JACK KEROUAC

PODZEMNÍCI

KDYSI JSEM BYL mladý a měl jsem o moc větší

přehled a dokázal jsem debatovat s nervní inteligencí o

čemkoliv a jasně bez těchhle literárních úvodů: zkrátka

půjde o příběh muže, který si nedůvěřuje a zároveň má

superego, přirozeně že na tohle vtipkování stačit nebude –

udělám to jednoduše tak, že se do toho pustím od začátku

a pravda vyjde na povrch sama –. Začalo to jedné teplé

letní noci – ach, seděla na blatníku s Julienem

Alexandrem, což je… víte co, já začnu historií

Podzemniků ze San Franciska…

Julien Alexander je andělem Podzemniků, název

Podzemníci vymyslel Adam Moorad, básník a můj přítel,

který o nich prohlásil: „Jsou to odváži, ale žádní křiváci,

jsou inteligentní a nepůsobí banálně, ve své ďábelské

intelektuálnosti vědí vše o Poundovi, ale při své

skromnosti o tom přehnaně nemluví, jsou velmi

mlčenliví, velmi se podobají Kristu.“ Julien se mu určitě

podobá. Právě jsem korzoval tou ulicí s Larrym O’Harou,

nerozlučným pijáckým bráškou všech svých dlouhých,

neklidných a ztřeštěných akcí v San Francisku, při nichž

jsem se zpíjel z chlastu doslova vysomrovaného od přátel

s tak „geniální“ pravidelností, že nikomu nestálo za to si

všimnout či podotknout, že chytám nebo že jsem chytil, v

mládí, tak nepěkné vyžírkovské návyky, i když si toho

samozřejmě všimli, ale byl jsem jim sympatický, jak to za

všechny vyjádřil Sam: „Víš, všechny to k tobě přitahuje

kvůli tvý energii, člověče, ty snad máš v sobě elektrárnu,“

tak nějak se vyjádřil – starouš Larry O’Hara, ten

výstřední mladý irský obchodník ze San Franciska, ke

mně se vždycky choval hezky, v zadní části svého

knihkupectví měl balzakovský pokojík, kde kouřívali

marihuanu a vzpomínali na staré časy báječné Basieho

kapely nebo na časy senzačního Chu Berryho – na toho

víc později, protože se s ním dala dohromady také, jako

se musela stýkat s každým, protože poznala mě a já jsem

nervák, mám mnoho rovin a určitě víc jak jednu duši –

4

ještě nevytryskl ani krapítek mé bolesti – ani mého

trápení – Andělé, mějte se mnou strpení – a to se ani

nedívám na stránku, ale přímo před sebe, kde se smutně

zrcadlí můj pokojík, jeho stěny a rozhlasová show

KROW se Sarah Vaughanovou a Gerry Mulliganem na

stole, která se mi zpřítomňuje jako rádio. No prostě,

seděli na tom automobilovém blatníku před barem Černá

maska na Montgomery Street, Julien Alexander,

kristovský neoholený vyzáblý mladý tichý zvláštní, vy

nebo Adam byste asi řekli apokalyptický anděl či

podzemníkovský světec, v každém případě hvězda (teď),

a ona, Mardou Foxová, jejíž tvář mě uchvátila, když jsem

ji poprvé uviděl v Danteho baru za rohem: „Bože, s tou

dívenkou to musím rozjet,“ a snad možná i proto, že byla

černoška. Měla taky stejnou tvář jako Rita Savageová,

kamarádka mé sestry z dívčích let, o které jsem kromě

jiných věcí sníval na sedátku na záchodě, jak mi klečí na

zemi mezi nohama se svými naprosto senzačními rty a

vysedlými, dlouhými a vláčnými lícními kostmi, jaké

mají Indiáni – Mardou měla stejný obličej, ale snědý,

sladký a tajemný, a v něm malé upřímné oči, zářící a

pronikavé, jak se nakláněla nad stolem k Rossu

Wallensteinovi (Julienův přítel) a s neobyčejnou

naléhavostí mu něco říkala – „musím to s ní rozjet“ –

snažil jsem se po ní střílet očima, jednou vesele, podruhé

sexy, ale nic netušila, nevzhlédla ani nemrkla – aby vám

to bylo jasné, právě jsem dal vale jedné lodi v New Yorku

a vyplatili mi mzdu před plavbou do japonského Kóbe,

protože jsem měl neshody se stevardem, neuměl jsem se

při své práci číšníka v lodní jídelně (a teď musíš uznat, že

se držím skutečnosti) chovat taktně a fakt lidsky jako

docela obyčejný chlap, jednal jsem s prvním důstojníkem

i s ostatními oficíry svým typickým způsobem – se

zvrácenou zdvořilostí – a to je nakonec namíchlo, při

servírování ranní kávy by byli raději, kdybych k nim něco

prohodil, třeba i hrubšího, a ne po špičkách uháněl plnit

5

jejich příkazy a nikdy se ani nepousmál, nebo když tak

jen nakysle, namyšleně, ale to všechno souviselo s tím

andělem opuštěnosti, kterého jsem nesl na ramenou, jak

jsem procházel ten večer vyhřátou Montgomery Street a

uviděl Mardou na blatníku s Julienem a vzpomněl jsem

si: „Júúú, to je ta holka, kterou musím dostat do postele,

doufám, že nepůjde s žádným z těchhle frájů“ – byla

snědá, v potemnělé ulici se skoro ztrácela – nohy

omotané řemínky sandálů vypadaly tak úžasně sexy, že

jsem chtěl políbit ty nožky i ji samotnou – i když jsem

ještě nic netušil.

Podzemníci se flinkali před Maskou v hřejivé noci,

Julien na blatníku, vedle postával Ross Wallenstein,

skvělý bopový saxofonista Roger Beloit, Walt Fitzpatrick,

který byl synem slavného režiséra a vyrostl v

Hollywoodu v atmosféře mejdanů Grety Garbo a rán s

opilým Chaplinem ve dveřích, s nimi tam bylo pár dívek,

Harriet, bývalá žena Rosse Wallensteina, blondýnka s

jemnými bezvýraznými rysy, která na sobě měla

jednoduché bavlněné šaty, vypadala skoro jako

hospodyňka v kuchyni, ale s měkkou, sladkou křivkou

břišních partií na pohled – přičemž musím učinit další

přiznání, jak jich tady ještě učiním hodně, než se završí

čas – mám samčí podstatu hřebce a nemohu si pomoct,

jsem chlípný a ve výčtu svých slabostí bych mohl dál

pokračovat, ale určitě téměř všichni moji čtenáři z řad

mužů jsou na tom stejně – přiznání jedno za druhým.

Jsem francouzský Kanaďan, do pěti nebo šesti let jsem

anglicky vůbec neuměl, v šestnácti jsem mluvil s

váhavým přízvukem a ve škole jsem byl hromotluk s

cyanózou, ačkoli později jsem hrál za základní mužstvo

na střední škole basketbal, a nebýt toho, každému by

došlo, že svět naprosto nezvládnu (nedostatek

sebedůvěry), a strčili by mě do cvokárny jako duševně

zaostalého –

6

Ale teď mě nechtě povídat o Mardou samotné (těžko

se pravdivě vypovídá o tom, co se skutečně seběhlo, když

máte takové superego a umíte se vytasit jen s dlouhými

odstavci o menších detailech, které se týkají vás, a o

velkých duševních detailech o druhých, jak kolem vás

vysedávají a vyčkávají) – takže abych pokračoval, byl

tam také Fritz Nicholas, uznávaný vůdce podzemníků,

kterému jsem řekl (natrefil jsem na něj o Silvestru v

přepychovém bytě na Nob Hill, seděl se zkříženýma

nohama na tlusté rohožce jako Indián žvýkající peyote, na

sobě měl zářivě bílou rubášku a na rameni trhlou holku s

modrými vlasy ve stylu Isadory Duncanové, kouřil trávu

a bavil se o Poundovi a o peyote) (sušinka, taky

kristovský s faunovskými rysy, mladý a vážný, prostě

jakýsi otec celé party; představ si třeba: sedí v Masce se

zakloněnou hlavou, úzké tmavé oči každého sledují, jako

by se pomalu vzpamatovávaly z náhlého překvapení:

„Tak tady jsme, děti moje, a co teď, andílci,“ ale přitom je

to taky pekelný narkoman, neodmítne si stříknout nic v

kteroukoli dobu a jakémkoli množství), řekl jsem mu:

„Znáš tu holku, tamtu černou?“ – „Mardou?“ – „Tak se

jmenuje? S kým to mele?“ – „Teď zrovna konkrétně s

nikým, v tyhle partě totiž, když na to přijde, to bývá na

způsob každý s každým,“ velmi neobvyklou věc mi to

sdělil cestou ke svému stařičkému chevroletu z roku 1936

bez zadních sedadel, zaparkovanému přes ulici naproti od

baru, k němuž jsme šli, abychom zajeli někam sehnat

marihuanu a pak ji družně vykouřili, jak jsem to

vysvětloval Larrymu: „Hele, sežeňme trávu“ – „A k čemu

potřebuješ všechny ty lidi?“ – „Chci si je užít, celou tu

jejich partu,“ tohle jsem říkal i před Nicholasem, aby tak

třeba ocenil mou vnímavost, když jsem nikoho z nich

neznal a přitom okamžitě atd. mně začaly docházet jejich

přednosti – kecy, kecy, sladká výřečnost mě opustila s

energií prchlých let – každý s každým – další výraznou

osobností party byl Jack Steen, který však letošní léto

7

netrávil tady, ale v Paříži, velmi zajímavý drobný chlapík,

něco jako Leslie Howard, chůzí připomínal nějakého

vídeňského filozofa (když mi ho Mardou později

předváděla): lehce povlávající jemné paže, pomalé dlouhé

kroky, na rohu se zastaví v majestátní afektované póze –

taky on to s Mardou musel dělat, a jak jsem se dozvěděl

později, nanejvýš bizarně – ale nyní ve mně pramínek

informací o této dívce, kterou jsem ZAMÝŠLEL dostat

do postele, nanovo volal po bolesti, jako bych už tak

neměl dost trablů a jako by mi ani dřívější zamilování

nedala tu bolestnou lekci, neboť jako –

Z baru proudili zajímaví lidé a noc ve mně vyvolávala

fantastickou náladu, tmavý „Marlon Brando“ s účesem

jako Truman Capote s krásnou štíhlou holkou (možná to

byl homosexuální kluk) v chlapeckých kalhotách s

jiskřičkami v očích a s boky tak vláčnými, že když si dala

ruce do kalhot, poznal jsem tu změnu – a ty tmavé tenké

nohy zakončené drobnými prstíky a ta tvář. A s nimi je

kluk s další krásnou panenkou, jmenuje se Rob a vypadá

jak izraelský voják –dobrodruh s britským přízvukem,

kterého bys podle mě našel nejspíš v nějakém baru na

Riviéře v pět ráno prolévat hrdlem v abecedním pořádku

vše, co tam mají, v pijácké družnosti s bandou

zajímavých praštěných výlupků z různých koutů světa –

Larry O’Hara mě představuje Rogeru Beloitovi (koho by

napadlo, že tento mladík s tuctovým obličejem je velký

básník, kterého jsem zbožňoval ve svém mládí, v mládí, v

tom mládí, to znamená v osmačtyřicátém, neustále tomu

říkám mládí) – „Tohle že je Roger Beloit?“ – „Ja jsem

pak Bennett Fitzpatrick“ – (Waltův otec), což vyloudilo

úsměv na tváři Rogera Beloita – Adam už se také vynořil

z noci a večer mohl začít –

Takže jsme šli všichni přece jen k Larrymu a Julien si

sedl na zem, před sebou rozložené noviny a na nich

marihuanu (chabá losangeleská odrůda, ale celkem ušla),

a balil či „kroutil“, jak mi řekl vloni na Nový rok Jack

8

Steen, co tu teď nebyl, a to byl můj první kontakt s

podzemníky, zeptal se mě, jestli mi nemá ubalit žvárko, a

já odpověděl fakt chladně: „Proč? ubalím si sám“ a jeho

citlivý obličej se okamžitě zachmuřil, zanevřel na mě a

celý ten večer mě stíral, kdykoli se mu naskytla příležitost

– teď byl ale na podlaze se zkříženýma nohama Julien a

sám kroutil pro celou partu a všichni tokali řeči, které

teda určitě nebudu opakovat kromě toho, že to bylo něco

na způsob: „Koukám na tuhle knížku od Percepieda – kdo

je Percepied, už ho někdy sebrali policajti?“ a podobné

průpovídky, nebo posloucháme Stana Kentona, jak mluví

v rádiu o hudbě zítřka, načež pustí mladého saxofonistu

Ricciho Comuccu a Roger Beloit vtáhne své výrazné

nafialovělé rty a prohodí: „Tohle že je hudba zítřka?“ a

Larry O’Hara má obvyklou zásobu zaběhlých fórů.

Během jízdy chevroletem ročník 36 mi Julien, který seděl

vedle mě vzadu na podlaze, podal ruku a řekl: „Jmenuju

se Julien Alexander, něco mám, dobyl jsem Egypt,“ a pak

Mardou natáhla ruku k Adamovi a představila se mu:

„Mardou Foxová,“ ale nenapadlo ji, aby se představila i

mně, což pro mě mělo být zábleskem proroctví toho, co

má přijít, takže já musel natáhnout ruku k ní a říct: „Ja

jsem Leo Percepied“ a třepat se – ach, ty vždycky letíš na

takové, co tě vlastně nechtějí – ona fakticky chtěla Adama

Moorada, právě ji chladně a podzemníkovsky odmítl

Julien – zajímali ji štíhlí asketičtí podivínští

intelektuálové ze San Franciska a z Berkeley a ne

paranoičtí flákači z lodí, železnic a z knížek a všechna ta

nevraživost ve mně, která je pro mě tak zjevná a tudíž i

pro ostatní – ačkoli – a protože byla o deset let mladší než

já“, neviděla žádnou z mých dobrých vlastností, které

stejně zatopily roky drogování a touhy zemřít, vzdát se

všeho, vzdát se a na vše zapomenout, zemřít pod černou

hvězdou – to já natáhl ruku, ne ona – ach, ten čas.

Ale když jsem okukoval její mladinký půvab, mou

korunní myšlenkou bylo, že musím vnořit svůj osamělý

9

život („Velký smutný osamělý muž,“ tohle mi řekla hned

nazítří večer, když mě neočekávaně spatřila v křesle) do

horké lázně a spásy jejích stehen – intimnosti mladých

milenců v posteli rozdychtěných pohledy z očí do očí,

doteky hrudi ke hrudi, kolena ke kolenu rozechvělému

husí kůží, těla k tělu, jak tak navzájem milovně laškují a

hrají svou bytostnou hru, když to dělají – „milují se“, jak

skvělé to s ní musí být, za rudými rtíky se derou ven

drobné zoubky, vidím to „milování“ – klíč k bolesti –

seděla v koutě u okna, zrovna byla „na rozchodu“, stála

„stranou“ či „chystala se seknout s touhle partou“, měla

pro to své důvody. – Do kouta jsem šel, nesklonil jsem

však hlavu k ní, ale ke stěně a zkusil šeptem rozmlouvat,

tedy tichými slovy (jako patřičný společník), co se hodí k

North Beach: „Co máš rozečtené?“ a ona poprvé otevřela

pusinku, aby mi sdělila celou myšlenku, a mně vůbec

nespadlo srdce do kalhot, jen se podivilo, že mluví až

legračně kultivovaně zčásti jako já, zčásti jako by byla z

North Beach. Jako by byla modelka z obchodního domu

Magnin, cítíš z ní Berkeley i černošskou smetánku, prostě

třída, v jejím stylu řeči a výběru slov se míchají různé

odstíny jazyka, což jsem ještě neslyšel, když tak jen

vzácně u vyhraněného okruhu dívek, samozřejmě bílých,

a je to tak neobvyklé, že i Adam si toho všiml a ještě ten

večer jsme to spolu probírali – ale rozhodně způsob

mluvy nové bopové generace, koncovky se vyslovují

nosově a dlouze, což se dřív a ještě často i teď považuje

za „zženštilé“, takže když to slyšíš u mužů, působí to

zprvu protivně, a u žen je to půvabné, ale až příliš

exotické, a přesně tenhle témbr jsem už s okouzlením

poslouchal u nových bopových zpěváků, třeba u Jerryho

Winterse, zejména s Kentonovou kapelou na desce Yes

Daddy Yes, a možná i u Jeriho Southerna – ale moje srdce

uvízlé na Beach mě vždycky nenávidělo, přehlíželo,

vyvrhovalo, plivalo na mě od začátku v roce 1943 dodnes

– protože podívejte: jdu po ulici jako nějaký chuligán, a

10

když se pak ukáže, že nejsem chuligán, ale spíš trhlý

světec, stejně se to lidem nepozdává a nadto se bojí, že se

ze mě chuligán nakonec může vyklubat a zmlátím je a

roz–třískám jim věci a vlastně jsem k tomu ani neměl

daleko a v pubertě jsem to fakt provozoval, třeba takhle

jednou, když jsem se potloukal po North Beach s

basketbalovým mužstvem Stanfordské univerzity,

konkrétně s Redem Kellym, jehož žena (je to tak?)

zemřela v Red–wood City v roce 1946, celé mužstvo za

námi plus bráši Garettaovi, Red natlačil teplouše

houslistu do dveří a já to udělal s jiným, on toho svého

natáhl, já na svého jen nasupeně zíral, bylo mi osmnáct,

byl jsem tlučhuba a navíc cucák – teď když se mi tahle

minulost promítá do chmur, falešného lesku, hrůzy a

vítězství mé intelektuální namyšlenosti, nechtěli se mnou

nic mít, a tak jsem taky samozřejmě věděl, že Mardou ke

mně měla nefalšovanou ryzí nechuť a nedůvěru, jak jsem

tam seděl a „snažil se (ne vychutnat TO), ale vychutnat

ji“ – bez spontánnosti, vlezlý, na tváři úsměv falešný,

hysterický, „nucený“ úsměv tomu říkají – já buran – oni

štramáci – a taky jsem měl na sobě příšernou košili, která

se nehodila na Beach, koupil jsem ji na Broadwayi v New

Yorku, když jsem si myslel, že to budu střihat v Kóbe

přes lodní můstek, bláznivou crosbyovskou havajskou

vzorovanou košili, ve které jsem se navíc po dvou šlucích

marihuany začal cítit křečovitě a po úvodní skromné a

pokorné předehře svého normálního já (opravdu) jsem si

mužně a marnivě rozepnul další knoflík od krku a

obnažila se mi tak osmahlá zarostlá hruď – to ji určitě

znechutilo – prostě se na mě nedívala a mluvila málo a

tiše – a zaměřovala se na Juliena, který dřepěl zády k ní –

poslouchala a potlačovala smích v tom kolotoči

konverzace, jehož dirigenty byli O’Hara, hlasitý Roger

Beloit a ten inteligentní dobrodruh Rob, a já ani nedutal a

s našpicovanýma ušima jsem to hltal, ale v marihuanové

domýšlivosti jsem občas prohodil „perfektní“ postřehy (to

11

jsem si myslel), které byly „příliš perfektní“, jenže pro

Adama Moorada, který mě moc dobře zná, byly jasným

důkazem, jak té partě naslouchám, jakou úctu a respekt k

nim mám, a pro ně ty poznámky napovídaly o tom, že ten

nový chlap chce ukázat, jak k nim patří – všechno hrozné,

neodčinitelné. – Ačkoli zprvu před tou marihuanovou

cigaretou, která kolovala jako mezi Indiány, jsem cítil

jistotu, že navážu kontakt s Mardou, sblížím se s ní a

dostanu ji do postele ještě tu první noc, teda že s ní

odejdu odtamtud sám třeba jen na kávu, po ní jsem se

horoucně a naprosto vážně modlil za návrat

předmarihuanové „vyrovnanosti“, a začal jsem si pekelně

nedůvěřovat, přehnaně jsem o ni usiloval a došlo mi, že

se jí nezamlouvám, ty skutečnosti nenávidím –

vzpomínám si teď, že ten první večer, kdy jsem se

seznámil se svou láskou Nicki Petersovou v roce 1948 v

bejváku Adama Moorada ve Fillmore (tehdy), jsem stál

jako vždycky v kuchyni bez zájmu a popíjel jsem pivo (a

doma jsem zběsile pracoval na rozsáhlém románu, šílený,

výstřední, sebejistý, mladý, talentovaný jako už pak

nikdy), když prstem ukázala na můj stínový profil na

vybledlé zelené stěně a řekla: „Ty máš ale krásný profil,“

což mě úplně zkratovalo a znejistěl jsem (jako po

marihuaně), zpozorněl a „začal jsem na ni najíždět“, a

ovlivněný její téměř hypnotickou poznámkou jsem

zabrousil do předběžné sondáže pýchy proti pýše a krásy

či blaženosti nebo citlivosti proti stupidní neurotické

falické nervozitě muže navěky si vědomého svého falu,

své věže, a žen jako studní – je v tom pravda hmoty, ale

člověka to vyšine, zneklidní a teď už ani není rok 1948,

ale rok 1953 se svou štramáckou generací a já o pět let

starší či mladší to musím vychutnat (nebo vychutnat

ženy) v novém stylu a musím zabít nervozitu – takže jsem

se vědomě vzdal snahy získat Mardou a pohodlně jsem se

uvelebil, abych se mohl ten večer pohroužit do nové

12

úžasné matoucí party podzemníků, kterou na Beach

objevil Adam a dal jí i pojmenování.

Ale Mardou byla od začátku skutečně samostatná a

nezávislá, prohlašovala, že nikoho nechce a s nikým

nechce nic mít, nakonec říkala to samé (když to se mnou

skončilo) – což ve studené nepožehnané noci cítím ve

vzduchu, tato její slova, a také že její drobné zoubky už

mi nepatří, ale asi se s nimi mazlí můj sok, který ji

sadisticky léčí, a to se jí asi líbí, protože jsem jí nic

takového nedal – vraždy ve vzduchu – a ten bezútěšný

kout ulice, kde svítí lampa a točí se vítr, papír, mlha,

vidím svou velkou bázlivou tvář a svou takzvanou lásku

skomírat v uličce, nic dobrého – jako předtím to byla po

masturbaci melancholická povadnutí na horkých židlích v

měsíčním světle (i když dnes je krásná noc podzimního

úplňku) – jako tam, kde jsem tehdy, dřív, poznal, že je

potřeba se vrátit k všeobjímající lásce, která by měla

patřit k velkému umělci, vezmi takového Luthera,

Wagnera, teď tato hřejivá myšlenka velikosti mrazí ve

větru – neboť velikost umírá také – ach, a kdo řekl, že

jsem velikán – i za předpokladu, že by člověk byl velký

spisovatel, tajný Shakespeare poduškové noci? nebo

vlastně takhle – báseň nestojí Baudelairovi za ten žal –

jeho žal – (To Mardou mi musela říct: „Dala bych

přednost šťastnému chlapovi před nešťastnými básněmi,

které nám zanechal,“ s čímž souhlasím a jsem Baudelaire

a miluju svou hnědou milenku a taky jsem se sklonil k

jejímu pupíku a poslouchal kručící podzemí) – ale mělo

mě to trknout, ta její počáteční zmínka o nezávislosti, a

měl jsem uvěřit její upřímné nechuti se na někoho vázat, a

ne na ni prudce útočit, jako bych nebo protože jsem fakt

chtěl být zraněn a „rozsápán“ sám – ještě jednu laceraci a

výhrabou smutný drn a tvoje rakev udělá, hochu, žuch –

neboť smrt už skládá svá obří křídla na mé okno, vidím,

slyším, cítím to, vidím to na svých košilích, které zplihle

visí, předurčené k nenošení, nové, staré, módní, staro–

13

módní, kravaty zkroucené na věšáku už ani nepoužívám,

nové přikrývky na postele podzimního klidu teď souží a

ženou lůžka někam na moře sebevraždy – porážky –

nenávisti – paranoie – to do jejího drobného obličeje jsem

chtěl vejít a vešel jsem –

Pak nad ránem, když byl mejdan v nejlepším, jsem

znovu v Larryho ložnici obdivoval červené osvětlení a

vzpomínal jsem na večer, kdy jsme tam my tři, Adam,

Larry a já, měli Micky, nadopovali jsme se benzedrinem a

parádně jsme si s ní v posteli pohráli, to se nedá popsat –

vtom Larry vběhl dovnitř a řekl: „Chceš ji, vole, dneska

píchat?“ – „To víš, že bych rád – nevím – .“ – „Hele,

člověče, tak to zjisti, není moc času, co je s tebou,

přivedem si do kvartýru tolik lidí, naládujem je

marihuanou, v ledničce mi nezůstane jediný pivo, tak z

toho aspoň něco musíme trhnout, obuj se do toho –.“ –

„Hele, líbí se ti?“ – „Jo, copak o to, líbí se mi každej – ale

musí se jednat.“ – Tak jsem se chvíli bez šťávy a bez

odezvy vtíral, nějaký ten pohled, záblesk, poznámka, jak

jsem seděl vedle ní v koutě, vzdal jsem to a nad ránem

vypadla s ostatními na kávu a já pak šel s Adamem za

nimi, abych ji ještě spatřil (vyšli jsme pět minut po nich),

a byli tam, ale ona ne, ve svých nezávislých skrytých

úvahách odešla do svého zatuchlého hnízdečka v

Heavenly Lane na Telegraph Hill.

Tak jsem šel domů a několik dní v mých erotických

fantaziích byla ona, její snědé nohy, řemínky sandálů,

tmavé oči, drobný jemný hnědý obličej, líce a rty Rity

Savageové, malá tajemná intimnost, a teď do toho jemně

vklouzl šarm patřící drobné štíhlé hnědé ženě, která ráda

nosí tmavé šaty, zbědované podzemníkovské šaty…

Několik dní nato mi Adam večer s potměšilým

úsměvem oznámil, že na ni natrefil v autobuse jezdícím

na Třetí ulici a šli k němu si popovídat a popíjeli a vedli

dlouhý vážný rozhovor, který vyvrcholil v Leroyově

stylu, kdy Adam seděl nahý a četl čínskou poezii, kouřili

14

společně marihuanovou cigaretu a skončili v posteli. „A

je kouzelně něžná, bože, najednou tě obejme a úplně bez

příčiny, prostě jen z okamžité sympatie.“ – „Rozjedeš to?

budeš s ní chodit?“ – „Teda musím ti – hele víš – je dost,

opravdu dost na hlavičku – chodí na psychoterapii a

zřejmě úplně nedávno pěkně cvokala, souviselo to nějak s

Julienem, má chodit na psychoterapii, ale neukazuje se

tam, sedí nebo leží, čte nebo nedělá nic, jen zírá celý den

do stropu v tom svým kutlochu v Heavenly Lane za

osmnáct dolarů měsíčně, dostává asi nějakou podporu

díky doktorům či bůhvíkomu, protože nemůže pracovat či

co – pořád o tom mluví, až moc na můj vkus – vypadá to,

že má opravdový halucinace o ošetřovatelkách ze

sirotčince, kde ji vychovávali, viděla a zažívala nelíčenou

hrůzu – a taky jiný věci, třeba pocit, že fetuje, i když k

tomu v životě nečichla, jen se zná s fetaři.“ – „Myslíš

Juliena?“ – „Jo, Julien fetuje, kdy to jen jde, což není

často, protože nemá prachy, jinak by se už stal

opravdovým narkomanem, jak o to usiluje – ale nicméně

měla halucinace, že není jako normálně nadopovaná z

toho, jak se nadýchala marihuanového dýmu v místnosti,

ale že jí někdo nebo něco nějak napíchalo drogu, třeba

lidi, co šli za ní po ulici, je fakt na hlavu – to je na mě

příliš moc – a i to, že je černoška, ne, nechci se na ni

vázat naplno.“ – „Je hezká?“ – „Krásná – ale nic pro mě.“

– „Ale, bráško, já jsem úplně paf z toho, jak vypadá a

vůbec.“ – „Jasně, tak to s ní roztoč – zajdi tam, dám ti

adresu, nebo víš co, pozvu ji sem a dáme řeč, můžeš to

zkusit, pokud budeš chtít, protože i když jsem na ni

strašně nadržený a tak dál, už z těchhle důvodů v tom s ní

opravdu nemůžu pokračovat, ale hlavně, to nejdůležitější,

že až to fakt rozjedu s nějakou holkou, chci v tom být

nastálo, víš, jako stálý, vážný a dlouhý vztah, a s ní to

nesvedu.“ – „Ja to chci taky dlouhý a trvalý a tak dál.“ –

„No, to uvidíme.“

15

Řekl mi, kdy k němu přijde na menší večerní

občerstvení, co jí sám připraví, tak jsem tam byl,

pokuřoval jsem marihuanu v červeném obýváku při

rozsvícené odstíněné žárovce, a ona vešla dovnitř stejná

jako prve, ale já si tentokrát vzal jednoduchou modrou

hedvábnou košili a módní kalhoty, seděl jsem zády bez

zájmu, předstíral jsem, že bez zájmu, a doufal, že to na ni

bude platit, a když dáma vstoupila do pokoje, nevstal

jsem.

Zatímco si dávali do nosu v kuchyni, dělal jsem, jako

že čtu. A jako že jim nevěnuju vůbec pozornost. Pak jsme

se šli všichni tři projít a to už jsme si povídali ostošest

jako tři dobří přátelé, kteří to chtějí rozpumpovat a říct si

všechno, co jim probíhá hlavou v přátelské rivalitě – šli

jsme do Červeného bubnu poslechnout si jazz a ten večer

to byl Charlie Parker, na bicí Honduras Jones a další

výtečníci, pravděpodobně taky Roger Beloit, kterého

jsem teď chtěl vidět, a ve vzduchu bylo vzrušení ze

sanfranciského bopu vlahé noci, všichni v chladné,

sladké, bezstarostné Beach cítili dovádivou radost – tak

jsme vlastně utíkali od Adamova bytu na Telegraph Hill

dolů bílou ulicí pod lampami, utíkali jsme, skákali,

předváděli se, užívali jsme si legrace – a něco se

rozechvívalo a těšilo mě, že nám Mardou stačí v rychlé

chůzi – s drobnou štíhlou udělanou kráskou švihat ulicí,

to tak bilo do očí, že se každý otáčel, podivínský vousatý

Adam, tmavá Mardou v nezvyklých kalhotách a já,

vytáhlý výskající chuligán.

Tak a byli jsme v Červeném bubnu, stoly plné piva,

těch několik, co jich tam je, a všechny ty party, které se

hrnuly dovnitř a ven, u vchodu se platil dolar pětadvacet,

za lístky vybírala malá afektovaná lasice, Paddy

Cordavan vplul dovnitř jako nějaký prorok (vysoký

blonďatý vazoun, brzdařský týpek, podzemník z

východního Washingtonu, v džínách vypadal jako kovboj,

mířil k partii divokých vrstevníků, všichni zkouření a

16

odvázaní, a já zaječel: „Paddy Cordavane?“ a on: „Co

je?“ a zašel k nám) – všichni seděli pohromadě, zajímavá

sešlost u každého stolu, Julien, Roxanne (pětadvacetiletá

žena, co prorocky předběhla budoucí styl Ameriky, krátký

účes skoro na ježka, ale s kudrlinkami, černé zvlněné

vlasy, vlnivá chůze, bledý bílý fetařský obličej – my

říkáme fetařský a Dostojevskij by kdysi řekl co? nejspíš

asketický či svatý? a ne přinejmenším? ale chladný bledý

ukázkový obličej chladné smutné holky, která na sobě

měla bílou pánskou košili až na rozepnuté povolené

manžety u knoflíků, takhle si ji pamatuju, jak se k

někomu nakláněla v rozhovoru, poté co přešla houpavě

přes parket a lopatky jí přitom pluly jako vrtule, při řeči

se nakláněla, držela v ruce krátký nedopalek a hezkým

krátkým švihem odklepávala popel, jen kdyby to těmi

dlouhými dlouhatánskými nehty nedělala pořád dokola,

měly dobře přes dva centimetry, také se jí vlnily a

vypadaly orientálně) – seskupení lidí nejrůznějšího druhu,

i Ross Wallenstein se svým okruhem, a nahoře na pódiu s

velebnýma očima Bird Parker, kterého si úplně nedávno

vzala do parády policie a teď se vrátil do trochu bopově

mrtvého Friska, ale právě objevil Červený buben nebo mu

o něm řekli a tady se shromažďovala a odvazovala nová

báječná parta kluků a holek, tak tady byl na pódiu a

oťukával je očima, jak foukal ty své „divoké“ tóny

sesumírované jen tak z hlavy a rovnou použité v běžné

skladbě – rachotící bubny, vysoký strop – Adam schválně

kvůli mně vypadl asi v jedenáct hodin, jako že musí jít

spát, protože jde ráno do práce, ještě předtím šel na

chvilku s Paddym a se mnou na bleskové deseticentové

pivo v hlučícím baru u Pantery, kde jsem si s Paddym

prvně promluvil a zasmál se při přetlačování zápěstí – teď

se mnou v přestávce vypadla na bleskové pivo s

rozjásanýma očima Mardou,“ naléhala, abychom šli do

Masky, kde ovšem stojí patnáct centů, ale že sama měla

pár drobných, tak jsme tam šli, začali jsme se upřímně

17

bavit a trochu jsme se namázli z piva a teď se to

rozjíždělo – vrátili jsme se do Bubnu poslechnout si

Birda, který zřetelně několikrát pohledem vychutnal

Mardou a mně se podíval taky přímo do očí, aby

vykoumal, jestli jsem fakt tak velký spisovatel, jak si to o

sobě myslím, jako by znal mé chyby a ambice nebo jako

by si mě pamatoval z jiných nočních klubů a jiných

pobřeží, jiných štací – ne vyzývavým pohledem, ale jako

král a otec bopové generace, alespoň náznak je v tom, jak

se těší z posluchačů, jak se jim vpíjí do očí, skryté oči ho

pozorují, jak natiskne rty a nechá pracovat mamutí plíce a

nesmrtelné prsty, jeho oči jsou výlučné, sympatizující a

lidské, nejvřelejší jazzový hudebník, který žije hrou, a

proto je taky přirozeně největší – sleduje Mardou i mě v

dětství naší lásky a pravděpodobně se diví proč nebo už

ví, že nevydrží, nebo vidí, koho to bude bolet, protože

zřejmě teď, ale ještě moment, byla to Mardou, její oči

zářily mým směrem, i když jsem to nevěděl najisto a teď

už nevím vůbec – kromě jedné věci: cestou domů, když

jazzový večer skončil a dopili jsme pivo v Masce, jeli

jsme smutně nocí domů autobusem po Třetí ulici a světla

neonů kmitala, vrážela do nás, a když jsem se pojednou k

ní sklonil, abych něco dalšího zakřičel, srdce jí vyletělo (v

jejím tajném já, jak se později vyznala), pocítilo „sladkost

mého dechu“ (cituju) a skoro se do mě zamilovala – tohle

jsem ještě nevěděl, když jsme našli ruské tmavé dveře v

Heavenly Lane, velká železná vrata, která skřípala o

chodník při otvírání, smutně na sebe namačkané

páchnoucí popelnice, rybí hlavy, kočky, a pak Lane

samotnou, kterou jsem poprvé spatřil (je to dlouhá

historie, která se mi silně vepsala do duše, když jsem to

tudy střihal v roce 1951 s poznámkovým blokem jednoho

divokého říjnového podvečera a objevoval svou vlastní

spisovatelskou duši, konečně jsem natrefil na podzemníka

Victora, který jednou dojel do Big Sur s malou

podzemníkovskou žabkou Dorie Kiehlovou na motorce,

18

na té samé, se kterou,se proslavil cestou na Aljašku, tak

ten tu byl, ve vlajícím kristovském kabátě mířil severním

směrem na Heavenly Lane do své kuči a já ho chvilku

sledoval a přemítal o Heavenly Lane a o všech těch

dlouhých rozmluvách, které jsem roky vedl s lidmi, jako

byl MacJones, o tajemství, o té mlčenlivosti podzemníků,

Mac je nazýval „městskými Thoreauy“ jakoby podle

přednášek Alfreda Kazina na Nové škole v New Yorku,

který kritizoval studenty, že se zajímají o Whitmana jen z

hlediska sexuální revoluce a o Thoreaua z hlediska

kontemplativní

mystiky,

antimaterialismu,

existencialismu a kdovíčeho ještě, civěli jsme na to v

údivu, přihlouple jako Melvillův Pierre, tmavé sedrané

pytlové oblečení, zkazky o úžasných saxofonistech, jak si

píchají heroin u rozbitých oken a pumpují do svých

saxíků, nebo o velkých mladých vousatých básnících, jak

leží nadrogovaní ve svatých obskuritách jako z obrazů

Rouaultových, Heavenly Lane, slavná Heavenly Lane,

kde někdy žil každý z těch podzemníkovských zpiťarů,

třeba Alfred se svou drobnou nemocnou ženou, řekl bys,

že to patří do petrohradských slumů z Dostojevského, ale

prostě je to fakt všechno americké ztracené vousaté a

idealistické), teď jsem ji ale viděl poprvé s Mardou,

prádlo pověšené na dvoře, vlastně je to zadní dvůr

velkého činžáku, kde bydlí dvacet rodin a který má

arkýřová okna, vyvěšené prádlo a odpoledne úžasnou

symfonii italských matek, dětí, otců; ze všech se stanou

Finnegani a ječí z požárního schodiště, do toho pachy,

mňoukající kočky, Mexi–kánci, hudba ze všech stanic, ať

už mexické bolero nebo italský tenor pro jedlíky špaget

nebo někdo najednou zapne naplno na KPFA něco pro

intelektuály, Vivaldiho koncert pro spinet, mišmaš,

ohromné souzvučí, které jsem tam přicházel poslouchat

celé léto zavěšený do své lásky – a teď jsme vešli dovnitř,

nahoru po úzkém ušmudlaném schodišti jako v nějaké

chajdě a k jejím dveřím.

19

Záměrně jsem chtěl, abychom si zatančili – předtím

měla hlad, tak jsem navrhl, abychom skočili pro čínskou

specialitu na roh Jackson Street a Kearny Street, a fakt

jsme si to šli koupit a teď to ohřívala (později přiznala, že

to bylo hrozné, ačkoli je to jedno z mých nejoblíbenějších

jídel, a projevilo se tak mé pozdější chování, jak jsem jí

násilně cpal do krku něco, co si ve svém

podzemníkovském smutku chtěla strávit sama, jestli

vůbec), ach. – Při tanci jsem zhasl světlo, takže pak ve

tmě, při tanci, jsem ji políbil, byl to odvaz zvířený

tancem, začátek, obvyklý začátek milenců, kteří se líbají

vestoje v setmělém pokoji, pokoj patří ženě, muž všechno

zosnuje – divoce jsme se roztancovali, ona na mých

slabinách či na stehně, jak jsem ji roztáčel, nahýbaje se

dozadu, abych udržel rovnováhu, objímala mě kolem

krku a to začalo moje já tak rozehřívat, že nakonec

zůstala jen horkost –

A brzy jsem zjistil, že nemá žádnou víru ani místo, kde

by ji získala – matka černoška zemřela při porodu –

nepoznaný otec, napůl Čerokéz, tulák v černém sombreru

a růžovém šátku vrhající rozedrané boty napříč zešedlými

pláněmi podzimu, sedával u ohňů nad opékanou klobásou

a odhazoval láhve od tokaje do noci: „Jéé, Calexico!“

Rychle zkouším štěstí, cvak, zhasínám světlo, skrývám

svůj ostýchavý obličej, miluju ji hltavě, neboť jsem skoro

rok neměl ženu a potřeba mě stahuje – naše drobné

něžnosti ve tmě, co by se vlastně neměly říkat – protože

to byla ona, kdo později řekl: „Muži jsou takoví blázni,

chtějí podstatu, žena je podstata, takže ji mají v rukách,

ale oni utíkají pryč a budují nabubřelý abstraktní

konstrukce.“ – „Myslíš, že by měli zůstat doma s tou

podstatou, teda ležet celý den pod stromem se ženou, ale

Mardou, to je moje stará myšlenka, báječný nápad, nikdy

jsem neslyšel nikoho to líp vyjádřit, natož pak snít.“ –

„Místo toho utikají pryč, vedou velký války a ženy jsou

pro ně trofeje, a ne lidský bytosti, vážně, hošku, můžu být

20

v celým tomhle bordelu až po uši, ale ani kousínek z něj

nechci“ (řečené tím sladkým odvazovým kultivovaným

tónem nové generace). – A tak když teď mám podstatu

její lásky, buduju svoje konstrukce nabubřelých slov, a

tím ji opravdově zrazuju – vynáším postelové drby, co se

rozvěšují na všech prádelních šňůrách světa – a to její,

vlastně naše prádlo, které dala za celé ty dva měsíce naší

lásky jen jednou vyprat, jelikož je osamělá

podzemníkovská holka, tráví dny nicneděláním a měla by

s ním zajít do prádelny, ale je zatuchlé pozdní odpoledne

a je moc pozdě a povlečení je zešedlé, líbí se mi – protože

má hebkost. – Ale nedokážu v této zpovědi prozradit to

nejvnitrnější, stehna, to, co stehna obsahují – a pak proč

psát? – obsahují podstatu – takže ač bych měl zůstat,

odkud jsem přišel a kam se nakonec vrátím, pádím pryč a

buduju, tvořím – pro nic – pro Baudelairovy básně –

Slovo láska nikdy nepoužila, ani v tom prvním

momentě po našem divokém tanci, kdy jsem ji nesl na

slabinách a mířil s ní k posteli a pomalu ji pouštěl, abych

ji v mukách poznával, což milovala, a jelikož dosud

nezatoužila po sexu, ani s nikým nespala (až na sex v 15,

který jí z nějakého důvodu přinesl naplnění, ale pak už

nikdy) (Ach, ta bolest z vyzrazení těchto tajemství, která

je ale nezbytné říct, protože jinak proč psát či žít), teď

„casus in eventu est“, ale je šťastná, že kvůli ní trojčím

křehce, jak egomaniak, jak to dokážu po pár pivech. –

Pak ležím ve tmě, vláčně jak chobotnice, čekám na

spánek – a tak se ráno probudím z výkřiku pivních můr a

spatřím vedle sebe černošku, spí s pootevřenými ústy a

bílý polštář jí prosvítá zpod černých vlasů, cítím téměř

odpor, uvědomím si, jaká jsem bestie, že to tak pociťuju,

rozkošný slaďoušek, nahý na neklidném loži vzrušení

předešlé noci, hluk z Heavenly Lane se vkrádá dovnitř

šedým oknem, kalný srpnový soudný den, mám nutkání

hned vypálit „zpět ke své práci“, šálení, není to šálení, ale

pravidelně nabíhající smysl pro práci a povinnost, jak

21

jsem se k němu propracoval a vyvinul ho doma (v South

City*), kde je to tak skromné, je tam pohodlí i samota,

kterou jsem potřeboval a kterou teď nemohu vydržet.

Vstal jsem a začal se oblékat, omlouvám se, v těch

peřinách vypadala jako malá mumie a její vážné hnědé

oči na mě hleděly jako oči indiánské hlídky v lese, když

hnědé řasy náhle vyjedou s černými řasami a nečekaně

odkryjí fantastické bělmo očí s hnědými zářícími

zorničkami uprostřed, vážnost jejího obličeje zvýrazněná

mírně mongoloidním, až boxerským nosem a lícemi

maličko opuchlými spánkem, celá ta tvář připomínala

krásnou aztéckou porfyrickou masku z dávných dob. –

„Ale proč musíš tak rychle odejít, skoro jako bys

hysterčil, nebo tě něco trápí?“ – „Jo, musím, mám doma

práci a potřebuju na vzduch – víš, kocovina –“a probudila

se jen napůl, a tak jsem se po několika slovech vykradl

ven, vlastně když už zase skoro spinkala a pár dní jsem ji

neviděl –

Pubertální donchuán po skončeném výboji doma už

jen přemítá o ztrátě lásky dobyté lasičky, krásky s

černými řasami – tohle nemá být zpověď. – Bylo to

jednou ráno po přespání u Adama, kdy jsem se s ní opět

shledal, chystal jsem se vstát, celý den psát na stroji a

popíjet kávu v kuchyni, neboť tehdy práce, jen práce byla

mou dominantní myšlenkou, ne láska – ne bolest, která

mě žene, abych tohle psal, i když nechci, bolest, kterou

psaní neztiší, jen prohloubí, ale která přinese spásu, a jen

kdyby to byla důstojná bolest a dala se přemístit z této

černé stoky hanby, ztráty, bláznivé hlučnosti noci a

žalostného potu na mém obočí – Adam vstává do práce, já

taky, myjeme se, přitom kecáme, vtom zvoní telefon a je

to Mardou, chystá se ke svému psychoterapeutovi, ale

potřebuje deset centů na autobus, bydlí za rohem, a tak:

„Fajn, stav se ale rychle, jdu makat, nebo ti nechám těch

deset centů u Lea.“ – „Jéé, on je u tebe?“ – „Jo.“ –

Hlavou mi jedou myšlenky hřebce zopakovat to s ní v

22

posteli a vlastně se najednou těším, že ji znovu spatřím,

jako bych cítil, že ji naše první noc moc nenadchla

(bezdůvodné pocity, před milováním mi ležela na prsou,

jedla čínskou specialitu a zamilovaně se na mě dívala

zářícíma šťastnýma očima) (které dnes v noci hltá můj

nepřítel?), když na to pomyslím, klesne mi horké špinavé

obočí do unavených dlaní – ach, láska mi prchla – či

telepatie soucitně prostupují nocí? Takové mánie ho

stíhají – že mrazivý milenec chtíče vysaje teplou krev

duše – takže přišla v osm ráno, Adam odešel do práce,

zůstali jsme sami a na mé vybídnutí se mi hned stočila do

klína v hlubokém polstrovaném křesle a začali jsme si

povídat, začala svým příběhem a já rozsvítil světlo s

matnou červenou žárovkou (byl pošmourný den) a tak

začala naše opravdová láska –

Musela mi vypovědět všechno – bezpochyby onehdy

již celý svůj příběh řekla Adamovi a ten poslouchal,

kroutil si vousy, v očích měl zasněný vzdálený výraz, aby

v bezútěšné věčnosti vypadal pozorně a milenecky,

přikyvoval – teď se mnou rozjížděla všechno zase znovu,

jen jako bych byl Adamův starší bratr (jak mi to přišlo),

horlivější milenec, větší, pozornější a taky utrápenější

posluchač. – Byli jsme v zešedlém San Francisku šedého

Západu, vzduch voněl brzkým deštěm a v dalekém

prostoru v horách za Oaklandem a dál za Donne–rem a za

Truckee byla velká Nevadská poušť, pustina táhnoucí se k

Utahu, ke Coloradu, do zimy, na studené pláně

přicházejícího podzimu, kam jsem si zasazoval vize jejího

otce, tuláckého čerokézského míšence, jak leží na břichu

na plošiňáku, vítr mu profukuje odrané svršky a strhává

klobouk, jeho hnědá smutná tvář zabírá celou tu dálavu a

pustotu. – Jindy jsem si ho zase představoval jako česáče

ovoce někde u India, jak za horké noci sedí na židli na

chodníku uprostřed žertujících chlapů s krátkými rukávy,

odplivne si a oni mu řeknou: „Hej, Hawku Tawe,

zvopákni tu historku, jaks ukrad taxík a dovezls ho až do

23

Manitoby v Kanadě – říkal ti to už, Cy?“ – Měl jsem vizi

jejího otce, hezký muž stojí vzpřímeně v pustém matném

červeném světle Ameriky na rohu, nikdo nezná jeho

jméno, nikdo se nestará –

Její vlastní drobné zážitky, kdy zcvokla a ztratila

obvyklé vnímání a vypotácela se za město překouřená z

marihuany, což pro ni znamenalo takovou hrůzu (mně to

ale překrývá aura jejího otce, strůjce jejího těla a

hrůzotvůrce jejích hrůz, který zakusil mnohem větší úlety

a šílenství, které si ve své psychoanalyticky vyvolané

úzkosti ani neuměla představit), to vše tvořilo jen pozadí

myšlenek o černoších, Indiánech a o Americe vůbec, ale

se všemi podtóny „nové generace“ a s dalšími

historickými souvislostmi, ve kterých ona teď byla

zapletena, tak jako my všichni jsme namočeni do našeho

všeobecného smutku za Evropou a za parukami, ta její –

upřímná vážnost, s jakou povídala o svém životě a co já

tak často poslouchal i sám vyprávěl – s očima široce

rozevřenýma se spolu objímáme v nebi – američtí hipsteři

padesátých let sedí v příšeří pokoje – a za prázdnou

okenní římsou hlučí ulice. – Mám obavu o jejího otce,

protože jsem v těch končinách byl, sedával jsem na zemi

a pozoroval koleje a ocel Ameriky pokrývající půdu

nacpanou kostmi starých Indiánů a prvních Američanů. –

V chladném šedém podzimu jsem pracoval v Coloradu a

Wyomingu a díval se na indiánské tuláky, náhle se vynoří

z křovisek u trati, jestřábí rty, brázdy ve tvářích, samá

vráska, až se vytratí do neviditelných stínů, přes rameno

rmutný pytel a harampádí, tiše hovoří jeden s druhým a

mají úplně jinou zahloubanost než zemědělští dělníci,

dokonce než černoši z ulic Cheyenne a Denveru, Japonci

či hlavní menšiny celého Západu, Arménci a Mexičané,

takže pohled na trojici či čtveřici Indiánů křižující pole a

trať působí na smysly jako něco neuvěřitelného, jako sen

– pomyslíš: „To jsou určitě Indiáni – ani človíček na ně

nepohlédne – takhle chodí – nikdo si jich nevšímá – jako

24

by ani moc nezáleželo na tom, kam míří – do rezervace?

Co nesou v těch papírových báglech?“ a jen s

vynaložením značného úsilí si uvědomíš: „Ale vždyť to

byli původní obyvatelé této země a pod těmito

nesmírnými prostorami nebes válčili, naříkali i

ochraňovali své ženy v celých národech shromážděných

kolem stanů – teď jim trať běžící nad kostmi jejich

předků udává směr, ukazuje do nekonečna, lidské

přízraky našlapující měkce po povrchu země tak hluboce

zhnisaňé nánosem jejich utrpení, stačí kopnout do drnu a

najdeš dětskou ručku. – Rychlík s nablýskanou

dieselovou lokomotivou přefrčí kolem, zum zum, Indiáni

jen vzhlédnou – dívám se, ztrácejí se mi jak skvrny –“ a

jak tak teď sedím v San Francisku v pokoji při červeném

světle se sladkou Mardou, pomyslím si: „A tohle je tvůj

otec, jak jsem ho zahlédl v šedé pustotě pohlceného nocí

– z jeho energie vzešly tvé rty, tvé oči plné utrpení a

bolesti, a cožpak nemáme ani poznat jeho jméno či

vyslovit jeho osud?“ – Hnědou ručku má stočenou v mé,

nehty na rukou i na nohou má světlejší než kůži, bosou

nohu si mně pro zahřátí zavrtává mezi stehna a povídáme

si, začínáme náš milostný vztah na hlubší rovině lásky a

životních příběhů respektu a hanby. – Neboť hlavním

klíčem k odvaze je hanba a matné obličeje v projíždějícím

vlaku vidí venku na pláni jen postavy tuláků vytrácející se

z dohledu –

„Vzpomínám si na jednu neděli, byli při tom i Mike s

Ritou, měli jsme strašně silnou marihuanu – říkali, že

obsahuje sopečný popel a že je nejsilnější, jakou kdy

měli.“ – „Z L.A.?“ – „Z Mexika – nějací kluci se na to

složili a jeli tam se stejšnem, do Tijuany nebo tam někam,

nevím – Rita hned vzápětí začala ulítávat – když jsme

byli skoro úplně zdrogovaní, dramaticky se zvedla a

postavila se doprostřed pokoje, no a povídá, že cítí, jak jí

nervy propalují kosti – Když jsem viděla na vlastní oči

ten její úlet – znervózněla jsem a chytly mě černý

25

myšlenky ohledně Mikea, úporně na mě koukal, jako by

mě chtěl zamordovat – vždyť i normálně se tváří jako

poděs – vypadla jsem z domu a šla jsem bezcílně,

nevěděla jsem, kudy mám jít, mysl mi zahýbala do

několika směrů, ve kterých jsem myslela, že se pohy–

buju, ale mé tělo pokračovalo dál po Columbus Street, i

když jsem pociťovala každý z těch směrů, do kterých

jsem hlavou i citem zabočila, a všechny ty možné směry,

kterými se můžeš dát, s různými motivy, co se k tomu

přidají, mě přiváděly do úžasu, třeba že to z tebe může

udělat někoho jinýho – na tohle jsem často myslela už od

dětství: kdybych místo obvyklé Columbus Street zahnula

do Filbert Street a kdyby se stalo něco, co by v té chvíli

bylo celkem bezvýznamné, není možné, že by to nakonec

dokázalo ovlivnit celý můj život? – co pro mě skrývá

směr, kterým se nevydám! – a tak dál, takže kdyby v tom

nebyla taková stálá zaujatost provázející mé osamění,

kterou jsem si přehrávala všemi možnými způsoby,

nestarala bych se teď o to, až na to, že vidět ty děsivé

cesty, kam mě čistě jen ty předpoklady vedou, mně

nahání hrůzu, kdybych jen nebyla tak proklatě neústupná

– „ a do hlubin dne pokračuje dlouhý zmatený příběh, z

něhož si pamatuju jen střípky a mlhavě, prostě spousta

trablů řečená na jeden zátah –

Zachmuřené odpoledne a úlety v Julienově pokoji,

Julien sedí, nevěnuje jí pozornost, zírá do ponurého

děsivého prázdna, které poruší, jen aby čas od času zavřel

okno či jinak zkřížil nohy, oči upřeně visí v meditaci tak

dlouho, tak tajemně, a jak říkám, tak kristovsky, skutečně

to vypadá zvnějšku pokorně, že by každému na zcvoknutí

stačilo podle mě, kdyby jeden den strávil s Julienem,

Wallensteinem (stejný typ) či s Mikem Murphym (stejný

typ), s těmi podzemníky a jejich deprimující

dlouhomyšlenkovou odevzdaností. – A krotká holka čeká

v tmavém koutě, což mi tak silně připomíná můj pobyt v

Big Sur, když tam Victor přifrčel na mašině doslova

26

vyrobené na koleně s tou žabkou Dorie Kiehlovou, v

chajdě u Patsy byl mejdan s pivem, svíčkami, při rádiu a s

povídáním, a přesto první hodinu seděli nově příchozí ve

svých legračních sedraných svršcích, on vousatý, ona

smutná vážná kukadla, prakticky z dohledu ve stínu

blikotavých svíček, takže si jich nikdo nevšímal, a

protože vůbec nic nepovídali, ale (pokud neposlouchali)

jen meditovali, smutnili, byli odevzdaní, zapomněl jsem

nakonec úplně na to, že tam jsou – a později tu noc spali

v malém stanu na poli v rosné mlze hvězdné noci

tichomořského pobřeží a za kuropění se stejně pokorným

mlčením se o ničem nezmínili – Victor pro mě navždy

zosobňuje sklon podzemníkovské odvazové generace k

tichosti, bohémské tajemnosti, drogám, vousům,

polosvatosti, a jak jsem na to přišel později, k

nepřekonatelné odpudivosti (jako George Sanders ve

filmu Měsíc a šestipencé) – a tak Mardou, zdravé děvče s

vlastními nároky a z větrné ulice připravené k lásce, se

teď choulí v zatuchlém koutě, čeká na Juliena, až

promluví. – Občas ve všeobecném „smilstvu“ si ji lstivě,

potichu prohodí, jako by to měli dohodnuté nebo jako by

tomu někdo tajně šéfoval, nebo pravděpodobně jen: „Hej,

Rossi, dnes večer půjde Mardou k tobě, chci to vyzkoušet

pro změnu s Ritou“ a zůstává u Rosse týden, kouří

sopečný popel, ulítává – (navíc tíživá úzkost z

pokřiveného sexu, předčasné ejakulace těchto

bezkrevných maquereaux ji nechávají rozjetou v napětí a

údivu). – „Byla jsem naivní dívenka, když jsem se s nimi

seznámila, teda ne zrovna šťastná, ale nezávislá, připadala

jsem si činorodě, chtěla jsem se zapsat na večerní školu,

měla jsem několik zakázek ve své práci, vázala jsem

knížky pro firmu Olstad a pro drobné zákazníky dole

kolem Harrison Hill, stará kantorka ve výtvarce ve škole

říkala, že se můžu stát skvělou sochařkou, měla jsem

různý spolubydlící, kupovala jsem si šaty a zvládala jsem

to“ – (vsaje dovnitř drobný ret s hladkým mlasknutím v

27

krku, rychle vtáhne dech ve smutku a jako by byl

studený, jako v krku věčných pijáků, ale ona nepije, jen

smutní v sobě) (prvotřídní, tmavá) – (dál kolem mě ovíjí

svou teplou paži) „a on tam leží, ptá se co–se–děje a já

nedokážu pochopit –.“ Pojednou nechápe, co se stalo,

protože jí ujelo vědomí, vnímá sama sebe jinak než jindy

a cítí děsivý bzukot tajemství, vážně si neuvědomuje,

kdo, proč a kde je, dívá se z okna a tohle velkoměsto San

Francisco je obrovským smutným opuštěným jevištěm

nějakého gigantického žertu, který se s ní provádí. –

„Byla jsem otočená zády k Rossovi, nevěděla jsem, co si

myslí – ani co dělá.“ – Neměla na sobě žádné šaty, zvedla

se z postele jeho ukojení, aby se vystavila záplavě šedého

pochmurného přemítání, co dělat, kam jít. – A čím déle

tam stála jakoby s prstem v puse a čím víc se jí muž ptal:

„Co je s tebou, hol–čin–ko“ (nakonec se přestal ptát a

nechal ji tam jen tak stát), tím víc cítila tlak zevnitř, který

směřoval k puknutí a k explozi, konečně udělala obří krok

dopředu, až se zalkla strachem – vše bylo jasné:

nebezpečí ve vzduchu – bylo to vepsané do stínů, do

pochmurného prachu za kreslicím stolem v koutě, do

sáčků na odpadky, sedává stružka dne prosakující dolů

stěnou a oknem – do vyprahlých očí lidí – vyběhla z

pokoje. – „Co na to řekl?“

„Nic – nepohnul se, jen měl hlavu nad polštářem, když

jsem mrkla zpět při zavírání dveří – v uličce jsem na sobě

nic neměla, ale nevadilo mi to, tak intenzívně jsem

prožívala poznání všeho, bylo mi jasné, že jsem nevinné

dítě.“ „Nahatý miláček, júúú.“ – (A pro sebe: „Můj bože,

Adam má pravdu, je trhlá jako já, když jsem ulít z

benzedrinu v roce 1945 s Honey a myslel jsem, že chce

nafingovat bouračku a spálit my tělo v auťáku party, ale

nikdy bych určitě nevyběh nahej do ulic San Franciska, i

když možná že jo, kdybych opravdu cítil, že je potřeba to

rozpumpovat, jasně“) a podíval jsem se na ni s

pochybností, jestli mi říká pravdu. –

28

Byla v uličce, podivovala se, kdo je, kolem noc s

tenounkým mžením mlhy v tichu spícího Friska,

oaklandské čluny v zátoce, nad ní příkrov mamutích

chřtánů mlhy s aureolou zvláštního přízračného světla,

které uprostřed vysílaly reflektory Alcatrazu vypadající

jako sklopené kapuce v chrámovém podloubí – srdce jí

tlouklo v tišině, chladivém tmavém klidu. – Nahoře na

dřevěném plotě čeká – jestli nezahlédne nějakou

myšlenku poslanou zvenčí, která by jí řekla, co dělat dál,

a plnou symbolů a osudových znamení, protože musí být

pravdivá a jednou provždy – „Jedno uklouznutí špatným

směrem…“, její posedlost směry, měla by seskočit na tu

či onu stranu plotu v nekonečném prostoru rozpínajícím

se do čtyř směrů, muži v omšelých kloboucích cestou do

práce po třpytících se ulicích se nestarají o nahou dívku,

která se schovává v lehounké mlze, a i kdyby tam byli a

uviděli ji, jen by postávali v kruhu kolem, nedotýkali by

se jí, čekali by na policejní ouřady, až přijedou a sbalí ji, a

všechny ty jejich unavené netečné oči potažené čirým

studem by sledovaly každou část jejího těla – nahého

drahouška. – Čím déle se drží na plotě, tím méně má

energie rychle slézt a rozhodnout se a nahoře v bytě se

Ross Wallenstein ani nepohne ze svého fetařského lůžka,

myslí si, že je schoulená na chodbě, či už beztak usnul

vystřízlivělý. – Deštivá noc se rozlévá po všem, všude

líbá muže, ženy i města jediným přívalem smutné poezie

s líbeznými chóry andělů na vysokých kůrech foukajících

na trouby tam nahoře nad posledním závojem – Orientem

rajské písně tichomořské rozlehlosti, konec obavám dole.

– Krčí se na plotě, tenké mžení jí perličkuje hnědá ramena

a hvězdičkuje vlasy, její divoké zindiánštělé oči teď zírají

do černě s drobnou mlhou vystupující z jejích hnědých

úst, mizérie jako ledové krystalky na pokrývkách poníků

jejích indiánských předků, mrholení na vesnici před

dávnými časy a chudý kouř vinoucí se z podzemí,

usouzená matka roztlouká žaludy a chystá kaši v

29

beznadějných tisíciletích – píseň asijské lovecké tlupy s

řinčením otvírá poslední aljašský pruh země pro Kvílení

Nového světa (v jejich očích a teď v očích Mardou září

zlatý had a chrámy posledního nesmírného království

Inků, Mayů a Aztéků, stejně vznešeného jako Řecko či

Egypt, protáhlé, lesknoucí se, hranaté čelisti a zploštěné

nosy šikmookých géniů vytvářejících umění v

chrámových místnostech, ty čelisti jim poskakovaly při

řeči, dokud nepřišli cortézovští Španělé a pizarrovští

znudění, starosvětští, zženštilí, holandští pobudové a

neprosekali se houštinami rákosí a nenalezli ve výškách

zářící města indiánských očí plná zeleně a stromů na

bulvárech, heraldická, ovlajkovaná, ve stejném slunci

Nového světa, k němuž v oběti zdvihali tlukoucí srdce) –

její srdce tluče v sanfranciském dešti na plotě, vystavuje

se posledním skutečnostem, je připravená teď jít, utíkat

krajinou a vrátit se, vplynout tam, kde již byla a kde bylo

vše – utěšuje sama sebe vidinou pravdy – seskočí z plotu,

po špičkách odchází, najde chobu, klepe se, plíží se –

„Rozhodla jsem se, vytvořila jsem nějakou konstrukci,

bylo to jako, ale nemůžu –.“ Vystartovala znovu, začala u

těla v dešti: „Proč by chtěl někdo ublížit mému malému

srdci, nohám, ručkám, mé kůži, ve které jsem zavinutá,

protože Bůh chce, abych byla v teple a Uvnitř, mým

prstům – proč stvořil Bůh vše tak, že to tlí, umírá a je

zranitelné, a proč chce, abych si to uvědomila a křičela –

proč se divoká země a těla obnažují a zanikají – chvěla

jsem se, když dárce hnětl a když můj otec křičel a matka

snila – začala jsem malinká, nafukovala jsem se a teď

jsem velká a zase je ze mě nahé dítě, zbývá mi jen pláč a

strach. – Ach – Ochraňuj se, neškodný andílku, tys nikdy

neublížil jinému neviňátku, ani bys nikdy nemohl rozbít

jeho skořápku či odkrýt bolest pod jeho tenkým závojem

– zahalím tě do roucha, má ovečko – chraň se před

deštěm a čekej, až se zase vrátí taťka a až tě mamka

zahřeje vevnitř ve svém měsíčním údolí, soustřeď se nad

30

tkalcovským stavem trpělivého času, buď ráno šťastná.“ –

Vystartovala znovu, roztřesená, zpátky z noci v uličce,

nahá, jen tak a na zdřevěnělých nohách k pocákaným

dveřím nějakého souseda – zaklepe – na její vystrašené,

naléhavé klepání přichází otevřít žena, sama vystrašená

pohledem na nahou hnědošku – („Tady je žena, živá duše

v mém dešti, dívá se na mě, je vystrašená.“) – „Zaklepat

na úplně cizí dveře, to se nediv.“ – „Říkala jsem si, že si

jen skočím kousek dál v ulici k Betty a vrátím se, a slíbila

jsem jí, brala jsem to naprosto vážně, že jí šaty vrátím, tak

mě pustila dovnitř a zabalila do deky, pak ty šaty, naštěstí

byla sama – Italka. – A do uličky jsem úplně vylítla a jen

dál, hlavně že mám ty šaty, teď můžu jít k Betty půjčit si

dva dolary – pak si koupit tuhle brož, kterou jsem uviděla

odpoledne předtím v jednom krámku se suvenýry na

North Beach, takovou železnou cetku, ruční práci, první

symbol, který jsem se rozhodla si koupit.“ – „Jistě.“ – Z

nahého deště do roucha, do závoje nevinnosti, potom

dekorace Boha a náboženská sladkost. – „Jako když jsem

se porvala s Jackem Steenem, taky mi to leželo strašně v

makovici.“ – „Ty ses porvala s Jackem Steenem?“ – „To

bylo dřív, všichni ti feťáci se odvazovali a drogovali v

Rossově pokoji s Pusherem, toho znáš, ne, teda víš,

svlíkla jsem si tam taky šaty – bylo to… všechno… část

téhož… úletu… „ – „Ale ty šaty, ty šaty!“ (říkal jsem si

pro sebe) – „Stála jsem uprostřed pokoje v úletu a Pusher

mlátil do kytary jen na jednu strunu, šla jsem k němu a

povídám: ,Vole, nemlať do MĚ ty falešný tóny,’ a on se

zvedl a beze slova odešel.“ – A Jack Steen vyváděl a říkal

si, že jí jednu trhne pěstí, aby se vzpamatovala, a tak ji

udeřil, ale ona byla zrovna tak silná jako on (bezkrevně

bledí, narkomanští asketici Ameriky vážící 110 liber),

plesk, mlátili se před ostatními padlinami. – Přetlačovala

si zápěstí s Jackem, s Julienem, prakticky je porazila –

„Teda Julien mě nakonec v přetlačování dostal, ale

pořádně se vztekl, musel se zapřít, bolelo mě to, ale jeho

31

to psychicky vyřídilo“ (radostné krátké syknutí přes

drobné vyčnívající zoubky) – tak se tam mlátila s Jackem

Steenem a fakt ho skoro převálcovala, ale on běsnil a

sousedi zdola zavolali policajty, kteří přišli a muselo se

jim vysvětlovat – „jen jsme tancovali.“ – „Ale ten den

jsem spatřila tu železnou ozdobu, malou brož na krk,

krásně tmavě se třpytila, víš, jak hezky by mi šikla na

hrudi.“ – „Na tvé hnědé prsní kosti by matné zlato bylo

báječné, pokračuj v tom svém rozkošném povídání.“ –

„Proto jsem hned potřebovala tu brož, neohlížela jsem se

na čas, byly čtyři ráno, a měla jsem na sobě ten starý

kabát, boty a starý šaty, co mi dala, cítila jsem se jako

šlapka, ale připadalo mi, že to nikdo nepozná – utíkala

jsem k Betty pro ty dva dolary, vzbudila jsem ji –.“

Žádala peníze, vracela se ze smrti a peníze měly posloužit

jen k získání blýskavé brože (pošetilé prostředky

vymyšlené vynálezci výměnného obchodu, smlouvání a

fíglů, kdo vlastní koho, kdo vlastní co –). Pak utíkala ulicí

se svými dvěma dolary, přišla ke krámku dlouho před

otevřením, šla na kávu do automatu, a jak tam sama

seděla u stolu, konečně s okouzlením pohlédla na svět, na

pochmurné klobouky, třpytící se chodníky, cedule s

reklamou na pečeného platýsa, odraz deště v okenních

tabulích a ve sloupovém zrcadle, na krásu jídelních pultů

s vystavenými studenými mísami s horami pirohů a párou

z kávovaru. – „Jak příjemný je svět, stačí jen získat

drobné symbolické mince – ty jsou klíčem ke vší té

vřelosti i k jídlu, které chceš – nemusíš obnažovat svou

kůži a klepat se zimou v uličkách – podobný štace navrhli

pro vykolejený lidi, aby tam mohli zajít a vyplakali se pro

útěchu.“ – Sedí tam, jen tak na každého civí, zaběhlí

kurevníci se bojí podívat, bojí se po ní ohlédnout, její oči

divoce vibrují, z jejího napnutého, lačného krku a

roztřesených drátěných rukou vychází apokalypsa

živoucího nebezpečí. – „Tohle snad není ani ženská.“ –

„Šílená Indiánka, ta někoho zamorduje.“ – Přichází ráno,

32

Mardou spěchá v povznesené náladě a ve vnitřním

zadumání do obchůdku, aby si koupila brož – pak dobré

dvě hodiny stojí v dragstóru u otočného stojanu s

pohlednicemi, každou si prohlíží podrobně a velmi

dlouho, protože jí zbývá jen deset centů a může si koupit

pouze dvě, ale ty dvě musí být dokonalé osobní talismany

nového důležitého významu, soukromé emblémy – její

lačné rty chtivě pátrají po skrytém významu

tramvajových stínů, Čínské čtvrti, stánků s květinami,

modře, prodavači se podivují: „Dvě hodiny tady trčí bez

punčoch, se špinavými koleny, prohlíží si pohledy,

nějakýmu norkovi ze Třetí utekla ženská, přijde si do

bílýho dragstóru, nikdy neviděla pitoměj lesklej pohled

–.“ Večer předtím by ji spatřili nahoře na Market Street u

Fostera s posledním deseticentem (opět), jak brečí do

sklenice mléka, a chlapi, kteří na ni vždycky čučeli a

vždycky se snažili ji vypíchat, teď nedělali nic, protože

byli vyděšení, protože byla jako dítě – a protože: „Proč ti

Julien nebo Jack Steen nebo Walt Fitzpatrick neposkytli

místo, kde by tě nechali v koutě o samotě, nebo proč ti

aspoň nepůjčili nějaký prachy?“ – „Ale vždyť jim to bylo

jedno, byli ze mě vyděšení, vlastně mě ani nechtěli mít

nablízku, líbila se jim objektivita, s odstupem pozorovat,

dávat mi přisprostlé otázky – Julien párkrát opřel svou

hlavu o mou a zahrál takové to: ,Co je s tebou, Mardou,’

anebo nějakou svou podobnou rutinu s hluchou sympatií,

ale ve skutečnosti byl vlastně jen zvědavý, aby se

dopátral, proč ulítávám – hele, nikdo z nich mi nikdy

nedal žádný peníze“ – „Ti frajeři se k tobě chovali fakt

blbě, víš to?“ – „Jo, hezky se ale oni nechovali k nikomu

– stejně jako nikdy nic nedělali – ty se starej o sebe, já se

postarám o sebe.“ – „Existencialismus.“ – „Ale americký,

pěkně chladný a feťácký, poflakovala jsem se s nimi,

trvalo to skoro rok, a pokaždý, když byli nafetovaní, jsem

jen z toho vysedávání s nimi zažívala něco jako úlet.“ –

33

Vysedávala s nimi v jejich pokračujícím klímání,

čekala v tom mrtvolném tichu, cítila, jak se pokojem jako

hadi prodírají vlny vibrací, oční víčka klesají, hlavy

padají a opět sebou škubají nahoru, někdo mumlá s

nesouhlasným úšklebkem: „Ty vole, jsem úplně v prdeli z

toho kreténa MacDouda, jak pořád dokola opakuje, že

nemůže schrastit prachy na jednu kapsli heroinu, jestli by

nemohl dostat půlku nebo zaplatit půlku, kurva, nikdy

jsem neviděl takový nicovatý posraný hovno, proč se

nesbalí a nezmizí, hm.“ (To feťácké „hm“ následuje za

vším strašně důležitým a všechno, co se řekne, je strašně

důležité sdělení, mm, hm, vzlyky do sebe zahleděného

děcka, kterému nic nebrání, aby jeho pomačkaný obličej

nevybuchl do silného, ječivého VÁÁÁ, jak to cítí z drogy

vracející jeho ústrojí nazpět k dudlíku.) – Mardou tam

vysedávala, až nakonec zkouřená z marihuany nebo

benzedrinu začala cítit jakoby drogovou injekci, v tom

vyšinutí sešla na ulici a skutečně pocítila elektrický

kontakt s jinými lidmi (ve své senzitivitě to poznala), ale

občas měla podezření, protože jí někdo píchl drogu tajně

a pak ji sledoval na ulici a ten mohl za ten elektrický

vjem a proto se i vymykal všem přirozeným zákonům

vesmíru. – „Ale vlastně jsi tomu nevěřila – věřilas, že –

když jsem zcvokl z benzedrinu v pětačtyřicátém, vážně

jsem věřil, že ta holka chce spálit my tělo a dát mi do

kapsy papíry svýho kluka, aby si poldové mysleli, že on

je mrtvěj – taky jsem jí to řekl.“ – „Jéé, a co udělala?“ –

„Řekla – ,Ach, ty blázínku’ – objala mě a starala se o mě,

Honey byla děsně potřeštěná – naplácala mi kosmetický

koláč na bledou – ztratil jsem třicet, deset, patnáct liber

na váze – ale co bylo dál?“ – „Toulala jsem se s novou

broží.“ – Vešla do obchodu, do jakéhosi krámku se

suvenýry, a na invalidním vozíku tam byl muž. (Prošla

vstupním průchodem mezi klecemi a zelenými kanáry za

sklem, chtěla se dotýkat korálů, pozorovat zlaté rybky,

pohladit starou tlustou kočku slunící se na podlaze,

34

postávat v chladné zelené džungli malých papoušků, být v

úletu z jejich zelených, pronikavých očí z jiného světa,

zatímco otáčejí hloupé krky k zobu a čechrají se v

šíleném peří, a pocítit zřetelnou komunikaci jejich ptačí

hrůzy, elektrizující křeče jejich žvatlání, skvok, lok, lík, a

ten chlap byl neobyčejně divný.) – „Proč?“ – „Nevím, byl

prostě strašně divnej, chtěl, mluvil se mnou úplně jasně a

naléhal – třeba pronikavým pohledem do očí a dlouze,

taky že se smál těm největším banálnostem, když jsme

oba dva stejně věděli, že máme na mysli něco docela

jinýho, než co řeknem – vůbec jako život – teda bavili

jsme se o tunelech, o tunelu na Stockton Street a o tom,

který zrovna postavili na Broadwayi, ten jsme probírali

nejvíc, ale jak jsme mluvili, proběhl mezi námi silný

elektrický proud opravdového porozumění a já pocítila v

jeho i ve svý řeči jiný úrovně kontaktu a nekonečný

množství všech jejich intonací i to bohatství významu v

každým slově – nikdy předtím jsem si neuvědomila, kolik

se toho neustále děje a že lidi to vědí – ukazují to v očích,

odmítají to ukázat nějak jinak – zdržela jsem se tam

strašně dlouho.“ – „Určitě byl sám o sobě pěkně

výstřední.“ – „Představ si ho: plešatící, vypadal jako

homosexuál ve středních letech, jednou jako by tě chtěl

podřezat, podruhy s hlavou v nebesích,“ (nudný

čtyřicátník) „jak si to celé vybavuju, byla to asi jeho

matka, ta starší dáma s pestrobarevným šálem – ale, můj

bože, to by mi zabralo celý den.“ – „Prima.“ – „Venku na

ulici ke mně přistoupila krásná stará bělovlasá žena a

prohlížela si mě, zeptala se jen na cestu, ale chtěla si

povídat –.“ (Sluncem zlyričtělé nedělní ráno s chodníky

po dešti ve velikonočním Frisku, všechny ty purpurové

klobouky a levandulované kabáty se promenují venku s

chladným gustem a dívenky jsou tak drobounké ve svých

vybělených střevíčcích a v dychtivých kabátcích, zatímco

pomalu hopsají bílými ulicemi na návrších, k tomu zní

neustále kostely se starými zvony a naše ošuntělá svatá

35

černošská Johanka z Arku, v radostné náladě hosan a s

vypůjčenou hnědou kůží a srdcem z noci se potuluje tam

v centru kolem Market Street, šustot sázenkových bločků

u rohových stánků, chlapi nad magazíny s nahotinkami,

květiny v koších na rohu, starý Ital v zástěře s novinami u

nich klečí, aby je pokropil, a čínský otec v upnutém

extatickém saku veze děcko v proutěném kočárku po

Powell Street se svou ženou, která má ruměnce na

tvářích, jiskřivé hnědé oči a nový čepeček třepotající se

pleskavě ve slunci, tady stojí nebývalé rozesmátá Mardou

s postarší dámou, která si už přestala uvědomovat její

černošství, stejně jako ten laskavý mrzák z obchodu, a

příčinou je teď Mardouina doširoka otevřená tvář jasně

vypovídající o rozbolavělé čisté, nevinné duši, která právě

vystoupila z jámy v poďobané zemi a sama se vlastníma

rukama vytáhla do bezpečí a spásy, obě ženy, Mardou se

starou paní, na neuvěřitelně smutných ulicích po vzrušení

sobotní noci, celá Market Street se úžasně třpytí, jako by

ji poprášili zlatem, neony na barech O’Farrell Street a

Mason Street pulzují reklamami s koktejlovou sklenicí a

slámkou na cherry a lákají hladovějící srdce soboty, která

ale stejně nakonec vyústí do smutné prázdnoty nedělního

rána, jen pár pohozených papírů v kanále a daleký bílý

výhled na Oaklandský sabat, přízračný, tichý –

velikonoční chodník Friska, jak bílé lodi prořezávají ostré

modré čáry ze Saseba pod obloukem Zlaté brány, vítr

vdechující jiskru všem listům, které vypadají jako z

Marinova akvarelu, tady profukuje opršelým třpytem

bílého laskavého města, v mracích ztracené čistoty

vysoko nad cihlovým chodníkem a embarcaderským

molem přízračná přerušená ozvěna písně starých Pomů,

kteří byli kdysi jedinými poutníky po těchto jedenácti

posledních amerických návrších posetých dnes bílými

domy, tvář samotného Mardouina otce, když napřímí tvář,

aby se nadechla a povídala na ulicích života hrozitánsky

se materializujícího nad Amerikou, teď bledne –.) „A

36

tohle jsem jí řekla, ale moc jsem mluvila, a když

odcházela, dala mi kytičku, připnula mi ji a řekla mi

zlatíčko.“ – „Byla to běloška?“ – „Nejspíš jo, prostě

strašně něžná, ohromné příjemná, jako by si mě

zamilovala – víš, jako by mě chtěla spasit, odvést pryč –

šla jsem do kopce nahoru po California Street přes

Čínskou čtvrť, někde cestou jsem se dostala k bílé

autodílně, teda k velké bílé zdi autodílny, a vevnitř byl

chlápek na otočné židli, který chtěl vědět, co chci, dívám

se na všechny své kroky jako na jeden závazek za druhým

s kýmkoli komunikovat, a ne náhodně, ale podle

předloženého uspořádání, komunikovat a předávat tuto

zprávu o vibracích a o novém smyslu, který pro mě mělo

všechno, co se všem všude přihodí, a aby se tím nikdo

netrápil, nikdo není tak ničemný, jak si myslíš ty nebo –

ten barevnej chlápek na otočný židli, vedli jsme dlouhý

zmatený rozhovor, pamatuju se, že se mi nedokázal dívat

do očí a ani opravdově neposlouchal, co říkám.“ – „Ale

cos povídala?“ – „Ale to už jsem docela zapomněla –

něco obyčejnýho, co bys nikdy nečekal, jako o těch

tunelech nebo o té staré dámě, anebo jak trčím

nerozhodně na ulici – ale ten chlap mě chtěl vobjet, viděla

jsem, jak si rozepnul zip, ale najednou se zastyděl, byla

jsem otočená zády a spatřila jsem to ve skle.“ (V bílé

pláni dílenské zdi toho rána muž – přízrak a dívka

otočená zády, která zhrouceně sedí a dívá se oknem, ve

kterém se nejen odráží černý divný nesmělý chlap, který

úkradkem civí, ale i celá kancelář, židle, sejf, vlhký beton

vzadu uvnitř garáži, matně se lesknoucí auta se skvrnami

bláta, které neumyl ani noční liják, a na protější straně

ulice je vidět nesmrtelný balkón na činžáku před

dřevěným podkrovním oknem, jsou na něm tři černé děti

v podivných svršcích a mávají, ale bez ječeni, na

nějakého černocha o čtyři patra níž, který je v

montérkách, a pracuje tedy asi i o velikonocích, opětuje

jim mávání za chůze vlastním podivným směrem, který

37

najednou křižují dva chlapi, oba mají na sobě kabát a

klobouk, obyčejní chlapi, jeden s flaškou a druhý s

klukem, kterému jsou tak tři roky, občas se zastaví, aby si

přihnuli z láhve čtyřhvězdičkové kalifornské sherry, a v

tom dopoledním Frisku všech rán jim vítr v plném slunci

pleská z boku do tragických svrchníků, chlapec vyřvává

do jejich stínů, které jsou jako stíny racků a mají barvu

ručně motaných italských doutníků z nejtmavších

obchůdků na Columbus Street a Pacific Street, teď jede

kolem cadillac se zádí ve tvaru rybího ocasu, vyjíždí

dvojkou do kopce k vilám s výhledem na Zátoku, nějaká

návštěva navoněných příbuzných přináší humoristické

časopisy, novinky o starých tetách, něco na zub

nešťastnému malému klukovi, který se už nemůže dočkat,

až skončí neděle a slunce přestane pražit do rolet a

vysilovat kytky v květináčích, ale raději ať prší, ať už je

pondělí a veselí v uličce s dřevěným plotem, kde se

minulou noc chudinka Mardou málem pomátla.) – „Co

podnik ten barevnej chlápek?“ – „Zapnul si zas zip,

nepodíval se na mě, otočil se, bylo zvláštní, že se

zastyděl, a sedl si – to mi teď připomnělo, když jsem byla

malá holka v Oaklandu a jeden takový kmotr si nás

posílal do obchodu, dával nám deseticenty, pak si

rozpínal župan a ukazoval se nám.“ – „Černoch?“ – „Jo,

náš soused – pamatuju se, že jsem tam nikdy nezůstala,

ale moje kamarádka jo a myslím, že s ním dokonce

jednou něco měla.“ – „A cos podnikla s tím hejlem v

otočné židli?“ – „Prostě jsem vypadla ven, a člověče, byl

ti tak krásnej den, no, velikonoce.“ – „Bože, velikonoce,

kde byl já?“ – „Mírné sluníčko, kytky, a já si jdu ulicí,

uvažuju: ,Proč jsem si kdy v minulosti připouštěla nudu’ a

kompenzovala ji drogami, pitím, vztekem či všemi těmi

triky, co lidi dělají, protože chtějí všechno jiný, jen ne

jasný pochopení toho, co prostě je, což je koneckonců až

dost, a pomyslím na to, že rozčilovat se nad sociálníma

otázkama – teda zlostně – kopat – prostě přehrabovat se v

38

sociálních problémech a ve svých rasových problémech je

nicotný, a cítila jsem, že se velká důvěra a jas toho rána

vytratí, a už taky začínaly – mohla jsem učinit celý svůj

život jako to ráno čistě jen na základě porozumění a

ochoty tak žít a pokračovat, bože, byla to ta nejbáječnější

věc, která se mi kdy přihodila tímhle jedinečným

způsobem – ale byla nějak zakletá.“ – Skončilo to

příchodem domů k sestře v Oaklandu, byli na ni naježení,

ale ona jim odsekla a dělala divné věci, všimla si

například komplikovaného propojení, které udělala její

nejstarší sestra, aby zapojila televizi a rádio do kuchyňské

zásuvky v prvním patře jejich dřevěné rozviklané

barabizny kousek od Sedmé a Pine Street, začouzené

pražce a ohyzdné verandy jak troud v neobyvatelných

zaneřáděných slumech, dvorem je jediná velká hromada

nalámaných šutrů a černého dřeva se stopami po

tokajovém veselí tuláků z minulé noci, předtím než

odtáhli přes konzervárenský dvůr k hlavní trati do Tracy,

přes nesmírný, nekonečný, nemožný Brooklyn – Oakland

plný telefonních sloupů a sajrajtu, a v sobotu večer jsou

divoké černošské bary plné kurev, Mexičané ječí ve

vlastních výčepech a policejní patrola křižuje dlouhou

smutnou třídu posetou pijáky a třpytem rozbitých lahví

(teď v dřevnici, kde ji vychovávali zastrašováním,

prohlíží Mardou na bobku v polotmě proti stěně dráty,

slyší se mluvit a nechápe, proč to říká kromě toho, že to

musí říct, dát ven, protože den předtím při toulání se

nakonec dostala na divokou Třetí ulici mezi štrůdly

uslintaných vinařských norků a zakrvácených,

obandážovaných, opilých Indiánů motajících se z uliček a

deseticentových kin se třemi programy, mezi malé děti z

penziónů v pochybných čtvrtích honící se na chodnících,

mezi zastavárny a černošské kurníky s hracími automaty,

stojí v ospalém slunci, a najednou jako by ji poprvé

oslovil bop, tryskající záměry hudebníků, saxofonů a

kláves v náhlé mystické jednotě se spolčují do vln jako

39

ohrožení a zase ta elektřina, která teď ale řve ve vibraci

nezakrytě a živě přímé slovo, to vzájemné sdělování,

roviny vlnících se náznaků, ten úsměv ve zvuku,

naznačuje to totéž, jako když její sestra propojila dráty,

skroutila, smotala a naplnila je záměrem s nevinností v

očích, ale ve skutečnosti za maskou běžného života

pokrytecká ústa naprosto podle úmluvy téměř vyšklebují

záměrně nastražené hady elektřiny, jak je viděla celý den

a poslouchala v hudbě a teď je spatřila v drátech): „Co se

tady snažíte dělat, voddělat mě elektrikou?“, takže sestry

viděly, že je na tom zle, hůř než nejmladší ze sester

Foxových, alkoholická, která divočí v ulicích a pravidelně

ji zatýká mravnostní policie, taková bezejmenná, hrůzná

zívající špatenka: „Kouří opium, táhne to se všema

vousatejma divousama v City*).“ – Sestry zavolaly

policii a Mardou se ocitla v nemocnici – teď pochopila:

„Bože, viděla jsem tu hrůzu, co se se mnou děje a ještě dít

bude, a hošo, rychle jsem brala zpátečku, rozumně jsem

mluvila s kdekým možným a dělala jsem všechno

správně, pustili mě za 48 hodin – byly tam se mnou jiný

ženský, dívaly jsme se z okna a věci, který povídaly, mi

pomohly nahlídnout do toho, jaká je to nádhera dostat se

pryč z toho prokletého županu, dostat se opravdu

odtamtud pryč, na ulici, na slunce, viděly jsme lodě, být

venku a VOLNÝ, člověče, a moct se poflakovat, jak je to

opravdu skvělý a jak jsme si toho nikdy nevážili, jen

samý smutek uvnitř, obavy a švindly, fakt, jako nějací

blázni či zaslepení zkažení spratci, kteří ohrnují nos,

protože… nedostali… všecky… ty… sladkosti…, co

chtěli, a tak jsem promluvila s doktory a řekla jsem jim to

–.“ „A nemělas žádnej bejvák, kam bys šla. Kdes měla

oblečení?“ – „Všemožně rozstrkané – po celé Beach –

musela jsem něco podniknout – jedni známí mi půjčili na

léto tenhle byt, v říjnu musím vypadnout.“ – „Z Lane?“ –

„Jo.“ – „Miláčku, pojeďme spolu – jela bys se mnou do

Mexika?“ – „Ano!“ – „Když pojedu do Mexika? teda

40

když seženu prachy? ačkoli vlastně teď mám

stovosumdesát dolarů a my klidně mužem vypálit zítra a

podniknout to – jako Indiáni – teda jako levně a spát pod

širákem nebo v předměstské chatrči.“ – „Jéé, to by bylo

světový, teď odtud vystřelit.“ – „Ale mohli bychom, teda

měli bychom počkat, dokud nedostanu – měl bych dostat

pět set dolarů, podívej se – a –“ (a tehdy jsem ji mohl

vtáhnout do kořenů svého života) – ona na to: „Ja fakt už

nechci mít nic společnýho s touhle čtvrtí, ani s nikým z

tyhle sebranky, hele, tak proto – hádám, že jsem

souhlasila nebo že jsem o tom začala mluvit moc brzo,

nevypadáš teď už tak jistě (směje se mému zamyšlení). –

„Ale já se jen zamýšlím nad praktickými problémy.“ –

„Nicméně kdybych řekla ,možná’, vsadila bych se, že –

óóóó to neva,“ a políbila mě – šedavý den, světlo z

červené žárovky, nikdy jsem neslyšel něco podobného od

takovéhle dušinky, jen od skvostných mužů, které jsem

znal v mládí, od velkých hrdinů Ameriky, s kterými jsem

kamarádil, dostával se do dobrodružství i do vězení, které

jsem poznal na horečných úsvitech, od zbitých*) hochů

na obrubnících, pro které byl naplněný kanál symbolem,

od Rimbaudů a Verlainů Ameriky na Times Square, od

kluků – žádná dívka mě nikdy nedojala příběhem

duchovního soužení a tak krásným vykreslením své duše,

která září jak anděl procházející peklem a tím peklem

jsou tytéž ulice, které jsem i já probloudil, abych našel

někoho právě takového, jako je ona, a nikdy jsem nesnil o

temnotě, tajemství a uskutečnění našeho setkání ve

věčnosti, její tvář je teď náhle obrovitá jak nesmírná tygří

hlava na plakátovací ploše vzadu na dřevěném plotě,

bezprostřední, krásná, pomatená, v sobotních ránech bez

školy na zakouřených smetištích v dešti. – Mazlili jsme

se, tiskli jsme se k sobě – teď už to vypadalo jako láska,

okouzlilo mě to – milovali jsme se v obýváku, radostně, v

křesle, na posteli, spali jsme propletení do sebe, ukojení –

předvedl jsem jí teď víc sexuality –

41

Vzbudili jsme se pozdě, nešla ke svému

psychoanalytikovi, „promrhala“ den, a když přišel Adam

domů a spatřil nás opět v křesle, jak si stále ještě

povídáme a ani jsme neuklidili domácnost (šálky od kávy,

drobky z koláčů, které jsem zaběhl koupit na tragickou

Broad-way, jejíž italská šeď se tak moc podobá

ztracenému indiánství Mardou, tragické Frisko tragické

Ameriky s jeho šedými ploty, chmurnými chodníky,

vlhkými průjezdy, jako rodák z maloměsta, který sem

dorazil ze slunného Východního pobřeží, z Floridy, jsem

z toho byl zděšený): „Mardou, promarnila jsi schůzku s

psychoterapeutem, a ty, Leo, opravdu, měl by ses stydět a

aspoň kapánek se cítit zodpovědný, koneckonců –“

„Chceš říct, že ji nutím odkládat povinnosti… byl jsem na

to zvyklý u všech svých holek… ach, to jí jen prospěje,

když zmešká“ (neznaje její potřebu). – Adam na to skoro

žertovně, ale přitom co nejvážněji: „Mardou, musíš

napsat dopis nebo zavolat – proč mu hnedka nezavoláš?“

– „To je doktorka, v okresní nemocnici.“ – „Fajn, tak

hned zavolej, tady máš deseticent.“ – „Ale to počká do

zítřka, třeba už je moc pozdě.“ – „Jak víš, že už je moc

pozdě – ne, vážně, vážně jsi to dnes zblbla, a ty taky, Leo,

ty za to hlavně můžeš, ty blbče.“ A pak veselá večeře,

zvenku (podmračený, bláznivý venek) přišly dvě dívky,

aby se k nám připojily, jedna z nich zrovna dorazila

autem přes kontinent z New Yorku s Buddym Fondem,

pěkná holka z L.A., moderní typ, krátký účes, hned se

pustila ve špinavé kuchyni do práce a udělala pro všechny

lahodnou polévku z černých fazolí (všechno z konzerv),

pár věcí se k tomu přikoupilo v obchodě, zatímco druhá

dívka, Adamova, žvanila do telefonu a my dva s Mardou

jsme seděli provinile, zachmuřeně v kuchyni, popíjeli

zvětralé pivo a přemítali, jestli Adam neměl nakonec

pravdu s tím, co by se mělo udělat pro uzdravení, ale

poté, co jsme si vypověděli své osudy a ztvrdili svou

42

lásku, něco smutného se nám oběma vkrádá do očí –

večer pokračuje živě u jídla, celá pětka, krátkovlasá dívka

řekne později, že jsem byl tak krásný, že se na mě

nemohla koukat (později se vysvětlilo, že si ten výraz

přinesli s Buddym Fondem z Východního pobřeží),

„krásný“ mi znělo tak úžasně, tak neuvěřitelně, ale určitě

to udělalo dojem i na Mardou, která i tak byla u večeře

žárlivá, jakou pozornost mi ta dívka věnovala, a později

mi to i řekla – pozici jsem měl lehkou, zajištěnou –

všichni jsme vyjeli autem cizí značky se sklopnou

střechou, které patřilo té krátkovlásce, do vyjasněných

ulic Friska, už ne šedých, ale odkrývajících měkké, horké

červánky na obloze mezi domy, Mardou se mnou seděla

na otevřeném zadním sedadle, radovali jsme se z výřezů

oblohy, z příjemných stínů, povídali jsme si o tom, drželi

se za ruce – oni tam vpředu jako rozjaření mladí

zahraniční turisté v Paříži, krátkovláska důstojně kočíruje,

Adam dělá průvodce – jedeme navštívit jednoho kluka na

Russian Hill, který balí, frčí vlakem do New Yorku a pak

lodí do Francie, u něj si dáme pár piv, chvilku kecáme,

později v husím hejnu pěšky s Buddym Fondem k

jednomu Adamovu literárnímu příteli, jakémusi

Aylwardovi, který se proslavil rozhovory v Current

Review a vlastní úžasnou knihovnu, potom za roh k

největšímu americkému šprýmaři (jak jsem sdělil

Aylwardovi), Charlesi Bernardovi, který měl gin, ke

starému šedivému homosexuálovi a k dalším, na mnohé

podobné mejdany, a skončilo to pozdě v noci, kdy jsem

udělal první hloupou chybu v životě a lásce s Mardou,

odmítl jsem jít s ostatními domů ve tři ráno a naléhal,

teda na Charlieho pozvání, že zůstaneme do rána,

prohlédneme si jeho pornografické fotky (s homosexuály)

– a poslechneme si s Aylwardem desky Marlene

Dietrichové – ostatní odcházejí, unavená a přepitá

Mardou se na mě pokorně dívá a vidí, jak na tom jsem,

vždycky zůstávám dlouho, odvázaný, ječící, bláznivý –

43

ale teď mě miluje, a tak mi nic nevyčítá a na svých

drobných ořemínkovaných hnědých nožkách za mnou

hopsá po kuchyni, jak mícháme drinky, a dokonce i když

Bernard tvrdí, že mu ukradla nějaký pornografický

snímek (zatímco je Mardou v koupelně, důvěrně mi špitá:

„Představ si, viděl jsem ji, jak to zasunuje do kapsy, do

vesty, teda do náprsní kapsy“), takže když vyjde z

koupelny, vycítí to, buzíci kolem s tím jejím podivínským

pijanem, nic nevyčítá – je to jen první z mnoha urážek,

kterými jsem ji zahrnul, ne její schopnost trpět, ale

bezdůvodně její malou ženskou důstojnost. – Ach, neměl

jsem to dělat, zblblý po dlouhé šňůře mejdanů, pijatik,

divočení, byl by to dlouhý seznam, kolikrát jsem na ni

vyjel, poslední rána v taxíku, naléhala, abych ji zavezl

domů (spát) a pak že můžu jít za Samem sám (do baru),

ale já vyskočil z auta jak šílenec („nikdy jsem nezažila

podobného maniaka“), vlítl jsem do druhého taxíku a

odpálil pryč opouštěje ji v noci – takže když jí Yuri

zabušil příští noc na dveře, já nikde a on opilý a naléhal a

tlačil na ni, jak to měl ve zvyku, povolila, povolila –

vzdala – předbíhám vyprávění, jmenuju svého soka

rovnou – ta bolest, proč „to sladké vyvrcholení jejich

milostného útoku“, se kterým opravdu nemám nic

společného ani v čase, ani v prostoru, by mi mělo trčet

jako dýka v hrdle?

Když se pak probudím, po flámování, v Heavenly

Lane, mám zase noční můru z piva (teď navrch s trochou

ginu) a s výčitkou, že skoro zase a teď bez příčiny k ní

mám odpor, malé bílé vlněné chlupy z polštáře se jí

přichytily v černých, téměř drátěných vlasech, tváře i

drobné rty jí natekly, pochmurná a vlhká Heavenly Lane a

opět a znovu „musím pádit domů, natáhnout se“ – jako

kdybych s ní nebyl v pohodě, ale pokroucený – ani na

chvíli neunikám ze svého chimérického pracovního

pokoje a pohodlí domova do nepřátelské šedi světového

města, nevzdaluju se ze stavu POHODLÍ – „Ale proč

44

musíš vždycky tak rychle vystřelit?“ – „Nejspíš kvůli

tomu pocitu pohodlí doma, to potřebuju, to uvolnění –

jako –.“ „Chápu, miláčku – ale já jsem, chybíš mi, nějak

žárlím, že máš domov a matku, která ti žehlí a tak vůbec a

já nemám –.“ „Kdy se mám stavit, v pátek večer?“ –

„Ale, brouku, to je na tobě – ty řekni kdy.“ – „Ale řekni

mi, co TY chceš.“ – „Vždyť to se ode mě nečeká.“ –

„Neblázni, co myslíš tím nečeká?“ – „Je to, jak se říká – o

– ach, nevím“ (s povzdechem se převrátí na posteli,

skrývá, zahrabává své šťavnaté tělo, tak k ní popojdu,

obrátím ji, vrhnu se na postel, líbám přímku utíkající od

prsní jamky plné zármutku rovnou k pupíku, kde se z ní

stává nekonečná přímka a pokračuje jakoby nalinkovaná

tužkou stále dolů a pak stejně rovnince dospodu, a copak

potřebuje chlap získat pohodlí z dějin a myšlenek, jak to

sama řekla, když to má, tu podstatu, ale tichou). – Tlačí

mě potřeba jít domů, mé neurotické obavy, kocoviny,

hrůzy – „Neměl jsem – neměli jsme včera večer vůbec

chodit k Bernardovi – nebo aspoň jsme měli jít domů ve

tři s ostatníma.“ – „Moje řeč, zlato – ale, bože“ (šňupavě

se směje a legračním hlasem napodobuje chrochtání) „ty

nikdy neuděláš to, oč tě žádám.“ – „Ach, omlouvám se –

miluju tě – miluješ mě?“ – „Blázínku,“ směje se, „co tím

myslíš“ – ostražitě mě pozoruje – „Jako jestli ke mně

pociťuješ opravdovou náklonnost?“, a to i když hnědou

rukou objímá můj velký, napnutý krk. – „Přirozeně,

miláčku.“ – „Ale co je – ?“ chci se zeptat na všechno,

nemohu, nevím jak, nevím, jaké tajemství od tebe chci, co

je muž či žena, láska, co myslím láskou nebo proč musím

naléhat a ptát se a proč se musím sebrat a jít, protože ve

tvém chudém, mizerném příbytku – „To je tím kvartýrem,

proto mám deprese – doma sedím na dvorku, pod stromy,

krmím svého kocoura.“ – „Ach jo, vím, že je tu dusno –

mám vytáhnout rolety?“ – „Ne, každý tě uvidí – budu tak

rád, až skončí léto – až dostanu ty prachy a vyrazíme do

Mexika.“ – „Hele, prostě jak říkáš, vezmi peníze, co máš,

45

a pojeďme rovnou, dyť tvrdíš, že nám to vystačí.“ –

„Jasný! Jasný!“ myšlenka mi sílí v hlavě po pár locích

zvětralého piva, uvažuju o ve–přovicové chatrči, dejme

tomu na okraji Texcoca za pět dolarů měsíčně, jdeme na

trh v časném rosném ránu, ona na svých sladkých

hnědých nohách v sandálech za mnou našlapuje jak

manželka, jak Rút, když přijdeme na tržiště, kupujeme

pomeranče, naložíme chléb a víno, zdejší víno, jdeme

domů a vaříme si čisťounce na malém vařiči, sedíme

spolu u kávy, zapisujeme si sny, rozebíráme je, milujeme

se na naší postýlce. – Teď spolu sedíme, všechno

probíráme, vysníváme velkou fantazii – „Hele, teda,“ její

drobné zoubky naznačují úsměv, „JESTLI tohle

podniknem – z našeho vztahu se stane menší úlet, už to

nebudou žádný nerozhodný mračna a plánování jako teď

– bože.“ – „Možná bychom měli počkat na ten honorář –

jo! jasně! opravdu to bude lepší, protože takhle budem

mít psací stroj a třírychlostní gramofon a desky Gerryho

Mulligana a pro tebe šaty a všecko, co potřebujem,

takhle, jak je to teď, nemůžem dělat nic.“ – „Jo – nevím“

(zamyšlená) „hele, víš, že na takovýhle hysterický

výmluvy s chudobou nejsem stavěná“ – (z podobných

bouchaček mířících do terče úplně šílím a jdu domů a pár

dní si to zabírám). „Kdy se ukážeš?“ – „Fajn, domluvme

se teda na čtvrtek.“ – „Ale pokud chceš opravdu až v

pátek – nechci ti, zlato, narušovat práci – možná bys byl

raději, kdybys byl pryč delší dobu.“ – „Podle čeho jsi –

ach, miluju tě – ty –.“ Svléknu se a zůstanu ještě tři

hodiny, pak odcházím provinile, protože mám obavu o

pohodlí, protože mě to táhne dělat to, čemu bych se měl

obětovat, ale ačkoli jsem se obětoval pro zdravou lásku,

něco je ve mně choré, ztracené – taky si uvědomuju, že

jsem nedal Mardou deseticent, ani žvanec chleba,

doslova, jen kecy, laskání, polibky, odcházím z domu, a

ona ještě nedostala podporu v nezaměstnanosti a nemá co

jíst – „Co si dáš k jídlu?“ – „Ale jsou tam nějaký

46

konzervy – nebo možná zajdu k Adamovi – ale nechci

tam chodit příliš často – cítím, že je na mě naštvaný, to

vaše přátelství, vlezla jsem vám mezi to vaše něco, měli

jste cosi jako –.“ „Nikams nevlezla.“ – „Ale o to nejde –

nechce se mi ven, chci zůstat doma a nikoho nevidět.“ –

„Ani mě ne?“ – „Ani tebe, bože, někdy to tak cítím.“ –

„Ach, Mardou, jsem úplně zmatený – nedokážu se

rozhodnout – měli bychom podniknout něco společnýho –

už vím co, seženu si práci na železnici a budem žít spolu

–“ to je ten nový velký nápad.

(A Charles Bernard, jméno, které se mohutně rozpíná v

kosmogonii mého mozku, hrdina proustovské minulosti,

jak jsem ji poznal ve schématu její samostatné

sanfranciské větve, Charles Bernard, což byl milenec

Jane, Jane, kterou píchal Frank, Jane, se kterou jsem žil,

nejlepší Mariiny přítelkyně, chladné zimní deštivé noci,

kdy šel Charles přes kampus a trousil své vtipy, velké

eposy znějící ještě tady přízračně a nezajímavě, pokud se

jim dá vůbec věřit, ale nejen Bernard, ale dobrý tucet

jiných mají své oprávněné místo žhoucí důležitosti v

lehce přístupném soukolí mého mozku, takže když se na

Mardou podívám v tomto světle, je jen drobným hnědým

tělem na posteli se šedavým prostěradlem ve slumů na

Telegraph Hill, v dějinách noci velká postava, to ano, ale

jen jedna z mnoha, asexuálnost DÍLA – také náhlá niterná

rozjásanost z piva, kdy vize velkých slov rytmicky

uspořádané do jediné gigantické archandělské knihy mi

probíhají s řevem mozkem, a tak ležím ve tmě a vidím i

slyším žargon budoucího světa – damajehe eleout ekeke

dhdkdk dldoud, – –d, ekeoeu dhdhdkehgyt – líp ne víc

než Ither ehe ten macmurphy ven z té dzahradyt, kterou

podivně mdodudltkdip – baseeaatra – chabé příklady

vyvolané mechanickou potřebou psát na stroji, tak jak

tečou zvuky řeky, slova, tma, a míří do budoucnosti a

potvrzují šílenství, vyhaslost a hučící kruh mé mysli,

která ať už požehnaná či nepožehnaná je tam, kde stromy

47

pějí – v žertovném větru – pohodlí věří, že půjde do nebe

– moudrému stačí slovo – „Smart Zešílel,“ napsal Allen

Ginsberg.)

Důvod, proč jsem ve tři ráno nešel domů – a příklad.

ZPRVU JSEM MĚL pochybnosti, protože byla

černoška a protože byla nepořádná (všechno vždycky

odkládala na zítřek, špinavý pokoj, nevyprané prádlo – co

se proboha co starám o prádlo) – pochybnosti, protože

jsem věděl, že byla vážně na hlavičku a klidně by mohla

být zas a jedna z prvních věcí, co jsme dělali ty první

noci, chodila nahatá do koupelny přes prázdnou chodbu,

ale dveře jejího bytu vydávaly podivný kvikot, znělo mi

to (v marihuanovém poblouznění), jako by někdo náhle

vyšel nahoru a stál na schodech (někdo jako Gonzales,

mexický povaleč, pijavka až buzerantská, který za ní

pořád dolézal kvůli jejímu starému přátelství s nějakým

Tracym Pachucosem, aby od ní vysomroval sedm

cenťáčků nebo dvě cigarety, a pokaždé obyčejně tehdy,

když na tom byla nejhůř, někdy si vzal i zálohované

láhve), myslel jsem, že by to mohl být on či některý z

podzemníků, stojí na chodbě, ptá se jí: „Máš tam

někoho?“ a ona, nahá, tam neúčastně jen tak postává jako

v té uličce, povídá: „Hele, rači přijď zítra, nemám čas, no

nejsem sama,“ takhle jsem cvokal na posteli z marihuany,

protože ten kvílivý vrzot dveří měl v sobě lidský nářek, a

hned jak se vrátila z koupelny, jsem jí to řekl

(zdůvodňoval jsem to ale upřímností) (a skoro jsem tomu

fakt uvěřil a vytrvale jsem ji podezříval, že jí pořád straší

jako na tom plotě v uličce), ale když uslyšela moje

vyznání, téměř ji to chytlo znovu, byla ze mě vyděšená a

užuž vyskočila a utekla ven – z těchto důvodů, kvůli

šílenství a vracející se možnosti ještě většího šílenštvi,

jsem o ní měl „pochybnosti“, své samčí rezervované

pochybnosti, a argumentoval jsem: „Ještě kapánek času a

48

najdu si jinou holku, bílou, s bílými stehny atd. a tohle

bude krásná vzpomínka a doufám jen, že jí neublížím.“ –

Cha! – pochybnosti, že nedbale vaří a nikdy neumyje

nádobí hned po jídle, což se mi napřed nezamlouvalo a

pak mi došlo, že vůbec nevaří nedbale a že nádobí myje

vzápětí po jídle a že v šesti (to mi vyprávěla později) ji

nutili mýt nádobí pro celou rodinu jejího tyranského

strýce a nejhorší na tom bylo chodit ven s odpadky do

tmavé noci každý večer ve stejnou dobu, byla

přesvědčená, že tam na ni číhá bubák – pochybnosti

pochybnosti – které teď nemám, když se rozehřívám

vzpomínkami. – Jak nádherné je poznání, že teď ji chci

navěky objímat, svůj klenot, svou ženu, kterou si ubráním

před všemi Yurii, před kýmkoli, pěstí či jakkoli jinak, teď

přišel její čas, chce nezávislost, zrovna včera, než jsem

začal s tímhle uslzenym psaním, prohlásila: „Chci být

nezávislá, mít prachy a jen se tak poflakovat.“ – „To víš, a

s každým se znát a s každým píchat, ty šlapko,“

pomyslím, když šlapu z místa, kde jsme – kde jsem stál

na autobusové zastávce, fičel severák a byla tam spousta

chlapů, a místo aby stála u mě, poodešla v tom krátkém

legračním červeném pršáku a černých kalhotách do

závětří vchodu obchodu s obuví (VŽDYCKY DĚLEJ, CO

CHCEŠ DĚLAT, NEJVĚTŠÍ FRAJER JE PRO MĚ TEN,

KDO DĚLÁ, CO CHCE, tvrdil vždycky Leroy), tak za ní

s nechutí přiklušu, utvrzuju se: „Je to určitě šlapka, ať jde

do prdele, najdu si jinou holku“ (tím už si nejsem tak

jistý, jak čtenář jistě vycítí), ale vyjde najevo, že věděla,

že mám jen košili bez nátělníku a že bych měl stát někde

v závětří, to mi řekne později, uvědomuju si, že se s

nikým nevybavovala nahá na chodbě a ani nebyla žádná

šlapka, když poodešla, aby mě zavedla čekat na teplejší

místo, že to byly jen prkotiny a přesto neudělaly žádný

dojem na mou dychtivou vnímavou mysl připravenou

tvořit, vymýšlet, ničit se, umírat – jak se ukáže později, až

vytvoří velkou žárlivost na podkladě snu a kvůli

49

sebetrýznění… Mějte se mnou strpení, všichni zamilovaní

čtenáři, které souží láska, mějte se mnou strpení, muži,

kteří chápete, že moře černě v očích tmavooké ženy je

pusté moře samo, a žádali byste moře, aby se samo

vysvětlilo, či ptali byste se ženy, proč zkřížila ruce v klíně

nad růží? ne –

Pochybnosti taky, jasně, že je Mardou černoška, což se

týká přirozeně nejen mojí matky, ale i sestry, u které

jednou možná budu muset bydlet, a jejího manžela,

Jižana, a celého okolí, každý by ztuhl a vyhýbal by se

nám – taky by to docela vyloučilo možnost žít na Jihu,

jak už v sobě dlouho nosím vizi faulknerovského sídla se

sloupovím a ve starouškovském svitu měsíce sedím s

doktorem Whitleyem, vytahuju roletu u svého psacího

stolu a pijeme na velké knihy a venku jsou pavučiny na

borovicích a staří mezci klapou po měkkých stezkách, co

by tomu řekli, kdyby paní mého domu byla černá

Čerokézka, rozťalo by to můj život vedví a další hrozné,

americké myšlenky, takové ty bílé ambice a bílé

představy. – Pochybnosti se taky opět týkají samotného

jejího těla a legračně se teď fakt při jejím milování

uvolňuju, překvapuje mě to, nemůžu tomu uvěřit, spatřil

jsem to ve světle jedné hravé noci, tak jsem – procházeli

jsme se po Fillmore a naléhala, abychom se navzájem

vyznali ze všeho, co jsme jeden před druhým první týden

naší známosti skrývali, a tak se líp uviděli a poznali, a já

začal se svou zpovědí první, váhavě: „Zdálo se mi, že

jsem tam zahlédl viset něco černého, co jsem nikdy

předtím neviděl, pěkně jsem se vyděsil“ (se smíchem) –

muselo ji bodnout u srdce, když to slyšela, cítil jsem, jako

by skrz ni projel šok, jak mi kráčela po boku, když jsem

vyžvanil tohle tajné zjištění – ale později doma při

rozsvíceném světle jsme to jako děcka prohlíželi a

důkladně jsme to prozkoumali, nebylo to nic zhoubného

ani zrůdného, prostě tmavomodré, jak to mají všechny

ženy, a teď se mi to znovu jen potvrdilo, když jsem to

50

skutečně viděl a podrobně si to s ní prohlédl – ale tato

pochybnost přiznáním rozehřála její srdce vůči mně a

ukázala jí, že před ní nebudu fakticky skrývat to

nejhlubší, ani to něj – ale netřeba se hájit, už mi nepřipadá

možné, abych se v sobě vyznal, kdo či co jsem, láska k

Mardou mě dočista oddělila od dřívějších fantazií,

hřejivých i těch ostatních – Proto naprostému propuknutí

těchto pochyb ve vztahu k ní bránilo nejen vědomí, že je

sexy a sladká a hodná a v každém případě mi to s ní sekne

na Beach (a taky to asi seká podzemníky, kteří se na mě

tváří čím dál chladněji u Danteho i venku z přirozeného

důvodu, totiž, že jsem jim přebral jejich panenku na hraní

a jednu ze skvělých děv jejich světa, neli tu nejlepší) –

Adam taky tvrdí: „Sluší vám to spolu a to je fajn,“ jako

můj dřívější i současný umělecký a otcovský mentor –

nejen to, ale, těžko se to přiznává, abych taky ukázal, jak

abstraktní je život ve městě Užvaněné třídy, ke které

všichni patříme, té Užvaněné třídy, která se pokouší svou

existenci racionálně vysvětlit skoro až chlípným,

rozkošnickým materialismem – to ta četba, náhlé osvícení

nad radostným báječným objevem Wilhelma Reicha v

jeho knize Funkce orgasmu, jasno, jaké jsem dlouho

nezažil, snad od doby, kdy jsem měl jasno v osobním

moderním smutku Célinově nebo řekněme jasno v

Carmodyho mysli v roce 1945, kdy jsem mu poprvé usedl

u nohou, jasno v poezii Wolfa (v devatenácti jsem v ní

měl jasno), jasno, i když u něho bylo vědecké,

germánské, bylo krásné a pravdivé – něco, co jsem

vždycky věděl a co vlastně úzce souviselo s bleskovým

pochopením z roku 1948, že jediná věc, která skutečně

stojí za to, je láska, milenci se procházejí pod větvemi

světového Ardenského lesa, jsou tam zvětšení a současně

zmenšení v pohlavním mikrokosmu: orgasmus – reflexe

orgasmu – nemůžete být zdraví bez normální pohlavní

lásky a bez orgasmu – nebudu tady rozebírat Reichovu

teorii, přečtěte si ji v jeho knize – ale přitom Mardou stále

51

opakovala: „Božínku, nevytahuj na mě toho Reicha v

posteli, četla jsem tu jeho pitomou knihu, nechci, aby náš

vztah ovlivnilo a z…..o, co ON řekl,“ (a všiml jsem si, že

všichni podzemníci a prakticky všichni intelektuálové,

které jsem znal, zamítli vlastně Reicha tím

nejpodivnějším způsobem, jestli ne okamžitě, tak po čase)

– kromě toho Mardou nedostávala orgasmus při souloži,

ale až po mém následném dráždění (starý trik, který jsem

se naučil na své bývalé frigidní ženě), takže to zas tak

velký počin ode mě nebyl, že se mnou vrcholila, ale jak

mi nakonec, teprve včera, řekla: „Ty to děláš, jen abych

měla potěšení z orgasmu, seš tak fajn,“ kterémužto

prohlášení těžko někdo z nás mohl věřit, když to řekla

vzápětí po větě: „Myslím, že bychom to měli skončit,

nikdy nepodniknem nic společnýho a já chci být nezá–“ a

tak pochybnosti, které jsem měl o Mardou, jestli já, velký

Finn Macpossipy, bych si ji měl vzít za svou vytouženou,

milovanou žehu tady, tam či kdekoli i přes všechny

námitky své rodiny a hlavně přes opravdově, i když

sladce, nicméně opravdově tyranskou (kvůli svému

subjektivnímu názoru na ni a na její vliv) matčinu

nadvládu nade mnou – nadvládu, či co to je. – „Leo,

myslím, že ti neprospívá, když tak stále žiješ s matkou,“

Mardou, konstatování, které mě v počáteční důvěře vedlo

k myšlence: „Jasně, přirozeně, je jen žárlivá, žárlí, že

sama nemá žádný příbuzný a patří k těm moderním lidem

poblázněným psychoanalýzou, kteří i tak nenávidí matky“

– a nahlas jsem odpověděl: „Ale já ji opravdu, fakticky

mám rád a tebe mám taky moc rád a nevidíš, jak se

poctivě snažím využít čas, rozdělit svůj čas mezi vás obě

– kromě toho je tady mý psaní a pohodlí, a když přijde

večer domů unavená z práce v obchodě, víš, dělá mi

dobře nachystat jí večeři a mít večeři na stole a martini,

když vejde, takže do osmi je všechno nádobí sklizeno,

prostě má pak víc času dívat se na televizi – kvůli který

jsem půl roku dělál na dráze, abych ji pro ni koupil,

52

chápeš.“ – „Jasně, udělal jsi pro ni hodně,“ a Adam

Moorad (o kterém si matka myslela, že je sígr a šílenec)

mi taky jednou řekl: „Fakt jsi pro ni udělal dost, chvilku

na ni zapomeň, Leo, musíš žít svůj život,“ to samé

vždycky říkávala matka v noční temnotě Jižního San

Franciska, když jsme vysedávali s Tomy Collinsy*) při

měsíčku a sousedé si přisedávali: „Měl bys žít svůj život,

Ti Leo, nechci zasahovat do ničeho, co chceš podnikat, ty

se rozhodni, samozřejmě budu se vším souhlasit,“ a já

tam seděl jak pitomec a uvědomoval jsem si, že mě matka

opravdu potřebuje a umřela by, kdybych nebyl nablízku,

nicméně ranec jiných zdůvodnění mi dovoloval dvakrát či

třikrát za rok vypálit na gigantické poutě do Mexika, do

New Yorku či lodí do Panamského průplavu – Fůra

pochybností o Mardou, teď jsou rozptýleny, teď (a

dokonce bez pomoci Reicha, který ukazuje, jak je život

jednoduchý, muž vstoupí do ženy a měkce se v sobě třou

– to je podstata, kmitavá podstata – něco k zešílení, že

bych řval MÁM SVOU VLASTNÍ PODSTATU

HŘEBEČKA A TOU PODSTATOU JE ROZUMOVÉ

POZNÁNÍ –) teď už žádné další pochybnosti. Dokonce

jsem se jí tisíckrát ptal, aniž bych si to později pamatoval,

jestli fakt neukradla Bernardovi tu pornografickou fotku,

až nakonec vážně vybuchla: „Ale už jsem ti řekla a říkám

asi už poosmý, že jsem žádnou fotku neukradla, a taky

jsem ti řekla aspoň tisíckrát, že nemám ani jsem neměla

žádný kapsy v těch šatech, co jsem měla ten večer na

sobě – ani jedinou kapsu,“ stejně mi to nezapálilo (v mém

horečném, blouznícím mozku), že to Bernard byl teď fakt

na hlavičku, stárnul a chytil nějakou smutnou osobní fóbii

obviňovat druhé z krádeží –“Leo, jako bys to nechápal a

pořád se vyptáváš“ – tohle byla poslední nejhlubší

pochybnost o Mardou, které jsem se držel, že je vlastně

jakousi zlodějkou, a byla proto schopná mi ukrást srdce,

mé bělošské srdce, že je černoškou, která slídí po světě,

slídí po posvátných bílých mužích pro obětní rituály, při

53

kterých je později uvaří a usmaží (vybavuje se mi příběh

Tennesseeho Williamse o černém lázeňském a bílém

buzerantíkovi), protože už nejen Ross Wallenstein mi

vpálil do tváře buzeranta – „Vole, co si, buzik, ne? ty

tvoje kecy, normální buzik,“ tak mě sjel poté, co jsem mu

podle mě kultivovaně řekl: „Vzal sis dneska večer

barbituráty? Někdy bys měl zkusit vzít tři, to tě fakt

odváže, a na to pár piv, ale neber si čtyři, jen tři,“ to ho

úplně dorazilo, protože je hipsterským veteránem North

Beach a to platí pro všechny, hlavně pro drzého čerstvého

přistěhovalce, co ukradne jeho partě Mardou, přitom

vypadá jako pobuda a navrch má kvůli jediné vydané

knížce pověst vynikajícího spisovatele, což se mu nezdá –

celý ten zmatek kolem toho, z Mardou se stane hřmotný

černý lázeňský v tureckých lázních a ze mě buzerantek,

kterého rozláme na kousky v milostném vzruchu a odnese

do zátoky v jutovém báglu a tam kousek po kousku,

kůstku po kůstce naháže rybám (pokud vůbec v těch

smutných vodách ještě nějaké jsou) – tak by uloupila mou

duši a snědla ji – tak mi řekla už tisíckrát: „Nevzala jsem

tu fotku a určitě ani Aylward, nebo jak se jmenuje, a ty

taky ne, to jen Bernard v tom má nějaký fetiš“ – Ale to

nikdy nezapůsobilo a zůstalo to až do poslední chvíle,

tedy do včerejšího večera, tou nejhlubší pochybností o ní,

která taky pocházela z období (o kterém mi povídala),

kdy žila v kvartýru u Jacka Steena, v bláznivém podkroví

na druhém konci Commercial Street kousek od Klubu

námořnických odborů, v pochmurné náladě dřepěla asi

hodinu nad jeho kufrem a přemítala, jestli se má podívat

dovnitř, co tam má, pak Jack přišel domů a šťáral se v

něm a myslel či viděl, že něco chybí, a řekl zachmuřeně a

s podezřením: „Hrabala ses mi v báglu?“ a ona skoro

vyskočila a vykřikla JO, protože se HRABALA –

„Člověče, protože v myšlenkách jsem se v tom báglu

hrabala fakt celý den, a najednou se ti na mě tak podíval –

skoro mi z toho zas přeskočilo“ – ten příběh taky

54

nezapůsobil na můj ztuhlý mozek posedlý paranoiou, a

tak jsem v sobě dva měsíce nosil pocit, že mi řekla: „Jo,

hrabala jsem se v tom báglu, ale samozřejmě jsem nic

nevzala,“ ale z toho mi bylo jasné, že vlastně Jacku

Steenovi lhala – ale vlastně teď, fakt, ona si jen myslela,

že se tam přehrabuje, a tak dál – a všem mým

pochybnostem bleskově, schopně asistuje pokračující

paranoia, což je mé opravdové vyznání – a pak je všem

pochybnostem konec.

Protože teď chci Mardou – právě mi řekla, že před

šesti měsíci se hluboce zakořenila v její duši nemoc a už

navždy – nedělá ji to ještě krásnější? – Ale já chci

Mardou – protože ji vidím, stojí v těch svých černých

sametových kalhotách, ruce v kapsách, štíhlá, s

pokleslými ramínky, cigareta jí visí na rtu, kouř se kroutí

vzhůru, krátké černé vlasy má vzadu na krku hladce

sčesané, rtěnka kontrastuje s její bledou hnědou pletí,

tmavé oči a stínohra na vysedlých lícních kostech, nos a

ten měkký tvar křivky od brady ke krku, k maličkému

ohryzku, je tak bezva, senzační, báječná, moderní, nová,

nedosažitelná pro žalostné křupany, pro mě v mé chajdě

uprostřed lesů – chci ji kvůli tomu, jak imitovala tenkrát

na ulici Jacka Steena, to mě ohromně nadchlo, Adam

Moorad vážně sledoval její počínání, jako by byl zabraný

do činnosti samotné nebo jen skeptický, ale ona se

odpoutala od těch dvou mužů, s nimiž kráčela, a

předběhla je a předváděla chůzi (mezi lidmi), měkce

pohoupne pažemi, kroky vyměřuje dlouhé, na rohu

zastaví, rozhlédne se a něžně vzhlédne k ptákům, úplně,

jak mi to přijde, jako vídeňský filozof – ale sledovat ji,

jak to dělá a přesně jako on (protože jsem ho skutečně

viděl jít přes park), sám fakt, že taková dívka existuje –

miluju ji, ale píseň se… přerušuje – ale francouzsky jí

mohu zpívat dál a dál…

Naše drobné radosti večer doma, jí pomeranč, dělá

hrozný hluk, jak ho vycucává –

55

Když se směju, podívá se na mě malýma kulatýma

černýma očima, které se skrývají za víčky, protože se

směje bez zábran (celý obličej zkroutí, vycení zoubky,

všude jí vyskakují světýlka), když jsem ji spatřil poprvé,

u Larryho O’Hary, v koutě, vzpomínám, že jsem přiblížil

tvář těsně k její a mluvil jsem o knížkách, ona natočila

tvář ke mně a byl to oceán, ve kterém se dalo rozpustit a

utonout, mohl jsem v něm plavat, zalekl jsem se vší té

bohatosti a pohlédl jsem jinam –

Se svým růžovým šátkem, růžovým a později i

purpurovým, který si jako cikánka uvazuje na dovádění v

posteli, a krátkými vlasy, co svou černí vyrazí z

fosforeskujícího purpuru do čílka hnědého jak dřevo –

Malá očka se jí pohybují jak kočičce – Zesilujeme si

Gerryho Mulligana, když ho v noci pustí v rádiu, ona

poslouchá a kouše si nehty, hlava se jí pomalu kýve do

stran jako jeptišce v procítěné modlitbě –

Když kouří, nese cigaretu k ústům a mhouří oči – Až

do šedého úsvitu čte s hlavou opřenou o dlaň, Dona

Quijota, Prousta, cokoli –

Lehneme si s hlavami k sobě nachýlenými na polštáři,

díváme se vážně jeden na druhého, neříkáme nic – Někdy,

když promluví a já mám svou hlavu pod její na polštáři a

zahlédnu její čelist, důlek, spatřím ženu v její šíji, vidím ji

hluboce, bohatě, ta šíje, křivka brady, vím, že je jedním z

nejženštějších stvoření, jaké jsem kdy spatřil, nesmrtelná

bruneta, až nepochopitelně krásná a navždy smutná,

hluboce vážná, klidná –

Když ji doma chytím, drobečka, zmáčknu ji, vyjekne,

zuřivě mě lechtá, směju se, ona se směje, oči jí září, tluče

mě pěstí, chce mě křísnout rákoskou, říká, že mě má ráda

–

Skrývám se s ní v tajném domově noci – Svítání nás

najde mysticky zahalené, srdce k srdci – „Moje sestra!“

blesklo mi hlavou, když jsem ji poprvé spatřil –

Světlo zhaslo.

56

Zažívám vidinu, jak se spolu ukláníme na velkých

koktejlových večírcích fellahů a jak nějak přitom na

obzoru i v popředí září Paříže – ona s úsměvem křižuje

dlouhá prkna mé podlahy.

Neustále ji vystavuju zkouškám, což souvisí s

„pochybnostmi“ – vskutku s pochybnostmi – a chtěl bych

se obvinit z bastardství – takové zkoušky – stručně mohu

jmenovat dvě, ten večer, co se Arial Lavalina, slavný

mladý spisovatel, náhle objevil v Masce a já tam zrovna

vysedával s Carmodym, který je teď taky něco jako

slavný spisovatel, právě se vrátil ze severní Afriky,

Mardou za rohem u Danteho, chvílemi si střídavě

odskakujeme do jiných barů, jak jsme měli ve zvyku, a

ona tam občas vyrazila bez doprovodu kouknout se na ty

Julieny i na ostatní – zblikl jsem Lavalinu, zavolal jsem

ho jménem a on přišel k našemu stolu. – Když mě

Mardou přišla vyzvednout, abychom šli domů, nechtěl

jsem jít, neustále jsem opakoval, že je to důležitý literární

okamžik, tohle setkání těch dvou (Carmody to se mnou

rok předtím táhl v Mexiku, kde jsme žili bídně, on je

fetař: „Napiš Ralphovi Lowrymu a zjisti, jak bych mohl

natrefit na tohohle hezounka Ariala Lavalinu, člověče,

podívej, ta fotka vzadu na obalu Objevení Říma, není to

paráda?“ v téhle věci jsem s ním osobně sympatizoval a

stejně jako Bernard i on byl homosexuál a spojovali ho s

legendou o mé velké mozkovně, což byla má PRÁCE, ta

vše pohlcující práce, a tak jsem sedl a napsal dopis a bylo

to), ale teď najednou (samozřejmě bez odpovědi od Ischie

či od někoho jiného z toho klanu a to bylo určitě stejně

dobře, aspoň pro mě) tady stál a já ho poznal z večera,

kdy jsem ho potkal v Metropolitní na baletu, když jsem v

New Yorku ve smokingu vypálil s osmokingovaným

vydavatelem, abych spatřil zářící noční newyorský svět

literatury a duchaplnosti a setkal se s Leonem

Danillianem, a tak jsem zaječel: „Ariale Lavalino! Pojď

sem!“, což udělal. – Když přišla Mardou, šeptal jsem jí

57

natěšené: „Tohle je Arial Lavalina, není to skvělý?“ – „Jo,

ale víš, když já chci jít domů.“ – A v těch dnech pro mě

její láska neznamenala víc, než kdybych měl přítulného

psíka, který mi peláší v patách (skoro jako v mých

opravdových tajných mexických vizích, jak jde za mnou

temnými uličkami mezi vepřovicovými brlohy v Mexico

City, ne po mém boku, ale za mnou jako indiánská žena),

chtěl jsem to jen okecat a řekl jsem jí: „Hele, běž domů a

počkej na mě, chci ještě vychutnat tohodle Ariala a pak

jsem doma.“ – „Ale miláčku, to jsi říkal i onehdy večer, a

pak ses vrátil o dvě hodiny později, neumíš si představit,

jakou bolest mi to čekání způsobilo.“ (Bolest!) – „Hele, já

vím, ale podívej,“ a tak jsem s ní obešel blok, abych ji

přesvědčil, a zkárovaný jako vždycky jsem tam udělal na

chodníku stojku na hlavě, byla to Montgomery či Clay

Street, abych něco osvětlil, a nějací páskové šli kolem a

když to viděli, prohodili: „Tak je to správný“ – nakonec

jsem ji (to už se smála) usadil do taxíku, aby jela domů a

počkala na mě – vracím se k Lavalinovi a Carmodymu,

radostně, a teď sám zpátky ve své velké noční puberťácké

literární vizi světa s nosem namáčknutým na okenní

tabuli: „Podívejte se na to, Carmody a Lavalino, velký

Ariale Lavalino, i když nejsi tak velký, velikánský

spisovatel jako já, nicméně už slavný a fascinující atd.,

jsme spolu v Masce a já to zařídil a všechno klape, mýtus

deštivé noci, Mistr Cvok, Drsná cesta, návrat do let 1949

a 1950 ke všem těm úžasným věcem, slavná Maska jako

usazenina slavné historie“ – (s těmito pocity vcházím

dovnitř) a sedám k nim a paříme dál – vytahuju naši

trojku ke Třinácti apoštolům, do lesbického nočního

pajzlu na Columbus Street, Carmody má pod čepicí,

opustí nás, abychom si šli užít, a my si tam sedneme,

další piva, hrůza, nevyslovitelná hrůza ve mně, náhle to v

sobě objevuju, je v tom snad něco z Williama Blakea

nebo ze Šílené Jane nebo z Christophera Smarta,

skutečně, ta alkoholická pokora, v níž chytnu a políbím

58

Arialovu ruku, vykřikuju: „Ach, Ariale, drahý Ariale – ty

budeš – ty jsi slavný – napsal jsi to tak dobře – pamatuju

si tě – co – cokoli a teď si to už nepamatuju a jsem namol

a je tu známý a úplně jasný homosexuál první velikosti,

můj řvoucí mozek – jdeme do jeho apartmá v nějakém

hotelu – ráno se probudím na pohovce a první, co mně s

hrůzou dojde: „Nevrátil jsem se vůbec k Mardou,“ a tak

mi v taxíku dává – prosím ho o padesát centů, ale on mi

podá dolar se slovy: „Dlužíš mi dolar“ a já vystřelím ven

a jdu rychle v horkém slunci, úplně jsem ve tváři zvadlý z

pití a pokoření, mířím k jejímu domu na druhém konci

Heavenly Lane a přijdu právě ve chvíli, kdy se strojí, že

půjde k psychoterapeutce. – Ach, ty smutná Mardou, tvá

očka vzhlížejí v bolesti, čekala jsi celou noc na tmavé

posteli, a opilý muž se nesměle vplouží dovnitř – a ve své

kocovině jsem vlastně hned seběhl pro dvě plechovky

piva na vzpružení („Pochytat divoženky,“ jak by řekl

Starouš Bull Balloon), takže když se umyla, že půjde,

vykřikoval jsem a dováděl – šel jsem spát, abych počkal

na její návrat, což bylo pozdě odpoledne, probudil jsem se

do křiku neposkvrněných dětí dole v průjezdech – hrůza

hrůz, a rozhodl jsem se: „Hned napíšu Lavalinovi dopis,“

přiložil jsem dolar a omluvil se za opilost a za chování,

které si asi mylně vysvětlil – Mardou se vrací, žádné

výčitky, jen pár o chvíli později, a dny se valí a míjejí a

ona mi stále tolik odpouští či je vlastně natolik pokorná

na úsvitu mé padající hvězdy, že mi skutečně píše po

několika nocích toto psaní:

MILÁČKU,

není to fajn, vedet, že se blíží zima –

jak jsme si tak moc naříkali na vedra a teď skončila a

chlad se vkrádá do povětří, cítíš to ve vysušující šedé

větrací šachtě na Heavenly Lane a při pohledu na oblohu

a v noci ve vlnivější záři pouličních světel –

59

– a život bude kapánek klidnější – a ty budeš doma

psát a dobře jíst a budeme trávit příjemné noci zatočeni

jeden ve druhém – a teď jsi doma odpočinutý a jíš dobře,

protože by ses neměl moc rozesmutňovat –

napsané po jednom večeru v Masce, kdy s ní a s nově

příchozím, budoucím nepřítelem Yurim, zprvu důvěrným

bratříčkem, jsem náhle řekl: „Cítím nemožnej smutek,

jako bych měl umřít, co si počnem?“ a Yuri navrhl:

„Zavolej Samovi,“ což jsem ve svém smutku udělal a

hodně naléhavě, protože jinak by tomu nevěnoval

pozornost, jelikož je od novin a novopečený otec a nemá

čas na kecy, ale když v tom byla taková naléhavost,

souhlasil, abychom všichni tři hned přišli z Masky k

němu do jeho bytu na Russian Hill, a tak jsme tam

dorazili a já se sťal víc než kdy jindy a Sam do mě jako

vždycky ryl a říkal: „Jsou s tebou ale trable, Percepiede“

a „Máš to vespod v ty báni prohnilý“ a „Vy kanadští

Frantíci jste všichni stejný a myslím, že to nepřiznáte ani

na smrtelný posteli“ – Mardou to pobaveně sledovala,

trošku popíjela, Sam nakonec jako vždycky namazaný,

ale ne namol, jen v náladě, přepadl přes malý nízký

stolek, který byl zarovnaný věcmi na výšku aspoň jedné

stopy a s popelníky napěchovanými na tři palce vysoko a

ještě i s pitím a drobnostmi, rach, jeho žena na rukou s

děckem, které právě odrostlo kolíbce, vzdychla s očima

dokořán – a Yuri nepil, jen to všechno pozoroval s očima

na šťopkách, poté co mi první den po svém příjezdu řekl:

„Ty, Percepiede, teď se mi fakt zamlouváš, chtěl bych s

tebou komunikovat,“ což mělo vzbudit mé podezření, že

si vytváří nový druh pochybného zájmu o nevinnost mých

činů, což bylo ve jménu Mardou –

– protože by ses nemel moc rozesmutňovat

60

byla jen sladká poznámka, kterou Mardou, co je

schopná proklát srdce, učinila o té katastrofální děsivé

noci – podobné příkladu dvě, té, která následovala po

noci s Lavalinou, noci s krásným faimovským klukem,

který byl v posteli s Micky dva roky předtím na velkém

nechutném divokém mejdanu, který jsem sám

zorganizoval, když jsem žil s Micky, s tou báječnou

panenkou bouřlivé legendární noci, zahlédl jsem ho v

Masce, byl jsem tam s Frankem Carmodym a se všemi,

tahal jsem ho za košili a naléhal, aby šel s námi do dalších

barů, aby byl prostě s námi, až na mě nakonec Mardou ve

zmatku a řevu té noci zaječela: „Buď já, nebo on, do

prdele,“ ale nemyslela to tak vážně (obyčejně se ani

nezpíjí, protože má podzemníkovskou povahu, to teď

chlastá kvůli svému vztahu s Percepiedem) – odešla,

slyšel jsem jak říká: „Mezi náma je konec,“ ale ani na

chvíli jsem tomu nevěřil a taky že ne, později se tam

vrátila, sedl jsem si k ní, vyjasnili jsme si to, zase jsem

byl uličník a znovu směšný jako buzerant, tohle bylo mé

opětovné soužení, když jsem se probudil v ponuré

Heavenly Lane s pivní kocovinou. – Toto je zpověď

muže, který nemůže pít. – A tak její psaní pokračuje:

– protože by ses neměl moc rozesmutňovat – a mně je

líp, když se cítíš dobře

odpouští, zapomíná na celou tu žalostnou ztřeštěnost,

když chce jen: „Nechci chodit vypíjet a ožírat se se všemi

tvými kámoši a pořád dokola k Dantemu, potkávat

všechny ty Julieny i ostatní, chci, abychom zůstali v klidu

doma, poslouchali muziku v rádiu a četli nebo něco nebo

šli do kina, miláčku, mám strašně ráda filmy, kina na

Market Street, fakt že jo.“ – „Ale já kašlu na kina, život je

mnohem zajímavější!“ (další podraz) – její sladké psaní

pokračuje:

61

jsem plná podivných pocitů, znovu ožívají a

přehodnocují se mi mnohé staré příhody

– když jí bylo 14 či 13, možná že nešla do školy v

Oaklandu a jela přívozem na Market Street a celý den

stravila v jediném kině, toulala se ulicemi jako v

halucinaci, na všechno valila oči, malá černošská holka

bloudící podrazáckou neklidnou ulicí norků, pobudů,

černošských nuzáků, poldů, lichvářů, šílená směsice

davu, který špížuje, očumuje v sexuální posedlosti a to

všechno v šedivém dešti dnů strávených za školou –

chudáček Mardou – „Zažívala jsem prazvláštní sexuální

fantazie, netýkaly se pohlavního styku s lidmi, ale

neobvyklých situací, jejichž rozváděním jsem se

zaměstnávala celý den při chůzi, a tehdy jsem dostala

těch pár orgasmů, co jsem kdy měla, protože jsem nikdy

nemasturbovala, ani jsem nevěděla jak, přišlo mi to při

představě, že mě otec nebo někdo opustil, že ode mě

utekl, procitla jsem se zvláštním zachvěním a s vlhkostí

uvnitř mezi stehny a stejným způsobem na Market Street,

jen z jiných úzkostných snů vyvolaných filmy, které jsem

tam viděla.“ – Myslím si: Ó, gangsterský koktejl v

deštivém dni na šedém plátně, burácející přestřelka ve

filmové nesmrtelnosti druhořadého kina, pneumatiky se

kupí do mlžné černě Divoké Ameriky, je to ale bláznívej

svět! – „Zlatíčko!“ (nahlas) „moc rád bych tě býval viděl,

jak se takhle potuluješ kolem Market Street – ale určitě

jsem tě MUSEL vidět – tutově – bylo ti třináct a mně

dvaadvacet – v roce 1944, to se ví, že jsem tě viděl, jako

námořník jsem se tady pořád vyskytoval, znal jsem party

kolem barů –“ A tak když ve svém psaní říká:

znovu ožívají a přehodnocují se mi mnohé staré

příhody

62

pravděpodobně ožívají tyto dny a fantazie a ještě

dřívější krutější hrůzy doma v Oaklandu, kde ji teta

hystericky mlátila nebo trápila a sestry (až na občasné

sourozenecké něžnosti jako povinné pusy na dobrou noc

nebo psaní si po zádech) jí zle zatápěly a ona se toulala

pozdními ulicemi v hlubokých chmurách a chlapi se ji

snažili dostat, tmaví chlapi od tmavých dveří v barevných

čtvrtích – tak pokračuje

a cítím chládek a zklidnění dokonce i uprostřed svých

předtuch a obav – které jasné noci zlahodňují, zostřují a

zreálňují – jsou pak zřetelné a snadněji se s nimi

vyrovnám

– řečeno opravdu i pěkně rytmicky, a tak si

připomínám, že jsem i dřív obdivoval její inteligenci – ale

doma u stmívajícího stolu svého pohodlí si zároveň

myslím: „Ale prokopni ten starý psychoanalytický strop,

vede stejné řeči jako všichni ti městští intelektuálové

zapasovaní do slepých analýz příčin a důsledků a řešení

takzvaných problémů místo velké RADOSTI z bytí, vůle

a nebojácnosti – ničit je jejich extází, to je její problém, je

právě taková jako Adam, jako Julien, jako celá ta banda,

bojí se šílenství, strach ze šílenství ji pronásleduje – ne

Mě Mě ne, proboha“ –

Ale proč vůbec píšu, abych ti vypověděla tyto věci.

Ale všechny jsou opravdové a snad postřehneš nebo taky

cítíš, co říkám a proč to potřebuju napsat –

– tajemná a půvabná myšlenka – ale jak jsem jí často

opakoval, detailů není nikdy dost, detaily všechno

oživují, naléhám, řekni všecko, co máš v sobě, nezadržuj

to uvnitř, neanalyzuj, nic s tím nedělej, pokračuj, vypověz

to, a teď nad dopisem si říkám: „To je typický příklad, ale

neva, je to jen holka – hm“ –

63

Tvá podoba se teď pro mě stává zvláštní

– vidím větev té věty, vlní se ve stromoví –

pociťuju ten odstup mezi námi, ty jej možná cítíš taky,

přináší mi tvůj obraz, který je hřejivý a přátelský

a pak v závorce drobnějším písmem

(a milostný)

aby povzbudila mou rozmrzelou náladu, až uvidím v

dopise od mi-lenky jen slovo „přátelský“ – ale celý ten

složitý sloh se dále komplikuje skutečností, že mi ho

předkládá v původní psané formě se známkami

přepisování a s dodatky, což pro mě není tak zajímavé,

jasně – když ten přepis je

pociťuju ten odstup mezi námi, ty jej možná cítíš taky,

a tvé obrazy, které jsou hřejivé a přátelské (a milostné) –

a kvůli úzkostem, které zakoušíme, ale nikdy o nich

nemluvíme, a které jsou si též podobné –

záblesk kontaktu, který mě v majestátu jejího pera

náhle rozlítostňuje, vidím sebe jako ji, ztraceného v

chorém nevědomém moři lidského života, cítím se

vzdálený od ní, která by mi měla být nejblíž, a nechápu

(ne, za nic na světě nechápu), proč ten odstup je tím

pocitem, v němž jsme oba dva zapleteni jako v nějaké

podmořské ztracenosti –

Půjdu teď spát, snít, probudit se

– narážka na náš zvyk zapisovat si sny nebo si je říkat

po probuzení, ty nejroztodivnější sny, a taky další

myšlenky (to vyjde najevo později), které jsme si

64

předávali telepatickým přenášením obrazů se zavřenýma

očima, kde se ukáže, že všechny myšlenky se střetnou v

křišťálovém lustru věčnosti – Jíme – taky se mi líbí

rytmus snít, probudit se a lichotím si doma u svého

metafyzického psacího stolu, že mám beztak rytmickou

dívku –

Máš moc krásný obličej a ráda si ho prohlížím, třeba

jako teď –

– ozvěna výroku té newyorské dívky a teď přichází od

pokorné a poddajné Mardou, už to nezní tak neuvěřitelně

a já se skutečně začínám pyrit a pomalu tomu věřím (ach,

ty pokorné dopisní papíry, ach, ty časy, kdy jsem seděl na

kládě u idlewildského letiště v New Yorku a pozoroval

jsem, jak přistává poštovní helikoptéra, a jak jsem se

díval, uviděl jsem úsměv všech andělů země, kteří napsali

dopisy uložené do jejích útrob, jak se usmívají, obzvláště

moje matka nahnutá s perem nad sladkým papírem, aby

se přes poštu dohovořila s dcerou, ten andělský úsměv

jako úsměv dělnic v továrnách, jeho odvaha, krása,

blaženost linoucí se celým světem, poznání kterýchžto

skutečností si ani nezasloužím, když jsem se tak choval k

Mardou (Ach, odpusťte mi, andělé lebes i země – vždyť i

Ross Wallenstein přijde do nebe) –

Odpusť mi spojky a jiné hrubky i to nevyřčené

– opět jsem dojatý a myslím, že ona taky, poprvé si

uvědomila, že píše spisovateli –

Opravdu nevím, co jsem vlastně chtěla říct, jen chci,

abys měl tohle středeční ráno ode mě pár slov

pošta přišla až mnohem později, poté co jsem se s ní

sešel, a dopis tím pozbyl svou nadějnou naléhavost

65

Jsme jak dvě zvířata prchající do tmavých teplých

doupat a své bolesti prožíváme o samotě

– v tom okamžiku jsem ve své pitomé fantazii (po

všem tom opíjení je mi nanic z chlastu i z města) viděl

nás dva, Mardou a mě, v chajdě uprostřed

mississippských lesů, bez ohledu na lynče a averze, a tak

jsem jí odepsal: „Doufám, že jsi tím řádkem (zvířata do

tmavých teplých doupat) myslela, že se staneš ženou,

která se mnou opravdu dokáže žít v hluboké samotě lesů

a současně oslní zářící Paříže (tak je to) a zestárne se

mnou v mé chaloupce míru“ (náhle se vidím jako William

Blake s pokornou ženou uprostřed mlžného rána v

Londýně, Crabbe Robinson přináší další zakázky na

rytiny, ale Blake u stolu se zbytky snídaně je ztracen ve

vizích Beránka). – Ach, politováníhodná Mardou, a nikdy

ani pomyšlení nekmitne tvým čílkem, které bych měl

zlíbat, bolest, kterou ti přináší tvá vlastní hrdost, dost

povšechných romantických žvástů z 19. století – v

detailech to žije – (muž se může chovat k ženě hloupě a

povýšeně a velikášsky jako nějaký magnát z 19. století,

může nad ní dominovat, ale to mu nepomůže, když jde do

tuhého – zhrzená lasička mu to vrátí, ten její budoucí

triumf i moc jsou skryté v jejích očích – z jeho rtů

slyšíme jen „samozřejmě, lásko“). – Její poslední slova v

dopise jsou krásným zákuskem či koláčkem z –

Napiš mi cokoli Prosím Opatruj se Tvá přítlekyně

[přepsání] A má lásko a ach [přes nějaké navždy utajené

vymazance] [a samozřejmě spousta X místo polibků] A

miluju tě MARDOU [podtrženo]

a nejčarovnější, nejpodivnější, uprostřed toho všeho –

samostatně zakroužkované slovo PROSÍM – její poslední

prosba, kterou ani jeden z nás nezná – a já odpověděl na

66

ten dopis snůškou tupých pitomých hovadin, které

vypučely ze vzteku kvůli tomu incidentu s károu. (A dnes

večer je ten dopis mou poslední nadějí.)

Incident s károu začal, jako už obvykle, v Masce a u

Danteho pitím, odskočil jsem tam od své práce, abych se

viděl s Mardou, byli jsme rozpití, z nějakého důvodu jsem

najednou dostal chuť na červené burgundské, které jsem

ochutnal s Frankem, Adamem a s Yurim tu neděli před –

dalším a hlavním incidentem, který stojí za zmínku a

kterým byl – ale to je zakopaný pes celé věci – SEN. Ach,

ten prokletý sen! To on prorokoval káru a všechno ostatní.

Taky následoval po večeru zběsilé pijatyky, po tom

večeru s faunovským klukem v červené košili – kdy pak

každý samozřejmě říkal: „Dělal jsi ze sebe, Leo, šaška.

Získáváš na Beach pověst velkýho teplouše, který tahá za

košile vyhlášený vodvazy.“ – „Ale já jen chtěl, abys ho

mohl vychutnat.“ – „Přesto“ (Adam), „fakt.“ – A Frank:

„Vážně získáváš hroznou pověst.“ – Já: „Kašlu na to,

pamatuješ na rok 1948, jak se Sylvester Strauss, ten

buzickej skladatel, na mě rozvztekal, protože jsem s ním

odmít vlízt do postele, jen že si přečet mou knihu a uznal

ji, a ječel na mě: ,Vím o tobě všechno, i to, že máš

hroznou pověst.’ – ,Cože?’ – ,Ty a ten povedený Sam

Vedder obcházíte Beach, lovíte námořníky, dáváte jim

opium a on s nima chrápe, jen aby z nich vytřískal prachy,

jsi pěkný číslo.’ – ,Kdes slyšel tuhle povídačku?’ – znáš tu

historku, Franku, že.“ – „Dokážu si to představit“ (Frank

se směje), „ty kousky, co provozuješ v Masce přede

všema, kdybych tě neznal, přísahal bych, že jsi

nejstřelenější homosexuální surovec, co se kdy

vyskytoval“ (typicky carmodyovská jadrná poznámka) a

Adam: „Fakt, je to pravda.“ – Po tom večeru s

červenokošilatým klukem jsem spal s Mardou, opilý, a

měl jsem nejpříšernější noční můru, ve které byli všichni,

celý svět se točil kolem postele, na které jsme leželi. Byla

tu mrtvá Jane, měla pro mě schovanou ukrutnou flanderu

67

tokaje v Mardouině šatníku, vytáhla ji, nalila mi obřího

panáka a spoustu rozlila na postel (symbol ještě většího

pití, předzvěst dalšího vína, co má přijít) – byl s ní Frank

– a Adam, který vyšel ven do tmavé tragické italské ulice

na Telegraph Hill, dějiště dramatu s károu, sešel po

vratkých dřevěných šatovovských schodech, kde

podzemníky „okouzloval starý židovský patriarcha,

čerstvý přistěhovalec z Ruska“, který prováděl u sudů s

rybími hlavami nějaký rituál s kočkami (ty rybí hlavy – v

největších vedrech nechávala Mardou rybí hlavu našemu

návštěvníkovi, potřeštěnému kocourkovi, který si skoro

lidsky vynucoval lásku, nakrucoval krk a předl, abys ho

vzal k sobě, tak pro něj měla rybí hlavu, která ale v noci

děsivě páchla, navíc ani nezafoukalo, proto jsem z ní část

vyhodil do sudu pod schody, ještě předtím jsem vyhodil

kousek hlenovitých vnitřností neznámo kam, sáhl jsem do

nich potmě v ledničce, měl tam být kousek ledu, kterým

jsem si chtěl zchladit bílé dezertní víno, hrábl jsem do

měkkého fláku, byly to vnitřnosti či rybí hlava, zbylo to

tam po vykuchání, vyhodil jsem to, část se zachytila na

únikovém schodišti, a protože byla tropická noc,

probudilo mě ráno bodáni mamutích modrých much

přilákaných rybou, byl jsem nahý a kousaly zběsile, což

mě otrávilo a chloupky na polštáři mě otrávily, a nějak

jsem si to spojil s Mardouiným indiánstvím, rybí hlavy a

ten nechutný způsob, jak se naloží s rybou, ona cítila mou

otrávenost, ale smála se, kukačka) – ta ulička tam venku,

ve snu Adam a v domě skutečný pokoj s postelí a na ní

Mardou a já, celý svět hřímá kolem nás, bejvák vzhůru

prdelí – i Yuri tu je, a když otočím hlavu (po

nepopsatelných myriádách můrových šílenství) náhle má

Mardou rozhajcovanou na posteli a mrskají sebou a

zuřivě se muckají – nejdřív nic neříkám – když se znovu

podívám, pořád jsou v tom, začínám trojčit – začínám se

probouzet ve chvíli, kdy dávám Mardou pecku za krk

jako králíkovi a Yuri se mě proto snaží chytit rukou –

68

jsem vzhůru, otloukám Yurimu hlavu o stěnu u cihlového

krbu. – Hned po probuzení z tohohle snu jsem řekl

všechno Mardou kromě té části, kde jsem ji udeřil a kde

jsem mlátil s Yurim – ona taky (což souviselo s našimi

telepatiemi, které jsme už předtím zažili v tom smutném

letním čase, který teď podzim odsoudil k smrti, sdělili

jsme si mnoho pocitů vcítění a vpadával jsem k ní v noci

uhnaný a ona cítila, že přijdu) snila jako já o celém světě

kolem naší postele, o Frankovi, Adamovi i o dalších,

vracející se sen o jejím otci, který vlakem ujíždí pryč,

křeče blížící se orgasmu. – „Bože, zlato, chci skončit s

tímhle pitím, ty noční můry mě zničí – ani nevíš, jak jsem

byl v tom snu žárlivý (pocit, který jsem s Mardou ještě

nezažil) – energii nabíjející tento úzkostný sen jsem získal

z její reakce na mou pošetilost s tím klukem v červené

košili („V každém případě absolutné nesnesitelný týpek,“

komentoval ho Carmody, „i když docela pohledný, Leo,

byls fakt legrační“ a Mardou: „Chová se jako klučík, ale

mně se to líbí.“) – Samozřejmě že po návratu domů byla

její reakce prudká, vždyť mě táhla z Masky přede všemi, i

před svými přátelí z Berkeley, kteří ji viděli a možná i

slyšeli, jak s nádechem šílené komické marnosti říká:

„Buď já, nebo on!“ – když jsme dorazili na Heavenly

Lane, našla na chodbě míč, roztomilý mladý spisovatel

John Golz, co bydlí v přízemí, si hrával s dětmi z celé

Lane s balónky a pár jich zůstalo na chodbě, Mardou

(opilá) s balónkem tancovala kolem dokola, pinkne,

foukne, pohodí si s ním v tanečním gestu, a řekla něco, co

mi nejen nahnalo hrůzu z jejího šílenství, z nepříčetnosti,

která volá po cvokárně, ale co mně zajelo hluboko do

srdce, tak hluboko, že ale vlastně nemohla být nepříčetná,

když dokázala mířit tak přesně se svým jasným – čímkoli

– „Můžeš už jít, mám tenhle balónek.“ – „Co tím

myslíš?“ (opile se ptám na podlaze jako v mátohách) –

„Mám teď balónek – už tě nepotřebuju – čau – táááhni –

nech mě bejt“ – prohlášení, po němž jsem i přes opilost

69

ztěžkl jako olovo a asi na hodinu jsem tam vleže na

podlaze usnul, zatímco si hrála s balónkem, až nakonec

šla do postele, ráno mě vzbudila, abych šel dovnitř a

svlékl se – oba jsme ve snu zažívali noční můru světa

kolem naší postele – a ta žárlivost s VINOU mi poprvé

vytanula na mysli – jádrem celého tohoto vyprávění je:

chci Mardou, protože mě začala odmítat – PROTOŽE –

„Ale, miláčku, to byl šílený sen.“ – „Byl jsem tak žárlivý

– tak vyřízený.“ – Náhle mi projela hlavou Mardouina

slova z prvního týdne naší známosti, když jsem tajně v

myšlenkách stavěl své psaní výš než ji, jelikož při

každém zamilování má první týden takovou intenzitu, že

všechen předešlý svět se lehce hodí za hlavu, ale když

energie (tajemství, pýchy) začne slábnout, dřívější svět

umírněnosti, pohodlí, zdravého rozumu atd. se vrátí, a tak

jsem si tajně říkal: „Moje práce je důležitější než

Mardou.“ – Nicméně ona to ten první týden vycítila a teď

vypálila: „Leo, něco se změnilo – v tobě – cítím to v sobě

– nevím co.“ Věděl jsem moc dobře, oč jde, ale předstíral

jsem, že se v sobě nemohu vyznat, a tím méně v ní –

došlo mi to teď při probuzení že žárlivé noční můry, ve

které se muckala s Yurim, něco se změnilo, cítil jsem, že

ve mně něco prasklo, byla tu nová porážka a navíc i nová

Mardou – a opět, odlišnost se nevytvořila ve mně, kdo

snil ten paroháčský sen, ale v ní, v subjektu, který ho

nesnil, jen se nějak podílel na všeobecné žalostné směsici

snu, kterým celý ten život se mnou byl – proto jsem cítil,

že se dnes ráno na mě třeba podívá a řekne, že něco

vyhaslo – ne kvůli balónku a tomu „můžeš už jít“ – ale

kvůli snu – a tak sen, ten sen, pořád jsem se k němu

vracel, zoufale jsem ho přežvykoval a dokola jsem o něm

žvanil, rozváděl jsem to s ní u kávy, a když nakonec přišli

Carmody, Yuri a Adam (vypadali opuštěně a jako by přišli

načerpat energii z velkého proudu, který tekl mezi mnou a

Mardou, z proudu, do kterého chtěl každý, což jsem zjistil

později, vstoupit, divadelní představení), začal jsem jim

70

líčit sen a znovu jsem kladl důraz na Yuriho roli, kde ji

Yuri, „vždycky, když se otočím zády“, líbá – jasně, že

ostatní chtěli znát svoje role, ale ty už jsem tak živě

nevystihl – smutné nedělní odpoledne, Yuri odešel pro

pivo, nějakou pomazánku a chleba – trochu jsme pojedli

– a vlastně jsme i trochu zápasili, což mi zlomilo srdce,

neboť když jsem viděl Mardou, jak z legrace zápasí s

Adamem (který nebyl zlosynem snu, i když teď jsem si

vzal do hlavy, že jsem musel prohodit role), proklála mě

bolest, která mě teď celého zaplňuje, ta prvobolístka, jak

jí to seklo při potyčce, v zápase (řekl jsem: „Je silná jako

bejk, hele, slyšeli jste, jak se porvala s Jackem Steenem?

Prubni ji, Adame“) – Adam, který už začínal zápasit s

Frankem, ji teď přišpendlil k podlaze v souloživé pozici

(což mě samo o sobě nezabolelo) – bylo to její krásou,

jejím zápasnickým zaujetím, byl jsem pyšný, chtěl jsem

zjistit, jak se Carmody cítí TEĎ (protože jsem cítil, že ji

zkraje musel kritizovat, když je černoška, a on Texasan a

navíc texaský gentleman), když vidí, že nepokazí zábavu,

že je perfektní, kamarádská, pokorná a též poddajná,

opravdová žena. Dokonce nějak i přítomnost Yuriho,

jehož osobnost v mé makovici zmohutněla z energie snu,

přispívala k mé lásce k Mardou – náhle jsem ji miloval. –

Chtěli, abych si šel s nimi sednout do parku – Mardou mě

pobídla, jako bychom to měli domluveno v posvátných

vážných konklávách: „Ale já zůstanu tady, budu si číst a

trochu uklidím, ty Leo, běž s nimi, jak jsme si řekli“ –

když odešli a hlučeli cestou dolů po schodech, zdržel

jsem se, abych jí řekl, že ji teď miluju – nebyla

překvapená ani potěšená, jak jsem si přál – dívala se teď

už na Yuriho nejen očima mého snu, ale viděla ho také v

novém světle jako mého potenciálního následníka kvůli

mým neustálým zradám a opíjení.

Yuri Gligoric: mladý básník, 22 let, právě sem dorazil

z Oregonu, kde trhal jablka, předtím dělal číšníka ve

velké kovbojské jídelně pro turisty – štíhlý vytáhlý

71

plavovlasý Jugoslávec, pohledný a pekelně drzý, hlavně

se snažil navážet do Adama, do mě a do Carmodyho,

vždycky nás znal jako starou váženou trojku a jako

mladý, nevydávaný, ale velmi talentovaný básník chtěl

samozřejmě odbourat velké, zavedené bohy a vyšvihnout

se sám – chtěl proto i jejich ženy, vždyť neměl zábrany

ani deprese, aspoň ne tehdy. – Měl jsem ho rád, bral jsem

ho jako nového „bratříčka“ (jako předtím Leroye a

Adama, kterým jsem „ukázal“ spisovatelské finty) a teď

jsem je chtěl ukázat Yurimu a byli bychom kámoši a on

by se poflakoval se mnou a s Mardou – June, jeho

milenka, ho nechala, choval se k ní zle, chtěl ji zpět,

rozjížděla to nanovo v Comptonu, soucítil jsem s ním a

vyptával se ho, jaký úspěch mají jeho dopisy a telefonáty

do Comptonu, a jak říkám, nejdůležitější bylo, že se teď

na mě poprvé náhle podíval a řekl: „Percepiede, chci s

tebou dát řeč – najednou tě chci fakt poznat.“ V žertu

povídám nad nedělním vínem u Danteho: „Frank má

zálusk na Adama, Adam má zálusk na Yuriho“ a Yuri

dodal: „A já mám zálusk na tebe.“

Skutečně, byl už takový. Tu truchlivou neděli, kdy mě

poprvé zabolela láska k Mardou, jsem vyrazil po

dohodnutém posezení v parku s kluky opět domů k práci,

k nedělní večeři, provinile, přišel jsem pozdě, našel jsem

matku, jak smutně sedí ve víkendové opuštěnosti ve svém

šálu… a mé myšlenky teď bohatnou z Mardou, myslím,

že není vůbec důležité, že jsem mladému Yurimu řekl:

„Zdálo se mi o tom, že se muckáš s Mardou,“ ale ani to v

nealkoholickém bufetu cestou do parku, když Adam chtěl

brnknout Samovi a všichni jsme si sedli k pultu a čekali

nad limonádou: „Od té doby, co jsem tě viděl naposled,

jsem se do té holky zabouchl,“ zpráva, kterou přijal bez

poznámky, a doufám, že si ji pořád pamatuje, určitě si ji

pamatuje.

A tak teď, když o ní dumám, když se kochám drahými,

příjemnými chvílemi, na které jsem se dosud snažil

72

nemyslet, přichází zjištění, které se nafukuje do

důležitosti, báječné zjištění, že je to jediná dívka, co jsem

kdy poznal, která opravdově rozumí bopu a umí ho

zpívat, tehdy poprvé u Adama, v tom hýčkavém dni s

červenou žárovkou, řekla: „V tom úletu jsem poslouchala

bop, z hracích skříní, v Červeném bubnu a všude, kde

jsem na něj natrefila, s úplně novým a nepoznaným

pocitem, který ale opravdu nedokážu popsat.“ – „Ale jaký

to bylo?“ – „Neumím to prostě popsat, vysílalo to nejen

vlny – prostupovalo mě to – nedokážu to vyjádřit, slovy

to nejde říct, chápeš? Ú dý by dý by,“ zazpívala pár

akordů tak rozkošně. – Ten večer jsme svižně fičeli s

Adamem po Larkin Street kolem Černého jestřába, ale on

šel vlastně za námi a poslouchal, s hlavami

namáčknutými k sobě jsme zpívali jazzové a bopové

refrény, já občas frázoval a jí se dařily zajímavé moderní

a vytříbené akordy (jaké jsem nikdy nikde neslyšel,

trochu se podobaly Bartókovým moderním akordům,

jenže byly jak střižené k bopu) a jindy jsem zase k těm

jejím akordům basoval, předtím ve staré velké legendě

(taky v bouřlivém divanovém odvazovém odpoledni,

které neočekávám, že někdo pochopí), jsme si zpívali s

Ossipem Popperem bop, pouštěli jsme si desky, basoval

jsem dam dam k jeho frázování (které mi teď připadá

úplně jako bopové frázování Billyho Eckstina) –

rázujeme si to po Market Street zavěšeni do sebe, dva

staří jazzoví frajeři ve frajerské Kalifornii, prozpěvují si

bop a jde jim to dobře – je v tom klukovská radost a

následuje po hrozném mejdanu u Rogera Walkera, kde na

rozdíl od obvyklého mejdanu byli jen hoši (Adam to

zařídil a já trpně souhlasil) a všichni buzeranti a jedna

mladá mexická kurvička a Mardou nebyla vůbec v

rozpacích, dobře se bavila a povídala si s nimi – přesto

přese všechno, mazal jsem na autobus domů na Třetí ulici

a radostně jsem si prozpěvoval –

73

Chvíle, kdy jsme spolu četli Faulknera, četl jsem jí

Grošáky, nahlas – když přišel Mike Murphy, řekla mu,

aby si sedl a poslouchal, jak budu pokračovat, ale změnila

se atmosféra a já nedokázal číst stejně a nechal jsem toho

– ale nazítří Mardou ve svém bezútěšném osamění sedla a

přečetla celý výbor z Faulknera.

Chvíle, kdy jsme šli do francouzského kina na Larkin

Street, do Vogue, dávali Na dně, drželi jsme se za ruce,

kouřili jsme, byli jsme si blízcí – i když venku na Market

Street nechtěla, abych ji držel za ruku, aby si lidi na ulici

nemysleli, že je kurva, což by tak fakt vypadalo, já z toho

šílel, ale nechal jsem ji a šli jsme vedle sebe, chtěl jsem si

skočit do baru na víno, ona měla strach z těch chlapů v

kloboucích nahřadlených u pultu – teď jsem pochopil její

černošskou obavu z americké společnosti, o které

ustavičně mluvila, ale kterou jsem až teď spatřil na

ulicích, které mě nikdy předtím neznepokojovaly – snažil

jsem se ji utěšit, chtěl jsem jí ukázat, že se mnou může

podniknout všechno: „Fakt, miláčku, budu slavný a ty

budeš váženou paní slavnýho chlapa, tak žádný strachy,“

ale ona poznamená: „Nechápeš to,“ a má strach, jako by

byla malá dívenka, tak rozkošný, tak stravující, nechám to

být, jdeme domů k něžným milostným hrátkám v naší

vlastní a tajné temnotě –

Dokonce i chvíle, jeden z těch pěkných okamžiků, kdy

jsme, vlastně kdy já jsem nepil a strávili jsme spolu celou

noc vzhůru v posteli, vyprávěli jsme si tenkrát strašidelné

příběhy, Poeovy povídky, které jsem si pamatoval, potom

jsme si nějaké vymýšleli a nakonec jsme se jeden na

druhého šklebili jako šílenci a snažili jsme se vzájemně

vyděsit vytřeštěnými pohledy, předvedla mi, jak při

jednom blouznění na Market Street byla katatonická („I

když jsem tehdy nevěděla, co to slovo znamená, ale

podívej, šla jsem toporně, paže jako klády u těla, ztuhlé, a

člověče, nikdo se mě neodvážil oslovit a někteří se báli i

podívat, takhle jsem si tam vykračovala, jako živá

74

mrtvola, a to mně bylo třináct.“) (Radostně frkne přes

našpulené rty, obnaží zuby, řeknu přísně: „Mardou, musíš

si co nejdřív nechat vyčistit zuby, tam v nemocnici, co

máš psychoterapeutku, se zrovna objednej k zubaři – je to

gratis, tak to prosím tě udělej –“ protože vidím, že se

začínají nedokrvovat koutky jejích perliček a začaly by se

jí kazit) – a ona se na mě ksichtí jako bláznivka, obličej

má ztuhlý, jen oči jí září svítí jiskří jako nebeské hvězdy a

vůbec mě, neděsí, naopak, okouzluje mě svou krásou, a

řeknu: „A taky vidím v tvých očích zemi, tvá krása je

toho druhu, že se mi zrovna takhle vybavuješ v

představách, ne že bych si v sobě fixoval zemi a Indiány a

pořád dokola to omílal a mluvil o tobě a o nás, ale vidím

v tvých očích takovou hřejivost – a když děláš šílenou,

nevidím šílenství, ale radost, rozjásanost, je to něco

podobného jako otrhané, ušmudlané věci v koutku

malého děcka, které teď spinká ve své postýlce, a já tě

miluju, jednoho dne se spustí na náš okap déšť,

slaďoušku“ – a jsme jen při svíčce, a proto je hra na

šílence legračnější a strašidelnější a příběhy mrazivější –

ten o – ale něco mi chybí, žertování, žertuju o veselých

věcech a nezapomínám a přece zapomínám na svou

bolest –

Obohacovali jsme hru s očima ve chvílích, kdy jsme je

zavírali (opět jednou nepiju, protože jsem švorc, chudoba

by tenhle milostný vztah zachránila) a posílal jsem jí

vzkazy: „Jsi připravená?“, a když spatřím první věc v tom

světě zavřených očí, vyzvu ji, aby to popsala, bylo

báječné, jak jsme se dostali ke stejné věci a jak nás to

sblížilo, viděl jsem křišťálové lustry a ona viděla bílé

okvětní lístky v černém močále, jako by naše představy

splynuly, což bylo stejně okouzlující jako ostré vidiny,

které jsem si v Mexiku vyměňoval s Carmodym – oba

dva, Mardou i já, vidíme tu samou věc, nějaký bláznivý

tvar, snad kašnu, teď už jsem to zapomněl a i tak to

ztratilo význam, shodli jsme se v našem popisu a ta radost

75

a výskot nad naším telepatickým triumfem, když se naše

myšlenky střetly v křišťálové bělosti a v okvětí, to

tajemství – v její tváři vidím rozjásanou hladovost a jako

by mě chtěla zhltnout celého, mohl bych zemřít, rádio,

nezlom mi srdce krásnou hudbou, ó světe – ve světle

blikotající svíčky, v obchodě jsem koupil sadu svíček,

rohy našeho pokoje jsou ve tmě, zatímco její stín, nahý,

hnědý, pospíchá k umyvadlu – využít je naším způsobeni

– bojím se s ní při našich telepatiích mluvit o BÍLÝCH

vidinách, mám strach, že jí to připomene (při špásování)

naši rasovou rozdílnost a ve mně to vyvolá pocit

provinění, teď si uvědomuju – Pane – že to z mé strany

byla vznešenost věrné lásky.

Ty pěkné chvíle – šli jsme večer nahoru na Nob Hill s

litrovkou tokaje, se sladkým, opojným, silným Tokajským

královským kalichem, světla města i zátoky máme pod

sebou, smutné tajemství – sedneme si tam na lavičku,

milenci, osamělci procházejí kolem, my si podáváme

láhev, povídáme si – vypoví celé své dětství malé holky v

Oaklandu. – Je to jako Paříž – hebký večer, vánek

pofukuje, město může být umořené z vedra, ale na kopci

je příjemně – a za zátokou je Oakland (ach, já, Hart

Crane, Melville a všichni vy spříznění básníci americké

noci, kterou jsem kdysi považoval za svůj obětní oltář a

teď jím je, ale kdo by se o to staral, kdo to ví, a já kvůli

tomu ztratil lásku – opilec, hlupec, pěvec) – vracíme se

po Van Ness Highway na pláž v Aquatic Parku, sedneme

si do písku, když míjíme Mexičany, cítím ten úžasný

odvaz, který jsem zažíval s Mardou po celé léto na

ulicích, splnil se mi starý sen, abych byl vitální, nabitý

energií jako černoch, Indián, Japonec z Denveru či

newyorský Portoričan, když ji mám po boku a ona je tak

mladá, sexy, zvláštní, odvazová, já sám v džínách a

nedbalý a oba dva jakoby mladí (říkám jakoby kvůli

svým 31 rokům) – poldové nám řeknou, ať opustíme pláž,

kolem projde dvakrát osamělý černoch a civí – jdeme

76

podél šplouchající vody, ona se směje komickým

postavám odráženého měsíčního světla, které tančí jako

berušky v hučící hladké vodě noci – cítíme přístav,

tančíme –

Chvíle, kdy jsem ji jasným, sladkým vyprahlým

ránem, které jako by sem přenesli z mexické náhorní

planiny či z Arizony, doprovázel na její schůzku s

psychoterapeutkou v nemocnici přes Embarcadero,

vykašlali jsme se na autobus a drželi se cestou za ruce –

pyšně jsem si myslel: „V Mexiku bude vypadat zrovinka

takhle a zaboha nikdo nepozná, že nejsem Indián, a takhle

si tam budem vykračovat“ – a ukázal jsem na pronikavě

ostré mraky: „Úplně jako v Mexiku, počkej, to budeš

nadšená“ a jdeme rušnou ulicí vzhůru k velké nemocnici

z ponurých cihel a já mám jít odtamtud domů, ale ona to

protahuje, smutný úsměv, zamilovaný úsměv, když to

vzdám a souhlasím, že počkám těch dvacet minut, co

bude trvat její pohovor, vystřelí rozjásaně k bráně, kterou

jsme již přešli zavěšeni do sebe, kdy se už skoro rozhodla

– kašlu na terapii, fičíme dál – chlapi, tahle láska není na

prodej – je to moje kořist – vlastnictví – nikdo ji

nedostane, leda dostane sicilskou šňůru, kanadou do

ksichtu, sekyrou od francouzského Kanaďana –

přišpendlím ty svíjející se básníky na nějakou londýnskou

zeď rovnou tady a bašta. – A zatímco čekám, až vyjde

ven, sednu si k vodě, kolem štěrk jako v Mexiku, tráva a

betonové bloky, vytáhnu poznámkový sešit a vylíčím

velkými slovy obrazy mrakodrapů rýsujících se proti nebi

a proti zátoce, přidám malou zmínku o velkém faktu, jak

je svět rozlehlý, kolik nekonečných rovin zabírá od

vrcholu budovy Standard Oil až dolů ke šplouchající vodě

s bárkami, kde sní staří bárkaři, ten rozdíl mezi lidmi, ta

obrovská rozdílnost mezi tím, co zajímá úředníky v

mrakodrapech a mořské vlky v přístavech a

psychoanalytiky v zatuchlých ordinacích ve velkých

ponurých budovách plných mrtvol dole v márnici a co

77

pomatené ženy v oknech, takže doufám, že na Mardou

tohle poznání nějak přenesu a ona si uvědomí, že svět je

velký a psychoanalýza malá na to, aby ho vysvětlila,

protože škrábe jen po povrchu s těmi svými analýzami,

příčinami a důsledky, proč namísto co – když vyjde ven,

přečtu jí to, moc ji to nezaujme, ale miluje mě, drží mě za

ruku, jak uháníme zpátky přes Embarcadero k jejímu

domovu, a když se s ní loučím u vlaku na rohu Třetí a

Townsend Street v bezmračném odpoledním horku,

řekne: „Bože, jsem tak strašně nerada, že odcházíš, bude

se mi po tobě fakt stýskat“ – „Ale já musím být včas

doma, abych nachystal večeři – a musím psát – hele,

zlato, zítra jsem u tebe přesně v deset, nezapomeň.“ – A

místo toho přijdu o půlnoci. Chvíle, kdy jsme se

rozechvěle sešli ve svých orgasmech a kdy řekla: „Náhle

jsem se ztratila“ a ztratila se se mnou, i když sama to

nedostala, ale byla odvázaná z mé odvázanosti (Reichovo

zatemnění smyslů), jak to milovala – celé to naše učení v

posteli, vysvětluju jí sebe, ona vysvětluje mně sebe,

pracujeme, hekáme, bopujeme – odhodíme šaty a vrháme

se na sebe (když si vždycky předtím krátce odskočí k

umyvadlu, aby si dala pesar, a já musím čekat, mé

rozechvění stoupá, mám švihlé poznámky a ona se směje

a stříká vodu), teď se vraci, ťapká ke mně přes rajskou

zahradu a já vztáhnu ruku a pomáhám jí přitulit se ke mně

na heboučkou postel, přitáhnu si její drobné tělo na sebe,

je vyhřáté a dole horké, líbám její hnědá ňadra jedno po

druhém, líbám její něžná ramena – pořád dělá rty „ps ps

ps“, slabé zvuky jako při polibku, ale k žádnému kontaktu

s mým obličejem nedochází, a když ano, tak jen náhodně,

když dělám něco jiného a přitom se dostanu naproti ní a

její krátké pusinky pspsps se spojí a jsou stejně smutné a

vláčné, jako když ke spojení nedojde – je to její malá

noční litanie – a když je na tom mizerně a jsme utrápení,

pak si mě bere na sebe, na svou paži, na mou – slouží

šílenému nemyslícímu zvířátku – dlouhé noční hodiny jí

78

to dělám, nakonec ji mám, modlím se, aby to dostala,

slyším její tvrdnoucí dech, doufám, že tentokrát to klapne,

hluk z chodby (nebo opilecký výskot odvedle) ji vytrhne

a už to nedostane a směje se – ale když to přece jen

dostane, slyším, jak pláče, kňourá, rozechvělý

elektrizující samičí orgasmus v ní zní jako pláč, jako

sténání malé dívenky v noci, trvá to asi dvacet vteřin, a

když to odezní, běduje: „Ach, proč to nemůže být delší“ a

„Kdy to dostaneme zároveň?“ – „Určitě teď už brzy,“

řeknu, „jsi blíž a blíž“ – potím se proti ní v teplém

smutném Frisku a jeho prokleté zchátralé bárky tam

venku bučí vúm, vúúm a hvězdy blikají na vodě, dokonce

i v místech, kde se tvoří vlny pod čelem přístavní hráze a

kde jsou nejspíš krysy či Stín*) nebo kam gansteři házejí

zabetonovaná těla – má maličká Mardou, kterou miluji, ta

nikdy nečetla mé nevydané knihy, až na první román,

který má náboj, ale taky jsou v něm hluchá místa, a tak ji

teď objímám a nabažený sexu sním o dni, kdy si přečte

všechna má velká díla a bude mě obdivovat, to mi

připomíná okamžik, kdy Adama chytila doma v kuchyni

zvláštní nálada a zeptal se: „Mardou, co si upřímně

myslíš o nás dvou s Leem jako o spisovatelích, o našem

postavení ve světě v drtivém soukolí času,“ vyslovil tu

otázku, protože věděl, že v něčem uvažuje skoro stejně

jako podzemníci, jejichž názory mu imponují a které

obdivuje a zároveň se jich obává – Mardou mu vlastně

neodpověděla, otázce se vyhnula, ale stařík, to jako já,

plánuje velkoknihy, které by ji okouzlily – všechny ty

pěkné věci, pěkné okamžiky, které jsme zažili, ostatní teď

zapomínám v horečce své posedlosti, ale musím říct

všechno, vždyť andělé všechno vědí a zanesou to do knih

–

Ale když pomyslím na všechny ty bolavé chvíle –

mám seznam špatných okamžiků, aby mi připomínaly

pěkné okamžiky, takové, kdy jsem se k ní choval hezky a

kdy jsem byl takový, jaký bych měl být, a pak jsem to

79

zbabral – když jsem se v počátcích naší lásky o tři hodiny

opozdil, což je pro novomilence moře zpoždění, a tak

hubovala, vyděsila se, obcházela zachmuřené s rukama v

kapsách kolem kostela, hledala mě v mlžném svítání a já

jsem vyběhl ven (když jsem si přečetl její vzkaz: „Šla

jsem tě hledat“) (po celém Frisku, páni! na východ a

západ, sever a jih té pustoty bez duše, bez lásky, jak to

viděla z plotu, všichni ti nesčíslní chlapi v kloboucích,

kteří jedou autobusy a nestarají se o nahou dívku na plotě,

proč) – když jsem ji spatřil, sám v hledačském úprku,

rozevřel jsem náruč doširoka –

Ta nejhorší, skoro nejhorší chvíle, přišla, když mi v

hlavě vyšlehl rudý plamen, seděl jsem s ní a s Larrym

O’Harou u něho v bytě, popíjeli jsme francouzské

bordeaux a o něčem živě debatovali, měl jsem ruku na

Larryho koleně, vykřikoval jsem: „Hele, poslouchej, jo,

poslouchej mě!“, chtěl jsem vyjádřit své hledisko tak

neodkladně, že jsem dal do hlasu velikou, šílenou prosbu,

ale Larry byl v té chvíli zcela zabrán do toho, co mu

právě povídala Mardou, a poznamenával ještě něco k

jejím slovům, mně v hlavě ohnivě šlehlo a v té

bezútěšnosti jsem náhle vyskočil, mazal ke dveřím a

škubnul s nimi, uf, zamčené, zevnitř zámek s řetízkem,

vysmeknu ho, odemknu a na další pokus vylítnu na

chodbu a rychle po schodech dolů, jak to jen mé

zlodějské boty s krepovou podrážkou dokážou, klap

klapity klap, patro za patrem se odvíjí, jak kroužím po

schodech a ty dva nahoře nechávám ve strnulém úžasu –

zavolám tam za půl hodiny, setkávám se s ní na ulici o tři

bloky dál – není naděje –

Dokonce i tenkrát, kdy jsme se dohodli, že potřebuje

peníze na jídlo a že skočím domů, vyzvednu je, přinesu jí

je a zdržím se jen krátce, ale to ještě nejsem zdaleka

zamilovaný, topím se v zajetí svých představ, nejen kvůli

té její žalostné prosbě o peníze, ale taky kvůli

pochybnostem, kvůli těm starým pochybnostem o

80

Mardou, když vpadnu zpátky do jejího bytu, je tam její

přítelkyně Alice, využiju to jako omluvu (protože Alice

vypadá jako lesba, tichá, nepříjemná, divná, nikoho nemá

ráda), položím Mardou prachy na nádobí ve dřezu, letmo

ji políbím na ušní lalůček, řeknu: „Zítra čao“ a zase

vypálím pryč, aniž bych se aspoň zeptal, jestli jí to

vyhovuje – jako kdyby mi to prostitutka udělala za dva

dolary a já byl nasupený.

Jak jasně se pozná, že člověk zešílí, přestože mysl je v

klidu, v těle se nic neděje, moč se hromadí v ledvinách a

žebra se stahují.

Těžká chvíle, když se mě zeptala: „Co si o mně Adam

doopravdy myslí, nikdy jsi mi to neřekl, já vím, že nás

dva spolu nevidí rád, ale –“ a já jí v hrubých rysech řekl

to, co Adam řekl mně, z čehož jsem jí pro klid její duše

neměl prozrazovat nic: „Mluvil o tom jako o svém

společenském problému, že se teď na tebe nechce

milostně vázat, protože jsi černoška“ – znovu cítím, jak

krátký telepatický šok od ní křižuje přes pokoj ke mně,

zajede hluboko, ptám se sám sebe po důvodech, proč

jsem jí tohle říkal.

Chvíle, kdy její veselý drobný soused, mladý

spisovatel John Golz, přišel nahoru (svědomitě píše každý

den osm hodin na psacím stroji, vymýšlí povídky do

časopisů, obdivuje Hemingwaye, často dá Mardou najíst,

je to hodný hoch z Indiány, neškodný, určitě ne

potměšilý, úskočný, zajímavý podzemník, ale otevřený,

žoviální člověk, vždyť si hraje i s dětmi na dvoře) – přišel

nahoru za Mardou, byl jsem tam sám (Mardou byla v

baru, podle naší společné úmluvy si ten večer vyšla s

černým klukem, který sejí moc nezamlouval, ale šla jen

tak z legrace a Adamovi řekla, že s ním jde proto, že to

zase chce dělat s černochem, a já začal žárlit, ale Adam

mě utěšoval: „Kdybych, kdyby se dověděla, že sis vyšel s

bílou holkou, aby ses přesvědčil, že to ještě dokážeš,

určitě by jí to, Leo, zalichotilo“) – tehdy večer jsem čekal,

81

četl jsem si a mladý John Golz vešel dovnitř, aby si půjčil

nějaké cigarety, a když viděl, že jsem sám, chtěl si

povídat o literatuře – „Teda, já věřím, že nejdůležitější

věcí je selekce,“ já nadskočím a řeknu: „Pro Kristovy

rány, nechoď na mě s těma vysokoškolskýma žvástama,

to už znám, to jsem slyšel dávno předtím, než ses narodil,

vybal něco zajímavýho a novýho o psaní“ – nevrle ho

shodím a důvodem je hlavně podrážděnost a jeho

neškodný vzhled, u kterého můžeš počítat s tím, že se na

něj dá v klidu ječet, což jsem taky dělal – setřel jsem ho,

jejího přítele, a to nebylo hezké – ne, svět není vhodným

místem pro takové věci, a co s tím podnikneme a kde?

kdy? vá vá vá, děcko vříská v půlnočním dunění.

Nemohlo ji okouzlit a vyvést z jejích obav a úzkostí,

ani když jsem ji rozehříval na úsvitu našeho milování tím,

že jsem ji „líbal mezi stehny“ – začal jsem a pak jsem

najednou přestal, takže později v nestřeženém pijáckém

okamžiku poznamenala: „Náhle jsi přestal, jako bych

byla –“ a důležitý nebyl ani tak důvod, proč jsem přestal,

jako spíš důvod, proč jsem to vůbec dělal, no abych si u

ní zajistil větší sexuální zájem, se kterým bych pak mohl

nakládat podle libosti, až si ho uvážu na mašličku –

vyhřáté milostné ústí ženy, lůno, to je místo pro muže,

kteří milují, a ne… pro tohohle nedospělého opilce a

supersobce… pro tohohle… poznal jsem a vnitřně to i

cítím po předešlých zkušenostech, že musíš padnout na

kolena a vyprosit si od ženy podvolení, prosit ji za

odpuštění všech svých hříchů, musíš ji chránit, pomáhat

jí, všechno pro ni udělat, zemřít pro ni, ale pro boží

smilování, milovat ji a milovat ji všemožně vevnitř a

dávat jí veškerou lásku, co máš – ano, už to slyším,

psychoanalýza (tajně se třesu po těch několika kontaktech

s jejím ochlupením, drsným jako strniště, a že je

černoška, tak ještě trochu drsnějším, i když ne natolik,

aby to bylo znát, a pak vnitřek sám, nesetkal jsem se s

lepším, bohatším, úrodnějším, vlhčím, teplejším, byl plný

82

skrytých, měkkých, kluzkých pohoří, svaly tam měla tak

mocné, že často aniž by si to uvědomila, stáhla je jako

svěrák, ta hráz zabolela, ačkoli na tohle jsem přišel až v

průběhu jiné noci, příliš pozdě –). A tak poslední

fyziologická pochybnost, kterou mám, se týká této

kontrakce a obrovské síly lůna, pochybnost, za kterou

může chvíle, když o tom teď zpětně přemýšlím, kdy

Adam při první souloži s ní zažil nesnesitelnou

probodávající bolest, že až vyjekl a pak musel jít k

doktorovi, aby mu to obvázal a takové ty věci (a později,

když se vrátil, mu Carmody dokonce vyrobil z velké

plechovky, z buničiny a z rostlinných přísad lokální

orgonový akumulátor, a aby ho vykurýroval, umístil jeho

trysku do trysky v plechovce), a teď bych rád věděl a

podezřívám naše kuřátko, jestli z nás fakt nechtěla udělat

eunuchy, pokud si to Adam nemyslí, je to jeho chyba a

neprohlédl to, ale stahovala tam mocně (lesba!) (vždycky

o tom věděla), drtila ho, vytrestala ho a u mě se jí to

nepodařilo, i když se snažila hodně, až mě odhodila jako

mrtvou hmotu, kterou teď jsem – psychoanalytiku,

myslím to vážně!

To už je příliš. Začalo to, jak už jsem řekl, příhodou s

károu – ten večer jsme popíjeli u Danteho červené víno a

měli jsme vypíjecí náladu, z níž jsme teď oba dva tak

znechucení – Yuri přišel s námi, byl tam Ross Wallenstein

a Yuri, snad aby se vytáhl před Mardou, se choval celý

večer jak puberťák a rytmicky tepal Wallensteina

prstíkem po zátylku, takové to blbnutí v baru, ale

Wallenstein (kterého za to kamarádi z mokré čtvrti pořád

mlátí) otočil tu svou kristovskou modravou nebolenou

tvář, díval se jako smrtka a kukadla mu žhnula přes brýle,

ztuhle hleděl, zíral, jako by jen pohled samotný dokázal

Yuriho uzemnit, dlouho nepromluvil, až nakonec řekl:

„Neser mě, vole,“ a znovu se otočil ke svému rozhovoru s

přáteli a Yuri to udělá zase a Ross se opět otočí a znovu

83

stejná nedotčenost, táž strašlivá podzemníkovská verze

nenásilné obrany Inda Mahátmy Gándhího (čemuž jsem

se nejdřív vysmíval, když mi řekl: „Seš buzik, vole, ne,

mluvíš jak buzik,“ tahle chytlavá poznámka mi od něj

připadala tak absurdní, navíc vážím 170 liber proti jeho

130 či 120, proboha, tak jsem si musel ve skrytu říkat:

„Ne, neper se s tím borečkem, bude jen řvát a ječet a

volat poldy a nechá tě, abys ho praštil, a bude tě

pronásledovat ve spaní, podzemníka na zem nesložíš,

vůbec ničím ho nesekneš, je to nová kultura, kterou nic

nepřemůže“) – nakonec jde Wallenstein na záchod a Yuri

mi povídá, zatímco Mardou byla u baru pro další tři

sklenky vína: „Hele, pojďme na hajzl, dáme mu do

držky,“ a já se zvedl, abych šel s Yurim, ale ne nabančit

Rossovi, spíš zabránit, aby k něčemu takovému nedošlo –

vždyť Yuri byl svým založením vlastně opravdovější

chuligán než já, seděl v Soledadu za to, jak se bránil při

nějaké ostré rvačce v polepšovně – Mardou nám oběma

zastoupila cestu, jak jsme si to razili k záchodu, povídá:

„Můj bože, kdybych tě nezarazila,“ (rozesmátá, rozpačitá

Mardou, usmívá se, pofrkává) „ty bys tam fakticky šel“ –

dřívější Rossova holka a teď ve svých sympatiích

bezedná toaleta Rossovy pozice, asi stejné, jako je teď

moje, ó ta prokletá trnitá záložka stránky zrání –

Odtamtud jdeme jako obvykle do Masky, piva,

rostoucí opilost, pak ven a jdeme domů, Yuri právě

dorazil z Oregonu, nemá kde spát a rovnou se ptá, jestli

by nám nevadilo, kdyby se u nás vyspal, nechávám to na

Mardou, je to její domácnost, slabě řeknu v tom zmatku

nějaké to „to víš že ne“ a Yuri už s námi míří k domovu –

cestou najde káru, vyzve nás: „Nastupte, budu taxík a

vyvezu vás oba domů na kopec.“ – Fajn, vlezeme si

dovnitř a lehneme si na záda opilí, jak to dokáže jen

červené víno, a on nás tlačí z Beach přes ten osudný park

(kde jsme seděli to první smutné nedělní odpoledne po

snu a po výstraze) a ujíždíme v té káře věčnosti, Anděl

84

Yuri nás tlačí, vidím jen hvězdy a občas střechy činžáků –

nikdo nepomyslí (pouze na okamžik já, možná i ostatní)

na to darebáctví, na ztrátu, kterou jsme tím způsobili

nějakému italskému chuďasovi, když jsme tak naložili s

jeho károu – jedeme v ní od začátku Broad-waye až

přímo k Mardouinu bytu, v jednu chvíli, zrovna když

tlačím já a oni se vezou, zpívám s Mardou bop a

bopujeme i na melodii Jsou na obloze dnes večer hvězdy

a v té opilosti prostě – zaparkujeme tu káru debilně před

Adamovým domem a vypálíme hlučně nahoru. – Nazítří,

poté co jsem spal na zemi a Yuri chrněl na pohovce,

čekáme na Adama jakoby už v předtuše, co řekne na naše

hrdinské dobrodružství, Adam přichází domů z práce

vzteky bez sebe, vyjede: „Fakt, nemáte ani tuchy, co

bolesti jste způsobili nějakýmu starýmu arménskýmu

obchodníčkovi, kašlete na to – ale tím krámem tady

venku taky ohrožujete můj byt, když to najdou policajti,

co to do vás vjelo.“ A Carmody mi řekne: „Leo, myslím,

že ty jsi tvůrce toho veledíla“ či „Ty jsi šéfoval tomu

brilantnímu tahu“ nebo něco takového, což jsem tedy

vážně nešéfoval, a celý den jsme střihali po schodech sem

a tam a nahlíželi na káru, která tam stále trčí na hony

vzdálená tomu, aby ji našli policajti, jen Adamův domácí

na ni nakukuje, chce zjistit, kdo se k ní přihlásí, čmuchá

něco podezřelého a ten pech, Mardouina peněženka v ní

stále ještě leží, jak jsme ji tam v opilosti zapomněli,

domácí nakonec konfiskuje JI a čeká, co bude dál (přišla

o pár dolarů a o svou jedinou peněženku). – „Jediný, co

se, Adame, může stát, že když poldové najdou tu káru,

snadno zmerčí peněženku a adresu a zanesou to k Mardou

do bytu a stačí, když ona řekne: ,Úžasný, peněženka je na

světě,’ a bašta a nic se nestane.“ Ale Adam křičí:

„Člověče, i kdyby nic nebylo, nabouráš mi bezpečí bytu,

necháš před barákem káru s číslem, a říkáš nic se neděje“

a já jsem cítil, že bude jančit, a jsem na to připravený,

povídám: „K čertu, ostatní můžeš kárat, ale mě ne, já to

85

od tebe neberu – vždyť to byla jen opilecká sranda,“

dodám a Adam na to: „Tohle je můj byt a můžu jančit,

kdy –“, tak vylítnu a hodím po něm jeho klíči (které

nechal udělat, abych k němu mohl chodit, kdy se mi

zachce), ale zahákne se do nich kroužek od matčiných

klíčů a chvíli na zemi vážně zápolíme, abychom rozpletli

pomíchané klíče, on dostane svoje a já řeknu: „Ty ne, to

jsou moje, tyhle,“ on si je dá do kapsy, a tak jsme dopadli.

– Chci vystřelit, odejít jako u Larryho. – Mardou tam je,

vidí, jak jsem zas vyřízený – a ve mně nikdy ani stín

pomyšlení, abych jí pomohl ze srabu. (Jednou se mě

zeptala: „Kdybych někdy ulítla, co uděláš, pomůžeš mi? –

A co když se mě budeš snažit seknout?“ „Zlatíčko,“

řeknu, „fakt se vynasnažím, ujišťuju tě, nebudu tě sekat a

budu tě chránit, aby ses dala dohromady,“ důvěra starého

borce – ale ve skutečnosti ulítávám mnohem častěji.) –

Cítím obří vlny temného nepřátelství, připadá mi, že z

Adama, který sedí v rohu v křesle, ta nenávist, zášť a

destrukce skoro vytékají, nemohu sedět v těch

vysilujících telepatických nárazech a po celém bytě je

cítit ta Carmodyho jihoamerická droga, yage, kterou má v

kufrech, to už je moc – (i když je to fraška, později se

shodneme, že je to fraška) – mluvíme o jiných věcech –

Adam mi zčistajasna hodí klíče zpátky, přistanou mi v

klíně, a místo abych si s nimi potočil na prstě (jako bych

uvažoval, jako by vypočítavý kanadský Frantík zvažoval

pro a proti), vyskočím jak klučík, trochu se zahihňám a

mrsknu klíče zpátky do kapsy, aby se Adam cítil líp a

taky abych na Mardou udělal svou „rytířskostí“ dojem –

ale ona si toho nevšimne, sleduje něco jiného – no a v

tom obnoveném míru řeknu: „A stejně za to mohl Yuri, já

to vůbec nešéfoval, jak to nazval Frank“ – (ta kára, ta

tma, bylo to stejné, jako když Adam v prorockém snu

sešel po schodech, aby se podíval na „ruského

patriarchu“, tam byly taky káry) – A tak v dopise, který

píšu Mardou a kde líčím její krásu, mám stupidní, zlostné

86

výpady, o kterých jen tvrdím, že „jsou férové“ a že „jsem

klidný, vážný, poetický“, třeba „Ano, rozčilil jsem se a

hodil jsem Adamovi jeho klíče zpátky, protože ,přátelství,

okouzlení, poezie spí v ušlechtilém tajemství’ a

neviditelný svět je příliš blažený, než abychom ho

zavlékali na dvůr společenských realit“ či nějaké takové

žvásty, které Mardou určitě přeletěla jedním okem –

dopis, který měl ladit s její hřejivostí, s jejím báječným

říjnovým laskáním, začínal nesmyslným vyznáním

(pokud se to za vyznání vůbec označit dá): „Když jsem

naposledy psal milostný lístek, skončilo to celé nicotně“

(tím jsem myslel vlažnou známost s Arlene Wohl–

stetterovou začátkem roku) „a jsem rád, že ty jsi

upřímná“ nebo „že máš upřímné oči,“ jak stálo v další

větě – dopis jí měl dojít v sobotu ráno, aby pocítila mou

hřejivou blízkost, zatímco jsem byl venku a doprovázel

svou sedřenou a vděčnou matku, aby omrkla obchody a

podnikla svůj čtvrtletní nákup na Market Street (stará

Frankokanaďanka, dělnice, ulice v San Francisku se jí

naprosto pletou), ale došel jí až mnohem později, poté co

jsem se s ní sešel, a četla ho v mé přítomnosti, byl nudný

– to nemá být literární stížnost, ale věc, která musela

Mardou zabolet, ta potřeba odvety a stupidnost mého

útoku na Adama – „Člověče, vždyť nemáš vůbec právo na

něho ječet, fakt, je to jeho byt, je v právu“ – ale můj dopis

je vlastně jednou velkou obranou tohoto „práva ječet na

Adama,“ a vůbec ne odezvou na její milostné psaní –

Důležitá nebyla samotná příhoda s károu, ale to, co

jsem spatřil, do čeho se mé bystré oči a hladová paranoia

zakously – Mardouino gesto, po němž mi ztěžklo srdce, i

když jsem zapochyboval, třeba jsem dobře neviděl a

možná jsem si to špatně vysvětlil, jak se mi často stává. –

Vešli jsme dovnitř, vyběhli jsme po schodech a hupsli na

velikánskou dvoupostel, vzbudili jsme Adama, ječeli

jsme, pošťuchovali jsme se a i Carmody seděl na okraji

postele, jako by chtěl říct: „Ale děti, děti,“ prostě moře

87

opilecké zábavy – Mardou v jednu chvíli při těch

hrátkách přelévajících se z pokoje do pokoje skončila s

Yurim vpředu na gauči, kam jsme sebou, myslím, mrskli

všichni tři – ale já odběhl do ložnice kvůli jiným věcem,

povykládal si, když jsem se vracel, zahlédl jsem Yuriho,

který věděl, že se vracím, jak vystřelil z gauče na zem, a

když to udělal, Mardou (která nejspíš nevěděla, že

přicházím) po něm vystřelila rukou, jako by chtěla říct

ACH, TY MRŠKO, jako kdyby ji těsně předtím, než

sklouzl z postele, poškádlil nebo jí provedl něco hravého

– poprvé jsem si všiml jejich mladinké hravosti, se kterou

jsem ale jako škarohlíd, spisovatel a taky starý mládenec

nepočítal a pořád jsem si opakoval: „Seš starej hejl, máš

ale štígro s takovým mladým, sladkým poupátkem“ (a

přitom jsem si neustále pohrával s myšlenkou, a to už asi

tři týdny, jak bych se jí mohl zbavit, aniž bych jí ublížil,

dokonce kdyby to šlo, „aniž by si toho všimla,“ abych se

mohl vrátit k pohodlnějšímu způsobu života, třeba zůstat

celý týden doma, psát a pracovat na třech románech,

vydělat balík peněz a do města vyrážet jen za příjemným

povyražením, když to nebude Mardou, tak postačí

jakékoli jiné kuřátko, tohle jsem nosil v palici tři týdny a

zrodila se z toho či se na tom vytvořila žárlivá fantazie

šedavého provinilého snu, který se točil kolem naší

postele) – teď jsem uviděl Mardou, jak vyjela na Yuriho s

tím ACH, TY, a rozklepal jsem se nad pomyšlením, že se

snad za mými zády něco děje – bral jsem to jako

výstrahu, jak Yuri rychle a pohotově sklouzl z postele,

když mě slyšel přicházet, jak jsem řekl, jakoby provinile,

jako by ji poškádlil či jako by se jí zakázaně dotkl, a její

drobné milovné rtíky (ale ne pro mě) se na něj našpulily a

vyjela po něm, jak děti. – Mardou byla fakt jako holčička,

vzpomínám si na první večer, co jsem ji potkal, kdy

Julien balil na podlaze marihuanové cigarety, byla

nakloněná nad ním, vysvětloval jsem jim, proč ten týden

vůbec nepiju (tehdy to byla pravda a souviselo to s

88

událostmi na lodi v New Yorku, vyděsil jsem se, říkal

jsem si: „Jestli budeš takhle dál chlastat, tak umřeš, už si

neudržíš ani jednoduchou práci“, a tak jsem se vrátil do

Friska a vůbec jsem nepil a všichni vykřikovali: „Páni, ty

vypadáš báječně“), tohle jsem povídal ten první večer a

hlavy jsme měli namáčknuté k sobě, Mardou, Julien a já,

oni byli jako děcka s tím naivním PROČ, když jsem jim

říkal, že už nepiju, jako děti poslouchali mé vysvětlování

o tom, jak jedna plechovka piva vede ke druhé, náhle

vevnitř jiskří a exploduje energie, třetí plechovka, čtvrtá:

„A pak jsem ztracený, piju několik dní a je se mnou

amen, lidi, bojím se, že jsem alkoholik“ a oni jako děti,

jako jiná generace, nic nekomentují, jsou jen uctiví,

zvědaví – a teď mám stejný vztah s mladým Yurim (v

jejím věku), vyjede na něj, Ach, Ty, čemuž jsem v opilosti

nevěnoval moc pozornosti a spal jsem s Mardou na zemi

a Yuri na gauči (celé to jeho chování, jak je dětinský,

legrační, jak si dopřává) – tehdy mi poprvé vytanulo na

mysli, že se uskutečňují mystéria z toho žárlivého

provinilého snu, který vedl od příhody s károu k

nejhoršímu okamžiku ze všech, k noci, kdy jsme jeli

domů k Brombergovi.

Začalo to jako obvykle v Masce.

Noci začínající tak zářivě, projasněné nadějí, pojďme

navštívit přátele, pojďme se na něco podívat, telefony

zvoní, lidé přicházejí a odcházejí, kabáty, klobouky,

průpovídky, bystré řeči, metropolitní vzrušení, runda piv,

další runda piv, hovor se zkrásňuje, je v něm větší

vzrušení, zanícenost, další runda, půlnoční hodina,

později, rozjařené šťastné tváře jsou teď divoké a za

chvíli je to, kamaráde, s tím vrávoráním, de dej úbeb beb,

krach, noc se krátí a opilé zakouřené blbnutí nakonec

vyústí u barmana jako věštec u Eliota, BUDEM

ZAVÍRAT – takhle nějak dorazíme do Masky, kde se

zastavuje jeden mladý kluk, jmenuje se Harold Sand, se

kterým se Mardou náhodou asi před rokem seznámila, je

89

to mladý romanopisec, vypadá jako Leslie Howard, právě

mu přijali rukopis, a tak v mých očích získal zvláštní

půvab a chtěl jsem ho vychutnat – měl jsem o něj zájem

ze stejných důvodů jako o Lavalinu – literární chtivost,

závist – jako obyčejné jsem proto (u stolu) věnoval

Mardou míň pozornosti než Yuri, který tehdy ve mně tím,

jak se na nás lepil, nevzbuzoval žádné podezření, který

naříkal: „Nemám kde bydlet – uvědomuješ si, Percepiede,

jaké to je, když nemáš ani kde psát? Nemám holky, nic.

Carmody a Moorad mě u sebe nenechají, je to párek

starých sester,“ což na mě nezabralo, a když Yuri odešel,

řekl jsem o něm Mardou jenom: „Je stejný jako ten

mexický buzik, co sem dolízá a popadne ti i poslední

cigaretu,“ oba jsme se zasmáli, protože vždycky když na

tom byla finančně nejbídněji, buch, objevil se někdo, kdo

potřeboval „píchnout“ – ne že bych Yuriho označil jako

somráka (v tomto směru s ním budu zacházet šetrně,

důvod je nabíledni). – (S Yurim jsem měl v tom týdnu

dlouhý rozhovor v baru nad portským vínem, tvrdil, že

všechno je poezie, já se snažil o staré, zaběhlé rozlišení

na verš a prózu, on řekl: „Poslyš, Percepiede, věříš ve

volnost? – takže ať řekneš co chceš, je to poezie a poezie

a zase poezie, všechno je to poezie, velká próza je poezie,

velký verše jsou poezie.“ – „Ano,“ odpovím, „ale verš je

verš, a próza je próza.“ – „Ne ne,“ zaječel, „všechno je to

poezie.“ „Dobrý,“ povídám, „věřím tvé víře ve volnost,

třeba máš pravdu, dejme si ještě víno.“ – A přečetl mi své

„nejlepší verše“, které nějak souvisely se „zřídkavým

nokturnem“ a připadaly mi, jak jsem mu řekl, jako poezie

z okresního plátku a nebyly jeho nejlepší – vždyť jsem od

něho už četl mnohem lepší věci, které se týkaly jeho

drsného chlapectví, koček, matek ze dna periférie,

newyorského popelnicového Ježíše, který září v

opětovném vtělení na ventilátorech slumových činžájců

nebo dlouhými kroky překračuje světlo – prostě to, co

uměl a co psal dobře – „Ne, zřídkavé nokturno ti nesedí,“

90

ale on tvrdil, že je to ono, „možná bych řekl, že je to ono,

kdybys to napsal na jeden zátah.“ – „Ale vždyť jo – letělo

mi to volně z hlavy a já to jen hodil na papír. Vypadá to,

jako bych to promýšlel, ale ne. Bylo to jak výbuch, bác!

přesně jak říkáš, spontánní vize!“ O čemž teď pochybuju,

ačkoli když řekl, že „zřídkavé nokturno“ dostal

spontánně, stouplo u mě na ceně, byla v tom jakási faleš,

jak jsme tak na sebe ječeli nad vínem v baru na Kearny

Street.) Yuri se na mě a na Mardou věšel skoro každý

večer – jako stín – a sám Sanda z dřívějška znal, a teď ten

Sand zavítá do Masky, rozpálený, úspěšný, mladý autor,

tváří se „ironicky“ a z klopy mu trčí velký parkovací

útržek, chtivě se do něj všichni tři pustíme, přimějeme ho,

aby si sedl k našemu stolu – nutíme ho, aby povídal. –

Pak z Masky za roh ke 13 apoštolům, jdeme všichni a

cestou (teď je vzpomínka mnohem silnější a už mě bolí

ten večer s károu a Mardouino ACH, TY) začne Yuri s

Mardou závodit v běhu, vytlačují se, strkají do sebe,

zápolí na chodníku a nakonec ona chytí velkou

lepenkovou krabici a hodí ji po něm a on jí to oplatí, jsou

zase jako děti – jdu vpředu, konverzuju vážně se Sandem,

ačkoli – taky on pošilhává po Mardou – nějak mu

nedokážu sdělit (ani jsem se nepokusil), že Mardou je

moje láska a že by teda bylo lepší, kdyby po ní nejel tak

zřetelně, tak jako Jimmy Lowell, jeden barevný

námořník, který zničehonic uprostřed mejdanu u Adama

zavolal a přišel s jedním skandinávským druhem z lodi,

podíval se zvědavě na Mardou a na mě: „Fičíš s ní v

posteli?“ a já na to: „Jo,“ a tu noc, kdy Art Blakey

bubnoval jako šílený a kdy zpocený Thelonious Monk

udával lokty rytmus celé generaci, koulel na kapelu

bláznivě očima a tím je dirigoval, pořád jsem zdůrazňoval

Yurimu, to je mnich a světec bopu, tehdy večer se ke mně

Jimmy Lowell, ten správně ostrý frája, nahne a řekne:

„Chtěl bych si pohrát s tvým kuřátkem“ (jako za starých

časů, kdy jsme si je s Leroyem vždycky prohazovali,

91

takže mě to nešokuje), „nebudeš proti, když se jí

zeptám?“ a já povídám: „Ona nepatří mezi tyhle holky,

jsem si jistý, že v daný chvíli věří jednomu chlapovi.

Když se jí zeptáš, tak ti to, kámo, řekne sama“ (tehdy

jsem nepocítil žádnou bolest ani žárlivost, náhodou to byl

zrovna večer před Žárlivým snem) – nedokážu Lowellovi

říct, že je to – že chci – aby zůstala – aby byla, koktám,

koktám, mou – nedovedu vypálit zpříma: „Hele, tohle je

moje holka, co to kecáš, jestli ji zkusíš vypíchat, jdeme do

sebe, to je ti snad jasný.“ – Takhle s děvkařem, jinak se

zdvořilým, důstojným Sandem, velmi zajímavým mladým

hochem, třeba: „Sande, Mardou je moje dívka a já bych

byl radši, atd.“ – ale on po ní jede, a proto s námi trčí a

jde s námi za roh ke 13 apoštolům, ale je to Yuri, kdo s ní

začne zápasit a osahávat ji na ulici – takže když později

odejdeme od 13 apoštolů (z toho lesbického baru, kde

kromě zchátralosti nic nezůstalo, a přitom ještě před

rokem tu vysedávali andělé v červených košilích jako

vystřižení z Geneta či z Djuny Barnesové), sednu si na

přední sedadlo v Sandově rachotině, aspoň nás zaveze

domů, sedím vedle něj vpředu u spojky, aby se nám líp

povídalo, a opět se vyhýbám Mardouině ženskosti,

nechám jí místo, aby si sedla vedle mě dopředu k oknu –

místo toho, než bys řekl švec, usadí svou prdelku za mě,

překmitne sedadlo a vnoří se do zadního sedadla za

osamoceným Yurim, aby spolu zápasili a špásovali, a teď

tak intenzívně, že se bojím otočit, abych neviděl na

vlastní oči, co se děje a jak se uskutečňuje sen (sen, který

jsem každému vyžvanil, dokonce i Yurimu, a z kterého

jsem udělal velkou událost).

Zastavíme u domovních dveří na Heavenly Lane a

Mardou teď opile žvatlá (my dva se Sandem jsme opile

rozhodli, že pojedeme do Los Altos, celá tahle naše

partie, a vpálíme ke starému známému Austinovi

Brombergovi a velký večer bude mít další pokračování):

„Jestli pojedete k Brombergovi do Los Altos, tak jeďte vy

92

dva, já s Yurim zůstanu tady“ – srdce mi divoce zabušilo

– zabušilo tak, že jsem ho poprvé poslouchal, a jeho

souhlas mě korunoval a požehnal mi.

A pomyslel jsem si: „Tak, hochu, tady máš šanci, aby

ses jí zbavil“ (což jsem už tři týdny osnoval), ale

najednou mi to v uších znělo hrozně falešně, už jsem

tomu nevěřil, už jsem si nevěřil ani sám.

Ale než vejdeme dovnitř, chytí mě rozpálený Yuri na

chodníku za ruku, zatímco Mardou se Sandem jde už

nahoru po schodišti, kde jsou ty rybí hlavy: „Poslyš, Leo,

opravdu nechci Mardou píchat, je do mě zblblá, ale chci,

abys věděl, že ji nechci píchat. Pokud půjdete ven, tak se

chci jedině vyspat ve vaší posteli, protože mám zítra

rande.“ – Ale teď ani já samotný nemám chuť zůstat na

noc v Heavenly Lane, když tu bude Yuri. A fakt už je v

posteli, potichu, a musel bych tedy říct: „Vypadni z

postele, abychom si tam mohli lehnout my, jdi si spát do

toho nepohodlného křesla.“ – Takže tohle víc než cokoli

jiné (jsem unavený a vzrůstá ve mně trpělivost a

moudrost) mě přiměje, abych souhlasil se Sandem (taky

se mu nechce zůstat), že můžeme stejně tak dobře jet do

Los Altos a vzbudit starouše Bromberga, a já se obrátím k

Mardou a mé oči říkají či navrhují: „Jen si zůstaň s

Yurim, ty děvko,“ ale ona už chytla svůj cestovní košík či

víkendový bágl a dává do něj můj zubní kartáček, hřeben,

svoje věci, a teď to teda vypadá tak, že vyrazíme my tři –

a taky že ano, Yuriho necháváme v posteli. – Cestou to už

nevydržím a někde u Bayshore za nádherné noci

vyplněné dálničními světly, ze které mi zbyla jen

prázdnota, přičemž vyhlídka na „víkend“ u Bromberga se

změnila v hrůzné zahanbení, se zadívám na Mardou v

okamžiku, kdy Sand vystoupil, aby koupil v bistru

hamburgery: „Hopslas na zadní sedadlo za Yurim, proč jsi

to udělala? a proč jsi říkala, že s ním zůstaneš?“ – „To

byla ode mě blbost, miláčku, byla jsem opilá.“ Ale já jí už

dál nechci zaslepeně věřit – umění je krátké, život dlouhý

93

– teď ve mně rozkvetlo dračí monstrum žárlivosti

rozdivočené jak v nějakém tuctovém kresleném filmu: „S

Yurim se celou dobu škádlíš, je to jako ten sen, o kterém

jsem ti vyprávěl, to je na tom hrozné – Už nikdy

neuvěřím, že sny se vyplňují.“ – „Ale kotě, tak to vůbec

není,“ ale já jí nevěřím – mrknu se a vidím, že na tom

mladíčkovi může oči nechat – neošálíš starého praktika,

který se v šestnácti, ještě předtím, než mu Velký císařský

utírač setřel Hadérkou Smutněnkou ze srdce mízu,

zamiloval do nemožné kokety a švindlířky, to se

vychloubám – cítím se tak mizerně, že se to nedá vydržet,

stočím se na zadním sedadle, samotinký – oni pokračují v

jízdě a Sand, který se chystal na čilý hovorný víkend, tu

má najednou před sebou párek ponurých milostných

válečníků, a přitom zaslechne vlastně jen útržek: „Ale

mně nešlo o to, miláčku, aby sis to myslel,“ a tak se mu

zřejmě v hlavě vybavuje incident s Yurim – ocitá se s

otravnou dvojicí a musí jet celou tu štreku do Los Altos a

se stejnou úporností, s jakou napsal půl miliónu slov

svého románu, se nahýbá nad volant a žene auto

poloostrovní nocí dál do svítání.

Na šedém úsvitě přijíždíme k Brombergovu domu v

Los Altos, zaparkujeme a zazvoníme u domovních dveří,

tři ostýchavci, já největší – a Bromberg schází rovnou

dolů, hned s výkřiky burácivého halasného souhlasu –

„Leo, já nevěděl, že vy dva se znáte“ (tím myslí Sanda,

kterého velmi obdivuje) a jdeme dovnitř, do pověstné

bláznivé Brombergovy kuchyně na rum a na kávu. –

Třeba byste řekli, že Bromberg je ten nejkouzelnější

frajer na světě, má krátké tmavé vlnité vlasy, takové jako

ta senzační holka Roxanne, kroutí se mu nad obočím jako

hádci a velké skutečně andělské oči mu září, lezou z

důlků, velké žvatlavé děcko, velký génius slova, napsal

studie i eseje a vlastní asi vůbec největší soukromou

knihovnu na světě (taky ho proslavila), přímo tady v

domě, ta knihovna je dílem jeho erudice a velkého příjmu

94

(to není pomluva) – dům zdědil po otci –teď se taky stal

novým důvěrným přítelem Carmodyho a právě se spolu

chystali vyrazit do Peru, aby pořádně okoukli indiánské

kluky, povídali si o tom, diskutovali o umění a aby

navštěvovali tamější literáty a podobné věci, tohle

všechno jsem nutil Mardou až příliš poslouchat v našem

milostném vztahu (výstřední akademické debaty), že už

byla naprosto zdecimovaná z kultivované řeči, zálibné

preciznosti, okaté uhlazenosti ve vyjadřování, což

všechno vykulený obr Bromberg dokonale ovládal, až ho

zachvacovaly extáze a křeče: „Ach, příteli, to je něco tak

okouzlujícího a domnívám se, že je to mnohem,

MNOHEM lepší než Gascoynův překlad, i když přesto

soudím –“ a Sand ho v tom dokonale imituje, což souvisí

s jejich nedávným velkým setkáním a vzájemným

obdivem – a tak pro ty dva, jako kdysi i pro mě, se z

tohoto pošmourného svítání stává dobrodružství a z

Friska metropolitní Velký Řím, ve kterém si povídají o

literatuře, hudbě a umění, kuchyň je jako po náletu,

Bromberg vyskočí, aby přinesl francouzské vydání

Geneta tlusté na tři palce či staré vydání Chaucera nebo

cokoli, na co se Sandem narazí, a Mardou je zachmuřená,

v myšlenkách stále ještě u Yuriho (to si myslím já), sedí v

kuchyni na kraji stolu nad vystydlou kávou a rumem –

Ach jo, já sedím na stoličce, zarmoucený, zlomený,

ukřivděný, a bude to ještě horší, piju jeden šálek za

druhým a liju do sebe silný těžký mok – ptáci konečně

kolem osmé začínají vyzpěvovat a Bromberg svým

mohutným hlasem, mocnějších jsem moc nepoznal,

rozvibruje hlubokými extatickými zvuky stěnu v kuchyni

– zapne gramofon, drahý dům, kompletně a vkusně

zařízený, jsou tady francouzská vína, ledničky,

třírychlostní aparáty s reproduktory, sklep, atd. – chci se

podívat na Mardou, nevím, jak bych se měl tvářit – a

přitom se na ni vlastně bojím pohlédnout, protože vím, že

v jejích očích naleznu jen úpěnlivou prosbu: „Neboj se,

95

miláčku, řekla jsem ti, přiznala jsem svou pošetilost, fakt

toho moc, moc, moc lituju –“ ten její pohled „mocné

lítosti“ mé zraňuje nejvíc, jak se kradmo dívám a vidím

ho…

Není záchrany, když i ti modří ptáčci jsou chmurní,

zmíním se o tom Brombergovi, když se mě zeptá: „Co je

s tebou dneska, Leo?“ (vykutálený výraz pod obočím,

chce mě rozesmát a povzbudit). – „To nic, Austine, víš,

jen když se teď ráno dívám z okna, ptáci vypadají nějak

chmurně.“ – (A předtím, když odešla Mardou nahoru na

záchod, poznamenal jsem já, vousatý vyzáblý srandovní

opilec, k těmto učeným gentlemanům něco o „nestálosti“,

určitě je to překvapilo, i když) – Ach, nestálosti!

Ale i přesto, že jsem byl zjevně nešťastně zadumaný a

vyplňoval jsem tím celou místnost, snažili se nevšímat si

toho a poslouchali nahrávky Verdiho a Pucciniho oper v

hořejší obrovitánské knihovně (čtyři stěny od koberce ke

stropu našlapané věcmi jako Objasnění Apokalypsy ve

třech svazcích, kompletní dílo a básně Chrise Smarta,

kompletní tohle a tamto, obrana toho či onoho, kterou

napsal někdo, koho stěží znáš, v roce 1839, v roce 1638

–). Využiju příležitosti a řeknu: „Jdu si schrupnout,“ je už

jedenáct, mám právo být unavený, seděl jsem na zemi a

Mardou s majestátem dámy si přitom pěkně celou tu dobu

seděla v rohu knihovny v lenošce (kde jsem onehdy

spatřil sedět slavného jednorukého Nicka Spaina, když

nám Bromberg v dobách větší pohody na začátku roku

pouštěl originální nahrávku Pokroku hříšníka) a sama

vypadá tak tragicky, tak ztraceně – tolik ji bolí moje

bolest – můj žal vypůjčený z jejího – získávám pochopení

– takže v návalu odpuštění a potřeby běžím a sednu si jí k

nohám a sklopím hlavu na její koleno před ostatními,

kterým je to teď ale naprosto fuk, tedy Sandovi, protože

se hluboce pohroužil do hudby, do knih, do brilantní

konverzace (mimochodem, takovýmto zálibám se nic na

světě nevyrovná a mně to teď, i když unaveně, probíhá

96

myslivnou, která si žádá epičnost, a vidím v obrysech

celý svůj život, všechny známosti, lásky, obavy i cesty se

mi opět vynořují ve velké neohraničené symfonii, ale už

mi na tom tak moc nesejde kvůli této ženě, která váží 105

liber, navíc hnědé, jejíž drobné nehtíky na nohách se

červenají v sandálech s řemínky, musím polknout) –

„Ach, drahý Leo, PŘECI jen to vypadá, že se nudíš.“ –

„Ale kdeže! jak bych se tady mohl nudit!“ – Kéž bych

nějak příjemněji uměl Brombergovi říct: „Kdykoli sem

přijdu, mám nějaké problémy, vypadá to jako hrozná

narážka na tvůj dům a pohostinnost, ale tak to vůbec není,

copak nechápeš, že mám jen dnes ráno v srdci bolest a

venku za oknem je ponuře“ (a jak mu vysvětlit tu další

návštěvu, kdy mě taky nepozval, ale kdy jsem k němu

vpadl nad šedavým ránem s Charleyem Krasnerem a byla

tam omladina a i Mary, přišli ještě další, chlastal jsem gin

a Schweppes, zběsile jsem se zpil, ztracený, pak mě

popadly chmury a vlastně jsem usnul za bílého dne

uprostřed pokoje – a ty příčiny jsou dnes už tak vzdálené,

i když pořád ještě jako by nepříznivě vypovídaly o kvalitě

víkendu u Bromberga) – „Ne, Austine, je mi jen nanic –,“

Bezpochyby ho taky už Sand při tom šuškání zpravil, jak

je to s milenci, když i Mardou seděla jako pěna – tak

podivného hosta tady Bromberg snad ještě neměl, chudák

podzemníkovská holka, zbitá*) černoška, co na sobě

nemá šaty za víc jak dva dolary (to jsem bral velkoryse) a

navíc ta zvláštní tvář, vážná a slavnostní, vypadala jak

legrační, slavnostní, nejspíš asi nevítaný anděl v domě – a

okolnosti tomu chtěly, že se fakt cítila nevítaná, jak mi

řekla později. – Tak od nich ode všech zdrhnu, život

nechám být, prostě všechno, a jdu se vyspat do ložnice

(kde jsme tehdy s Charleyem nazí tančili mambu s Mary)

a vyčerpaně se propadám do nových nočních můr,

probudím se asi za tři hodiny a je neskonale čisté jasné

zdravé šťastné odpoledne, ptáci ještě vyzpěvují, teď i děti

štěbetají, prostě si připadám jako pavouk, který se

97

probudí v prachovém zásobníku, a jako by svět nebyl pro

mě, ale pro jiná stvoření, živější a stálejší a taky méně

podléhající kaňkám nestálosti –

Zatímco spím, nasednou ti tři do Sandova auta a

(spořádaně) si vyjedou na pláž, dvacet mil, hoši skočí do

vody, zaplavou si, Mardou se prochází na pobřeží

věčnosti, její prsty i chodidla k zulíbání se otlačují do

bledého písku proti lasturkám, sasankám a potrhaným

vyschlým chaluhám, které moře vyplavilo už dávno, vítr

jí vyfoukává krátký účes, jako by Heavenly Lane

navštívila Věčnost (tak se mi to jeví v posteli) (ještě ji

vidím, jak se promenuje, špulí rty, neví co podniknout,

když ji opustil Trpící Leo a je úplně sama, nedokáže

švitořit s Brombergem a se Sandem o všemožných

prkotinách v umění, co s tím?) – Takže po návratu přijde

za mnou k posteli (po Brombergovi, který divoce

vyběhne po schodech a vpálí do dveří: „PROBUĎ se,

Leo, přece nechceš prospat celý den, byli jsme na pláži, to

fakt není fér!“) – „Leo,“ řekne Mardou, „nechtěla jsem s

tebou spát, protože jsem se nechtěla vzbudit v

Brombergově posteli v sedm večer, to už bych nezvládla,

nemůžu –“, čímž myslí svou terapii (na kterou už vůbec

nechodila, protože jsem ji naprosto paralyzoval svými

kunčofty a pitkami), svou úchylku, strach ze šílenství ji

drtí a hrozí, že ji rozmačká v tomhle zmateném a hrozném

životě se mnou, který už přestal být milostným

dobrodružstvím, teď se navíc probudit vystrašeně z

kocoviny v cizí posteli (cizí, přes laskavé, ale asi ne příliš

srdečné přivítání) vedle Lea, toho neschopného chudáčka.

– Náhle jsem se na ni zadíval, přestal jsem poslouchat ty

upřímné opravdové prosby, spíš jsem se nechal

okouzlovat světlem z jejích očí, co svítilo na Yuriho a

nebyla to její vina, vždyť svítilo na celý svět po celý čas,

moje světlo, ó lásko –

„Jsi upřímná?“ – („Bože ty mě děsíš,“ řekla mi

později, „kvůli tobě si najednou připadám jak dva lidi, v

98

jedné roli tě podvádím a v té druhé – to mě fakt vyděsilo

–“) ale když se ptám „Jsi upřímná?“, cítím hroznou

bolest, která se právě zrodila z toho zmateného, řvoucího

snu („Bůh je naladěn tak, že vytváří naše životy méně

kruté než naše sny,“ tenhle citát jsem bůhvíkde onehdy

viděl) – všechno to cítím a promítám si svá další, hrozná

probuzení v kocovině u Bromberga a vůbec všechna

probuzení v kocovině ve svém životě, cítím teď: „Hochu,

tohle je jistý, neodvratný začátek konce, už moc daleko

nedojdeš, kolik další zmatenosti ještě unese tvé vlastní

tělo a jak dlouho vydrží pohromadě, když tvé duševno na

něj neustále doráží – hochu, zemřeš, když ptáci smutní –

to je znamení –.“ Ale spíš než myšlenky je ve mně řev,

zapomínám na vize o své práci, kašlu na své pohodlí (zas

takzvané staré dobré pohodlí), mozek si teď neustále

rozdírám – zahrávám si s myšlenkou dělat na dráze – ó,

bože, jakou nepřátelskou a bláhovou iluzi a naprostou

zmatenost a šílenství si ve svém smutku vytváříme tam,

kde by měla zůstat věrná láska – jako to já teď dělám s

Mardou, která se nade mnou sklání, unavená, vážná,

zasmušilá, dokáže prohlédnout skrz kůži (jak se potýká s

neoholenými škaredinami na mé bradě) do mé hrůzy, a

proto cítí všechnu bolest a bezútěšnost, která ze mě ve

vibracích vychází, jak jsem to otestoval tím „Jsi

upřímná?“ a ona v tom správně poznala mé zoufalé volání

jakoby ze dna hluboké studny – „Miláčku, pojďme

domů.“

„Musíme počkat na Bromberga, pojedeme společně

vlakem – nejspíš –.“ A tak vstanu z postele, jdu do

koupelny (kde jsem byl už předtím, zatímco byli na pláži,

a nechal se unášet sexuálními vzpomínkami do mnohem

divočejších a dávnějších víkendů u Bromberga, chudáček

Annie, nenalíčená a s kudrlinkami ve vlasech, a Leroy,

chudáček Leroy v pokoji dumá, co že tam jeho žena dělá,

a Leroy později zoufale odjíždí do noci s vědomím, že

jsme v koupelně něco kutili, a tak si teď připomínám tu

99

bolest, co jsem tehdy ráno způsobil Leroyovi, jen abych

trošinku nasytil toho červa a hada, který se nazývá sex) –

jdu do koupelny, opláchnu se a scházím dolů, snažím se

být veselý.

Přesto se nedokážu podívat Mardou zpříma do očí – v

srdci mám: „Ach, proč jsi to udělala?“ – a vyciťuju ve

svém zoufalství proroctví toho, co má přijít.

A jako by to nestačilo, byl to navíc den, kdy večer se

pořádal velký mejdan, kterého se zúčastnili Jonesovi,

večer, kdy jsem vyskočil z taxíku od Mardou a zanechal ji

napospas líticím války – válečník Yuri válčí proti vazalovi

Leovi, každý sám za sebe. – Začalo to tak, že Bromberg

telefonoval a dával dohromady dárky k narozeninám a

chystal se na autobus, abychom stihli stařičkou lokálku

151, která jede do města v 16.47. Je na nás smutný

pohled, jak nás Sand veze na autobusovou zastávku, kde

si v baru přes ulici dáme jedno bleskové pivo, zatímco

Mardou, která se teď už stydí nejen za sebe, ale i za mě,

zůstane na zadním sedadle v autě (taky je ale vyčerpaná),

a přestože je bílý den, pokouší se spát – fakt se snaží, aby

našla cestu ven z pasti, ze které jí mohu pomoct jen já,

pokud bych dostal ještě jednu šanci – v baru, to říkám jen

tak na okraj, sleduju s okouzlením Bromberga, jak

okamžitě hřímavě pokračuje v těch svých strhujících

komentářích o umění a literatuře a dokonce, no fakt,

rozjíždí buzerantské fóry, drsné, jako když farmáři ze

Santa Clay Valley chlastají u barového pultu, Bromberg si

ani neuvědomuje ten důraz, který klade na všední, ale

nepodstatné detaily a Sand je z toho nadšený, sám je

vlastně taky podivín. – Jdu ven, abych řekl Mardou, že

jsme se rozhodli jet pozdějším vlakem, abychom se mohli

vrátit pro zapomenutý balíček, je to pro ni jen další blbina

v tom kolotoči marnosti, přijímá zprávu s povzneseně

semknutými rty – ach, má lásko a ztracený drahoušku (to

slovo už neplatí) – kdybych tenkrát věděl, co vím teď,

100

nevracel bych se do baru, abych si dál povídal, ani bych

se na tebe nedíval ublíženě atd. a nenechal bych tě, abys

tam ležela v tom pustém moři času opomíjená, bez

útěchy, bez odpuštění za hřích moře či času, vlezl bych

dovnitř a sedl bych si vedle tebe, vzal bych tě za ruku a

slíbil ti svůj život a ochranu – „Protože tě miluju a my

nemáme důvod“ – ale tehdy jsem měl daleko do toho,

abych si naplno uvědomil, jakým úspěchem je tato láska,

naopak jsem se ještě topil v myšlenkách, že se

vymotávám ze svých pochyb o ní – ale konečně přijel

vlak, 153 v 17.31, a po všech těch průtazích nastupujeme

dovnitř a vyrážíme k městu – přes Jižní San Francisco a

kolem mého domu, sedíme naproti sobě, když projíždíme

kolem velkých seřadišť v Bayshore, ukazuju vesele

(snažím se být veselý) na nákladní vagón, jak sebou

škubne, když přiráží k násypníku a zdaleka slyšíš skřípění

plechů, júúú – ale většinou jen mrtvě sedíme, stísněně na

sebe hledíme, až to nevydržím: „Mám pocit, že mi roste

opilecký nos“ – říkám, co mě napadne, jen abych zmírnil

napětí, i když ve skutečnosti by se mi ze všeho chtělo

brečet – ale jinak celou cestu opravdově všichni tři

smutníme a jedeme vlakem společně k veselí, hrůze, k té

konečné vodíkové bombě.

– Austinovi dáme nakonec adieu na nějakém rušném

rohu Market Street, pak se s Mardou prodíráme velkým

smutným zachmuřeným davem, jedinou zmatenou masou,

jako bychom se náhle skutečně propadli do světa, který je

projevem duševního stavu, co spolu zažíváme po dva

měsíce, nedržíme se ani za ruce, ale já nervózně razím

cestu davem (chci z něj vypadnout co nejrychleji,

nenávidím to), ale hlavně že jsem moc „ublížený“ na to,

abych ji držel za ruku, a připomínám si (teď bolestněji),

že většinou trvala na tom, abych ji nedržel na ulici za

ruku, aby si lidi nemysleli, že je šlapka – až skončíme v

tom bezmračném ztraceném smutném odpoledni na Price

Street (ó, ta osudná Price Street) směrem k Heavenly

101

Lane mezi dětmi a mladými hezkými mexickými

zajdami, nad každou z nich si pro sebe s pohrdáním

říkám: „Páni, skoro všechny jsou lepší než Mardou, stačí

jen sbalit jednu z nich, ale ach, ach jo“ – nikdo z nás moc

nemluví a ona má takový zármutek ve svých očích, v těch

očích, kde jsem původně našel indiánskou hřejivost a

okamžitě jsem té šťastné noci ve světle svíčky musel

poznamenat: „Zlatíčko, ve tvých očích vidím nejen

celoživotní zalíbení, které pramení z té Indiánky v tobě,

ale taky protože jako napůl černoška jsi nějak první,

zásadní žena a proto jsi nej –, nejpůvodnější, nejcitovější

a nejmateřštější“ – teď tam má zármutek, ale jakýsi

ztracený americký dovětek a s ním i nálada – „Eden je v

Africe,“ poznamenal jsem jednou – ale teď jsem ublížený

a nenávistně to obracím, takže cestou po Price Street,

pokaždé když spatřím mexickou holku nebo černošku,

říkám si pro sebe: „Děvky,“ všechny jsou stejné, jde jim

jen o to, aby tě podvedly a okradly – vybavují se mi

všechny mé dřívější pletky s nimi – Mardou cítí moje

nepřátelské vlny a mlčí.

A kdopak jiný než Yuri je v naší posteli v Heavenly

Lane – v dobrém rozmaru – „Ahoj, makal jsem celý den a

padla na mě taková únava, že jsem se musel vrátit a ještě

si trochu odpočinout.“ – Rozhodl jsem se, že mu všechno

řeknu, snažím se v ústech vytvořit slova, Yuri vidí to

napětí v mých očích, Mardou to napětí cítí, někdo klepe

na dveře a máme tu Johna Golze (stále romanticky

roztoužený po Mardou, naivka), taky cítí to napětí: „Jdu

si půjčit něco na čtení“ – tváří se zamračeně, to asi nejspíš

kvůli tomu, jak jsem ho podebral s tou možností selekce –

takže hned vypadne s knihou a Yuri vstává z postele

(zatímco Mardou schovaná za plentou se převléká z

večerních šatů do džínsů na doma) – „Leo, přihraj mi

kalhoty.“ – „Zvedni se a vem si je sám, jsou tadyhle na

židli, ona tě neuvidí“ – legrační poznámka, připadám si

102

legračně a podívám se na Mardou, ta je ale zticha a

přemítá o svém.

Jakmile odejde do koupelny, řeknu Yurimu: „Děsně

jsem žárlil, jaks byl s Mardou včera v noci na zadním

sedadle, fakt že jo.“ – „To já nezavinil, ona s tím začala.“

„Hele, ty ses – chci říct, nech ji, dej si zpátečku – všechny

holky na tebe letí, úplně odpadají“ – při těchto slovech se

zrovna Mardou vrací, ostře pohlédne, slova neslyší, ale

vidí je ve vzduchu, a Yuri hned chytí ještě otevřené dveře

a řekne: „Jo, tak fajn, frčím k Adamovi, pak se tam stav.“

„Cos to říkal Yurimu?“ – Zopakuju jí slovo od slova –

„Bože, to napětí tady nešlo vydržet“ – zkormouceně si

srovnávám v hlavě, že místo abych byl mojžíšovsky tvrdý

ve své žárlivé situaci, vykecával jsem se s Yurim

nervózně, jako vždycky „poeticky“, slovy jsem mu

vyjádřil své napětí, ale ne hloubku svých pocitů –

nesměle rekapituluju svou nesmělost – posmutním a

potřebuju uvidět starouše Carmodyho –

„Brouku, skočím – myslíš, že dostali na Columbus

Street kuřata? – nějaká jsem tam viděla – a upečeme si je,

co říkáš, to bude parádní večeře.“ – „A,“ říkám si v

duchu, „co mně pomůže kuře pěkně doma na večeři, když

ty miluješ Yuriho tak, že musí odejít ve chvíli, kdy vejdeš

dovnitř, protože je tady tlak mé žárlivosti a možnost, že

mi budeš nevěrná, jak to prorokoval sen?“ „Chci“

(nahlas) „zajít za Carmodym, je mi smutno – ty zůstaň tu,

upeč si kuře, pojez – sama – vrátím se pro tebe později a

někam půjdeme.“ – „Ale takhle to dopadne vždycky, stále

někam odcházíme, nikdy spolu nezůstaneme sami.“ – „Ja

vím, ale dneska večer je mi teskno, musím zajít za

Carmodym, a proč, na to se mě teď neptej, mám

neskonale smutnou touhu a důvod ho vidět – víš, že jsem

ho nedávno kreslil“ (prvně jsem nakreslil tužkou skici

ležících lidských postav a Carmody s Frankem z nich byli

nadšení, pyšnil jsem se nad tím) „a koneckonců, když

jsem kreslil Frankovy rysy, všiml jsem si velkého smutku,

103

co má ve vráskách pod očima, takže vím, že –“ (v duchu:

vím, že pochopí, jak je mi teď teskno, vždyť to takhle

sám protrpěl na čtyřech kontinentech). – Zadumaná

Mardou neví, čeho se má zachytit, ale vtom jí řeknu tu

část své bleskové rozmluvy s Yurim, na kterou jsem prve

zapomněl (a tady taky): „Řekl mi – ,Nechci píchat tu tvou

Mardou, vždyť ani není můj typ –.’„ „Ale, že prý nejsem

jeho typ! To se teda podívejme!“ (její veselé zoubky jsou

teď portálem, kudy dují zlostné větry, a v očích jí jiskří) a

slyším to feťácké stahování koncových nosovek, jak to

dělá hodně feťáků, co znám, a pramení to z nějaké těžké

vnitřní ospalosti, kterou jsem u Mardou přičítal její

okouzlující, vytříbené modernosti (jak jsem se jí jednou

zeptal): „Odkud? Kde ses naučila všecko, co víš, a kdes

získala tak kouzelný způsob mluvy?“, ale teď mě ty

koncovky šíleně rozčilují, protože se objevují v průhledné

rozmluvě o Yurim, při které dává Mardou jasně najevo, že

vlastně není vůbec proti tomu, aby se s ním na mejdanu či

někde jinde znovu sešla, „jestli bude machrovat s těmi

řečmi, kdo není jeho typ,“ vytmaví mu to. – „Ach je,“

říkám, „takže teď CHCEŠ jít na mejdan k Adamovi, abys

to Yurimu oplatila a sjela ho – jsi tak průhledná.“

„Ježíši,“ jak míjíme lavičky v parku u kostela, ve

smutném parku letošního léta, „teď mi to teda dáváš,

průhledná.“

„Jo, je to tak, ty si snad myslíš, že do toho nevidím,

napřed jsi nechtěla jít k Adamovi vůbec, a teď, když ses

dozvěděla – teda fakt, jestli to není průhledné, tak nevím

jaké.“ – „Ty mi to dáváš, jéžiši“ (šňupavě se směje) a oba

dva se vlastně hystericky rozřehtáme, jako by se nic

nestalo, a fakt jsme jako šťastní, bezstarostní lidé z

filmového týdeníku, kteří spěchají ulicí za svou prací a za

svými záležitostmi, jsme ve stejně smutném deštivém

týdeníkovém mystériu, ale s velikou vyjící vřavou v sobě

(jak pak musí být uvnitř cukrlátkovým panenkám ze

104

stříbrného plátna) a má to aliteraci jako kladivem klep

kokos křáp a kop, lituju, že jsem se kdy narodil…

Na úplné završení, jako by to pořád ještě nestačilo, se

otevře celý svět, když Adam otevře dveře, důstojně se

uklání, ale v očích mu hraje nějaké tajemství a jako

bychom nebyli vítáni, tak se naježím a – „Co se děje?“

Pak vytuším přítomnost dalších lidí, nejen Franka, Adama

a Yuriho. – „Máme hosty.“ – „Ne,“ řeknu, „významný?“

„Myslím, že jo.“ „Koho?“ „MacJonese a Phyllis.“ –

„Cože?“ – nadešel velký okamžik, kdy buďto odejdu,

anebo se setkám tváří v tvář se svým úhlavním literárním

sokem Balliolem MacJonesem, s člověkem, který mi byl

zprvu tak blízký, že jsme se k sobě nakláněli ve

vzrušených debatách a překlápěli jsme si pivo do klína,

debatovali jsme a vyměňovali jsme si knihy, půjčovali si

je a četli a byli jsme tak zahrabaní do literatury, že to

ubohé neviňátko se skutečně nějak dostalo pod můj vliv,

teda, vlastně se Mac jen přiučil řeči a stylu a hlavně

historii odvazové či beatnické generace či

podzemníkovské generace, a já mu řekl: „Macu, napiš

velkou knihu o všem, co se seběhlo, poté co Leroy přišel

v roce 1949 do New Yorku, nevynechej ani slovo a fič,

jeď!“*) a on ji napsal, četl jsem to, kritickým okem,

Adam i já jsme měli při návštěvách u něho kritické

připomínky k rukopisu, ale když to vycházelo, zaručili

mu 20 000 dolarů, neslýchanou sumu pro nás, pro

všechny ty beatnické flákače z Beach, Market Street a z

newyorského Times Square, i když my dva s Adamem

jsme vážně dodávali, cituju: „Jones nepatří mezi nás –

patří jinam – do světa trhlé střední vrstvy“ (adamismus).

A tak jeho velký úspěch přišel ve chvíli, kdy jsem na tom

byl nejbídněji a vydavatelé na mě úplně kašlali, a co

horšího, měl jsem děsivou paranoiu z drogového návyku,

tak mě ten úspěch popudil, ale zase jsem z toho nešílel, i

když ve mně zůstalo nepřátelství, změnil jsem názor,

když tatík čas zamával kosou v mém okolí, a po různých

105

malérech a cestách po světě, na lodích jsem mu psal

omluvné dopisy, které jsem vzápětí roztrhal, mezitím on

psal taky a pak zasáhl o rok později Adam, trochu jako

světec či prostředník, zpravil každého z nás o zlepšených

sympatiích na druhé straně – velký okamžik, kdy se budu

muset podívat brachovi Macovi do očí a potřepu si s ním

rukou a řeknu, že je to za námi, ať se rozpustí všechna

hořkost – což stejně neudělá na Mardou dojem, vždyť je

tak nezávislá a nedosažitelná tím novým způsobem, co mi

ještě zlomí srdce. No, ale když je tam MacJones, hned

řeknu nahlas: „Fajn, paráda, čekal jsem, že se s ním

uvidím,“ a vpálím do obýváku a přes něčí hlavu, kdo

zrovna vstával (byl to Yuri), si potřepu s Balliolem pevně

rukou, na chvíli si zamyšleně sednu, ani si nestačím

všimnout, kam se chuděrce Mardou podařilo usadit (tady

jako u Bromberga a jako kdekoli, ubohý tmavý andílek) –

nakonec odcházím do ložnice, když už nemůžu vydržet tu

zdvořilou konverzaci, co tam švitoří nejen Yuri, ale i

Jones (a taky jeho žena Phyllis, která mě špížovala, jestli

jsem pořád ještě naježený), pádil jsem do ložnice a ve tmě

jsem si lehl a při první příležitosti jsem se snažil přimět

Mardou, aby si lehla ke mně, ale ona nechtěla: „Leo,

nechci ležet tady ve tmě.“ – Pak se objeví Yuri, uváže si

jednu z Adamových vázanek a řekne: „Jdu ven nabalit

nějakou holku,“ a máme pak takovou šuškavou pohodu

stranou od ostatních v pokojíku – vše odpuštěno. – Ale

Jones se nezvedá z gauče, z toho cítím, že se mnou

nechce mluvit a asi si tajně přeje, abych odešel. Když

Mardou zase přicupitá k posteli, na které se ukrývám ve

své hanbě a žalu, zeptám se: „O čem si tam povídáte, o

bopu? Jemu neříkej nic o muzice.“ – (Ať si na to přijde

sám! říkám si v duchu nasupeně) – Já jsem bopový

spisovatel! – Ale pak mě pošlou pro piva, a když se s nimi

vracím, jsou všichni v kuchyni, Mac vpředu, usmívá se a

povídá: „Leo! ukaž mi ty kresby, že prý jsi nějaké udělal,

chtěl bych je vidět.“ – Takže jsme zas kámoši, nahýbáme

106

se nad kresbami a Yuri musí ukázat taky svoje (i on

kreslí) a na Mardou ve druhém pokoji opět zapomínám –

ale tady jde o historický okamžik, a když si pak ještě

prohlížíme s Carmodym jeho fotky z Jižní Ameriky,

smutné vesnice hluboko v pralese a města v Andách a

putující mraky, všimnu si Macova pěkného drahého

obleku, náramkových hodinek, jsem na něho pyšný,

navrch má atraktivní knírek a vypadá mužně – což všem

vyzvoním – pivo nás už teď všechny pěkně rozehřívá, pak

jeho žena Phyllis nachystá večeři a družnost teče

proudem –

Na Jonese vlastně natrefím v pokojíku s červenou

žárovkou, jak si povídá o samotě s Mardou, jako by s ní

dělal interview, vidím, jak se kření a říká si: „Starej

Percepied má zas rozkošnou panenku“, a já v duchu

utrápeně: „Jo, na jak dlouho“ – a poslouchá Mardou,

která se baví, když jsem ji dopředu varoval, všemu

rozumí, vážně mluví o bopu, třeba: „Bop se mi nelíbí,

fakt ne, je to pro mě jako fetování, v bopu jede příliš moc

feťáků a já to v tom slyším.“ – „Opravdu,“ Mac si upraví

brýle, „to je zajímavé.“ – A já k nim přistoupím a řeknu:

„Ale tobě se nikdy nelíbilo to, z čeho pocházíš“

(pohlédnu na Mardou). – „Co tím myslíš?“ – „Jsi dítě

Bopu“ nebo jste bopové děti, nějaké takové tvrzení a s

Macem jsme v tom zajedno – takže později, když celá ta

naše parta vyrazí ven, aby pokračovala v nočním juchání,

má na sobě Mardou Adamovo dlouhé černé sako (místo

svého dlouhého) a taky šílený dlouhý šátek, vypadá jako

polské děvčátko z podzemí či chlapec v kanálu pod

městem, roztomilá a moderní, na ulici přebíhá od jedné

skupiny ke druhé, ve které jsem já, a jak se blíží,

napřahuju ruku (na hlavě mám jako hipster z legrace

naražený Carmodyho plstěný klobouk a pořád ještě nosím

červenou košili, kterou už víkendy naprosto zdecimovaly)

a její drobné tílko se zhoupne od noh vzhůru proti mně a

jdeme dál a já ji nesu a slyším vzadu Mácův smích a

107

uznalé „No ne“ a „To je vono“ a pyšně si pomyslím: „Teď

vidí, že mám skutečně skvělý kuřátko – že nejsem

odepsanej, ale jedu dál – starej neumdlévající Percepied –

ani o den jsem nezestárl, pořád jsem v tom, pořád s

mladými, s novou generací –.“ Nicméně pestrobarevný

hlouček pokračuje kterousi ulicí, Adam má na sobě frak

se vším všudy, který si půjčil večer předtím od Sama, aby

se mohl zúčastnit nějaké vernisáže, na kterou dostal v

práci volňásky – v husím hejnu opět k Dantemu a do

Masky – ta Maska, pořád ta stará poetická Maska –

Danteho bar, kde ve řvoucích vlnách společenského

vzrušení a štěbetání jsem mnohokrát vzhlédl, abych

zachytil Mardouin pohled a hrál s ní tu hru očí, ale ona

vypadala odmítavě, nepřítomně, zahloubané – už ke mně

necítí žádnou náklonnost – je jí špatně z celého toho

našeho hovoru, když se znovu objeví Bromberg a

pokračují zanícené přednášky, má plné zuby toho

zvláštního nakažlivého skupinového nadšení, které se od

vás očekává, když jako Mardou jste s hvězdou té skupiny

nebo, chci říct, třeba i s jedním z toho souhvězdí, jak

hlučné a únavné to pro ni určitě bylo, když musela

pozorně poslouchat všechno, co jsme říkali, a rozplývat

se nad čerstvými vtípky a poznámkami ze rtů pořád toho

jednoho a samého vtělení, nejnovějšího projevu téhož

starého monotónního mystéria osobnosti ve veliké KaJa*)

– skutečně vypadala znechuceně a hleděla do prázdna.

A tak ani později na Mardou neudělalo žádný dojem,

když jsem v opilosti přesvědčil Paddyho Cordavana, aby

si přesedl k našemu stolu, a on nás všechny pozval k

sobě, abychom pili dál (ten Paddy Cordavan, který je

obyčejně kvůli své ženě společensky nedosažitelný,

protože ona s ním chce pokaždé jít domů sama, ten Paddy

Cordavan, o kterém Buddy Pond prohlásil: „Je tak

krásný, že se na to nedá dívat,“ vysoký blonďák s velkou

pusou, zasmušilý kovboj z Montany, pomalu mluví, má

pomalou chůzi i pohyby), vždyť se stejně chtěla trhnout

108

od Paddyho a od všech podzemníků od Danteho, které

jsem teď čerstvě otravoval pokřikováním na Juliena:

„Pocem, všichni déme k Paddymu na pařák a Julien de

taky,“ pročež Julien vyskočil a vtlačil se k Rossu

Wallensteinovi a k ostatním do jejich boxu, myslel si:

„Bože, ten hroznej Percepied na mě řve a zas se mě snaží

zavlíct na nějaký jeho debilní podnik, někdo by mu to už

měl zatrhnout.“ A Mardou docela určitě nenadchlo, když

jsem šel na Yuriho naléhání k telefonu, abych promluvil

se Samem (volal z práce), a souhlasil jsem, že se s ním

sejdu později v baru naproti jeho kanceláři – „Deme

všichni, deme všichni!“ teď vyřvávám, že dokonce i

Adam s Frankem zívají a Jones už dávno odešel – metám

po schodech v Paddyho domě nahoru a dolů kvůli dalším

telefonům se Samem a v jednu chvíli vrazím do Paddyho

kuchyně, abych vyzvedl Mardou a šli jsme za Samem, a

Ross Wallenstein, který dorazil, zatímco jsem byl v baru

telefonovat, se podívá a řekne: „Kdo sem pustil toho

chlápka, hej, o koho jde? jak ses sem dostal! Hej, Paddy!“

a myslí to vážně, že bude dál tak nevraživě vyjíždět v tom

počátečním stylu „si buzik, néé“, ignoruju to, řeknu:

„Bráško, jestli nezavřeš pusinku, trochu ti ji ošperkuju,“

takhle ho nějak shodím, už si nepamatuju, vždyť jsem

dost silný, abych ho roztočil jako vojáčka, to, jak se

chová, k tomu ten toporný krk, a odcházím – táhnu

Mardou dolů k taxíku, abychom vyrazili za Samem a do

vířící noci tohoto divokého světa, slyším její hlásek, který

jakoby v dálce protestuje: „Ale Leo, drahoušku, já chci jet

domu a vyspat se.“ – „Ale kruci!“ a řeknu taxikáři

Samovu adresu, ona řekne NE, naléhá, dává mu adresu na

Heavenly Lane: „Zavez mě napřed tam a pak jeď za

Samem,“ ale já se zaboha nedokážu zbavit jistoty, že jestli

ji napřed zavezu na Heavenly Lane, nemůže taxík nikdy

dojet k baru, kde čeká Sam, před zavíračkou, a tak

argumentuju, štěkáme na taxikáře střídavě adresy, ten

čeká jako ve filmu, ale najednou vidím rudě, ten stejný

109

rudý zážeh (abyste si udělali lepší představu), vyletím z

taxíku a upaluju pryč a je tam druhý taxík, skočím do něj,

řeknu Samovu adresu a už je ode mě za horami –

opouštím Mardou v noci, unavenou a zbitou v taxíku, a

zaplatím svůj taxík dolarem, který Mardou svěřila

Adamovi, aby jí koupil sendvič, ale ten na to ve zmatku

zapomněl a dal ho mně pro ni – chudáček Mardou, vrací

se domů opět sama a opilý maniak je pryč.

Páni, pomyslím si, tohle je konec – nakonec jsem ten

krok učinil, a panečku, oplatil jsem jí to, co mi udělala –

muselo to přijít a je to tu – lup ho.

Není to fajn, vědět, že se blíží zima –

a život bude kapánek

klidnější – a ty budeš doma

psát a dobře jíst a budeme

trávit příjemné noci zatočeni

jeden ve druhém – a teď jsi doma

odpočinutý a jíš dobře, protože

by ses neměl moc rozesmutňovat – a mně je

líp, když vím, že se cítíš dobře.

a

Napiš mi Cokoli.

Prosím, opatruj se

Tvá přítlekyně

a má lásko

a ach

A miluji tě

MARDOU

Prosím

Ale nejhlouběji v sobě jsem vždycky měl neblahou

předtuchu a proroctví, že až přijdu na Heavenly Lane,

zahnu ostře z chodníku, podívám se nahoru, a když se u

Mardou bude svítit, tak se tam bude svítit – „Ale jednou,

110

drahý Leo, se tam svítit pro tebe nebude“ – a to je

proroctví, které se neohlíží na žádné tvé Yurie a ani

neslábne s hadem času. – „Jednoho dne tam nebude, až

budeš chtít, aby tam byla, nebude se tam svítit, ty se

budeš dívat nahoru a v Heavenly Lane bude tma a

Mardou bude pryč a přijde to, až to budeš nejmíň

očekávat a chtít.“ – Tohle jsem vždycky věděl – proletělo

mi to hlavou tu noc, co jsem vylítl z taxíku, sešel se se

Samem v baru, měl tam dva novináře, kupovali jsme

drinky, prachy se mi vysypaly na zem, spěchal jsem,

abych se namazal (skoncoval jsem se svou holčičkou!),

vrazil jsem k Adamovi a Frankovi, zase jsem je vzbudil,

zápasili jsme na zemi, Sam mi roztrhl tričko, smetl jsem

lampu, vypil sám litrovku bourbonu jako za starých

báječných časů pospolitosti, takhle pokračoval ten noční

rachot a všechno k ničemu… probudím se ráno s

definitivní kocovinou, která mi oznámí: „Příliš pozdě“ – a

vstanu, vrávorám ke dveřím přes tu spoušť, otevřu a

odcházím domů, Adam, když slyší moje skuhrání, mi

řekne: „Leo, běž domů a dej si řádný oddych,“ cítil, jak

jsem na tom mizerně, i když nevěděl o Mardou a o mně –

a doma jsem šoupal nohama, nemohl jsem tam vydržet,

musel jsem vypadnout ven, jako by někdo měl brzy umřít,

jako by ve vzduchu voněly kytky smrti, a šel jsem se

vyplakat na nákladové nádraží v Jižním San Francisku.

Plakal jsem na nádraží, seděl jsem na plátu starého

železa, nade mnou měsíc v novoluní a o kousek dál tratě

staré South Pacific, plakal jsem, protože jsem se nejen

vykašlal na Mardou a teď jsem si nebyl jistý, jestli jsem

se na ni chtěl vykašlat, avšak kostky byly vrženy, ale taky

že jsem cítil, jak nocí prostupují její mocné vzlyky a v

závěrečné hrůze máme oba dva oči vytřestěné,

uvědomujeme si, že se rozcházíme – ale jak vzhlédnu a

čekám představy, spatřím náhle tvář své matky, avšak ne

ve tváři měsíce, ale někde na obloze – jde vlastně o

vzpomínku z toho samého dne, kdy jsem nemohl sedět na

111

židli ani nic podnikat a mrákotně jsem si po večeři zdříml

– zrovna když jsem se probudil k nějakému televiznímu

programu s Arthurem Godfreyem, spatřil jsem nad sebou

nakloněnou tvář své matky, její neproniknutelné oči,

nehybné rty, kulaté líce a brýle, které svým leskem téměř

zakrývaly její výraz, a já ho zprvu pokládal za vizi hrůzy,

abych se roztřásl, ale neroztřáslo mě to – přemítal jsem o

tom cestou a teď najednou na nádraží brečím nad svou

ztracenou Mardou a docela hloupě, protože jsem to byl já,

kdo se rozhodl ji odmrštit, byla to vize lásky mojí matky

vůči mně – ta tvář bez výrazu (a výraz neměla, protože

byla tak hluboce upřímná) se ke mně skláněla ve vizích

mého spánku, ale s trochu pootevřenými rty, jako by

trpěla a chtěla říct: ,,Pauvre Ti Leo, pauvre Ti Leo, tu

souffri, les hommes souffri tant, y’ainque toi dans le

monde j’va’t prendre soin, j’aim’ra beaucoup ťprendre

soin tous tes jours mon ange.“ – „Chudáčku Leo, ubohý

Leo, ty trpíš, muži tak trpí, jsi sám samotinký na světě,

budu se o tebe starat, ráda se o tebe postarám po všechny

tvé dny, můj anděli.“ – Moje matka, ta je anděl – slzy se

mi tlačí do očí, něco prasklo, jsem na dně – seděl jsem tak

asi hodinu, přede mnou Butler Road a gigantický,

dlouhatánský růžový neon BETHLEHEM WEST COAST

STEEL a hvězdy na nebi, kolem fičí Zipper a vůně

uhelného kouře z lokomotiv, jak tam sedím a nechám je

míjet, a ještě dál po trati v té noční temnotě kolem letiště

v Jižním San Francisku spatříš zkurvené červené světlo,

signální světlo letící k Marsu, jak plave v tmavých

velkých rudých majácích, které vystřelují nahoru a dolů a

vysílají ohnivé záblesky do neskonale čisté líbezné

starokalifornské oblohy ztracené neposkvrněnosti v

pozdní smutné noci letního času podzimu, jara, babího

léta, zimy, vysoko jako stromy – jediný člověk ze South

City, který odešel z útulného předměstského domova, aby

se schoval mezi nákladní vagóny a přemýšlel – zlomený.

– Něco se ve mně uvolnilo a spadlo – a pomyslel jsem si:

112

ó, ty živote mé duše a dobrotivý Bože či to, co mě sem

přivedlo, abych trpěl a sténal a ještě se proviňoval, a kdo

mi dává tělo a krev, věci tak bolestné, to –ženy myslí

všecko dobře – to jsem věděl – ženy milují, ohýbají se

před tebou – zradit lásku ženy je stejně snadné jako si

plivnout na nohy, na vlastní hliněné nohy –

Ten náhlý krátký pláč na nákladovém nádraží a proč,

to jsem opravdu nechápal a ani nemohl – říkal jsem si v

duchu hluboko v sobě: „Vidíš tvář ženy, která je tvojí

matkou a tolik tě miluje a po léta tě chrání, tebe, takového

vandráka, opilce – nikdy si ani trochu nepostěžovala –

protože ví, že ve svém nynějším rozpoložení nemůžeš jít

do světa a starat se o sebe, dokonce ani nemůžeš najít a

udržet si lásku jiné ženy, která by tě ochraňovala – a to

vše, protože jsi hloupoučký Ti Leo – ztracený v hluboké

tmavé jámě noci pod hvězdami světa, zesláblý, každý na

tebe kašle, a teď jsi odhodil lásku téhle dívenky, protože

jsi potřeboval další sklenku pro hulvátského zloducha z

odvrácené strany svého šílenství.“

A jako pokaždé.

Skončilo to velkým zármutkem na Price Street, když

jsem se s Mardou setkal v neděli večer podle svého

rozvrhu (v tom týdnu jsem napsal rozvrh, když jsem

přemítal na dvorku v marihuanovém blouznění: „To je

nejchytřejší program, co jsem kdy vymyslel, takhle se

můžu plně věnovat milostnému životu,“ vědomý si toho,

jak je na tom Mardou s Reichem, a současně napíšu ty tři

romány a budu proslulý – atd.) (rozvrh jsem rozepsal a

poslal Mardou, co na to řekne, stálo v něm: „Jít k Mardou

v 9 večer, spánek, návrat následujícího dne v poledne a

odpoledne psát a povečeřet, po večeři odpočinek a pak

opět k Mardou v 9 večer“ s prázdnými místy, kdybychom

přes víkend „chtěli snad jít ven“) (to jsem vymazal) – tak

s tímto rozvrhem v hlavě a po víkendu stráveném doma

jsem vkročil do toho hrozného – vypálil jsem zkrátka k

Mardou v neděli večer v 21 hodin podle rozvrhu, v jejím

113

okně se nesvítilo („Zrovinka jak jsem věděl, že to jednou

přijde“) – ale na dveřích je vzkaz, a pro mě, čtu ho, když

jsem se napřed rychle vymočil na záchodě na chodbě –

„Drahý Leo, vrátím se ve 22.30,“ a dveře jsou (jako vždy)

nezamčené, jdu dovnitř počkat a čtu si Reicha – opět s

sebou nosím svého velkého, zdravého Reicha, prozíravou

knihu, a aspoň budu připravený „pěkně jí to tam projet“,

jestli to má skončit ještě tuhle noc, a sedím tam, těkám

očima a kuju plány – 23.30 a stále ještě nepřišla –

začínám mít obavu – schází mi – („Leo,“ řekla mi

později, „já si fakt myslela, že je mezi námi konec, že už

se vůbec nevrátíš“) – a přece tam pro mě nechala ten

féerický vzkaz, vždycky a ještě i teď doufá a nechce mě

ranit a nechat čekat ve tmě – ale protože se ve 23.30

nevrací, vystřelím ven k Adamovi, nechám jí tam vzkaz,

aby zavolala, a k tomu dodatek, který po chvíli vymažu –

prostě chumáč drobných detailů, které pílí k velkému

zármutku na Price Street, a dojde k němu po tom, co

spolu strávíme „úspěšnou“ milostnou noc, kdy jí řeknu:

„Mardou, stala ses mi mnohem dražší po tom všem, co se

přihodilo,“ a proto, jak se shodneme, ji dokážu lépe

uspokojit, takže to konečně dostane – vlastně dvakrát, a

poprvé – strávíme sladce celé odpoledne jakoby znovu

sjednoceni, ale občas se na mě chudinka Mardou podívá a

řekne: „Ale fakt bychom s tím měli praštit, nikdy jsme

nepodnikli nic společného, chystali jsme se do Mexika,

potom ses chystal najít si práci a měli jsme žít spolu a

vzpomeň si na nápad s podkrovím, samý přelud, který

nemohl vyjít, protože jsi ho nevytlačil ze své hlavy ven

do světa, nepotýkal ses s tím a já, já teda taky ne – kolik

týdnů jsem už nebyla u své psychoterapeutky.“ (Tentýž

den jí napsala hezký dopis, ve kterém se omluvila a

prosila, jestli by za pár týdnů nemohla zase chodit a

poradit se o své ztracenosti, a já jí to odsouhlasil.) – To

vše se zneskutečnilo v okamžiku, kdy jsem dorazil na

Heavenly Lane na konci toho dne, kdy jsem ve chmurách

114

přebýval doma a plakal na nákladovém nádraží, a spatřil

jsem, že se u ní nesvítí (jak mi bylo dokonale přislíbeno),

ale ten vzkaz nás na chvilku ještě zachrání, shledám se s

ní tu noc o něco později, když mi nakonec přece jen

zavolá k Adamovi a řekne, abych přišel k Řitě, kam

donesu pivo a pak ještě přijde Mike Murphy a přinese

taky pivo – a je z toho další pošetilá noc uřvané opilecké

zábavy. – Ráno Mardou řekne: „Pamatuješ si něco z toho,

co jsi říkal v noci Mikeovi a Řitě?“ – a já: „To víš že ne.“

– Celý den si půjčujeme z blankytného nebe, je sladký –

milujeme se a snažíme se slibovat si maličkosti – že

nikam nebudeme chodit, ale večer řekne: „Pojďme do

kina“ (za její skromňoučké peníze ze šeku). – „Jéžiš,

utratíme všecky tvé prachy.“ – „No a co, kašlu na to,

utratím je a žádný fraky,“ s velkým důrazem – tak si

natáhne své černé sametové kalhoty a stříkne na sebe

nějaký parfém a já vstanu, přivoním jí ke krku a, bože,

jak sladce voníš – a toužím po ní víc než kdy předtím,

ztrácí se v mém objetí – z rukou mi vyklouzává jako

prach – něco neklape. – „Sekl jsem tě, jak jsem vypálil z

taxíku?“ – „Leo, to bylo něco šíleného, takového maniaka

jsem ještě neviděla.“ – „Promiň.“ – „Ja vím, že je ti to

líto, ale šílenější chování jsem ještě neviděla a pokračuje

to a je to pořád horší a třeba teď, ale kruci – pojďme

někam do kina.“ – Tak jdeme ven a ona má na sobě

krátký červený pršák, který jsem ještě neviděl, co mi ještě

zlomí srdce, a černé sametové kalhoty a střihá to vedle

mě, v těch krátkých černých vlasech vypadá tak zvláštně

jako – jako někdo v Paříži – já mám na sobě jen staré

nezničitelné brzdařské kalhoty a boty ze železnice a

pracovní košili bez spodního tílka a náhle je venku

studený říjen s poryvy deště, tak se jí klepu po boku, jak

spěcháme po Price Street – směrem k Market Street, k

biografům – připomínáme si odpoledne, kdy jsme se

vraceli od Bromberga – něco se nám oběma vzpříčilo v

krku, já nevím co, ona ano.

115

„Brouku, chci ti teďka něco říct, ale ještě než ti to

řeknu, chci, abys mi dopředu slíbil, že i přesto se mnou

půjdeš do kina.“ – „Jasně.“ – A samozřejmě jsem po

chvíli dodal: „O co jde?“ – Myslím si, že to souvisí s tím

„fakt už to tutově, definitivně skončeme, už to nechci

dělat, ne že bych tě neměla ráda, ale teď už nám je nebo

by mělo být zřejmý –“ takový nějaký argument, který

dokážu zlomit jako dřív, když řeknu: „Ale hele, podívej,

mám, počkej –“ protože muž vždycky přinutí malou ženu,

aby se ohnula, byla stvořena k ohýbání, ženy byly – a tak

sebejistě očekávám podobnou řeč, i když se cítím mizerně

tragicky ponuře a vzduch je ledový. – „Víš, tehdy v noci“

(chvíli stráví ujasňováním, jak po sobě šly předešlé

večery – a já jí pomáhám, aby si vzpomněla, a paži mám

kolem jejího pasu, rychlou chůzí se blížíme ke křehkým

vyšperkovaným světlům Price Street a Columbus Street,

k tomu starému koutu North Beach, tak magickému a teď

ještě magičtějšímu, když si jej v duchu vybavuju ze

dřívějších momentů svého života v San Francisku,

zkrátka, skoro se tetelím ve svém doupěti – shodneme se,

že v každém případě má na mysli sobotní noc, což byla ta

noc, kdy jsem plakal na nákladovém nádraží – ten náhlý,

jak říkám, krátký pláč, ta vize – vlastně se ji snažím

přerušit a říct jí to, snažím se si taky představit, co za

hrůzu mi chce říct o té sobotní noci, že bych to měl vědět

–).

„Víš, šla jsem k Dantemu a neměla jsem chuť tam

trčet, snažila jsem se vypadnout – a Yuri se snažil mi dělat

společnost – a někomu volal – a já byla u telefonu – řekla

jsem Yurimu, že ho volají“ (takhle nesouvisle) „a zatímco

byl v telefonním boxu, vypálila jsem domů, protože jsem

byla groggy – brouku, ve dvě ráno přišel a zaklepal na

dveře –“

„Proč?“ – „Aby se vyspal, byl opilý, vrazil dovnitř – a

– víš –.“ „Hm?“

116

„Víš, zlato, pomilovali jsme se,“ – to bezva slovo –

když ho vyslovila, nohy mě nesly dál a chodidla s jistotou

našlapovala, ale spodní část žaludku se zbortila do kalhot

či do slabin a tělo zažilo pocit hlubokého rozpuštění,

kleslo do něčeho měkkého někam, nikam – pojednou byla

ulice tak bezútěšná, kolemjdoucí lidé tak odporní, světla k

nepotřebě, jen aby svítila na tenhle… tenhle jedovatý svět

– šli jsme po dlažbě, když řekla „pomilovali jsme se“, a

musel jsem se soustředit, abych se dostal zpátky na

obrubník, a nepodíval jsem se na ni – vzhlédl jsem po

Columbus Street a napadlo mě rychle odejít, bleskově,

jako tehdy u Larryho – neodešel jsem – řekl jsem:

„Nechce se mi žít v tomhle odporném světě“ – ale tak

tiše, že mě stěží slyšela, možná vůbec ne, a jestli ano, tak

to nekomentovala, ale po chvíli dodala pár slov, něco na

způsob: „Ještě nějaký maličkosti, jako že – ale nebudu to

teď rozebírat – třeba,“ zajíkavě a pomalu – a přitom

svižně mažeme ulicí ke kinu – dávají Udatné býky (plakal

jsem nad matadorovým zármutkem, když mu nejlepší

přítel odjede s jeho dívkou do hor v jeho vlastním autě,

plakal jsem i nad býkem, o kterém jsem věděl, že zemře,

protože býkům velké smrti je souzeno zemřít v pasti,

které se říká býčí aréna) – chtěl jsem utéct od Mardou

pryč. („Hele, podívej,“ řekla mi, není to ani týden, když

jsem najednou začal mluvit o Adamovi a o Evě a vyjádřil

jsem se o ní jako o Evě – ženě, jejíž krása donutí muže,

aby udělali cokoli, „nejsem žádná Eva.“) – Ale teď na

tom nesejde – jdeme vedle sebe, pak se znenadání zastaví

na opršelém chodníku a podráždí mě tím, že chladně

řekne: „Potřebuju šátek,“ a otočí se a vejde do obchodu a

já se otočím a následuju ji naštvaně tři metry za ní,

uvědomím si, že fakt nevím, co se mi mlelo v hlavě od

Price Street a Columbus Street, vždyť už jsme teď na

Market Street – zatímco je v obchodě, jsem definitivně

rozpolcený, neměl bych teď odejít, jízdenku mám, stačí to

bleskově švihnout přes ulici a jet domů, až vyjde, uvidí,

117

že jsi odešel, pozná, že jsi porušil slib o kině, tak jako jsi

porušil fůru slibů, ale tentokrát bude vědět, že na to máš

velké samčí právo – ale to vše ještě nestačí – připadám si,

jako by mě Yuri probodl – Mardou mě opustila a

zahanbila – otočím se, že se naslepo podívám do

obchodu, zrovna přichází, na hlavě má nachový

fosforeskující šátek (protože právě začaly padat velké

dešťové kapky a ona nechce, aby jí déšť porušil vlasy,

které si pečlivě do kina načesala, a tak tu trochu peněz

utrácí za šátky.) – V kině ji po patnáctiminutovém

vyčkávání chytím za ruku, ne že bych na to myslel, vůbec

ne, na to jsem moc šílel, ale cítil jsem, že by to v té chvíli

pokládala za příliš ponížené, kdybych ji vzal za ruku v

kině jako milenku – ale vzal jsem ji za ruku, byla teplá a

ztracená – neptej se moře, proč jsou oči tmavooké ženy

zvláštní a ztracené – vyšli jsme z kina, já sklíčený, ona

soustředěná, abychom rychle přešli chladnou ulicí k

autobusu, a tam na autobusové zastávce ode mě poodešla,

aby mě odvedla čekat na teplejší místo, a já (jak už jsem

říkal) jsem ji v duchu obvinil z toho, že je šlapka.

Po příchodu domů, kdy jsme si sedli, ona mně na klín,

když jsme si předtím dlouze a příjemně popovídali s

Johnem Golzem, který přišel za ní, ale našel tam také mě,

a tak jsem mohl odejít, ale ve své nové náladě jsem mu

chtěl ukázat, že ho respektuju a mám rád, bavil jsem se s

ním a on se zdržel dvě hodiny – vlastně jsem viděl tu

Mardouinu otrávenost, jak si s ní povídal o věcech z

literatury, které ji nezajímají nebo které dávno zná –

chudinka Mardou.

Když odešel, uvelebil jsem si ji do klína a ona

povídala o válce mezi muži: „Válčí mezi sebou, žena je

pro ně kořist, a vy dva jste na tom teď tak, že pro Yuriho

má tvoje kořist menší cenu.“

„Jo,“ říkám smutně, „ale stejně jsem měl dát na toho

starého feťáka, který říkal, že milenku najdeš na každém

118

rohu – vole, všechny jsou na jedno brdo, neuvazuj se na

jednu.“

„To není pravda, ne, to jen Yuri teďka chce, abys za

ním zašel k Dantemu, a oba dva se zasmějete a pomluvíte

mě a shodnete se, že ženy jsou dobrý do postele a je jich

habaděj. – Připadá mi, že jsi stejný jako já – toužíš po

jedné lásce – chci říct, že lidé mají podstatu v ženě, ta

podstata tam je“ („Ano,“ říkám si, „je tam podstata, to tvý

lůno“) „a muž ji má v rukách a utíká pryč, aby stavěl

nabubřelý konstrukce.“ (Právě jsem jí přečetl pár prvních

stránek z Plaček nad Finneganem a vysvětlil jí to, tam,

kde Finnegan pořád staví „obrbu–dovy obrbudovy“ na

březích Liffey – blbec jeden!)

„Nebudu nic říkat,“ pomyslel jsem si – „Řekneš si, že

nejsem chlap, když nezačnu jančit?“

„To je jako ta válka, co jsem ti říkala.“

„Ženy taky vedou války –“

Ach, co si počnem? uvažuju – teď půjdu domů a

všemu je nepochybně konec, nejen že je znuděná a má mě

po krk, ale taky mě proklála mečem cizoložství, byla

nestálá, jak to prorokoval sen, ten prokletý sen – spatřím

sebe, jak chytám Yuriho za košili a svalím ho na zem,

vytáhne jugoslávský nůž, chytnu židli, abych ho s ní

rozčísl, každý to sleduje… ale pak rozvádím své denní

snění a pohlédnu mu do očí a náhle spatřím pronikavý

pohled šaška – anděla, pro kterého je život na zemi

jediným šprýmem, a uvědomím si, že i tohle s Mardou

byl šprým, a pomyslím si: „Legrační anděli, který jsi

sestoupil mezi podzemníky.“

„Kotě, je to na tobě,“ řekne mi nakonec, „jak často mě

chceš vidět a tak – ale, jak říkám, chci být nezávislá.“

A já jdu domů, když jsem ztratil její lásku.

A píšu tuhle knihu.

119

PODZEMNÍKOVSKÝ SMUTEK

JACKA KEROUACA

Americký spisovatel Jack Kerouac (1922–1969), který

pocházel z francouzsko–kanadské rodiny a ještě na

střední škole měl problémy s angličtinou, psal na začátku

50. let v takové tvůrčí explozi, že to v americké literatuře

nemělo od časů Hermana Melvilla obdoby. Za dva a půl

roku, od března 1951 do října 1953, vytvořil pět románů:

Na cestě, Doktor Sax, Vize Codyho, Maggie Cassidyová

a Podzemníci a rozsahem menší práci Říjen v železniční

zemi (nevyšla samostatně, ale jako součást cestopisného

souboru Osamělý cestovatel).

Když v benzedrinovém opojení napsal během tří dnů

(a nocí) Podzemníky (aby pak pět let ležel rukopis v

zásuvce jeho literární agentky Phyllis Jacksonové),

přinesl je ukázat dívce, se kterou tento milostný vztah

prožil. Skutečná Mardou (její pravé jméno neznáme,

protože nechtěla být nikdy jmenována) znala jeho

vydanou prvotinu, Maloměsto a velkoměsto, ale z jeho

„spontánní“ prózy četla jen něco málo z knihy Na cestě,

protože jí dělaly potíže věty bez interpunkčních

znamének. Netušila, nakolik se jeho beletrie stala veskrze

autobiografickou. Nikdy ho nepodezírala z toho, že by o

ní psal, protože věřila, že „tohle se přátelům nedělá“.

Rukopis, plný intimních detailů z jejich sexuálního

života, ji šokoval. („Jako by mi malý kluk přinesl mrtvou

krysu se slovy: ,Podívej, nesu ti dárek.’„) Navíc jí

připadalo, že popsal jen jejich nejhorší setkání, přestože

zažili i pěkné chvíle. Také se jí nelíbilo, jaké myšlenky jí

vkládal do úst, obzvláště tu o „ženě jako podstatě“.

120

Když Jack viděl, jak se Mardou hněvá, řekl jí: „Jestli

chceš, hodím to do ohně.“ I když byla hodně rozzlobená,

neměla to srdce, aby zničila rukopis, údajně jedinou kopii

(později se musela smát představě, že by verze na žlutém

tenkém papíře byla jediná). Chtěla okamžitě z newyorské

Greenwich Village odjet, ale Jack navrhl, že přesadí

příběh z New Yorku do San Franciska (incident s károu

tím pak získal fantazijní podobu, ve které manhattanskou

rovinu zaměnil za příkré stoupání na Telegraph Hill) a že

z černé hrdinky udělá bélošku. Jak ukazuje konečná

podoba knihy, splnil jen první část slibu.

Kerouac psal vlastně jedno velké autobiografické dílo,

v němž jednotlivé knihy tvořily postupně další kapitoly. O

této autobiografii, kterou nazval Duluozova legenda,

prohlásil: „Na rozdíl od Prousta píši své vzpomínky

průběžně, a ne až posléze v nemoci na lůžku. Ti

Jean (já), též zvaný Jack Duluoz, se dívá klíčovou

dírkou svého oka na tuto obrovskou komedii, na tento

svět zuřivého jednání a bláznovství, ale i vlídné

sladkosti.“

Podzemníci zachycují pouze krátké období

Kerouacova života, srpen roku 1953. Samozřejmě, že ona

„klíčová dírka,“ akademičtěji bychom řekli umělecké

ztvárnění, trochu změnila úhel pohledu na jednotlivé

aktéry i situace. Zvědavost si sama vynucuje otázku: jak

události a vztahy vypadaly ve skutečnosti, za klíčovou

dírkou?

Na jaře a v létě začal Kerouac revidovat Na cestě a

pokračoval v novele „Víno v železniční zemi“ (později

vyšla pod názvem Říjen v železniční zemi). Po

problémech, které měl v Kalifornii jednak při práci na

železnici (neměl dobré brzdařské návyky a předák čety ho

nesnášel), jednak s Nealem Cassadym [Leroy]*) (který ho

nepřímo obvinil, že žije na účet jeho rodiny), se dal

najmout jako číšník na loď plující do Koreje. Cestou při

121

zastávce v přístavu Mobile ho přistihli, jak se v pracovní

době prochází opilý a polovysvlečený s prostitutkou po

hlavní třídě. Aby unikl trestu, souhlasil, že loď opustí v

New Orleans, odkud pak vyrazil domů, do New Yorku.

V létě si přečetl knihu Funkce orgasmu od Wilhelma

Reicha, rakouského psychoanalytika působícího v

Americe. Reich ho velmi ovlivnil svým tvrzením, že

většina duševních a fyzických potíží pochází z

nedostatečného sexuálního života, při kterém nedochází k

orgasmům. Jack byl už podruhé rozvedený a do postele se

dostal se spoustou žen, od prostitutek až po manželky

svých přátel (v knize je zmínka o Cassadyho první ženě

Luanne Hendersonové [Annie]), ale Reichův „plný

sexuální život“ to nebyl. To správné vtělení ženy přišlo v

podobě černošské dívky, se kterou se seznámil v baru

Fugazzi v newyorské čtvrti bohémů a homosexuálů

Greenwich Village. Sám už znal bar San Remo a Allen

Ginsberg [Adam Moorad] ho zavedl do baru Fugazzi, kde

se scházeli nejtvrdší hipsteři. Když Kerouac spatřil

Mardou v jejich společnosti, fascinovala ho její

vzdělanost, její schopnost komunikovat s bělochy a

přijímat od nich podněty, okouzlilo ho, že ji respektují

jako sobě rovnou. Ale podobně jako Jack byla vlastně víc

pozorovatelem než účastníkem této „podzemní

atmosféry“. Jejich narkomanská uzavřenost ji duševně

nabourávala, zatímco Jacka jen dráždila, a když si jednou

doma u Stanleyho Goulda [Ross Wallenstein] vzala

barbiturát, dostala se do zvláštního poblouznění, které ji

natolik vyděsilo, že v panice utekla.

Nadějně se rozvíjející vztah Jacka s Mardou skončil za

necelý měsic. Proč? Mardou později v rozhovoru řekla:

„Unavilo mě to celé, všechno to pití, ty nenadálé návštěvy

v bytech a ustavičné chození někam.“ Lucien Carr [Sam

Vedder] tvrdil, že Kerouac by si ji vzal, kdyby byla

běloška. Jack sám připouštěl, že ohrožovala jeho „život

bělocha“. Uvědomoval si, že i kdyby svůj vztah s Mardou

122

legalizoval (matka byla přísná katolička, která mu

zakázala vodit si domů přes noc za svobodna ženy), těžko

by s ní mohl přijít domů k matce na Long Island, protože

její nevraživost k černochům byla příliš silná. Kerouac

napsal Edu Whiteovi, že ji miluje „nejen jako ženu, ale i

jako člověka,“ a tvrdil, že je připravený dělat na železnici,

aby je oba uživil. Přesto si ji zřejmě představoval spíš

jako černošskou milenku v Baudelairově stylu než jako

svou manželku. U matky by měl skvělá jídla, víno,

televizi a se železničářskou lucernou by si chodil ke své

Milence užívat sexuálních radovánek, kouřit marihuanu,

popíjet víno, povídat si.

Když se v průběhu srpna vrátil z Kolumbie William

Burroughs [Frank Carmody], dostal se navíc vztah s

Mardou do střetu s Jackovou potřebou stýkat se s jinými

autory, mezi nimiž byla spousta homosexuálů. Došlo i na

homosexuální „zálet“ (večer s Gorem Vidalem [Arial

Lávalina] v hotelu Chelsea), ale hlavně se s nimi opíjel, a

často, když Mardou chtěla, aby pití nechal, udělal stoj na

hlavě, aby jí dokázal, že je střízlivý. Do toho se vmísil

výbušný Gregory Corso [Yuri Gligoric], který tehdy

bydlel u Ginsberga na Východní Sedmé ulici. Corso začal

mít obavy z Burroughse, intimního Ginsbergova přítele, a

hledal útočiště u Mardou v Paradise Alley v Lower East

Šidě. Jackova žárlivost mu připadala méně nebezpečná

než mačeta, kterou si Burroughs dovezl z Jižní Ameriky.

Mardou měla už dost Jackovy zachmuřenosti a Corsovo

klaunství bylo zábavné. Když jednou v opilosti odcházeli

ze San Rema, Corso našel prázdnou káru a vyzval je, aby

nasedli, že je doveze domů. Nakonec ale skončili u

Ginsberga, který se ráno do krve pohádal s Jackem kvůli

té krádeži („kdyby někdo přistavil tu káru Jackovi před

dům na Long Island, řval by jako tur“). Mardou měla

pocit, že ji Jack přehazuje Gregorymu. Ten pocit ještě

zesílil, když Jack každému řekl o svém snu, ve kterém se

Mardou s Gregorym vyspala. Když ale Jackovi za pár dní

123

řekla, že se s Gregorym opravdu pomilovala, byl

nasupený a bral to jako zradu.

Román Podzemníci, milostný příběh Lea Percepieda a

Mardou Foxové, se rozvíjí na širším podkladě vyprávění

o newyorské nové generaci hipsterů (velmi obecně se tak

označoval každý mladý člověk, který vědomě odmítal

konzervativní morálku a normy chování), které Ginsberg

pojmenoval jako „podzemníky“. Leo (hned na začátku z

několika poznámek je zřejmé, že je to samotný Kerouac)

se vyznává ze svého obdivu k podzemníkům, ale podobně

jako Sal Paradise (jiné fiktivní jméno autora v románu Na

cestě) ani on není schopen překročit vnitřní bariéru, která

jej odděluje od ostatních. S Mardou se mu podaří „být

vitální, nabitý energií jako černoch, Indián, Japonec z

Denveru či newyorský Portorikánec“, ale jen na chvíli.

Pozorovatel, který způsobuje tuto dualitu, jako by byl

skrytý už v samotném jeho jménu, neboť slovo

„percipient“ znamená francouzsky „toho, kdo si

uvědomuje či vnímá“. A Kerouac zůstává opravdu navždy

jen Ahasverem svého pozorování a vnitřního smutku;

vnitřní spisovatelské oko mu jakoby nedovoluje

pokračovat ve vztahu s Mardou, protože pak by o tom už

nemohl takto srdceryvně napsat. John Clellon Holmes

[Balliol MacJones] říká: „Jack jako by si ve své roli v

Podzemnících neuvědomoval, že by raději měl milostný

vztah, než o něm psal. Většinou žil tak, aby o tom psal,

ale je v tom něco velmi bolestného, protože neříká, že žít

je lepší než psát, ale: ,Kéž bych to měl a ani o tom nepsal’

či ,psal o tom mnohem později’ – je to tak tristní, že se to

přetrhlo a zanechalo trvalou ránu, a že vyrovnat se s tím

je schopen jedině tak, že o tom napíše. Jediný způsob, jak

ji ztratit, je o ní napsat.“

Vypravěčovo jméno Leo Percepied skrývá ještě další

slovní hříčku a symboliku. Kerouacův otec se jmenoval

Leo a „percepied“ je francouzský výraz pro „probodnuté

chodidlo“ (francouzština byla Kerouacovou mateřštinou;

124

miloval ji a používal ji rád i v dospělosti). Oidipovi z

řeckých bájí, který nevědomky zabije otce a ožení se s

matkou, propíchli jako dítěti patu, následkem čehož mu

opuchla dole noha a podle toho také dostal své jméno

(„Oidipus“ znamená řecky „opuchlé chodidlo“). A Leo –

Jack má oidipovský komplex: po otcově smrti začíná jeho

vázanost k matce hraničit skoro s „manželstvím“. Adam

Moorad si Leův problém uvědomuje a radí mu: „Chvilku

na ni zapomeň, Leo, musíš žít svůj život.“ Stejně tak

Mardou: „Myslím, že ti neprospívá, když tak stále žiješ s

matkou.“ Proto asi byl Reich pro Kerouaca tak důležitý.

Tvrdil totiž, že oidipovský komplex se dá neškodně

zvládnout, pokud se blokovaná sexuální energie přirozeně

ventiluje.

Po stránce duševní řeší Oidipus i Leo stejné dilema.

Oidipus se snaží uniknout věštbě a odchází do jiného

města, aby proroctví zmařil, a vlastně ho tím naplňuje.

Leo se pokouší uniknout prorockému snu o ztrátě

Mardou, a jen tím ten konec urychlí. Když si Oidipus

uvědomí, že „pohromy, které si způsobujeme sami,

zapříčiňují největší bolest,“ vypíchne si obě oči. Když si

Leo uvědomí naplnění snu, sní dál a vidí matčinu

usmívající se tvář a Yuriho jako legračního anděla.

Pochopí, že sny a realita jsou jen triky představivosti a

šaška to netrápí, protože jeho hra není realitou ani snem.

A vypravěč poslechne šaška a podívá se na realitu jako na

řetězec stínů, uvidí v ní filmové rámečky, které

naplňujeme významem. Proč zreálňovat sny, když tím

ztratí nekonečné možnosti představ? Je lepší se na ně

naladit, jako když posloucháme hudbu. V představě je

bohatství možností a život je vlastně jen jeho slabým

odvarem, protože jde o jeden sen, který realizujeme.

Základní téma, zmařená láska Lea a Mardou, se

neodvíjí jako příběh spějící ke svému vyvrcholení, ale

jako vzpomínka na skončenou lásku s dějovými

odbočkami v závorkách. Tento způsob retrospekce

125

vyplývá z Kerouacova spisovatelského záměru. Když

dostal při psaní nějaký nápad, vydal se tím směrem, i

když měl výsledek malou spojitost s výchozím bodem.

Považoval za důležité prozkoumat všechny směry,

kterými by se mohl vydat při dalším psaní, než se

rozhodl, který by to měl být (symbolicky tímto způsobem

popisuje Mardouino bloumání ulicemi pod vlivem

marihuany). A to celé se odvíjelo jako klubko z detailů,

neboť „detailů není nikdy dost, detaily všechno oživují…

řekni všecko, co máš v sobě, nezadržuj to uvnitř,

neanalyzuj, nic s tím nedělej, pokračuj, vypověz to.“

Takový přístup mu umožnil dosáhnout celkové

vyváženosti díla, ale vyžadoval obrovské množství času a

soustředění. (Neprávem tedy prohlásil Truman Capote:

„Kerouac nepíše prózu, Kerouac píše na stroji.“ Ovšem

pravdou bylo, že mnoho písařek by Kerouacovi rychlost

psaní závidělo.)

Ovlivněn Reichovým tvrzením, že většina duševních a

fyzických potíží pramení z elektrických poruch

vyvolaných nedostatkem orgasmů v sexuálním životě,

osvojil si Kerouac teorii, že psaní je také formou

sexuálního vyjádření. Čím víc citu uvolní autor psaním,

tím uspokojivější zkušenost zažije jak autor, tak čtenář.

Začal pevně věřit, že psaní nemá smysl, pokud

neobsahuje tuto orgasmickou intenzitu. Jakákoli literární

a gramatická pravidla jsou až na druhém místě;

nejdůležitější jsou zvuky, rytmus a „elektrická zuřivost“

samotného autora, který by měl být v harmonii s

elektromagnetickou „kosmickou energií“, jak ji

předpokládá jak Einstein, tak Reich. V dopise Edu

Whiteovi Kerouac vysvětluje, že se snaží „rozvířit svůj

mozek od všedního vyjádření do vod angličtiny… protože

ten bioelektrický tok ze středu mysli a drahocenného

bodu ulpění v paměti či v její vizi nemá kam plynout než

ven a jako orgasmus přicházet k objektu lásky v jediném

divokém impulzivním elektrickém vzedmutí jazyka… „

126

K tomu elektrizujícímu psaní mu pomohl bop, který ve

válečných letech (kolem roku 1943) zachvátil revolučním

způsobem jazzovou scénu. Jazzový saxofon začal mluvit

lidskou řečí, začal se shodovat s rytmem a frázováním

černošské mluvy. Sólový hráč se přestal držet melodie

skladby a improvizoval úplně novou melodii, která víc

vyjadřovala jeho okamžitou náladu i nápady. Svůj rozlet v

improvizaci zastavoval, jen aby nabral dech. Možnosti

nového zvuku byly neomezené a jediným omezením byla

výdrž hráče. Charlie Parker, zvaný Bird, někdy

improvizoval dlouhé hodiny, až nakonec posluchači

docela ztratili pojem prostoru a času.

Bop byl Výkřik srdce spojený s velkou technickou

virtuozitou a Kerouacovi se v průběhu let stal poslechově

i interpretačně natolik vlastní, že na začátku 50. let

přenesl tento bopový rytmus do svého psaní, vytvořil

bopovou prozódii. Jeho věty, na stránku dlouhé, ve

kterých se vzdaloval od původní myšlenky a které byly

plné závorek a pomlček, se začaly i svým dechovým

rytmem podobat improvizaci saxofonisty. Novátory

jazzového saxofonu byli často hudebníci se smutnými

životními osudy. Zdálo se, jako by energii potřebnou k

pronikání nevyčerpatelných záhybů smutku v duši čerpali

ze stejně nevyčerpatelných zásobáren úzkosti.

Podzemníci se svým smutkem jsou vpravdě bopovou

skladbou: Mardou po svém úletu v pokoji Rosse

Wallensteina vyjde na ulici a zaposlouchá se do bopu

„novým a změněným způsobem“ – její trpící duše se

otevře bopu a dokáže ho i skvěle zazpívat. Láska Mardou

a Lea se rozhoří po poslechu Birda v Červeném bubnu.

Ten okamžitě pozná tragiku jejich lásky a „vidí, koho to

bude bolet“.

Klíčovým slovem knihy je smutek. Odpovědí na

smutek v životě je přijmout změnu a obnovit a obohatit

minulost v představě. (Mardou píše v dopise Leovi:

„Jsem plná podivných pocitů, znovu ožívají a

127

přehodnocují se mi mnohé staré příhody…“). Milostný

vztah se zamotává do spletence hanby, viny, žárlivosti,

Mardouiných traumatizujících zážitků z mládí a z dětství

bez rodičů a Leových nicotných předešlých lásek a

současných mejdanů a snů. Kerouac napřed ukazuje, že

život je všude stejný (šedivá je základní barvou knihy) a

pak prostřednictvím paranoie, snů a fantazie odhaluje, jak

mysl tvoří obměny, které ho zkrásňují.

Jestliže klíčovým slovem románu je smutek, pak jeho

klíčovou otázkou je, zdali mysl ovládá realitu. Má člověk

schopnost uskutečňovat své sny? Leo zatouží po Mardou

při představě spojené s jinou dívkou z dětství, ale přání

vtáhnout ji do svého života ztroskotává na neschopnosti,

jak říká Mardou, „vytlačit ten přelud ze své hlavy ven do

světa.“ A jejich vztah naleptá a nakonec rozetne Leův

žárlivý sen, ve kterém se Mardou pomiluje s Yurim.

Paradoxem celého příběhu je tak uskutečnění snové

podstaty žití: na začátku se z představy rodi láska, na

konci na sen umírá. Z Podzemniků je tak cítit Kerouacův

příklon k dualistické filozofii, podle níž je všechno

výtvorem mysli. Kerouac se několik dalších let těmito

otázkami do hloubky zabýval a praktikoval i zenový

buddhismus (zachycují to Dharmoví tuláci). Ale to už je

jiná kapitola.

Pokud jde o tento román, jeho křehký a smutný

milostný příběh je především autentickým obrazem

hudebního a myšlenkového prostředí části mladé

generace 50. let v Americe, která se poprvé spontánně a

bez zábran (v dobrém i ve zlém) nadechla. Její výdech

ještě neskončil, i když Jack Kerouac, její nejlepší

kronikář, zemřel předčasně (i v důsledku těch

„hipsterských“ let) ve 47 letech.

JAN LAMPER

128

Document Outline

PODZEMNÍKOVSKÝ SMUTEK

JACKA KEROUACA