chudák autobus, a to už je p ece n jaká síla!

Vid l jsem, jak se lidi v druhejch au ákách celí rozt ásli a rozklepali, když jsme se na n s rachotem ítili a

p edjížd li všecko v dohledu. Nákla ák zpomaloval jedin v kopci, a to ješt nep estával rachotit, p estal

jen p edjížd t ty druhý. M l nejsiln jší brzdy na celým sv t a t ma p ibrz oval vlek, kterej do nás zezadu

narážel vždycky, když jsme m li u semaforu ervenou. Na brzdy se muselo po ádn dupnout, vší silou, byly

tak silný, že mohly nákla ák úpln zastavit, ale p itom tak pr avý. Pak vlek posko il a zpomaloval,

jankovitej jak mezek, sunul se po ád dál, jako by nemoh ani na ervenou moc dlouho ekat, a idi mu

povídá, aby už zarazil, ale ten vlek si to šine po ád dál. „Prost musí ject,“ ek idi .

No, v New Jersey mrholilo, a d do, první, co jsme se Slimem uvid li, byl ten sta ec, byl bílej a kolem

hlavy mu vlály st íbrný vlasy, šel po kraji silnice v tom žlutavým sv tle a déš se p es n j hnal jak kou . Na

jednu stranu s ním m l lov k soucit, byl tak starej, ale zárove vypadal tak vznešen a fajn. Slim prohodil:

„To se teda z New Yorku moc daleko nedostal.“ Jak jsme si to hnali kolem, podívali jsme se na n j a vid li

jsme jeho tvá , vzdalovala se v dešti a on byl zabranej do svejch myšlenek, jako by v bec nepršelo a on byl

n kde doma, ve svým pokoji, no prost tak. „Co asi bude d lat?“ zamyslel se Slim. „Ten nádhernej d da mi

p ipomíná Ježíše, jak takle putoval timhletim prohnilým sv tem. Vsadil bych se, že ani neplatí žádný dan a

sv j kartá ek na zuby ztratil n kde v Hooverov armád ; a sem si jistej, že esli se jemu všecko poda í, musí

to pak vyjít úpln každýmu.“ Ten sta ec m l ty nejmod ejší o i, vid l jsem to, jak jsme ho míjeli. Vid l jsem

ho pak ješt jednou, n kdy ti eknu, kdy to bylo.

Projeli jsme p ecpanejma ulicema v New Jersey a dostali se zas na silnici. Byla tam cedule s nápisem

„Jih“ a se šipkou, která ukazovala p esn doleva, a druhá šipka s nápisem „Západ“ ukazovala zas rovnou

dol a my pokra ovali po ty rovný šipce. Setm lo se, vypadalo to tam už jak na venkov a brzo se ukázaly

kopce.

Do Pensylvánie, kam cht l náš idi , to trvalo pár hodin a ješt asi p t dalších do Harrisburgu v

Pensylvánii, kde bydlil. N co jsem prospal.

Po ád pršelo. V nákla áku bylo p íjemn a teplo, byl to pro nás moc dobrej za átek. Slim íkal že

vlastn ani nemáme za Sheilou zpožd ní.

V Harrisburgu jsme byli o p lnoci a idi ek, že by ušet il as, kdyby nás vysadil na k ižovatce p ed

m stem. Ukázal nám ji, když jsme ji míjeli: byla to osam lá k ižovatka utopená v dešti a musel jsem až

polknout, jaká tam byla tma; ale on ek, že nás vezme s sebou do m sta, aby taky v d l, že najdem správnou

cestu do Pittsburghu, a ukázal na západ a dodal, že zná ješt jednu zkratku, která vede p es centrum. To bylo

pro nás dobrý, ta zkratka. Déš a sv tla m sta blikotaly v zamlžený zá i a Harrisburg byl ponurej a tichej.

Byly tam velikánský šedivý mosty a pod nima eka Susquehanna a taky hlavní t ída, kde všichni ekali na

p lno ní autobusy. Když byla ervená, vysko ili jsme z kabiny nákla áku a idi nám zvopák, kam máme

jít; Slim mu moc d koval, a pak jsme zas šli, plný nad je jsme si to namí ili p es m sto k ty druhý silnici.

„To byl dobrej stop,“ ek Slim. „A nic takovýho by se mi samotnýmu nepoda ilo. Všicky t budou litovat, že

seš takovej prcek, a ani se nenad jem a budem na pob eží. Magu, ty seš dít Št st ny. Jdem, ty m j malý

trumbelo!“

Domy v Harrisburgu jsou hrozn starý, jsou z doby George Washingtona, povídal Slim. V jedny ásti

m sta jsou jen samý starý cihlový domy, máj k ivý komíny a vypadaj moc starodávn , ale p itom fajn. Slim

pak povídal, že tohleto m sto je tak starodávný, protože leží na veliký ece. „Copaks nikdá neslyšel vo

Susquehann , vo Danielu Boonovi a Benjaminu Franklinovi a vo francouzský a italský válce? Tehda byli

všicky tady, p ijeli z New Yorku na vozech taženejch volama p es všecky ty kopce, co na nich hekal náš

nákla ák, jeli, a bylo krásn nebo lilo jak z konve, a m li spoustu potíží a taky umírali, jen aby se sem

dostali. Byl to za átek veliký a dlouhý cesty do Kalifornie, no a te ka si vzpome , jak dlouho sme sem jeli

nákla ákem, pak si p edstav, jak dlouho to asi trvalo s volským potahem, a až p ijedem do San Franciska,

pak mi vo tom povíš, vo t ch volech. Zeptám se t na to v Nevad , až pojedem p es tu propadlinu. V Nevad

je totiž taková propadlina, vypadá jak umejvadlo, kerá do sebe vcucla celej oceán a vod tý doby je prázdná a

suchá jak troud; zm it ji kolem dokola by ti zabralo m síc. A nikdo si nad tim umejvadlem zuby ne istí. Jo,

hochu, vlastn s ešt nic nevid l.“

No, byli jsme teprv v Susquehann , ale m li jsme už takovej hlad, že jsme klidn mohli bejt v Nevad ,

tak Slim ek, že si dáme párek íslo dv a párek íslo t i a možná i íslo tyry. Šli jsme ke stánku a sn dli

jsme je, m li jsme navíc jednu porci fazolí s ke upem a oba jsme si dali kafe. Slim ek, že kafe se musím

nau it pít, to že lov ka na cest zah eje. Spo ítal peníze, m li jsme ješt šesta tyrycet dolar a osumdesát

cent . Slim zalovil v kufru, abysme na sebe n co navlíkli, kdyby snad za lo víc pršet. ek, že doufá, že brzo

chytnem stop, takže já budu moct spát, a že by byl rád, abych se vzbudil až v Pittsburghu, a pak bysme jeli

po ád dál, místo abysme tam spali. „P ed náma v Illinois a v Missouri svítí slunce, to vim,“ ek Slim.

Za chvíli jsme zas vyrazili do tmy a Slim koupil na cestu dva balí ky cigaret, takže nám zbylo

šesta tyrycet dolar a tyrycet cent , a šli jsme na p edm stí. Lidi na nás zv dav koukali a vrtalo jim

hlavou, co tady hledáme. No, takovej už je život. lov k musí žít a n jak se protlouct na konec cesty, tak o

tom vždycky mluvil Slim.

„Život je jak p íknutí, život je jak fouknutí,“ tak to íkal. Kolem nás projížd l n jakej chlápek, jel z

práce dom a Slimovi to bylo fuk, zv d ruku a ost e hvizd krz zuby, a když vid l, že ten chlápek nezastaví,

p edstav si, natáh nohu, povytáhnul si kalhoty a povídá: „M jte slitování s ubohou mladi kou dívenkou ze

silnice!“ Lochtalo m to smíchy, jak musel všude d lat šašky.

Byla zima a bylo sychravo, ale my se cejtili moc fajn, zrovna jako kdybysme byli doma. Každou

chvilku jsem si za al d lat starosti, jestli budem mít v Kalifornii kde bydlet a spát, a m l jsem strach o

Sheilu, a že budu ješt unaven jší, než jsem, a ješt promoklejší a že p ijdem n kam, kde bude ješt v tší

tma než tady, ale když jsem se podíval, co d lá Slim, úpln jsem na všecko zapomn l. „Jedin takle se dá

bejt,“ íkal Slim. „ lov k se musí snažit neum ít. Tchjéé! Vob as bych docela rád natáh brka, ale te konc

chci po kat co nejdýl. Když vim, že máš pro m ešt n co p ichystanýho, Pane, nemám strach z pár

promrzlejch prst , hlavn když si nerozk ápnu celou nohu. Pane, tys mn nedal žádný prachy, ale dals mn

právo post žovat si. Tchjúú! St žovat si tak dlouho t ebas na levou haksnu, až mi ta pravá upadne! No, mám

svou Sheilu, vydržim to ešt vo chvilku dýl a podivám se, jak to te ka vypadá v Kalifornii; mrknu se taky

po ádn sám na sebe a pak se do toho dám. Nem žu d lat moc, snad jen nep estat zkoušet, zkusit todle a

támleto, ale pak se toho chytnu po ádn . Dávej pozor na svýho Slima, Pane.“ Takhle Slim vždycky mluvil s

Pánembohem. Cestou jsme se krásn poznali a mohli jsme spolu mluvit kdykoli, ten druhej jen poslouchal.

Já jsem ek: „Prásk, prsk, prst!“ a po ítal jsem, kolik ud lám krok , a Slim na to: „To ti to jde!“, povídal to

tak roztržit , pon va myslel na n co jinýho. Byla to obrovská legranda a bylo to p kný.

Jednou pro nás dva vyd lám spoustu pen z, d do, ale užiju si to tak, jako si to Slim doved užít bez

pen z, a dám pozor, abych byl doopravdicky š astnej.

P ešli jsme m sto a brzo jsme byli na silnici; podle ní tekla eka Susquehanna, strašn vážná a erná, a

celou dobu ani jednou nezašplouchala.

A najednou se objevil n jakej lov k, m l malej kuf ík a pospíchal od pob eží; vypadal bezstarostn ,

skorém až vesele, a když nás uvid l, zamával a povídá: „Jestli se mnou chcete udržet krok, musíte jít trochu

rychleji; já jdu totiž do KANADY a nemíním ztrácet as.“ No, ješt nás ani nedohnal a takhle mluví. Jenže

brzo nás p edešel.

„Nem žu se loudat, chlapci, nem žu se loudat,“ ek a ohlídnul se. Sp chali jsme se Slimem za ním.

„Kam máte namí eno?“ zeptal se Slim a ten lov k, byl to takovej pr avej sta ík, bílej a chudej, povídá:

„No, jdu si mávnout na n jakýho DÁLKA E, veme m podél eky až nahoru, stopnu si ho tady za mostem.

Jsem lenem Vále ných vysloužilc a Americké legie. ervený k íž mi v tomhle m st nedal ani cent.

V era jsem se pokoušel vyspat na nádraží, ale spustili na m reflektor. ek jsem jim: V tomhle m st m už

nikdy neuvidíte. Šel jsem pry . Minulý týden jsem m l v Martinsburgu v Západní Virgínii výbornou snídani.

Dal jsem si lívance, sirup, šunku, topinku, dv a p l sklenice mlíka a ty inku Mars. Já si vždycky rád d lal

zásoby na zimu - jako veverka. P ed dv ma týdny jsem m l v Hippensburgu krupky s moze kem a pak jsem

t i dny nem l hlad.“

„To myslíte Harrisburg?“

„Hippensburg, chlap e, Hippensburg v Pensylvánii. Ke konci m síce musím být v Kanad , mám se tam

setkat se svým spole níkem, budem mít n jaký kšeftíky s uranem. Na horním konci státu New York to

znám dob e!“ Jak to povídal, šermoval d sn odhodlan p stí. Byl to legra ní sta ík, byl malej a hubenej,

m l vychrtlej obli ej s dlouhatánským zahnutým nosem, a pod tím kloboukem byl tak scvrklej a

vyšisovanej, že kdybych ho ješt jednou potkal, ani bych ho nepoznal. „Tak honem, poj te!“ k ik na nás

dozadu. „Na tyhle silnici jsem p ed tréma rokama potkal kluka, který byl zrovna jak vy. Líný! Pomalý!

Neloudat se!“ Šli jsme za ním a museli jsme sebou trošku hejbnout.

Ušli jsme asi t i kilometry.

„Kam jdem?“ zeptal se Slim.

„Víte, co jsem si dal v era v Harrisburgu? Bylo to moc dobrý jídlo, to vám teda povím, no

pošuš ání ko, n co takovýho hned tak neseženete. M l jsem nakládaný vep ový noži ky, jamy s hráškem,

chleba s burákovou pomazánkou a dva hrnky aje a želé, byly v n m kousky ovoce. Kucha v tom bufíku

byl len Vále ných vysloužilc . Dvanáctýho tohohle m síce jsem si dal studenou sprchu a pak hned horkou,

bylo to v hotelu Cameo, už vám nepovím, v kterým m st ; v recepci byl Jim, len Vále ných vysloužilc .

Nastyd jsem se a pak jsem parádn kašlal.“

„Vy ste teda furt v pohybu, tatíku,“ povídá Slim.

„P ed hodinou jsem potkal starýho d dulu s bílýma vlasama a rancem, v bec mi nesta il. Mám prost

namí eno do Kanady. V tomhle kuf íku mám spoustu v cí. Mám i p knou novou kravatu.“ Jeho kuf ík byl

jen potrhanej kus lepenky, a aby držel pohromad , byl obmotanej velikým páskem. Sta ík za ten pásek po ád

tahal.

„Po kejte chvilku a já tu kravatu vyndám,“ povídá nám, a tak jsme se všichni zastavili p ed benzínovou

pumpou, on si klek a pásek rozd lával.

Sed jsem si, abych si odpo inul, a díval jsem se. Ten sta ík byl legra ní, proto s ním Slim šel a bavil se s

ním. Slim vždycky šel za tím, co ho bavilo, a takovýho sta íka, jako byl tenhle, prost nemoh odmítnout.

„Kdepak jen ta kravata m že být?“ povídá sta ík a dlouho se hrabe ve svý polorozpadlý kabele a škrábe

se na hlav . „No, jen mi ne íkejte, že jsem ji nechal v Martinsburgu. To ráno jsem dával dovnit dva tucty

lahvi ek s kapkama proti kašli a pamatuju se, že kravata ležela hned vedle. Ne, to v bec nebylo v

Martinsburgu, v bec ne, v bec ne, no ale kdepak to bylo? Ale co, tahle stará kra vata mi klidn vydrží až do

Ogdensburgu ve stát New York.“ Pak jsme šli dál. Ten sta ík žádnou novou kravatu nem l!

Asi mi, d do, nebudeš v it, ale ušli jsme s ním ješt DEV T kilometr , po ád podle ty eky, a za

zatá kou m lo vždycky n co bejt, ale nikdy tam nic nebylo. Nikdá jsem nešel takovou dálku, a p itom mi

to bylo úpln fuk, on byl tak krásn st elenej. „Mám všechny svý papíry,“ opakoval po ád dokola a vykládal

nám, co všechno sn d za minulej m síc v t ch m stech, kterejma prošel, jak všude ukázal svý papíry a co

dostal k jídlu, kolik cukru si dal do kafe a kolik sušenek m l k polívce. Jak jsme ho tak se Slimem

poslouchali, dostávali jsme hned hlad. Byl tak malej a p itom tak strašn miloval jídlo. A šel a šel.

No, to n co se v bec neukázalo a bylo jasný, že jsme se dostali do opušt ný krajiny, kde byla silnice

osv tlená jen jednou za as.

Slim zastavil a povídá: „Teda vy musíte bejt...“ ale necht l íct blázen, a ek jen: „Musíte bejt... tatíku,

my se s bráškou rad j vrátíme.“

„Vrátíte? Odsu se nikdo nem že vrátit. He, he. Splet jsem se ve vás, chlapci, jako jsem se splet v tom

mladíkovi p ed tr ma rokama, tak je to. Jestli nechcete jít dál, p jdu sám.“

„No, my nem žem prochodit celou noc,“ ek Slim.

„Tak to vzdejte, já mám namí eno do Kanady, a jestli to jinak nep jde, vemu to p ímo p es New York

City.“

„P es New York City?“ výk ik Slim. „Slyšim dob e? Copak todle neni cesta na západ do Pittsburghu?“

Slim se zastavil, ale sta ík pospíchal dál.

„Hej, slyšíte m ?“ Ten sta ík ho slyšel moc dob e, ale bylo mu to fuk. „Musím jít dál. Nem žu ekat

celou noc.“ A tak po ád mluvil a šel, až jsme vid li už jen jeho stín, jak mizí ve tm a ztrácí se jak n jakej

duch.

„No,“ povídá Slim, „byl to duch.“ A m l plnou hlavu starostí, jak tam se mnou o p lnoci stál uprost ed

t ch strašidelnejch les , co se táhly podél eky, a snažil se zjistit, kde jsme a jak jsme se ztratili. Te jsem

už jen slyšel, jak déš pleská o milióny list , a p es eku se neslo takový pšš, pšš - a srdce mi v ty pustý

krajin divoce bušilo. Panebože, to bylo n co.

„Pro sem jen za tim bláznivým chlapem šel!“ ek Slim a vypadal opušt n a kouk, kde jsem, a

zašmátral kolem: „Seš tady, Magu?“

„Slime, já se bojím.“

„Tak se neboj, pudem zpátky do m sta a dojdem k t m sv tl m, kde nás budou moct lidi vid t.

Tchjúú!“

„Slime, kdo byl ten sta ík?“ zeptal jsem se a Slim mi odpov d l:

„Pšúú, to musel bejt ákej duch ty eky, vosumdesát let, aspo jak mn se zdá, hledá Kanadu ve

Virgínii, v Západní Virgínii, Západní Pensylvánii, Severním New Yorku, v New York City, ve Východní

Arthuritid a Jižní Pottzawattomii - a ke všemu ešt šourem. Nikdy Kanadu nenajde a nikdá se tam

nedostane, pon va celou dobu jde špatným sm rem.“

Tak kolem nás, d do, prosvišt ly t i auta a tvrtý nám zastavilo a my se za ním rozb hli. Byla to

dodávka a sed l v ní velikánskej vážnej b loch. „Jo,“ povídá, „je to silnice na západ do Pittsburghu, ale bude

lepší, když se vrátíte do m sta, tam vám n kdo spíš zastaví.“

„Ten chlápek pude celou noc na západ a p itom se chce dostat na sever do Kanady,“ ek Slim a byla to

pravda pravdoucí a eknu ti, že když jsme dorazili za Sheilou do San Franciska, další t i m síce jsme

nemluvili o ni em jiným než o tom duchu Susquehanny.

14.

jak jsme se nakonec dostali do kalifornie

A to ti teda povím, d do, že to byla dlouhá cesta. Ten b loch nás odvez v lijavci zpátky do Harrisburgu.

Poradil nám, že máme jít nap ed doleva, pak doprava, pak zase doleva a doprava, a potom rovnou za nosem

do jednoho bufá e, kde p ej d laj náramný jamy sladký jak med a vep ový noži ky a taky skorém

dvaceticentimetrový párky, na kterejch je místo ho tice ko en - aspo tak tomu íkal. Šli jsme se Slimem

dovnit a tam, co se jedlo, jsme si sedli. V druhý p lce bufá e byl vý ep, horda n jakejch mužskejch se tam

dohadovala, kterej z nich je Indián.

„Todle mi teda nepovídej, ty nejseš žádnej Indián.“

„Že ne, já že nejsem? Já sem náhodou z kmene Pottzawattomy v Kanad a moje máma byla istokrevná

irokéska!“

„Esli ty seš ákej Pottzawattomy z Kanady a tvoje máma istokrevná irokéska, tak já sem ínskej b h

srandy!“

„Jen se p kn voto , drobe ku, a já ti vysolím takovou nakláda - ku, že za neš k ep it indiánskej

ardáš.“ Pak se ozvalo in ení a t ískot skla, pustili se do sebe a mydlili se hlava nehlava; hulákali jak

paviáni a ženský je ely, jako když je na nože bere. Ke stolu, kde jsme jedli my se Slimem, pak p išla ta

paní; když si sedala, hezky se na nás usmála a povídá: „M žu si k vám p isednout?“ V ty chvíli se dovnit

zrovna nahrnula hromada policajt , který se vyrojili z hlídkovýho vozu. Ta paní, vlastn to byla spíš ješt

holka, se Slima znova zeptala:

„Smím si p isednout?“

A zas se usmála, ale Slim m l nejspíš nahnáno z t ch policajt , takže na ni koukal jak tvrdý y. Navíc

Slim je p ece ožen nej se Sheilou. Ale ta paní si k nám sedla a d lala, jako bysme tam byli všicky

dohromady. Policajti ji nechali na pokoji, žádnej po ní ani nevzdech. Slim jí neodpov d l ani tak, ani onak.

Policajti odvezli ty Indiány, co d lali virvál, a pak už byl zase klid a mír.

Projedli jsme se Slimem všecky svý peníze ve sla oulinkejch nakládanejch jamech a kolínkovatejch

vep ovejch noži kách a dvaceticentimetrovejch párkách; Slim si ty paní ani kapku nevšímal. P ej to tam

byla bunzírna. Ale p edstav si, d do, že d sná spousta ernoch má indiánskou krev, na to jsem fakt p išel,

když jsem vid l ty mraky Indián v Nebrasce, Iow a Nevad - a to nemluvím o Oaklandu.

No ale pak už jsme byli nacpaný až k prasknutí tou Ve e ovou baštou a p ipravený vystartovat na

pankejt; cht li jsme zas fr et dál, déš nedeš , stejn už spíš jen krápalo, takový lenivý rky, a Slim

prohlásil: „Te konc se musíme dostat po týdletý silnici, po dvaadvacítce, až do Pittsburghu.“

Bylo asn zrána, slunce vycházelo a jelo tam auto a kolem rozmašírovalo barevnýho modrýho ptá ka.

Když jsem uslyšel to slabý kvíknutí, bylo mi najednou nanic. Z celýho srdce jsem si p ál, aby n kde

existovalo n jaký jiný a lepší místo, a n j rad j bych se byl ze sv ta ztratil. Pak nás vzal n jakej inštalatér do

Huntingdonu a jeden chlápek s žárovkama do Holidaysburgu; idi , kterej se jmenoval Biddy Blair, nás

hodil do Blairsvillu a nakonec jsme skon ili v Corapolisu s jedním venkovským šoférem nákla áku. Jeho

kluk m l zrovna n co s kýlou. To byla hr za, ty p íb hy, co jsme museli cestou vyslechnout. Ale p esto jsem

m l pocit, že se všichni snažej, jak jen to jde - aspo mám ten dojem.

To už táhlo na sedmou a Slim koupil n jaký bonbóny, abysme do sebe dostali trochu cukru. D lal si

veliký starosti, že Sheilu v bec nedožene. Ani sl vkem mi neprozradil, jak je to do Oaklandu daleko,

pon va se bál, že bych dostal strach. ek jsem mu, že jsem nem l ani páru, kolik je na sv t b loch , to

proto, že já jsem se narodil a taky bydlil v Severní Karolín a na venkov .

Slim prohodil: „To jo.“

Pak povídá: „To by m zajímalo, esli mi pan Otis nenasadil na paty fízláky, jako že sem t unes. No,

te konc už nás nenajde. A tady máme fáro s dv ma maníkama.“

Hnali si to snad stodvacítkou, ale zastavili nám na fleku, jen to zask ípalo. Vlezli jsme si dozadu.

Zeptali se nás:

„Tak kam? A to sviští, my jedem do Montany. Máte prachy?“ Slim odpov d l: „Nic moc.“

A oni prohlásili: „Vyšoupnem vás v Pittsburghu.“ Když jsme, d do, dojeli do Pittsburghu, zas lilo. Šli

jsme se Slimem na nádraží, abysme se p ed dešt m schovali. Jenže dva nádražáci v parádních modrejch

lokotkovejch uniformách nám ekli, abysme vypadli. Tak jsme si vyhrnuli límce a vachtali se ulicí, až jsme

uvid li kostel, kterej m l navršku k íž. Slim se rozhod: „Poj , vlezem si dovnit a kapku tam voschnem.

Po ítám, že vodtamta nás nikdo nevyhodí.“ Uvnit bylo trochu sychravo, ale zdola zpod podlahy se táhlo

teplo a naho e hrál n jakej pán na veliký piáno s píš alama - Slim íkal, zeje to ta S hávem Maria - a pak se

objevil jinej chlápek s ho ící ty í a hnal se jak splašenej zapalovat sví ky n kam dop edu.

„Roltá ,“ pojmenoval to Slim - zajík se p itom smíchy - a venku lilo jak z konve.

D do, když jsem uslyšel tu hudbu, ek jsem Slimovi, aby p estal, a optal jsem se:

„M žu si zazpívat?“

„Slim by rád v d l, eslipak to znáš?“

„No, já si budu jen broukat.“

Slim poznamenal: „Už si to sem šine velkej pán v erným hábitku.“

To už jsem si pobrukoval.

Ten pán v erným kabátu prohlásil: „Máš p kný hlas, jakpak ti íkají?“

„Magazín '38 Jackson ze Severní Karolíny, prosím.“

„A kdo je ten druhý?“

„To je prosím m j bratr, John Jackson.“

Pak se obrátil na Slima: „Dokázal bys utírat prach tady na lavi- cích?“

Slim odpov d l: „Zrovna sem robotil ve fabrice na pišingry, takže s voprašováním lavic bysem to zkusil

rad j.“

„A um l bys mýt podlahy v suterénu? Bylo by to za sto dolar m sí n , každý po padesáti, navíc dv

vojenská lehátka p ímo u kotle topení, strava zdarma, nájem veškerý žádný.“

Slim prohlásil: „To je kšeftik, my totiž máme namí eno do Kalifornie, máme tam spicha s mou ženou.“

„Jak se jmenuje tvá žena?“

„Sheila Jacksonová, rozená Joynerová, ze Severní Karolíny.“

„Já jsem otec John McGillicuddy.“

Slim se hned za al zajímat: „Nejste vy ten chlápek, co trénoval

Philadelphia Phillies?“

„Ne, to byl Cornelius McGillicuddy, jeden vzdálený bratranec... trénoval Philadelphia Athletics... Já

jsem otec John McGillicuddy, Tovaryšstvo Ježíšovo, jezuitský ád. A ty, malý Jacksone Magazíne, necht l

by sis jít zazpívat nahoru na k r? Který náp v máš nejrad ji?“

D do, já mu ek, že Ot e náš, jenž jsi na nebesích, Lulu se z toho vždycky rozbre ela, když m to

slyšela na verand zpívat.

Otec McGillicuddy m potom vzal nahoru až pod st echu, na ten K R, a posadil m vedle pána, kterej

m l ruce položený na klávesách VARHAN. D do, já ti dokonce i pískal a p ál jsem si, abych m l s sebou

svoji harmoniku. Velebnej pán na m volal, že zpívám jak and l.

Slim byl zatím dole ve sklep a myl podlahu. íkal, že by si fakt p ál, aby m l s sebou ságo, ale že za

n j našel náhradu v hlase svýho brášky.

ekli jsme otci McGillicuddymu, že jakmile si vyd láme t ch sto dolar , pojedem autobusem do

Oaklandu, ale otec McGillicuddy prohlásil, že se kvapem blíží ned le ráno, ten den byl totiž n jakej

adventovej nebo advokátskej ve er, a v sobotu taky. Cht l, abych p ej zazpíval p ed celým shromážd ním

modlitbu Pán . Což jsem taky proved naho e na tom KURU - nejlíp, jak jsem um l. Otec McGillicuddy m l

náramnou radost a zá il jak sluní ko. Ty Irové se dovedou tak rozparádit, že celý zr žov j jak pivo ka; jenže

nejspíš maj i svý starosti, takže se nem žou jen radovat a vypíjet s tvá ema p kn do r žová, jak se to o nich

tvrdí. Shrábli jsme teda svejch sto dolar a nasedli do autobusu s obrázkem modrýho psa na boku -

GREYHOUND se jmenuje ta autobusová spole nost - a uhán li jsme p es Ohio a rovnou do Nebrasky. Slim

m l pro sebe celý zadní sedadlo a pochrupával tam, nohy doširoka roztažený, já sed l kousek dál na

opravdovským samostatným sedadle vedle n jakýho devadesátiletýho b locha. Když jsme zastavili,

kousí ek p ed Kearney v Nebrasce - ten d dula se na m obrátil:

„Já chci na záchod.“

Tak jsem ho vyved z autobusu - držel jsem ho za ruku, protože by se v tom sn hu hnedka vymaž - a

zeptal jsem se pumpa e, kde ty záchody jsou. Pak jsem d dulu odved do autobusu. idi houk:

„Tady zas n kdo chlastal jak duha!“

Ten idi m l na rukách erný rukavice. A vp edu hned vedle n j sed li dva chlápkové a drželi se za

ruce. Slim po ád ješt vyspával v tom svým kutlochu na zadním sedadle. Pak se probral, zv d se a povídá:

„ aues, štístko.“

Najednou ti kolem nebylo po sn hu ani památky; slyšel jsem, jak n jakej jinej d dula vzadu za mnou

prohlásil: „Vracim se zpátky do Orovillu a šoupnu tam do banky sv j zlatej prach.“

Te konc už jsme byli v údolí Sakramenta, a d do, pak jsme najednou uvid li Sheiliny š ry na prádlo a

na nich se na d ev ných kolikách t epotalo rozv šený mokrý prádlo.

Slim se chyt ob ma rukama v k íži a za al se belhat kolem dvorka a na íkal: „Já vám mám arthur-

itidu, autobus-itidu, cest-itidu, mag-itidu a v bec všechny -itidy, co jich na sv t je!“

A Sheila se k n mu rozb hla jak vítr, sázela mu pusu jednu za druhou, div ho neudusila; pak jsme šli

dovnit a sn dli bifteky, který pro nás schovala, m li jsme bramborovou kaši a fazole jak na hostin a

parádní pohár s t eš ovou a banánovou zmrzlinou, s kouskama ovoce a takovejma dobrotama, a dokonce v

tom byla zapíchnutá i lži ka.

Novela Mag (v originále „Pic“ podle jména desetiletého vyprav e Pictorial Review Jacksona) svým

nám tem úzce souvisí s Kerouakovým tuláckým cyklem, s nímž dokonce sdílí n které epizody. Shodný

je také základní p ístup: spontánnost a autobiografi nost lí ení, využití poetického detailu a jemné

melancholie, zde obohace- né jednak komikou, kterou umož uje pohled naivního venkovánka objevujícího

moderní civilizaci, jednak slovním materiálem. Umíst ní d je na silnici ( asov jde o rok 1948), do sv ta

šofér , stopa a tulák , na nádraží, do laciných bufet a chudých velkom stských tvrtí, s sebou nese

obdobné typy postav, které p es své nízké spole enské za azení jsou vid ny jednozna n kladn . Neobvyklá

v rámci Kerouakova díla je sociální motivace celé cesty na Sever a dál do Kalifornie; zvýraz uje

romantický mýtus b ženc cestujících nap í kontinentem na západní pomezí a k Pacifiku. Nové je i pojetí

novely jako p íb hu tém výlu n ernošského, od volby hlavních postav d je až po jazyk. Kerouac zde

totiž nevyužívá jen uvoln né hovorové e i nebo slangu, ale nechává Maga mluvit venkovským ernošským

dialektem, jehož jistou primitivnost vyvažuje barvitost obraz a rytmi nost. Tyto prvky pak autor posiluje.

Novela v základní podob vznikala b hem léta 1951, kdy Kerouac navštívil matku a sestru v Rocky

Mount, farmá ské oblasti Severní Karolíny. Soub žn pracoval na rukopisu románu Na cest a n které

motivy z p edchozích toulek do Kalifornie hodlal použít do samostatného jazzového románu o Deanu

Moriartym. Tento román nikdy nenapsal; téma se osobitým zp sobem promítlo do novely, k níž ho

inspirovalo práv rockymountské prost edí a ná e í. K textu se vrátil v posledních m sících svého života,

kdy s nemocnou matkou op t pobýval na americkém Jihu tentokrát ve St. Petersburgu, a snad vzhledem k

špatnému fyzickému a psychickému stavu se mu neda il životopisný román. Magem, publikovaným

posmrtn roku

1971, se tak uzavírá celá Kerouakova tvorba.

O.Š.