JACK KEROUAC

DHARMOVÍ TULÁCI

WINSTON SMITH

PRAHA 1992

Knihu z anglického originálu

Jack Kerouac: The Dharma Bums,

London, New York, Penguin Books 1977

přeložil Josef Rauvolf.

Autorem závěrečné eseje je

Josef Rauvolf, jenž rovněž poskytl výběrovou bibliografii

Kerouacova díla v angličtině.

Českou a slovenskou bibliografii sestavil

Daniel Kindl.

Design edice a obálky vytvořilo Studio André.

Fotografie na obálku a pro dokumentární přílohu

s laskavým svolením poskytli

Miroslav Jindra a Allan Ginsberg.

Výhradní distribuce

MAŤA

velkoobchod s knihami

Lublaňská 34

12000 Praha 2

tel./fax:02/291925

Redakce: Ondřej Müller

Technická redakce: Karel Kropáč

Copyright © 1986 renewed by Stella Kerouac

and Jan Kerouac

Translation © 1992 by Josef Rauvolf

Epilogue © 1992 by Josef Rauvolf

Cover and design © 1992 by Studio André

Copyright © 1992 Winston Smith

Vydalo nakladatelství Winston Smith v Praze roku 1992

jako 1. svazek v edici Compact Nova,

3. vydání 1995

vydáno ve spolupráci s nakladatelstvím VIRGO.

Sazba a typo: DTP PORS

Tisk: Ellsnerdruck

Cena: 89,– Kč

ISBN 80-900912-1-0

Věnováno Chan Šanovi

1

V pravý poledne jednoho pozdního zářijovýho dne roku padesát

pět jsem naskočil na náklaďák z Los Angeles, vylezl jsem na

otevřenou plošinu a natáhnul se tam, bágl s věcma jsem strčil pod

hlavu, hodil nohu přes nohu, a zatímco jsme si to šinuli na sever do

Santa Barbary, koukal jsem na mraky. Byla to lokálka a já měl v

plánu strávit tuhle noc na pláži v Santa Barbaře a ráno chytit další

lokálku do Saint Luis Obispo anebo v sedm odpoledne perfektní

náklaďák, co frčí až do San Franciska. Někde u Camarilla, kde byl

Charlie Parker zavřený v blázinci a dával se do kupy, aby se zase

mohl vrátit do normálního života, ke mně na plošinu naskočil

hubený starý tuláček, zrovna jsme odbočovali na vedlejší kolej,

abysme pustili jiný vlak, a vypadal dost překvapeně, že mě tam

vidí. Uvelebil se na druhým konci vagónu, lehnul si tváří ke mně,

hlavu na tom svým nuzným ranečku, a mlčel. Když se po hlavní

koleji prořítil náklaďák na východ, dali nám vždycky písknutím

návěst, že máme volno, a my vyrazili dál, vzduch se ochlazoval a

od moře se začala přes teplý pobřežní údolí valit mlha. Marně jsme

se oba choulili na železný podlaze do dek, a tak jsme se zvedli a

rázovali každý na svý straně vagónu sem tam, skákali a mávali

přitom rukama. Zanedlouho jsme dorazili k další odstavný koleji v

malým železničním městečku a mně došlo, že k dotáhnutí týhle

studený podvečerní štreky do Santa Barbary potřebuju hlt

tokajskýho. „Pohlídáš mi ten bágl? Skočím tam pro flašku vína.“

„Jasně.“

Přeskočil jsem sajtnu, přeběhnul dálnici stojedna a v krámě

jsem kromě vína koupil ještě kousek chleba a sušenky. Hned jsem

zase letěl zpátky k náklaďáku, který musel ještě dalších patnáct

minut čekat, teď už ale pěkně na slunci a v teple. Bylo pozdní

odpoledne a brzo se mělo začít ochlazovat. Tuláček seděl na svý

straně se zkříženýma nohama u žalostný večeře, což byla jedna

krabička sardinek. Přišlo mi ho líto, a tak jsem k němu šel a

povídám: „Co takhle kapku vína pro zahřátí? Nechceš k těm

sardinkám kousek chleba a sejra?“

„Jasně.“ Znělo to odevzdaně, jako z nějakýho mluvítka, který

je hodně daleko, jako kdyby se bál a nebo neměl chuť se nějak

prosazovat. Ještě než jsem před třemi dny vyrazil na dva tisíce

dlouhou jízdu levným autobusem na hranice do El Pasa přes

Zacates, Durango a Chihuahua, koupil jsem si v Mexico City sýr.

Vděčně se s chutí pustil do chleba se sýrem a zapíjel to vínem. Byl

jsem rád. Připomněl jsem si verš z Diamantový sútry, kde stojí:

„Čiň dobrodiní, ale vůbec na něj nemysli, protože konec konců je

to jenom slovo.“ Tehdy jsem byl hrozně zbožný a svý modlitby

jsem prováděl s téměř naprostou dokonalostí. Pokud se týká

modlení, tak se ze mě od tý doby stal trochu pokrytec a cynik, a

trochu mě to začalo otravovat. Už jsem totiž hrozně zestárnul a je

mi to všechno nějak jedno… Tehdy jsem ale skutečně věřil v pravý

dobrodiní a laskavost, v pokoru, oddanost a nezúčastněný klid,

moudrost a extázi, a byl jsem přesvědčený, že jsem starodávný

bhikku, co se toulá po světě v moderních hadrech (obvykle po

obrovským trojúhelníku mezi New Yorkem, Mexiko City a San

Franciskem), abych pootočil kolem Pravýho smyslu, nebo dharmy, a

vysloužil si tak pro sebe zásluhy jako budoucí Buddha (Probuzený) a

jako příští hrdina Ráje. Japhyho Rydera jsem tehdy ještě neznal, k

tomu mělo dojít až za šest týdnů, a ani jsem nic neslyšel o

„dharmovejch tulákách“, i když v tý době jsem už jedním naprosto

dokonalým byl a považoval jsem se za zbožnýho poutníka. Ten

tuláček na plošině upevnil celou mojí víru, když se zahřátý vínem

rozpovídal, a nakonec se vytasil s malým proužkem papíru, na

kterým byla modlitba svatý Terezy, stálo v ní, že se po smrti zase

vrátí na zem a bude navždycky sypat z nebes růže na všecky žijící

stvoření.

„Kdes to vzal?“ zeptal jsem se.

„Před pár lety jsem si ji v Los Angeles vytrhnul v jedný čítárně z

časopisu. Pořád ji nosím u sebe.“

„A to takhle dřepíš po vagónech a čteš si to?“

„Skoro každej den.“ Tohle bylo všechno, co o tom řekl, ke svatý

Tereze už se taky nevyjadřoval, co se týče svý víry, tak byl dost

rezervovaný, a o svým životě toho taky moc nenamluvil. Byl to

takový hubený tichý tuláček, kterýho si ani na ožralecký ulici, Skid

Row, nikdo moc nevšimne, natožpak někde na hlavní třídě. Když ho

polda odněkud postrkoval, pospíšil si a zmizel, a bylo dost možný,

že drážní čmuchalové, co se ve velkých městech vždycky motali po

seřadišti, když měl vyjíždět náklaďák, si ani nevšimli malýho

chlápka, co se v přítmí krčil někde mezi plevelem a naskočil si na

vlak. Když jsem mu řekl, že se zítra v noci chystám naskočit na

perfektní nexák, nákladní expres, tak mi povídá: „To jako myslíš

Půlnočního ducha?“

„Takhle ty říkáš tomu nexáku?“

„Ty jsi teda určitě makal u dráhy, že jo?“

„Jo, dělal jsem u Southern Pacific brzdaře.“

„Hm, my tuláci mu říkáme Půlnoční duch, protože na něj skočíš

v L.A., a švihá si to tak rychle, že tě spatřej až druhej den ráno v

San Francisku.“

„To víš, taťko, osmdesát mil za hodinu na rovný trati.“

„To je fakt, ale když si to mastí po pobřeží na sever kolem

Gavioty a pak nahoře kolem Surfu, tak se v noci udělá pěkná

klendra.“

„Surf, jasně, a pak ty hory na jih od Margarity.“

„Jasně, Margarity, ale já už jel Půlnočním duchem tolikrát, že

to ani nespočtu.“

„Kolik let už jseš z domova?“

„Jo, to už je takovejch let, že si to ani netroufnu spočíst. Jsem

ale z Ohia.“

Vlak se rozjel, vítr se ochladil a padla mlha a další hodinu a půl

jsme dělali všechno možný, abysme moc nemrzli a nejektali

zubama. Schoulil jsem se a meditoval o teple, o skutečným Božím

teple, abych se tak bránil zimě; pak jsem vyskočil, mrskal rukama i

nohama a zpíval. Tuláček byl ale trpělivější než já a většinou tam

jenom ležel a věnoval se těm svým bezútěšným, nahořklým

myšlenkám. Cvakal jsem zubama a rty jsem měl úplně modrý. Už

byla tma, když jsme s úlevou viděli, jak se před námi začínají

vynořovat hory nad Santa Barbarou, za chvilku už budeme stát a

zahřejeme se vedle trati v teplý noci plný hvězd.

Na křížení tratí, kde jsme vyskočili, jsem se s tuláčkem svatý

Terezy rozloučil a kráčel dál podle pobřeží až k úpatí útesu, kde

mě poldové nenajdou a nevyexpedujou zpátky, abych tu

přenocoval na písku, zabalený do dek. Na čerstvě uříznutých a

zašpičatěných větvích jsem si nad uhlíky, co zbyly z pořádnýho

ohně, opekl buřty a v doruda rozžhavených důlcích jsem si ohřál

plechovku fazolí a plechovku makarónů se sýrem, upíjel jsem z

flašky vína, co jsem si naposled koupil, a těšil se z jedný z

nejpříjemnějších nocí v mým životě. Brouzdal jsem se vodou,

trochu se ponořil, a pak jsem zůstal stát a díval se do toho

přenádhernýho nočního nebe, Avalókitéšvarova vesmíru plnýho

temnoty, diamantů a desatera zázraků. „Tak jo, Rayi,“ řekl jsem si

šťastně pro sebe, „už jenom pár mil. Máš to zase za sebou.“

Šťastný. Jenom v plavkách, bosý, rozcuchaný, v temnotě

ozařovaný rudým ohněm jsem si prozpěvoval, nasával víno,

odplivoval si, poskakoval a lítal kolem – takhle se má žít. Úplně

sám a svobodný na jemným plážovým písku, a do toho vzdechy

moře, s Ma-Winčino vejcovodníma panenskýma teplýma hvězdama,

který se zrcadlily ve vnějším proudu neklidných plodových vod. A

když jsou konzervy v ohni rozpálený úplně doruda, že se nedají vzít

do ruky, stačí si nasadit starý železničářský rukavice, nic víc.

Nechal jsem jídlo trochu vychladnout, abych se ještě potěšil

myšlenkama a vínem. Seděl jsem v písku se zkříženýma nohama a

meditoval o životě. Tak jo, ale mělo to nějaký význam? „Co mě

ještě čeká?“ Víno ale začalo působit na mý chuťový buňky, a tak

netrvalo dlouho a já se musel pustit do těch buřtů, okusoval jsem

je přímo z klacku, kousy kous, pořádně jsem starou cestovní lžíci

zabořil do obou lahodných konzerv, nabíral jsem si vrchovatý

sousta horkých fazolí a vepřovýho nebo makarónů s ostrou prskající

omáčkou a možná i s trochou písku. „Kolik zrnek písku je na týhle

pláži?“ napadlo mě. „No jasně, tolik, jako je támhle na obloze

hvězd,“ (kousy, kous) a když už jsem v tom, tak:

„Kolik už tady bylo lidskejch bytostí, vlastně takhle, kolik

žijících bytostí vůbec existovalo ještě před zlomkem toho času bez

počátku? Tak teda, počítám, že byste museli propočítat, kolik je

zrnek písku na týhle pláži a na každý hvězdě na nebi, v každým z

těch desetitisíců obrovskejch mrazivejch vesmírů, což by bylo tak

obrovský množství, že by je nespočítal ani IBM a počítačka

Burroughs taky ne, teda brácho, já to fakt nevím přesně.“ (lok

vína) „Teda přesně to nevím, ale musí to bejt pěkná halda bilionů a

tisíců trilionů, propadlejch nevíře a rozprsklejch, nespočetný

množství růží, který vám sladká Svatá Tereza a ten starej dobrej

človíček v tomhle momentě sypou s liliema na hlavu.“

Když jsem dojedl, utřel jsem si pusu červeným šátkem, umyl ve

slaný mořský vodě nádobí, nakopnul pár hrud písku, trochu se

prošel kolem, utřel nádobí, dal ho stranou, nacpal starou lžíci do

prosolenýho vaku a nakonec si lehnul stočený do deky, abych se v

noci pěkně vyspal a dopřál si zasloužený odpočinek. Uprostřed noci

jsem se probudil: „Co? Kde to jsem, co je to za basket věčnosti, co

tady holky u mě hrajou, ve starým domě mýho života a ten dům

nehoří, že ne? Je to ale jenom jednotící se příval vln, který rostou

výš a výš a s přílivem se přibližujou k mýmu lůžku z deky. Budu

tvrdej a starej jako škeble,“ a usínám a sním o tom, jak s

oddechováním použiju tři krajíce chleba… Ach, ty ubohá lidská

mysli, a osamělý člověk sám na pláži a Bůh, který ho sleduje s

pozorným úsměvem, řekl bych… Zdálo se mi o domově, už je to tak

dávno, v Nový Anglii, o koťátkách, který se snažily urazit ty tisíce

mil a šly za mnou napříč Amerikou, a moje matka s rancem na

zádech a otec ženoucí se za prchavým nedostižitelným vlakem, snil

jsem a probudil se do šedivýho svítání, kouknul se na něj a ohrnul

nos, protože jsem viděl, jak se celý horizont posunuje, jako kdyby

nějaký kulisák spěchal, aby ho zase vrátil na svý místo a přesvědčil

mě, že je skutečný, otočil jsem se na druhý bok a zase usnul. „Je

to furt to samý,“ slyšel jsem ještě vlastní hlas v prázdnu, který je

ve spánku velice přijatelný.

2

Malý vandrák svatý Terezy byl první opravdový dharmový tulák,

kterýho jsem potkal a ten druhý byl mezi nima naprostá jednička,

ostatně to byl on sám, Japhy Ryder, kdo tohle označení vymyslel.

Japhy Ryder byl kluk z východního Oregonu, vyrostl ve srubu někde

hluboko v lesích, kde žil s tátou, mámou a sestrou, a od samýho

začátku to byl kluk, co se v lese vyzná, makal se sekerou a na

farmě, zajímal se o zvířata a o indiánský tradice, takže když se

dostal na univerzitu, byl už ve všech směrech připravený ke studiu

antropologie, kterým se zpočátku zabýval, ale později se věnoval

indický mytologii a originálním textům z týhle oblasti. Nakonec se

naučil japonsky a čínsky, stal se z něj znalec Východu a objevil ty

úplně nejparádnější dharmový tuláky, čínský a japonský blázny

zenu. Protože to byl kluk se Severozápadu, plný idealistickejch

plánů, nechal se unýst staromódním odborářským anarchismem,

učil se na kytaru a zpíval starý dělnický písničky, který se docela

hodily k těm jeho indiánským a lidovým písničkám. Týden nato

jsem ho poprvý zahlídnul, jak jde v San Francisku po ulici (zbytek

cesty ze Santa Barbary jsem udělal na jeden dlouhej stop, nikdo mi

to sice nebude věřit, ale vzala mě jedna nádherná rozkošná

blondýnka ve sněhobílých plavkách bez ramínek, byla bosa a kolem

kotníku měla zlatý řetízek, řídila skořicově hnědý Lincoln Mercury,

byl to model na příští rok, a chtěla benzedrin, aby mohla řídit na

jeden zátah až do města, a když jsem jí nabídnul, že mám trochu v

báglu, zavýskla: „Paráda!“), takže jsem viděl Japhyho, jak spěchá

tím zvláštním dlouhým krokem horolezců, na zádech měl malý

batoh plný knížek a zubních kartáčků a kdoví čeho ještě, tohle byl

malý ruksak „do města“, úplně jiný než velký batoh s kompletní

výbavou, se spacákem, pončem a pánvema na vaření. Nechal si

narůst malou bradku, a protože měl trochu šikmý oči, vypadal tak

zvláštně orientálně, ale nedá se říct, že by přitom vypadal jako

nějaký bohém (co se motá kolem umění), k tomu měl teda hodně

daleko. Byl samá šlacha, opálený, měl páru, byl otevřený a s

každým se hned zdravil, rád si popovídal a dokonce halekal i na

tuláky na ulici, a když se ho někdo na něco zeptal, okamžitě

odpověděl, ať už myslel, na co chtěl, a vždycky to mělo hlavu a

patu a byla v tom jiskra.

„Kdes natrefil na Raye Smithe?“ ptali se ho, když jsme vcházeli

do The Place, oblíbenýho hipsterskýho baru frájů kolem Beach.

„Já ty svý Bódhisattvy potkávám vždycky na ulici!“ zahlaholil a

objednal piva.

Byla to velkolepá noc, ve všech směrech historická. Japhy a pár

dalších básníků (psal taky básně a překládal čínskou a japonskou

poezii do angličtiny) měli na ten večer naplánovaný čtení básní v

Gallery Six ve městě. Měli sraz v baru a dostávali se pěkně do

nálady. Jak tu stáli a posedávali kolem, všimnul jsem si, že jedině

on nevypadá jako pravý básník, i když jím rozhodně byl. Ostatní

byli buď intelektuální hipsteři v brejlích s kostěnýma obroučkama a

černou rozcuchanou hřívou jako Alvah Goldbook, jemní bledí

krasavci jako Ike O’Shay (v kvádru), vypadali jako vznešení

renesanční Italové jako Francis DaPavia (který měl vizáž jako

mladý kněz), jakoby vůbec nepatřili do tohoto světa, nebo starý

rozcuchaný anarchistický kmeti s motýlky jako Rheinhold

Cacoethes, nebo velký tlustý zamlklý brejlatý troubové jako

Warren Coughlin. Všichni ti nadějní básníci postávali kolem,

všelijak oblečení v manšestrovejch sakách s ošoupanými rukávy,

měli sešmajdaný boty a z kapes jim čouhaly knihy. Japhy měl hrubý

pracovní šaty, koupený při výprodeji ve skladech Dobrý vůle, aby se

mu hodily ke šplhání po horách, při procházkách, k sezení venku v

noci u táboráku i na stopování sem a tam po pobřeží. V malým

ruksaku měl legrační zelený tyroláček, a když se dostal k úpatí

hory, obvykle si ho se zajódlováním nasadil, a pak začal stoupat

těch pár tisíc metrů vzhůru. Nosil drahý italský horolezecký boty,

to byla jeho pýcha a radost, a dusal v nich po podlaze poprášený

pilinami jako nějaký dřevorubec ze starých časů. Japhy nebyl moc

velký, asi tak metr sedmdesátosm, ale byl silný, šlachovitý, pevný

a samý sval. Tvář měl jako zbědovanou masku, ale nad bradkou se

mu třpytily oči jako starým čínským uchechtaným mudrcům, a

vyvažovaly tak drsnej výraz jeho hezkýho obličeje. Jak na to v lese

dřív kašlal, tak měl trochu zahnědlý zuby, ale nebylo to poznat, a

když se řehtal nějakýmu vtipu, otevřel vždycky pusu dokořán.

Občas ztichnul a smutně koukal jako zařezanej do podlahy. Pak se

ale zase dobře bavil. Byl jsem mu hodně sympatický a zajímala ho

historka s malým tulákem a svatou Terezou stejně jako zážitky z

naskakování na vlaky, ze stopování a čundrování po lesích.

Okamžitě prohlásil, že jsem velký ‚Bódhisattva‘, myslel tím

‚úžasnou moudrou bytost‘ nebo ‚skvělýho vědoucího anděla‘, a že

zdobím tenhle svět svou upřímností. Měli jsme taky stejnýho

oblíbenýho buddhistickýho světce: Avalókitešvaru, v Japonsku mu

říkají Jedenáctihlavý Kvannon. Znal všechny podrobnosti o

tibetským, čínským, mahájánovým, hínajánovým, japonským a

dokonce i barmským buddhismu. Ihned jsem ho ale upozornil, že

kašlu na všechny ty názvy a odnože buddhismu, že mě zajímá první

ze čtyř vznešených pravd Šákjamuniho – Celý život je pouze

utrpení. A že mě do značný míry ještě zajímá pravda třetí: Utrpení

je možné odstranit, ale tehdy jsem moc nevěřil, že je to možný.

(Ještě jsem nestrávil Lankávatára šutru, ve který se nakonec

ukazuje, že na světě není nic kromě mysli, a proto je všechno

možný, tedy i odstranění utrpení.) Japhyho kámošem byl už

zmíněný obrovský, rozpačitý a dobrosrdečný Warren Coughlin – přes

devadesát kilo básnickýho masa, o kterým mi Japhy tvrdil (do

ucha), že je v něm toho víc, než by se na první pohled zdálo.

„Kdo to je?“

„Tohle je můj nejlepší přítel, ze severu z Oregonu, známe se už

strašně dlouho. Ze začátku se ti bude možná zdát, že má dlouhý

vedení a že je hloupej, ale ve skutečnosti je to zářivej diamant.

Uvidíš. Dej si ale bacha, aby z tebe neudělal fašírku. Chlapče,

jediným, náhodně zvoleným dokonalým slovem tě dokáže úplně

odvařit, a tu svou hlavu pak můžeš hledat, kde chceš.“

„Proč?“

„Je to velkej tajemnej Bódhisattva, a možná je i převtělením

Asangy, slavnýho mahájánovýho učence z dávnejch století.“

„A kdo jsem já?“

„Nevím, nejspíš budeš kozel.“

„Kozel?“

„Možná jseš blátivá tvář.“

„Kdo je to?“

„Blátivá tvář znamená, že máš na tom tvým kozlím obličeji

bláto. Co bys řekl, kdyby se někoho zeptali ‚Je v psovi Budhova

podstata?‘ a on by místo odpovědi zavrčel?“

„Řekl bych, že je to pěkně praštěnej zenovej buddhismus.“ To

Japhyho trochu zarazilo. „Poslouchej, Japhy,“ řekl jsem, „nejsem

žádnej zenovej buddhista, já jsem opravdovej buddhista,

staromódní zasněnej zbabělec pozdní mahájány,“ a tak dál až do

noci. Tvrdil jsem, že zen se nesoustřeďuje ani tak na laskavost

jako spíš na to, aby popletl intelekt a donutil člověka připustit, že

podstatou úplně všeho je iluze. „Je to podlý,“ stěžoval jsem si.

„Všichni tihle zenoví mistři házej adepty do bahna, protože nejsou

schopný odpovědět na ty jejich otázky.“

„Protože je chtěj přesvědčit, že bláto je lepší než slova,

hochu.“ Nemůžu zopakovat všechny ty Japhyho brilantní odpovědi

(rád bych) a slovní výpady, kterými mě udržoval jak na jehlách a

nakonec se mu podařilo nahlodat tu mou křišťálově tvrdou lebku a

změnit tak mý životní plány.

Prostě jsem táhnul s celou tou tlupou kvílících básníků na čtení

do Gallery Six a tu noc došlo kromě jiných důležitých věcí taky ke

zrodu sanfranciský básnický renezance. Byli tam všichni. Byla to

bláznivá noc. Já to rozpumpoval, chodil jsem kolem a vybíral od

poněkud upjatýho publika deseticenty a čtvrťáky a vrátil se s třemi

pořádnými čtyřlitrovými demižóny kalifornskýho burgundskýho a

všechny jsem tak rozparádil, že když kolem jedenáctý Alvah

Goldbook četl a kvílel svou báseň ‚Kvílení‘ a opile rozhazoval

rukama, všichni řvali: „Jeď! Jeď! Jeď!“ (jako na jam session) a

starý Rheinhold Cacoethes, patron sanfranciský básnický scény, si

blaženě utíral slzy. Japhy předčítal svý dokonalý básně o Kojotovi,

bohovi severoamerických Indiánů z náhorních plošin (nejspíš), ale

určitě byl bohem severozápadních Indiánů, Kwakiutlů, a kdoví koho

ještě. „Táhni do prdele! zazpíval Kojot a zmizel,“ četl Japhy

vybranýmu obecenstvu, který vejskalo radostí, bylo to tak čistý, že

i ta prdel vůbec nezněla sprostě. Přednášel taky lyricky jemný

verše, jako ty o medvědech živících se lesníma plodama, který

vyjadřovaly jeho lásku ke zvířatům, a tajemný verše o volech na

mongolských stezkách, bylo z toho cítit, že zná orientální

literaturu včetně Süan Canga, slavnýho čínskýho mnicha, který šel

pěšky z Číny do Tibetu, z Lan-

ou do Kašgaru a Mongolska a v ruce nesl kadidlovou tyčinku. Ve

verších o Kojotovi, který nosil dobroty, Japhy projevil nečekaný

barový humor, a ty jeho anarchistický názory o tom, že Američani

absolutně nechápou, jak maj žít, s veršema o lidech, co jezděj do

práce a z práce, a pak sedej uvězněný v obejvákách vybavených

nábytkem ze stromů pořezaných motorovýma pilama (a tady ukázal

svou dřevorubeckou minulost tam nahoře na severu). Mluvil

hlubokým, zvučným, a tak trochu vzdorným hlasem, jakým mluvili

američtí hrdinové a řečníci za starých časů. Líbilo se mi na něm

něco opravdovýho, pevnýho a lidsky nadějnýho, zatímco ostatní

básníci byli v tom svým estétství moc uhlazený a nebo byli zase až

moc hystericky cynický, aby v cokoliv věřili, strašně abstraktní a

uzavřený, přepolitizovaný a nebo jako Coughlin příliš

nesrozumitelný, aby se to dalo pochopit (slavnej Coughlin, který

mluví o ‚nevyjasněnejch procesech‘, i když tam kde mluvil o tom,

že zjevení pravdy je osobní záležitost, jsem si všimnul silnýho

buddhistickýho a idealistickýho cítění, který měl Japhy s

dobrosrdečným Coughlinem společný ještě od dob studentskýho

přátelství, stejně jako já jsem měl společný názory s Alvahem z

východní party a ještě s dalšíma lidma, míň apokalyptický a

normálnější, v žádným případě ale ne dojímavější a ufňukanější.)

Po ztemnělý galerii postávalo hrozně moc lidí, který se snažili

zachytit každý slovo z toho úžasnýho čtení poezie, chodil jsem od

jedný skupinky ke druhý, střídavě jsem se díval na ně a na jeviště,

pobízel jsem je, aby si loknuli z demižonu a nebo jsem se vrátil,

posadil se na pravou stranu pódia a jen si tak pro sebe ujekával a

přitakával, někdy to byly i celý věty, nikdo mě k tomu nepobízel,

ale v celkový pohodě, která tam panovala, to na druhý straně

nikomu nevadilo. Byla to velkolepá noc. Jemný Francis DaPavia

pečlivě obracel dlouhými bílými prsty lehounký cibulově žlutý nebo

růžový stránky a předčítal z nich verše svýho mrtvýho přítele, který

se v Chihuahua přejedl peyotu (nebo možná zemřel na obrnu), ze

svých věcí nepřečetl nic, ale sám o sobě už to byl okouzlující

žalozpěv nad mrtvým mladým básníkem, a dohnalo by to k slzám i

Cervantese sedmý kapitoly, četl je delikátní britskou angličtinou,

ze který jsem se v duchu válel smíchy, ale později jsem Francise

poznal blíž a měl jsem ho rád.

V galerii byla taky Rosie Buchananová, holka s krátkými

rezavými vlasy, pěkně hubená, prostě fantastická kočka,

kamarádila se se všema týpkama na pobřeží, seděla malířům a taky

psala, a zrovna v tuhle chvíli přímo přetejkala vzrušením, protože

byla zabouchnutá do mýho kámoše Codyho. „Hej, Rosie, paráda,

co?“ zahalekal jsem na ni, ona si pořádně nahnula z mýho

demižonu a blýskla po mně očima. Cody stál za ní a rukama ji

objímal kolem pasu. Když jeden básník skončil, Rheinhold

Cacoethes v motýlku a starým ošuntělým saku vstal a pronesl tím

svým krápět uštěpačným hlasem krátkou srandovní řeč, aby uvedl

dalšího, ale než se všichni básníci vystřídali, tak bylo skoro půl

dvanáctý a všichni začali mlít o tom, co proběhlo a jak jsou

zvědaví, co se bude dál v americký poezii dít, a dojatý Cacoethes

si utíral kapesníkem oči. My básníci jsme se přidali k němu a v

několika autech jsme vyrazili do Čínský čtvrti na obrovskou a

báječnou večeři s čínskými specialitami a jídelními hůlkami, a

uprostřed noci jsme v jedný z těch parádních sanfranciských

odvázaných čínských restarací hulákali jeden přes druhýho.

Náhodou to byl Nam Yuen, Japhyho oblíbený podnik, a on mi tam

předváděl, jak si mám objednávat, jak jíst hůlkama, vykládal

veselý historky o zenových bláznech Východu a dostal mě do tak

příjemný nálady (na stole jsme měli láhev vína), že jsem si

nakonec stoupnul do dveří kuchyně a zeptal se starýho kuchaře:

„Proč přišel Bodhidharma ze západu?“ (Bodhidharma byl Ind, který

přinesl buddhismus na východ do Číny.)

„Mně je to fuk,“ řekl starý kuchař s přimhouřenýma očima,

opakoval jsem to Japhymu a on mi na to řekl: „Perfektní odpověď,

naprosto dokonalá. Teď už víš, jak si představuju zen.“

Ještě jsem se toho měl spoustu naučit. Hlavně to jak se chovat

k holkám – tím Japhyho nepřekonatelným bláznivým zenovým

způsobem a týden nato jsem měl možnost poznat to na vlastní

kůži.

3

V Berkeley jsem bydlel u Alvaha Goldbooka v jeho domku, který

byl celý obrostlý růžemi a stál na dvorku většího domu na Milvia

Street. Stará prohnilá veranda se mezi popínavými rostlinami

nakláněla až k zemi a byla na ní krásná stará houpací židle, ve

který jsem si každý ráno čítával Diamantovou šutru. Dvorek byl

plný keříků rajčat, jen dozrát, a pak máty, všechno tam vonělo

mátou a taky tam stál jeden krásný starý strom, pod kterým jsem

rád sedával a meditoval za těch naprosto dokonalých chladných

hvězdných říjnových kalifornských nocí, kterým se nic na světě

nevyrovná. Měli jsme perfektní kuchyňku s plynovým sporákem,

sice tam nebyla lednička, ale to nevadilo. Taky tam byla parádní

malá koupelna s vanou a teplou vodou, a pak jedna obytná

místnost, která byla pokrytá polštáři, slaměnými rohožemi a

matracemi na spaní, a pak knihy, knihy, stovky knih, bylo tam

všechno možný od Catulla k Poundovi a Blythovi, desky s Bachem a

Beethovenem a dokonce jedno swingující album Elly Fitzgeraldový

s dárkem Terrym, který tam hrál moc zajímavou trubku, a kvalitní

třírychlostní gramec Webcor, co hrál tak nahlas, že by to klidně

urvalo střechu: a stejně to byla jenom překližka, tak jako stěny, a

jednou jsem z nezřízenýho veselí při bláznivý zenový pitce prorazil

stěnu pěstí, a když mě viděl Coughlin, strčil do tý díry asi na pět

čísel hlavu.

Japhy bydlel v tichý ulici (Hillegass) asi míli odtud, dolů po

Milvia Street a pak do kopce směrem ke kampusu Kalifornský

univerzity, ve vlastní boudě, která stála za dalším velkým starým

domem a byla nesrovnatelně menší než ta naše, asi tři a půl na tři

a půl, a kromě typických Japhyho propriet, který prozrazovaly

Japhyho víru v jednoduchý klášterní život, tam nebylo vůbec nic.

Žádný křesla, dokonce ani jedno sentimentální houpací, jenom

slaměný rohože. V rohu byl opřený jeho slavný ruksak s vyčištěnými

ešusy a pánvičkami, který všechny do sebe zapadaly a držely

krásně pohromadě, pěkně svázaný a daný stranou v zavázaným

modrým šátku. Pak tu byly jeho japonský dřeváky, co nikdy nenosil,

a pár černých punčoch do dřeváků, aby se mu měkce našlapovalo

po slaměných rohožích, a ty byly tak upletený, že palec byl zvlášť

od ostatních prstů. Měl hromadu bedýnek od pomerančů, který

byly plný krásných moudrých knížek, některý z nich byly v

orientálních jazycích, všechny ty parádní sútry, komentáře k

sútrám, sebraný spisy D.T. Suzukiho a krásný čtyřsvazkový vydání

japonských haiku. Vlastnil taky skvělou sbírku ostatní dobrý poezie.

Kdyby se sem vloupal nějaký zloděj, tak jediný, co tam mělo

nějakou cenu, byly ty knihy. Všechno Japhyho oblečení bylo

obnošený a koupený se šťastným a zasněným výrazem v krámech

Armády spásy a Dobrý vůle: spravovaný vlněný ponožky, barevný

nátělníky, džíny, pracovní košile, mokasíny a pár roláků, který si za

chladných horských nocí ve vysokých kalifornských Sierrách a

vysokých Kaskádách ve státě Washington a Oregon natáhnul jeden

přes druhý, na dlouhých, neuvěřitelných výšlapech, který někdy

trvaly dlouhý týdny, a v báglu měl přitom s sebou jenom několik

liber sušený stravy. Z několika bedýnek od pomerančů měl udělaný

stůl, a když jsem k němu jednoho pozdního slunečnýho odpoledne

dorazil, skláněl vážně hlavu nad čínskými znaky básníka Chan Šana

a vedle něj se klidně kouřilo z šálku čaje. Adresu jsem měl od

Coughlina, a tak jsem tam šel, a první, co jsem uviděl, bylo

Japhyho kolo na trávníku před tím velkým domem vepředu (kde

bydlela domácí), a pak několik různě rozmístěných balvanů,

kamenů a legračních malých stromků, který si přivez z toulek po

horách, aby si je zasadil do svý vlastní „japonský čajový zahrady“

či „zahrady čajovny“, protože nad tím jeho malým domovem

perfektně šuměla borovice.

Nic pohodovějšího jsem nikdy dřív neviděl, protože když jsem

toho docela chladnýho odpoledne prostě otevřel dvířka a

nakouknul dovnitř, viděl jsem ho, jak sedí se zkříženýma nohama

na druhým konci svý boudičky na kašmírovým polštáři a na slaměný

rohoži, na nose měl brejle, vypadal v nich staře, učeně a moudře,

v klíně mu ležela kniha a u ruky měl malý plechový čajník a

porcelánový hrnek, ze kterýho se kouřilo. Velice klidně zvedl hlavu,

podíval se, kdo přišel a pobídnul mě: „Pojď dál, Rayi,“ a zase

sklonil hlavu ke knize.

„Co to děláš?“

„Překládám skvělou Chan Šanovu báseň ‚Studená hora‘, kterou

napsal před tisíci lety, a část přitom načmáral na skály stovky mil

daleko od lidí.“

„Paráda!“

„Když vejdeš do tohohle domu, tak by ses měl zout, koukni na

ty slaměný rohože, botama bys je zničil.“ Zul jsem si modrý

plátěnky a složil je pečlivě vedle dveří, hodil mi polštář a já si

sednul se zkříženýma nohama u tenký stěny z prken a Japhy mi

nabídl čaj. „Četl jsi někdy Čajovou knihu?“ zeptal se.

„Ne, co to je?“

„Jde o odborný pojednání o přípravě čaje založený na

znalostech nashromážděných během dvou tisíc let. Některý popisy

účinku prvního, druhýho a třetího doušku čaje jsou fakt divoký a

dost odvázaný.“

„To se teda tihle hoši dokázali rozšoupnout čistou vodou, co?“

„Trochu se napij a uvidíš, tohle je dobrej zelenej čaj.“ Chutnal

mi a okamžitě jsem si připadal klidně a bylo mi teplo. „Chceš

přečíst něco z Chan Šanový básně? Nechceš o něm něco říct?“

„Jo.“

„Rozumíš, Chan Šan byl čínskej mudrc, kterýmu už začalo lízt

velký město a celý svět krkem, a tak se vším najednou seknul a

zašil se do hor.“

„Teda, to jseš celej ty.“

„Tehdy to bylo možný. Žil v jeskyni, která byla poblíž

buddhistickýho chrámu v ťang singským okrese v oblasti Tien Tai a

jedinej člověk, se kterým se kamarádil, byl zenovej blázen Š’Te,

velkej srandista, jehož práce spočívala v zametání kláštera

rýžovým koštětem. Š’Te byl taky básník, ale většinou si to ani

nepsal. Chan Šan čas od času slezl ze Studený hory, oblečenej do

šatů z kůry, šel do teplý kuchyně a čekal, až dostane nějaký jídlo,

jenže žádnej z mnichů mu nikdy nic nedal, protože nechtěl

vstoupit do řádu a nechat se třikrát denně volat zvonem k

meditaci. Z některejch jeho výroků ti to bude hned jasný – počkej,

najdu to a přečtu ti to z čínštiny, ‚stoupám stezkou na Studenou

horu, vede dál a dál, protáhlá strž zavalená balvany a sutí, rozlitý

potok a tráva zastřená mlhou, ač nepršelo, mech klouže, borovice

zpívá, i když je bezvětří, kdo dokáže zpřetrhat pouta se světem a

usednout se mnou mezi bílá oblaka?‘“

„Bezva.“

„Jasně, ale to je můj vlastní překlad do angličtiny, rozumíš, na

každým řádku je pět znaků, a já tam ještě musím dostat předložky,

členy a podobně.“

„Proč to prostě nepřeložíš tak, jak to je, pět znaků, pět slov? Co

znamená těchhle prvních pět znaků?“

„Tohle je znak pro stoupání, pro směr vzhůru, znak pro studený,

pro horu a znak pro stezku.“

„No tak to přelož ‚Šplhám nahoru stezkou Studený hory.‘“

„No jo, ale co potom uděláš se znakem pro dlouhý, znakem pro

strž, znakem pro ucpat, znakem pro lavinu a znakem pro balvany?“

„Kde to je?“

„Tady na třetím řádku, mělo by se to číst jako ‚Protáhlou strž

tísní lavina balvanů.‘“

„Výborně, to zní ještě líp.“

„Jo, taky mě to napadlo, ale já to musím přeložit tak, aby mi to

čínský doktoři tady na univerzitě schválili, a kromě toho to musí

být v angličtině jasný.“

„Člověče, to je ale skvělý,“ řekl jsem a rozhlídnul se po boudě,

„a ty si tady klidně sedíš v naprostý pohodě, docela sám, a s

brejlema na nose si tu studuješ…“

„Rayi, ty by sis měl se mnou brzo vylízt na nějakou horu. Co

takhle Matterhorn?“

„Paráda! Kde to je?“

„Nahoře v Sierra Nevada. Můžem tam zajet autem Henryho

Morleye, vzít si bágly a vyrazit od jezera. Já bych vzal všechno

jídlo a to, co potřebujem, do ruksaku a ty by sis mohl vypůjčit od

Alvaha malej tlumok a nést náhradní ponožky, boty a další

potřebný věci.“

„Co znamenaj tyhle znaky?“

„Je tam, jak Chan Šan sestoupil po letech toulání po horách

dolů, aby navštívil svý příbuzný ve městě. Říká: ‚Až dosud jsem

pobýval na Studené hoře a tak dále, včera jsem navštívil přátele a

rodinu, a víc než polovina už jich odešla ke Žlutým pramenům,‘ to

znamená smrt, ty Žlutý prameny. ‚A teď zrána stojím před svým

osamělým stínem a kvůli očím plným slz nic nevidím.‘“

„To je jako ty, Japhy, taky studuješ s očima plnejma slz.“

„Já v očích žádný slzy nemám!“

„A jednou, až budeš o hodně starší?“

„Jasně, to jo… a podívej, tady: ‚V horách je zima, ale každý

rok, nejen letos,‘ rozumíš, on je skutečně vysoko, tak tři a půl,

čtyři tisíce metrů, možná i víc, a říká: ‚Rozeklané srázy jsou stále

zasněžené, z lesů v temných stržích se valí mlha, tráva raší ještě

koncem června a počátkem srpna už začíná opadávat listí, a já tu

jsem rozšouplý jako nějaký feťák – ‘“

„Jako feťák!“

„To je můj vlastní překlad, ve skutečnosti tam je, že je vzrušený

jako nějaký rozkošník dole ve městě. Já to ale přeložil do současný

odvázaný řeči.“

„Paráda.“ Zajímalo mě, proč si ho Japhy tak považuje.

„Protože to byl básník, žil v horách a byl to buddhista, kterej se

věnoval meditaci o podstatě všech věcí, a kromě toho byl taky

vegetarián, i když mimochodem v tomhle nejedu, možná taky z

toho důvodu, že bejt vegetarián znamená bejt tak trochu

hnidopich, protože každá rozumná bytost jí to, co může. A byl to

samotář, co si vystačil sám se sebou, žil čistě a věrnej sám sobě.“

„To jseš taky celej ty.“

„A ty taky, Rayi, protože já si dobře pamatuju, cos mi vyprávěl o

tom, jak jsi to zvládnul, když jsi meditoval v lesích Severní

Karolíny, a tak dál.“ Japhy byl hrozně smutný a zaražený, nikdy

jsem ho tak tichýho, melancholickýho a zamyšlenýho neviděl, jeho

hlas byl mateřsky jemný a vypadalo to, jako kdyby mluvil z velký

dálky k nějaký ubohý roztoužený bytosti (ke mně), která potřebuje

slyšet jeho poselství, nic přitom nepředstíral, a byl tak trochu v

tranzu.

„Meditoval jsi dneska?“

„Jo, to je první, co dělám ještě před snídaní, a pak ještě každý

odpoledne, hodně dlouho, pokud mě někdo nevyruší.“

„Kdo?“

„Ale, vždycky se někdo najde. Někdy Coughlin, včera přišel

Alvah a Rol Sturlason, a pak se tady občas staví jedna holka, zahrát

si jab-jum.“

„Jab-jum? Co je to?“

„Ty neznáš jab-jum? Někdy ti to vysvětlím.“ Bylo vidět, že je

příliš smutný, aby mi o tom něco říkal, ale za pár dnů jsem to

poznal sám. Ještě chvíli jsme si povídali o Chan Šanovi a o básních

na skalnatých útesech, a zrovna když jsem byl na odchodu, přišel

jeho kámoš Rol Sturlason, hezký vysoký blonďatý kluk, aby si s ním

promluvil o svý cestě do Japonska. Tenhle Rol Sturlason se zajímal

o slavnou zahradu kamenů Ryoanji, která je v šokokujským klášteře

v Kjótu, a není v ní nic jinýho než samý starý balvany, který jsou

tak rozmístěný, údajně podle mystický estetiky, že to každoročně

přitahuje tisíce turistů a mnichů, co tam podniknou cestu, aby

hleděli na balvany v písku a našli tak klid duše. Nikdy jsem

nepotkal tak zvláštní a zároveň tak opravdový a upřímný lidi. Rola

Sturlasona už jsem nikdy neviděl, brzo potom odjel do Japonska,

ale na to, co mi řekl o balvanech, když jsem se ho zeptal: „Ví se

vůbec, kdo tam ty balvany takhle umístil, že je to taková paráda?“

nikdy nezapomenu.

„To nikdo neví, nějakej mnich nebo možná mniši, ale už hodně

dávno. Ale to, jak jsou ty kameny uspořádaný, má nějakou

naprosto přesnou a záhadnou podobu. Prázdnotu si totiž můžem

uvědomit jenom s pomocí formy.“ Ukázal mi obrázek balvanů v

pečlivě uhrabaným písku, který vypadaly jako ostrůvky v moři, jako

kdyby měly oči (prohlubně) a byly obklopený pěkně stíněným a

elegantně řešeným nádvořím kláštera. Pak mi ještě ukázal schéma

uspořádání kamenů s boční projekcí, vysvětlil mi jeho

geometrickou logiku a další věci a používal přitom slova jako

„osamělá individualita“, o kamenech mluvil jako o „ňadrech

tlačících se do prostoru“, a všechno to mělo něco společnýho s

kóany, který mě ale zajímaly mnohem míň než on sám, ale hlavně

pak dobrák Japhy, který vařil na hučícím primusu další a další čaje

a každý šálek nám mlčky podával s téměř orientální úklonou. Bylo

to něco úplně jinýho než ta noc, kdy se konalo čtení poezie.

4

Ale příští noc jsme se kolem půlnoci sešli s Alvahem a

Coughlinem a domluvili jsme se, že si koupíme pořádný čtyřlitrový

demižon burgundskýho a vyrazíme k Japhymu.

„Co dělá dneska v noci?“ zeptal jsem se.

„Co by,“ povídá Coughlin, „možná studuje anebo píchá,

uvidíme.“ Demižon jsme splašili cestou, na Shattuck avenue, a pak

jsme šli k němu, a tak jsem zase uviděl na trávníku to jeho

žalostný anglický kolo. „Japhy si dá ruksáček na záda a celej den

tak jezdí po Berkeley sem a tam,“ řekl Coughlin. „Na Reed College

v Oregonu dělal to samý. Patřil už tam k inventáři. Pořádali jsme

obrovský vínový mejdany, pořád jsme tam měli nějaký holky a

nakonec jsme vyskákali z oken a dělali po celým městě bordel.“

„Fakt je zvláštní,“ ozval se Alvah a kousnul se v úžasu do rtu, a

Alvah sám důkladně a se zájmem probral našeho neobvyklýho,

halasnýho a zároveň tichýho kamaráda. Opět jsme prošli dvířky,

Japhy, který seděl se zkříženýma nohama a s brýlemi studoval

nějakou knihu, tentokrát to byla americká poezie, zvedl hlavu, nic

neřekl, jenom zvláštně kultivovaným hlasem utrousil „Ach.“ Vyzuli

jsme se a přešli tu malou, ani ne dvoumetrovou rohož, abychom si

k němu sedli, já se zouval jako poslední a v ruce jsem držel

demižon, který jsem natočil tak, aby ho viděl, a Japhy, který seděl

se zkříženýma nohama najednou zařval „Jáááá!…“, vyskočil do

vzduchu a přes celý pokoj přímo ke mně, dopadl na chodidla v

šermířský pozici a v ruce najednou držel dýku, špičkou málem

prorazil sklo lahve, a ozvalo se jen slabý, jasný „cink“. Byl to

jeden z nejobdivuhodnějších skoků, co jsem kdy viděl, možná ještě

tak u praštěných akrobatů, spíš se to ale podobalo skoku samce

horský kozy, kterým také, jak se později ukázalo, byl. Taky mi to

připomnělo japonskýho samurajskýho válečníka – to zařvání, skok,

postoj a komický rozlobený výraz, kdy na mě poulil oči a srandovně

se šklebil. Měl jsem pocit, že to byl ve skutečnosti protest proti

tomu, jak jsme k němu tak vtrhli a vyrušili ho od četby, a pak taky

proti vínu samotnýmu, kterým by se opil a přišel tak o večer, který

chtěl věnovat četbě. Bez nějakých dalších cavyků ale víno sám

otevřel, pořádně si přihnul a všichni jsme pak seděli se zkříženýma

nohama a čtyři hodiny jsme pokřikovali jeden na druhýho, co je

novýho, a byla to jedna z nejzábavnějších nocí. Vypadalo to asi

takhle:

JAPHY: Coughline, ty starej prďolo, co jsi pořád dělal?

COUGHLIN: Nic.

ALVAH: Co to tady máš za zvláštní knížky? Hm, Pound, ty ho máš

rád?

JAPHY: Kromě toho, že ten starej ksicht zmotal Li Povo jméno s

japonským, a všech těch jeho dalších vyhlášenejch blábolu, tak je

v pohodě – vlastně se mi libí.

RAY: Pound? Jak může mít někdo rád takovýho namyšlenýho

magora?

JAPHY: Dej si radši ještě víno, Smithi, meleš samý nesmysly.

Alvahu, koho ty máš rád jako básníka?

RAY: A proč se nikdo nezeptá mě, jakýho mám já oblíbenýho

básníka? Vím toho o poezii mnohem víc než vy všichni dohromady.

JAPHY: Je to pravda?

ALVAH: Možná, že jo. Ty jsi neviděl Rayovu novou sbírku básní,

kterou zrovna napsal v Mexiku – „kolo rozechvělého početí

podstaty otáčí se v nicotě a vypuzuje tiky, dikobrazy, slony, lidi,

hvězdný mlhoviny, blázny, nesmysl…“

RAY: Tak to není!

JAPHY: Když už tady mluvíme o podstatě, četl jsi tu novou

báseň od…

Atd, atd, až se to nakonec zvrhlo v nespoutaný kecání,

pokřikování a nakonec i prozpěvování, váleli jsme se smíchy po

podlaze, a pak jsme s Alvahem a Coughlinem vyrazili do tichých

univerzitních ulic, drželi jsme se přitom pod paží, potáceli se a

vyřvávali až do ochraptění „Eli, Eli,“ demižon se nám rozflákal

přímo u nohou a Japhy stál ve svých dvířkách a smál se nám. Měl

jsem výčitky, protože jsme mu nabourali večer, kdy chtěl studovat,

ale pak se příští večer najednou objevil v naší chatrči s krásnou

holkou, a když šli dál, tak jí řekl, aby se svlíkla, což ona taky

okamžitě udělala.

5

Bylo to zcela v souladu s Japhyho teoriema o ženských a

milování. Zapomněl jsem říct, že ten den, co se u něj pozdě

odpoledne objevil ten umělec s kameny, tak hned po něm přišla

blondýnka v galoších a tibetským plášti s dřevěnými knoflíky, a jen

tak mezi řečí se ptala na náš plán vylézt na Matterhorn, a pak se

zeptala přímo „Můžu jít s váma?“ protože sama byla tak trochu

horolezkyně.

„Jasan,“ ozval se Japhy, přesně tím komickým hlasem, jako

vždycky, když si dělal srandu a pěkně nahlas napodoboval jednoho

dřevorubce, co znal na Severozápadě, vlastně to byl lesák, starý

Burnie Byers, „Jasan, klidně poď s náma a my tě tam všichni

přefiknem ve vejšce tři tisíce metrů,“ a řekl to přitom tak vtipně,

nenucené a vlastně vážně, že ji to vůbec nešokovalo, ale spíš

potěšilo. V tom samém duchu k nám teď přivedl Princeznu, bylo asi

osm večer, tma, mlčky jsme s Alvahem usrkávali čaj a četli nebo

psali na stroji básně, když se na dvorku objevily dvě kola: Japhy a

ona, každý na svém. Princezna měla šedý oči, zlatý vlasy, byla

hrozně pěkná a bylo jí teprv dvacet. Musím poznamenat, že byla

po sexu a chlapech jako divá, takže to nedalo moc práce ji

přesvědčit, aby si zahrála jab-jum. „Ty to neznáš, Smithi?“

zahřímal Japhy pěkně od plic a nakráčel dovnitř v těch svých

botách a Princeznu přitom držel za ruku. „Tak my jsme ti to,

chlapče, přišli s Princeznou předvýst.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem, „ať už je to, co chce.“ Princeznu už

jsem znal a byl jsem do ní tenkrát uplnej cvok, to bylo asi před

rokem, v City. Byla to jen další šílená shoda náhod, že musela

potkat zrovna Japhyho a zamilovat se do něj a to pěkně bláznivě,

protože by udělala všechno, co by po ní chtěl. Kdykoliv se u nás v

domečku někdo zastavil, přehodil jsem přes nástěnou lampičku

červený kapesník a zhasnul světlo u stropu, takže vznikla příjemná

tlumeně rudá pohoda, ve který se dobře sedělo, popíjelo víno a

povídalo. Naaranžoval jsem to jako obvykle a vypravil se do

kuchyně pro láhev, ale když jsem se vrátil, nevěřil jsem vlastním

očím, Japhy s Alvahem se totiž svlíkali, šaty odhazovali na všechny

strany a Princezna, ta už byla úplně nahá a její kůže byla v tom

narudlým přítmí bílá jako sníh, když na něj dopadnou za soumraku

poslední paprsky slunce. „A do prdele,“ ujelo mi.

„Tohle je to jab-jum, Smithi,“ oznámil mi Japhy, sednul si se

zkříženýma nohama na polštář a kývnul na Princeznu, která šla k

němu, uvelebila se mu v klíně, objala ho kolem krku a takhle chvíli

seděli a nic neříkali. Japhy nebyl vůbec v rozpacích ani nervózní a

jenom seděl a byl v naprostý pohodě, přesně tak jak měl. „Takhle

to dělaj v tibetskejch chrámech. Je to svatej obřad a přesně takhle

to dělaj před prozpěvujícíma kněžíma. Lidi se modlí a recitujou

Óm Mani Padme Húm, což znamená Amen, blesku v temným

prázdnu. Já jsem ten blesk a Princezna je temný prázdno, chápeš

to?“

„Ale co na to řekne ona?“ téměř zoufale jsem zaječel, protože

jsem po ní celý minulý rok platonicky toužil a celý hodiny mě

pronásledovaly výčitky svědomí z toho, jestli ji mám svíst, když je

ještě tak mladá.

„Je to bezva,“ řekla Princezna, „pojď si to taky zkusit.“

„ Ale já to nedokážu, takhle sedět se zkříženejma nohama.“

Japhy seděl v úplný lotosový pozici, jak se tomu říká, s oběma

kotníkama na stehnech. Alvah dřepěl na matraci a pokoušel se

škubnutím dostat kotníky na stehna. Nakonec začaly Japhyho bolet

nohy a překotil se i s Princeznou na matrace, kde se pak s Alvahem

pustili do zkoumání svýho teritoria. Pořád jsem tomu ale nemohl

uvěřit.

„Svlíkni se a pojď taky!“ K dovršení všeho jsem vedle toho, co

jsem cítil k Princezně, měl za sebou celý rok celibátu, protože

jsem měl pocit, že žádostivost je přímou příčinou zrození a to je

zase prvotní příčinou utrpení a smrti a já se skutečně, a to nelžu,

dopracoval k tomu, že jsem považoval žádostivost za něco

nepřístojnýho nebo dokonce krutýho.

Pokaždý, když jsem se bezděčně ohlídnul a civěl na ty

neuvěřitelně krásný mexikánský Indiánky, tak jsem si říkal: „Krásný

holky kopaj hroby.“ Absence aktivní touhy mi přinesla nový, klidný,

pohodový život, který se mi dost líbil. Tohle ale bylo trochu moc.

Stále jsem se ještě bál svlíknout, a kromě toho jsem to nikdy

nedělal rád před víc než jednou osobou, a hlavně ne když u toho

byli chlapi. Japhy na tohle všechno pěkně kašlal, a tak netrvalo ani

moc dlouho a začal Princeznu obšťastňovat, a pak přišel na řadu

Alvah (velkýma vážnýma očima zíral do šera, a to ještě chvilku

předtím četl básně). „Co kdybych začal u ruky?“ dodal jsem si

odvahy.

„Paráda, tak dělej.“ Zkusil jsem to, ležel jsem oble

ený na podlaze a líbal jí dlaně, zápěstí a pak výš, smála se a

málem z toho řvala rozkoší, jak jsme jí tak všude dělali dobře po

těle. Celý ten můj pokojný buddhistický celibát byl v hajzlu.

„Smithi, já nevěřím žádnýmu druhu buddhismu nebo jakýkoliv

filozofii nebo společenskýmu řádu, kterej potlačuje sex,“ pronesl

docela vědátorsky Japhy, když byl hotový a posadil se nahý s

nohama křížem a balil si z Bull Durhamu cigaretu (což patřilo k

jeho pojetí „jednoduchosti“ života). Nakonec to dopadlo tak, že

jsme byli všichni nahý a v kuchyni jsme vařili neskutečný hrnce

kávy, Princezna ležela nahá na boku na podlaze a objímala si

rukama kolena, jen tak, a nakonec jsme si spolu dali v koupelně

horkou koupel a odvedle jsem přitom slyšel, jak Alvah diskutuje s

Japhym o ztřeštěných zenových orgiích volný lásky.

„Princezno, tohle bude každej čtvrtek večír, jo?“ halekal Japhy.

„Bude to taková pravidelná slavnost.“

„Jo,“ zakřičela Princezna z vany. A tohle všechno ji fakticky

bavilo a řekla mi: „Já si připadám, jako kdybych byla matkou úplně

všeho a musela se starat o všechny svý malý děti.“

„Ty jseš ale sama tak mladá a krásná.“

„Já jsem ale pramáti země. Jsem Bódhisattva.“ Byla sice trochu

švihlá, ale když řekla ‚Bódhisattva‘, tak jsem si uvědomil, že chce

být velký buddhista jako Japhy, a protože je holka, tak to může

vyjadřovat jenom tím způsobem, který vychází z tradičních kořenů

jab-jumovýho obřadu tibetskýho buddhismu, takže bylo všechno v

pohodě.

Alvahovi se to strašně líbilo a představa „každýho čtvrtka večer“

ho děsně brala a já už teď taky nebyl proti.

„Alvahu, Princezna tvrdí, že je Bódhisattva.“

„Taky, že je.“

„Říká, že je naše matka.“

„Ženy Bódhisattvy“ začal Japhy, „byly v Tibetu a v částech starý

Indie považovaný za svatý konkubíny, dělaly to v chrámech a někdy

i v rituálních jeskyních a mohly si tak získat velký zásluhy a kromě

toho taky meditovaly. Všichni, muži i ženy, tam meditovali, postili

se, pořádali takovýhle mejdany, a pak zase jedli, pili, toulali se, v

deštivým období mohli bydlet ve vihárech a za sucha venku a vůbec

nebylo potřeba mluvit o tom, co dělat v sexu, což se mi na

orientálním náboženství vždycky líbilo. A stejně jako jsem to

vždycky žral u Indiánů v týhle zemi… Když jsem byl ještě malej

kluk v Oregonu, tak jsem se vůbec necejtil jako Američan, s celým

tím ideálem předměstí, potlačováním sexu a celkovou bezútěšnou

šedivou novinovou cenzurou veškerejch našich opravdovejch

lidskejch hodnot, ale když jsem objevil buddhismus, tak jsem

najednou cítil, že už jsem kdysi žil, před neskutečně dávnými věky

a kvůli chybám a hříchům toho minulýho života jsem byl

degradovanej do mnohem ubožejších sfér existence a moje karma

se proto musela zrodit v Americe, kde už se nikdo nedokáže bavit,

nikdo na nic nevěří, a hlavně ne ve svobodu. Proto jsem taky

vždycky sympatizoval s hnutíma za svobodu, jako byl anarchismus

na Severozápadě, s těma dávnejma hrdinama masakru v Everettu,

a vůbec…“ Skončilo to dlouhou a vážnou debatou o všech těchhle

věcech a nakonec se Japhy s Princeznou oblíkli a odjeli na kolech

domů a já dřepěl proti Alvahovi a hleděli jsme v matném rudém

světle jeden na druhýho.

„Ale rozumíš, Rayi, Japhymu to fakt pálí – je to fakticky

nejdivočejší, nejbláznivější a nejchytřejší frajer, jakýho jsme kdy

potkali. Líbí se mi na něm, že je to velkej hrdina západního

pobřeží, uvědomuju si to, jsem tu už dva roky a nepotkal jsem

nikoho, kdo by za to skutečně stál, nebo někoho, kdo by byl

opravdu tak pronikavě inteligentní, a už jsem začal ztrácet veškerý

naděje, který jsem k západnímu pobřeží měl. Kromě celýho toho

jeho zázemí, orientálního vzdělání, Pounda, toho, že bere peyote a

má vize, leze po horách a je to bhikku, je Japhy Ryder novej

skvělej hrdina americký kultury.“

„Je to cvok,“ souhlasil jsem. „Kromě toho se mi ale na něm líbí

ty tichý a smutný chvíle, kdy toho moc nenamluví…“

„Člověče, to jsem teda zvědavej, co se s ním nakonec stane.“

„Myslím, že dopadne jako Chan Šan, bude žít sám v horách a

psát básně na skály a nebo je bude před jeskyní recitovat davům.“

„Anebo půjde do Hollywoodu a stane se z něj filmová hvězda,

jednou mi totiž řekl: ‚Alvahu, nikdy mě nenapadlo, abych šel k

filmu a stal se hvězdou, rozumíš, já můžu dělat cokoliv, ale tohle

jsem zatím ještě nezkusil,‘ a já mu to naprosto věřím, protože on

to dovede. Všimnul sis, jak měl kolem sebe omotanou Princeznu?“

„To teda jo“ a pak v noci, když šel Alvah spát, jsem seděl na

dvorku pod stromem a hleděl na hvězdy, nebo jsem zavřel oči,

abych meditoval, a snažil se zklidnit zpátky k mýmu normálnímu

já.

Alvah nemohl spát a vyšel ven, natáhnul se na záda do trávy,

koukal do nebe, a pak řekl: „Velký oblaka páry míjející se tam

nahoře v temnotě, to mě přivádí k tomu, abych si uvědomil, že

žijem na skutečný planetě.“

„Zavři oči a uvidíš toho mnohem víc.“

„Chá, to teda nevím, co tím vším myslíš!“ zabručel nevrle.

Vždycky ho otravovaly moje malý přednášky o extázi samádhi, což

je stav, kterýho dosáhnete, když všechno zastavíte, přestanete

myslet a se zavřenýma očima pak skutečně místo pouhých obrazů a

tvarů věcí, který jsou koneckonců jenom představy, spatříte určitý

mnohonásobný rojení néjakýho druhu řvoucí elektrický energie. A

jestli mi to nevěříte, tak se vraťte za miliardu let a popřete to.

Protože, co je to čas? „Nezdá se ti, že je mnohem zajímavější být

jako Japhy, mít holky, užívat si, mít se fajn a skutečně něco

podnikat, než tady takhle hloupě vysedávat pod stromem?“

„V žádným případě,“ myslel jsem to vážně, a věděl jsem, že

Japhy by se mnou souhlasil. „Japhy nedělá nic jinýho, než že se v

tom prázdnu nějak baví.“

„To se mi nezdá.“

„Vsadím se, že jo. Příští týden s ním vyrážím do hor, tak to

zjistím, a pak ti o tom řeknu.“

„Jo,“ (vzdech), „ale pokud jde o mě, tak budu klidně dál

Alvahem Goldbookem a do háje se všema těma buddhistickejma

kecama.“

„Jednou toho budeš litovat. Proč už sakra jednou nepochopíš,

co se ti pokouším říct: může za to těch tvejch šest smyslů, že jsi

byl oklamanej, a teď věříš nejenom tomu, že máš šest smyslů, ale

taky tomu, že díky jim jseš v kontaktu se skutečným vnějším

světem. Kdybys neměl oči, tak bys mě neviděl. Kdybys neměl uši,

tak bys neslyšel támhleto letadlo. Kdybys neměl nos, necítil bys

teď o půlnoci mátu. Kdyby nebylo chuťovýho ústrojí tvýho jazyka,

nerozlišil bys chuť A od B. Kdybys neměl tělo, necítil bys Princeznu.

Nejsem já, není letadlo, není tady máta, není žádná Princezna,

žádný nic, sakra, to se chceš nechat po celej život tak oblbovat?“

„Jasné, tohle přesně chci a děkuju bohu, že z toho ničeho něco

vzniklo.“

„Fajn, tak teď ti něco povím, je to totiž úplně naopak, protože

nic vzniklo z něčeho, a to něco je Oharmakája, podstata Pravýho

smyslu a to je právě tohle nic, a všechno tohle žvanění a pindy. Jdu

spát.“

„Někdy se mi zdá, jako by mě to, co se mi snažíš říct, najednou

osvítilo, ale stejně mám větší satori z Princezny než z nějakejch

slov.“

„To je satori tvýho pošetilýho těla, ty chlípníku jeden.“

„Vím, že Spasitel můj žije.“

„Jakej Spasitel a co žije?“

„Víš co, vykašlem se na to a budeme se věnovat životu!“

„To jsou, Alvahu, jenom kecy, kdybych totiž uvažoval jako ty,

tak bych byl stejně ubohej a chtivej, jako jseš teď ty. Jediný, co

chceš, je vylítnout ven, zapíchat si, nechat se zhuntovat a

pošahat, zestárnout a být prolezlej nemocema, nechat se štvát

samsarou, protože ty totiž nejseš nic jinýho než posranej kus

věčnýho chlípnýho masa, co se zase vrátí, a ty si to všechno

zasloužíš, to ti teda klidně řeknu.“

„To od tebe není moc hezký. Všichni jsme plný bolesti a každej

se snaží nějak žít s tím, co má. Ten tvůj buddhismus z tebe udělal

pokrytce, Rayi, a dokonce se kvůli němu i bojíš na normální zdravý

orgii svlíknout.“

„Nakonec jsem to ale udělal, nebo snad ne?“

„Ale choval ses děsné snobsky… hele, necháme toho.“

Alvah si šel lehnout a já seděl, měl jsem zavřený oči a říkal jsem

si: „Tohle myšlení ustalo,“ ale protože jsem na to musel myslet,

tak mi hlava pracovala dál, ale pak mnou prošla vlna radostí,

protože jsem věděl, že celý tenhle zmatek je jenom sen, který

skončil, a já už se nemusím bát, protože já vlastně nejsem Já, a

modlil jsem se, aby mi Bůh nebo Tathágata dali dost času, rozumu

a síly, abych dokázal říct lidem, co vím (což se mi v tuhle chvíli

moc nedaří), a oni tak mohli poznat, co vím já, a nebyli tolik

zoufalí. Starý strom, který taky žil, se nade mnou tiše skláněl.

Slyšel jsem, jak v plevelu na zahradě pochrupuje myš. Špičky

berkeleyských střech vypadaly jako zubožený živý maso, skrývající

žalostný fantomy z věčnosti nebes, kterým se báli pohlídnout do

tváře. Když jsem šel spát, tak už mě žádná Princezna nebrala,

netoužil jsem po ní a bylo mi úplně jedno, že se mnou nikdo

nesouhlasí, byl jsem rád a krásně se mi spalo.

6

Nastala chvíle našeho velkýho horskýho výstupu. Pozdě

odpoledne se pro mě stavil na kole Japhy. Vytáhli jsme Alvahův

batoh a dali ho do košíku na kole. Vyndal jsem ponožky a svetry.

Neměl jsem ale horolezecký boty a jediný, co se dalo použít, byly

Japhyho tenisky, sice starý, ale pevný. Moje boty byly moc měkký a

rozervaný. „Tohle bude asi lepší, Rayi, v teniskách máš lehký nohy

a můžeš bez potíží skákat z jednoho balvanu na druhej. Boty si

samozřejmě občas prohodíme, takže to zvládnem.“

„A co jídlo? Co bereš s sebou?“

„Ještě než se budem bavit o jídle, Raaayi“ (někdy mě oslovoval

křestním jménem, a pokaždý to bylo hodně protáhlý a smutný,

„Raaayi,“ jako kdyby si dělal starosti, jestli mi něco nechybí),

„vzal jsem ti spacák, není to sice žádný prachový kachní peří jako

ten můj a taky je trochu těžší, ale když si necháš šaty a rozděláme

velkej oheň, tak ti tam v něm bude fajn.“

„V šatech, to jo, ale na co ten velkej oheň, vždyť je teprv

říjen.“

„Jo, ale v řijnu je tam pod nulou, Raaayi,“ vysvětloval smutně.

„V noci?“

„Jo, v noci a ve dne je tam fakt teplo a příjemně. Víš o tom, že

starej John Muir chodíval do těch hor, co taky polezeme, jenom ve

starým vojenským kabátu, ve kterým i spal, a k jídlu měl jenom

papírovej pytel plnej uschlýho chleba, a když se chtěl najíst, tak

jenom ten starej chleba namočil do vody, a takhle se tam toulal

celý měsíce, než si zase vyšlápnul zpátky do města.“

„Sakra, to teda musel bejt pěknej drsňák.“

„Takže pokud jde o jídlo, šel jsem do Market Street na trh v

Crystal Palace a koupil jsem tam moje oblíbený sušený vločky,

jmenuje se to bulgur, a je to druh bulharský drcený neloupaný

pšenice, a do toho ještě přidám kusy špeku, malý špalíky, a Morley

a my dva, všichni tři, z toho budeme mít parádní večeři. Vezmu

taky čaj, protože pod těma studenejma hvězdama ti hrnek horkýho

čaje přijde vždycky k duhu. Taky beru právej čokoládovej puding,

žádnej ten instatní švindl, ale dobrej čokoládovej puding,

ukvrdlám ho nad ohněm a pak ho necháme vychladnout ve sněhu,

až bude studenej jako led.“

„To teda zírám!“

„A místo rýže, kterou si normálně beru, mě napadlo, že ti

připravím pravou delikatesu, Raaayi, takže do toho bulguru

přihodím na kostky nakrájenou sušenou zeleninovou směs, co jsem

koupil ve Ski-shopu. Z toho budem mít večeři a snídani, a kvůli

kaloriím máme tenhle pořádnej pytel buráků a rozinek, a pak ještě

pytel sušenejch meruněk a švestek, a to by nás mělo udržet zbytek

cesty v kondičce.“ A ukázal mi ten strašně prťavej chlebník, kde

byly uložený některý důležitý zásoby pro tři dospělý muže,

chystající se ke čtyřiadvacetihodinovýmu a možná ještě delšímu

horskýmu výstupu v pořádných výškách. „Když jdeš do hor, tak je

nejdůležitější mít co možná nejlehčí bágly, protože tyhle pěkně

ztěžknou.“

„Proboha, vždyť to jídlo v tom batohu nám nemůže stačit!“

„Ale jo, až se namočí, tak nabyde.“

„Vezmem s sebou víno?“

„Ne, to je tam nahoře na nic a pak, jakmile se dostaneš do

takový výšky a budeš unavenej, tak ani nemáš na alkohol chuť.“

Nevěřil jsem tomu, ale mlčel jsem. Dali jsme moje věci na kolo a

šli pěšky přes kampus k němu, a kolo jsme vedli vedle chodníku.

Byl chladný, jasný soumrak jako v Tisíci a jedný noci, věž

Kalifornský univerzity s hodinama házela ostrý temný stín proti

horizontu cypřišů a eukalyptů a všech možných druhů stromů,

někde zněly zvony a vzduch byl pěkně svěží. „Bude tam nahoře

pěkná zima,“ řekl Japhy, ale dneska večer se cítil fajn, a když jsem

se ho vyptával na příští čtvrtek s Princeznou, tak se zasmál. „Hele,

od posledně jsme si to jab-jum zahráli už dvakrát, prostě za mnou

přijde do tý mý boudy, ve dne nebo v noci, prostě úplně jedno kdy,

a teda nikdy nechce slyšet nějaký ne. Takže uspokojuju

Bódhisattvu.“ Japhy chtěl mluvit o všem možným a o svým dětství

v Oregonu. „Rozumíš, matka, otec a sestra žili skutečně prostým

životem, ve srubu na farmě, a v zimě jsme se všichni museli

oblíkat a svlíkat u ohně, proto mi to svlíkání nevadí tak jako tobě,

prostě nejsem stydlivej nebo něco takovýho.“

„Cos dělal na univerzitě?“

„V létě jsem vždycky makal jako státní hlídač požárů – příští

léto bys to měl jít taky dělat – a v zimě jsem hodně lyžoval a

vždycky jsem si pak pyšně vykračoval po kampusu o berlích. Slezl

jsme tam několik pěkně vysokejch hor včetně dlouhýho výstupu na

Rainier a vydrápal jsem se málem až na vrchol, kde se pak můžeš

podepsat. Nakonec jsem to ale jeden rok dokázal. Rozumíš, je tam

nahoře jenom pár jmen. Lezl jsem po celejch Kaskádách, v sezóně

i mimo ni, a makal jsem jako dřevorubec. Musím ti něco říct o

dřevorubecký romantice Severozápadu, stejně jako ty v jednom

kuse vykládáš o dráze, měl bys vidět ty úzkokolejky tam nahoře a

ty mrazivý zimní jitra, všude sníh, a břicho máš pěkně nacpaný

palačinkama se sirupem a černým kafem, a když pak zvedneš

dvoubřitou sekeru k prvnímu rannímu kmeni, teda tomu se nic

nevyrovná.“

„Tohle je přesně můj sen o velkým Severozápadě. Kwakiutlové,

Severozápadní jízdní policie…“

„Jo, v Kanadě ji mají, v Britský Kolumbii, tam jsem je někdy

potkával na lesní cestě.“ Tlačili jsme kolo kolem různejch

studentskejch lokálů a kavárniček a já nakoukl k Robbiemu, jestli

tam nebude někdo známej. Byl tam Alvah, který tam pracoval pár

hodin denně jako sběrač nádobí. V našich starých hadrech jsme se

v kampusu vyjímali jako nějací exoti, ostatně Japhyho tam

považovali za excentrika, což není u lidí z kampusu a z univerzity

nic neobvyklýho, že jakmile se na scéně objeví nějakej opravdovej

frajer, tak si to hned myslí – univerzity nejsou nic jinýho než

přípravky ke ztrátě identity středních tříd, což se perfektně

projevuje všude kolem kampusu, kde jsou řady baráků zámožných

rodinek, s trávníkem a televizí v každým obýváku a všichni se ve

stejnou chvíli dívají na to samý a ve stejnou chvíli si myslí to samý

a Japhyové se zatím po celým světě potulují divočinou, aby

naslouchali hlasu, který tam naříká, aby nalezli extázi hvězd, aby

našli temné záhadné tajemství původu civilizace, která nemá

žádnou tvář, nedějí se v ní žádný zázraky a trpí kocovinou.

„Všichni tyhle lidi,“ řekl Japhy, „maj bíle vykachlíkovaný hajzly, a

dělaj stejně velký a smradlavý hovna jako medvědi na horách, ale

všechno se to spláchne do vyhovujících stok, který jsou pod

dohledem, a nikdo už na ty hovna nemyslí, a přitom ho ani

nenapadne, že pochází z moře, ze sraček, pižma a šlemu. Celej

den stráví tím, že si drhnou ruce jemnejma mejdlama, který by v

tý koupelně chtěli tajně sníst.“ Měl milióny nápadů, to teda jo.

Dorazili jsme do jeho malý chajdy, začalo se stmívat a ve

vzduchu byl cítit kouř spálenýho dřeva a vůně listí, všechno jsme

pěkně zabalili a vydali se za Henrym Morleyem, který měl auto.

Henry Morley byl hrozně vzdělaný, brejlatý chlapík, ale taky to byl

pěkný podivín, mnohem prdlejší a ještě víc mimo než byl Japhy v

kampusu, dělal knihovníka, měl jenom pár přátel, ale taky lezl po

horách. Svůj malý jednopokojový domek na trávníku za Berkeley

měl celý zaplněný knihami a fotkami s horolezeckou tematikou a

všude se povalovaly ruksaky, horolezecký boty a lyže. Úplně jsem

žasnul, když jsem ho slyšel mluvit, protože mluvil přesně jako

kritik Rheinhold Cacoethes, a ukázalo se, že jsou to staří přátelé,

lezli společně po horách, a vůbec se nedalo poznat, jestli měl

Morley vliv na Cacoethese nebo naopak. Měl jsem ale pocit, že to

byl spíš Morley – jeho řeč byla stejně jízlivá a sarkastická,

neobyčejně vtipná, dobře formulovaná a plná tisíce obrazů. Jako

třeba když jsme k němu teď s Japhym přišli a on tam měl svý

přátele (podivná skupina cizinců, včetně jednoho Číňana, Němce z

Německa a pár dalších různých studentů) a Morley prohlásil: „Tak

já si beru nafukovací matraci, a kluci, vy si pro mě za mě klidně

spěte na tvrdý a studený zemi, já ale použiju pneumatickou

pomůcku, a kromě toho jsem se pustil do tý spouště oaklandskejch

skladů vojenskýho námořnictva a vypláznul jsem za ní šestnáct

dolarů a celej den jsem jezdil sem a tam a přemýšlel, jestli se

lověk s kolečkovejma bruslema nebo přísavkama může z

technickýho hlediska nazývat vozidlem,“ a další mně (a všem

ostatním) nesrozumitelný vtipy se skrytým smyslem, který chápal

jen on, nikdo to stejně moc neposlouchal a on mluvil a mluvil

jakoby pro sebe, ale mně se hned líbil. Když jsme uviděli to

obrovský množství krámů, který chtěl vzít sebou na výstup, tak

jsme si jenom povzdechli: měl tam i konzervy a kromě ty gumový

nafukovací matrace tam byla strašná hromada věcí, špičák a

bůhvíjaká výstroj, kterou bychom ve skutečnosti nikdy

nepotřebovali.

„Klidně si ten krumpáč vem, Morley, ale nezdá se mi, že ho

budem potřebovat, a konzervy jsou stejně jenom samá voda,

kterou potom musíš vláčet na zádech, to ti ještě nedošlo, že

veškerá voda, kterou potřebujeme, už tam na nás nahoře čeká?“

„Jasně, ale já měl jenom pocit, že taková konzerva čínský bašty

nám docela přijde k chuti.“

„Já mám dost jídla pro nás pro všechny. Jdeme.“

Morley ještě dost dlouho mluvil, sháněl se po všem možným a

snášel dohromady tu svou neskladnou a nepraktickou výbavu, ale

nakonec jsme se s jeho přáteli rozloučili, nasedli do Morleyho

malýho anglickýho auta a asi v deset vyrazili směrem na Tracy a

pak nahoru na Bridgeport, odkud ještě budeme muset jet dalších

osm mil k jezeru, kde začíná stezka.

Sednul jsem si dozadu a oni dva si vepředu povídali. Morley byl

skutečně blázen, jednou za mnou přišel (to se stalo později),

dostal mě litrovkou vaječnýho koňaku, který přinesl s sebou a

čekal, že ho vypiju, ale já ho přemluvil, aby mě odvezl do krámu s

chlastem, a v celý týhle akci šlo o to, abychom šli ven a navštívili

nějakou holku a on chtěl, abych já šel s ním a fungoval tam jako

nějaký usmiřovač: přišli jsme teda k jejím dveřím, ona otevřela, a

když nás uviděla, tak s nima zase třískla a my jeli zpátky k domku.

„Co to mělo znamenat?“

„Ale, to je dlouhá historie,“ řekl neurčitě, a já jsem nikdy zcela

nepochopil, o co mu vlastně šlo. Když si všimnul, že Alvah nemá v

domku žádnou péřovou matraci, tak se jednou objevil ve dveřích

jako duch, zrovna jsme nic netušíce vstávali a vařili si kávu, a

obdaroval nás obrovskou péřovou matrací do manželský postele a

hned jak odešel tak jsme s ní měli dost práce, než se nám ji

podařilo schovat do kůlny. Nosil různý nepotřebný prkna a kdovíco

ještě, neskutečný poličky, prostě všechny možný věci, a o hodně

let později jsem s ním zažil další z dobrodružství, jako vyšitý z

grotesek Three Stooges, když jsem s ním jezdil do jeho domu v

Contra Costa (patřil mu a pronajímal ho), a prožil naprosto

neuvěřitelný odpoledne, kdy mi platil dva dolary za hodinu za to,

že jsem vytahoval kýbl za kýblem bahno a kdovíjaký ještě sračky,

který sám ručně doloval ze zatopenýho sklepa, celý černý a

pokrytý blátem jako Tartarilouak, král Bahňáků z

paratioalaouakakský pídě a s tajemným širokým úsměvem uličnický

skřítkovský radosti ve tváři; když jsme se pak vraceli přes nějaký

městečko a chtěli si dát zmrzlinu, tak jsme si to vykračovali po

hlavní třídě (na dálnici jsme stopovali i s hráběma a kýblema) a s

kornoutem zmrzliny v ruce jsme na úzkým chodníku vráželi do lidí

jako nějaká dvojka komiků ze starodávnýho hollywoodskýho

němýho filmu, se všemi těmi omluvami a tak podobně. Rozhodně

to byl mimořádně zvláštní člověk, v každým případě, ať už jste se

na to dívali jak chtěli, a teď řídil auťák po rušný čtyřproudový

dálnici do Tracy, obstarával většinu konverzace a na všechno, co

Japhy řekl, měl dvanáct odpovědí a vypadalo to asi takhle: Japhy

řekl třeba něco jako „Panečku, poslední dobou mám nějaký chutě

něco studovat, asi si příští týden přečtu něco o ornitologii.“ A

Morley na to odpoví: „Kdo by se necejtil na studie, když nemá

holku opálenou jako z Riviery?“

Vždycky, když něco řekl, tak se otočil, kouknul se na Japhyho a s

naprosto kamenným obličejem mu naservíroval tyhle brilantní

nesmysly; nedokázal jsem pochopit, co to tady pod kalifornským

nebem vlastně bylo za podivnýho skrytýho vzdělanýho

lingvistickýho šaška, protože tohle všechno on skutečně byl. Nebo

se Japhy zmínil o spacích pytlích a Morley mu do toho začal

blábolit: „Já budu vlastníkem bledě modrýho francouzskýho

spacáku z husího prachovýho peří, pěkně lehounkýho, a myslím, že

je to dobrej kauf, maj ho ve Vancouveru – dobrý pro Daisy Mae.

Naprosto nevhodnej typ do Kanady. Všechny zajímá, jestli její

děda nebyl badatel, co potkal Eskymáka. Já osobně jsem ze

Severního pólu.“

„O čem to mele?“ zeptal jsem se ze zadního sedadla a Japhy na

to: „Je to prostě docela zajímávej magneťák.“

Zmínil jsem se klukům, že mám náběh na tromboflebitidu,

sražený chuchvalce krve v žilách na nohou, a že mám obavu, co to

při zítřejším výstupu udělá, ne že by mi to nějak bránilo v pohybu,

ale až sejdeme dolů, tak by se to mohlo zhoršit. Morley na to řekl:

„Je to nějaký zvláštní rým, tromboflebitida a chcanda?“ Anebo

jsem prohodil něco o lidech ze Západu a Morley dodal: „Já jsem

zabedněnej zápaďák… Podívej se, co udělaly předsudky s Anglií…“

„Morleyi, ty jseš blázen.“

„Nevím, možná že jo, ale jestli ano, tak tady po mně v každým

případě zůstane báječná závěť.“ Pak najednou zničehonic prohlásí:

„Jsem strašně potěšen, že polezu se dvěma básníkama, taky

hodlám napsat knihu, bude to o Raguse, přímořský městský

republice z pozdního středověku, která vyřešila třídní problém,

nabídla Machiavellimu ministerskej úřad a její řeč se po jednu

generaci používala v Levantě jako diplomatickej jazyk. To ale bylo

samozřejmě kvůli vlivu na Turky.“

„Samozřejmě,“ kývli jsme.

Takže se nahlas zeptal sám sebe: „Můžeš zajistit vánoce s

přibližností pouhejch osmnácti miliónů vteřin, který zbyly z

původního starýho červenýho komína?“

„Jistě,“ souhlasil se smíchem Japhy.

„Jistě,“ opakuje Morley a kočíruje přitom auťák zatáčkami,

kterých je stále víc, „nasedají na mimořádný sobí Greyhoundy a

vyráží na předsezónní srdečnou Konferenci o štěstí, hluboko v

divočině Sierry, deset tisíc pět set šedesát metrů od primitivního

motelu. Je to novější než analýza a ošidně prostý. Pokud jsi ztratil

zpáteční lístek, tak můžeš dělat trpajzlíka, kostýmy jsou kouzelný

a říká se, Že konference Hereckejch odborů zvládnou tu záplavu

vyhozených z legie veteránů první světový. Tak nebo tak,

samozřejmě, a Smithi“ (ohlídne se na mě dozadu), „při hledání

cesty zpátky k citový divočině musíš od někoho dostat… dárek.

Zlepšil by ti náladu javorovej sirup?“

„Jasné, Henry.“

Tak tohle byl Morley. Mezitím auto začalo stoupat nějakým

předhůřím a my vjížděli do různých nepřívětivých městeček, kde

jsme brali benzín a kolem silnice postávali jenom samí Elvisové v

džínách a čekali, komu by mohli rozbít hubu, ale dole pod nimi

burácely divoký potoky, a bylo cítit, že vysoký hory už jsou

nablízku. Byla příjemná krásná noc a my se konečně dostali na

skutečně úzkou venkovskou asfaltku a už definitivně zamířili do

hor. Podél cesty se začaly objevovat vysoký borovice a občas i

nějaký skalní útes. Vzduch mrazivě řezal a byl naprosto skvělý.

Náhodou zrovna začínala lovecká sezóna a v baru, kde jsme se

zastavili na skleničku, byla spousta lovců v červených čepicích a

flanelových košilích, vypadali dost hloupě, jak se tam nalejvali, s

těma puškama a patronama v autech, a dychtivě se nás vyptávali,

jestli jsme neviděli nějakýho jelena. Jasné, viděli, zrovna, než

jsme přijeli k baru. Morley řídil a vykládal: „Jo, Rydere, možná, že

v tý naší tenisový partičce na pobřeží budeš Alfredem Lordem

Tennysonem, budou tě zvát novým bohémem a přirovnávat k

rytířům kulatýho stolu, bez Amadise Velikýho a k pozoruhodnejm

nádherám toho malýho maurskýho království, který bylo prodaný

Etiopii za rovnejch sedmnáct tisíc velbloudů a šestnáct set pěšáků

v době, kdy Caesar ještě visel mámě u cecíku,“ a najednou se na

silnici objevil jelen, díval se přímo do reflektorů, úplně zkameněl a

pak skočil do houští u cesty a zmizel v náhlým a nesmírným

diamantovým tichu hlubokýho lesa (který jsme slyšeli, protože

Morley vypnul motor), a pak už jen klapot kopýtek, jak prchal k

útočišti Indiána, co jí syrový ryby tam nahoře v mlhách. Už jsme

byli opravdu v přírodě, podle Morleye tak tisíc metrů vysoko. Bylo

slyšet, jak se někde pod námi ženou nespoutané potoky přes

chladný balvany, ozářený hvězdami, ale neviděli jsme je. „Hej,

jelínku,“ zavolal jsem za zvířetem, „neboj, my tě nezastřelíme.“

Tak tedy v baru, kde jsme na moje naléhání zastavili („V

tomhletom tak nějak vymrzlým severským horským kraji teda

neexistuje nic lepšího, co by dokázalo o půlnoci tak potěšit chlapa

na duši, než je pořádná sklenice hřejivýho červenýho portskýho,

opojnýho jako sirupy sira Artuše.“) …

„Jasně, Smithi,“ souhlasil Japhy, „ale mně se zdá, že na horský

túře bysme neměli pít.“

„Ale, kdo by se na to nevykašlal.“

„Jasně, ale koukni se, kolik jsme ušetřili peněz, když jsme na

tenhle víkend nakoupili sušený jídlo a ty bys to hned všechno

prochlastal.“

„To je celej můj život, jsem buďto bohatej nebo chudej,

většinou ale chudej, a to pořádně.“ Šli jsme do baru, byla to

zájezdní hospoda, celá předělaná ve venkovským horským stylu,

jako švýcarská horská bouda s losími hlavami, boxy byly zdobený

jeleními motivy a samotný lidi v baru vypadali jako reklama na

loveckou sezónu, všichni ale byli zlitý, masa stínů potácejících se v

přítmí baru, vešli jsme, obsadili tři stoličky a objednali si portský.

Dávat si portský v kraji lovců a whisky bylo trochu zvláštní, ale

barman někde vyštrachal láhev Christian Brothers, nalil nám dva

panáky do širokých vinných sklenic (Morley byl vlastně abstinent), s

Japhym jsme si lokli a bylo to fajn.

„Ach,“ začal Japhy rozehřátý vínem a půlnocí, „brzo se vrátím

na sever, podívat se do mokřatejch lesů a oblačnejch hor mýho

dětství, a taky navštívit starý zahořklý přátele intelektuály a starý

vejpitkovský kámoše dřevorubce, teda Rayi, dokud tam nepojedeš

se mnou nebo sám, tak nevíš nic o životě. A pak pojedu do

Japonska projít si celou tu kopcovitou zem, a budu hledat malý

skrytý a zapomenutý chrámy a starý mudrce, starý stodevět let, co

se modlej v bambusovejch chatrčích ke Kvannonovi a tolik

meditujou, že když skončí, tak se smějou všemu, co se hejbe. Ale

to neznamená, že nemám rád Ameriku, panebože, i když tyhle

zatracený lovce nenávidím, protože všechno, co je zajímá, je

namířit pušku na nějakou bezmocnou vnímavou bytost a zabít ji,

ale za každýho živýho tvora, kterýho tyhle skutečný hajzlové

zabijou, se potom narodí tisíckrát znova, aby podstoupili peklo

samsary, a to jim teda dost patří.“

„Morleyi, slyšíš to, co si o tom myslíš?“

„Můj buddhismus není víc než mírně nešťastnej zájem o některý

obrázky, co nakreslili, i když musím říct, že Cacoethesovi se v těch

jeho horolezeckých básních občas podaří vzbudit dojem praštěnýho

buddhismu, přestože náboženská stránka jeho básní mě moc

nezajímá.“ Ve skutečnosti Morleyho tyhle problémy nechávaly

úplně chladným. „Jsem neutrální,“ šťastně se zasmál a díval se

přitom tak trochu s potměšilým uspokojením a Japhy zařval:

„Neutrální, to je přece právě buddhismus!“

„Jasně, ale po tomhle portským se budeš muset zříct jogurtu.

Jsem a fortiori zklamán, neboť zde nemají Benediktýnku nebo

Trappistýnku, pouze svěcenou vodu Křesťanských bratří a špiritusy.

Ne, že by se mi zrovna moc chtělo mluvit o tom, že jsme v tomhle

zvláštním baru, vypadá to jako domácí meta spisovatelskýho

mančaftu Ciardi a Bochník chleba, stejně to jsou všechno jenom

arménský hokynáři, nerudný protestanti, co to ale myslí dobře, a

vyrazili na skupinovej zájezd za orgiema a jsou do toho celý žhavý,

ale nechápou, jak zavádět antikoncepční prostředek. To ale musí

být hovada,“ dodal jako kdyby se mu náhle rozjasnilo. „Musí tu být

dobrý mlíko, ale krav je tady víc než lidí. Musí tu být nahoře

nějaká jiná rasa Angláků, jejich vzezření mi není nějak zvlášť

sympatické. Tihle rychlí hošani musí udělat tak čtyřiatřicet mil za

hodinu. Jo, Japhy,“ uzavřel, jestli vůbec někdy dostaneš nějaký

oficiální místo, doufám, že si pořídíš kvádro od Brooks Brothers…

doufám, že neskončíš na rádoby uměleckejch zaprdlejch večírcích,

kde by to – „Hele, podívej,“ – do baru vešly nějaké dívky, „mladý

lovci… to musí být ten důvod, proč jsou dětský oddělení otevřený

celej rok.“

Lovcům se ale moc nelíbilo, že jsme si tam seděli tak

pohromadě a tiše si přátelsky povídali o různých osobních věcech,

přidali se k nám a poměrně brzo se kolem celýho oválnýho

barovýho pultu všichni dlouze a komicky dohadovali o jelenech v tý

oblasti, o tom, kde lézt, co dělat, a když zjistili, že jsme do

přírody nevyrazili zabíjet zvířata, ale jenom lézt po horách,

považovali nás za beznadějný blázny a nechali nás být. Dali jsme si

s Japhym dvě sklenice vína a bylo nám báječně, vrátili jsme se s

Morleyem do auťáku a jeli dál, výš a výš, stromy byly vyšší, vzduch

chladnější, stále jsme stoupali, až už byly skoro dvě v noci a kluci

tvrdili, že do Bridgeportu a k začátku stezky je to ještě daleko,

takže se klidně můžeme vyspat ve spacáku tady v lese a pro dnešek

si už dát pohov.

„Vstanem za svítání a vyrazíme. Zatím si ale dáme tenhle

výbornej tmavej chleba a sýr,“ navrhnul Japhy a vytáhnul tmavý

chleba a sýr, který přihodil ještě na poslední chvíli, když jsme byli

v jeho domečku, „bude to skvělá snídaně a bulgur a ty ostatní

dobroty si schováme na zítřejší ráno, až budeme tři tisíce metrů

vysoko.“ Fajn. Morley stále ještě mluvil a zajel kousek na tvrdý

borovicový jehličí pod ohromný příkrov stromů, jedlí, bylo to jako

v neudržovaným parku, některý byly až třicet metrů vysoký,

velikánský tichý háj ozářený hvězdami, zem byla pokryta

jinovatkou a až na občasný slabý zapraskání v houští, kde možná

strnul králík, když nás zaslechl, bylo všude kolem hrobový ticho.

Vyndal jsem si spacák, rozložil ho, zul si boty a zrovna když jsem si

spokojeně oddechl, strkal jsem nohy v ponožkách do spacáku a

blaženě se rozhlížel po nádherných vysokých stromech a říkal si:

„Ach, jaká to noc, naplněná opravdovým sladkým spánkem, do

jakých asi meditací se mohu v tomto obrovském tichu Neznáma

dostat,“ Japhy na mě od auta zahalekal: „Hele, pan Morley si

nejspíš zapomněl spacák!“

„Cože… co teď?“

Chvilku se dohadovali, nervózně tam blbnuli v jinovatce s

baterkama, pak ke mně přišel Japhy a oznámil mi: „Budeš z toho

muset vylízt, máme jenom dva spacáky, a tak je sepnem

dohromady a roztáhnem je, abysme se s nima mohli přikrejt

všichni tři. Sakra, to ale bude pěkná kosa.“

„Co? Ale od země potáhne!“

„Jo, ale Henry spát v autě nemůže, umrznul by, nemá tam

topení.“

„Sakra, už jsem byl celej natřesenej jak si to užiju,“ skučel

jsem a přitom se štrachal ven a bral si boty, Japhy poměrně rychle

spojil oba spacáky, na mě vyšlo, že budu spát veprostřed, bylo už

dost pod nulou a hvězdy jiskřily jako naaranžovaný rampouchy.

Zalezl jsem pod spacáky a ležím, a Morley, ten maniak, nafukoval

tu svou směšnou matraci, aby si mohl lehnout vedle mě, ale v tu

samou chvíli se začal okamžitě vrtět, zvedat a hekat, obrátil se na

druhou stranu, a zase zpátky ke mně, a zpět na druhý bok, a to

všechno pod ledovýma hvězdama a celou tou krásou, zatímco

Japhy, který byl ušetřen toho bláznivýho vrtění, si klidně chrápal.

Morley nakonec vůbec neusnul, vstal a šel do auta, nejspíš aby si

tam bláznivě povídal sám se sebou, na chvíli jsem si zdřímnul, ale

za pár minut byl zase zpátky, celý zmrzlý, vsoukal se pod přikrývku

ze spacáků, ale pak se začal znova převalovat, pořád se vrtěl a

občas dokonce i nadával, a já měl pocit, že to trvá snad věčnost, a

první, co jsem poznal, byla Jitřenka blednoucí na východním okraji

Amidy a zakrátko už bysme měli stejně vstávat. Ten cvok Morley! A

to byl teprve začátek nešťastných příhod tohohle

nejpozoruhodnějšího člověka (jak hned uvidíte), toho nevšedního

muže, a pravděpodobně taky jedinýho horolezce v dějinách světa,

který si zapomněl vzít spacák. „Panebože,“ pomyslel jsem si, „proč

si místo toho nezapomněl tu svou děsnou matraci!“

7

Od první chvíle, co jsme se s Morleyem setkali, ze sebe v

jednom kuse vyrážel prudký a nečekaný zajódlování, který

zapadalo do našeho dobrodružnýho podniku. Bylo to sice jenom

obyčejný „jódlajdý“, ale přišlo vždycky v tý nejmíň obvyklý situaci

a chvíli, jako třeba když tam u toho ještě byli ti čínský a německý

známí a on párkrát zajódloval, pak v autě, kde seděl zavřený s

námi: „Jódlajdý!“ a potom když jsme vystupovali z auta a chtěli jít

do baru: „Jódlajdý!“ A teď, když se Japhy probudil a viděl, že už

svítá, tak vyskočil z pelechu, běžel nasbírat dřevo a klepal se nad

prvním ohýnkem, a Morley se probral z krátkýho jitřního

nervózního klimbání, zívnul a zahalekal: „Jódlajdý!“, až se to

ozývalo ozvěnou do vzdálených údolí. Taky jsem vstal; bylo to

jediný, co jsme mohli dělat, abysme to nějak překlepli; dalo se

akorát poskakovat a plácat rukama stejně, jako jsem to dělal na

nákladním vagóně s tím smutným tulákem na jižním pobřeží. Japhy

ale brzo přiložil víc polen, oheň se s hukotem rozhořel a my měli

pořádnou hranici, ke které jsme se mohli za chvíli otočit zády a

hned jsme se začali bavit a povykovat. Bylo nádherný ráno – jasně

rudý paprsky vycházejícího slunce se přehouply přes kopce, šikmo,

jako světlo v katedrále dopadaly do studených stromů, mlha,

zdvíhající se k střetnutí se sluncem a všude kolem ten strašný

tajemný řev valících se potoků, s tůněmi nejspíš potaženými

tenkým ledovým povlakem. Parádní kraj na rybolov. Brzy jsem

halekal i já; „Jódlajdý“, ale když Japhy zmizel pro další dříví a na

chvíli se nám ztratil z očí, tak Morley zajódloval a Japhy se ozval

obyčejným „Húú“, což prý byl způsob indiánský, ho volání v

horách, a byl o hodně hezčí. Takže jsem taky začal volat „Húú“.

Pak jsme nasedli do auta a vyrazili. Snědli jsme chleba se

sýrem. Mezi Morleyem dneska ráno a Morleyem v noci nebyl vůbec

žádný rozdíl, akorát jak tak pořád kecal a mlel tím svým

kultivovaným srandovním jízlivým způsobem, zněl jeho hlas díky

ranní svěžesti tak nějak roztomile, jako hlasy lidí, co vstali brzo

ráno, je v tom něco nezřetelně roztouženýho, chraplavýho a

nedočkavýho, jak už jsou připravený na nový den. Brzo začalo hřát

slunce. Černý chléb byl vynikající, pekla ho žena Seana Monahana,

co měl domek v Corte Madera, kde bysme mohli všichni jednou

zadarmo bydlet. Sýr byl štiplavý čedar. Mě to ale moc neuspokojilo

a když jsme vjeli do kraje, kde už nebyly žádný domy ani nic

jinýho, začal jsem toužit po pořádný teplý snídani a najednou,

když jsme přejeli můstek přes potok, tak jsme uviděli u cesty pod

obrovskými jalovci líbeznou loveckou chatku, z komína se valil

kouř, a jak neony venku, tak cedule za oknem nabízely palačinky a

teplou kávu.

„Tam zajdeme, panebože, jestli máme lízt celej den po horách,

tak potřebujem chlapskou snídani.“

Nikdo proti mýmu návrhu neprotestoval, a tak jsme šli dál,

usadili se do boxu a u příjemný hospodský, která byla srdečně

upovídaná jako lidi, co žijou v zapomenutým kraji, jsme si

objednali. „Tak co hoši, taky jste si zrána vyrazili na lov?“

„Ne, paninko,“ řekl Japhy, „my jenom polezem na Matterhorn.“

„Matterhorn, teda tam by mě nikdo nedostal, ani kdyby mi za

to platil tisíc dolarů!“

Zašel jsem si zatím ven a dozadu na záchod, stlučený z kulatiny

a u kohoutku jsem se umyl, voda byla nádherně studená, úplně mě

z ní pálil obličej, pak jsem se trochu napil a bylo to, jako kdyby mi

někdo do žaludku nalil tekutý led a pěkně se mi tam usadil, a tak

jsem se napil ještě jednou. Ve zlatavě rudým slunečním svitu,

který dopadal šikmo větvemi jedlí, co byly třicet metrů nad zemí,

štěkali chundelatý psi. V dálce jsem viděl zářící vrcholky hor

pokrytý sněhem. Jedna z nich byl Matterhorn. Šel jsem dovnitř a

palačinky už byly hotový, teplý, a kouřilo se z nich, svoje tři

hrudky másla jsem si polil sirupem, rozkrájel, usrkával horký kafe a

jedl. Stejně jako Henry a Japhy – výjimečně bez jedinýho slova.

Když jsme to všechno spláchli tou jedinečnou studenou vodou,

přišli tam lovci v loveckých botách a vlněných košilích, ale už to

nebyli žádný vyparáděný opilci, ale skuteční lovci, připravený

vyrazit po snídani na lov. Vedle byl taky bar, ale dneska ráno neměl

na alkohol nikdo chuť.

Sedli jsme si do auta, přejeli jsme další most přes potok, pak

přišla louka, na který bylo pár srubů a krav, a vyjeli jsme na

planinu, odkud už byl jasně vidět Matterhorn, čnějící jako nejvyšší

a nejhrozivější mezi rozeklanými vrcholky táhnoucími se k jihu.

„Tady ho máme,“ nadmul se pyšně Morley. „Není to krásný,

nepřipomíná vám to Alpy? Mám sbírku fotek zasněženejch hor,

někdy byste se na ně měli podívat.“

„Teda já osobně dávám přednost reálu,“ ozval se Japhy a vážně

hleděl na hory a z očí, ve kterých měl ten vzdálený výraz, z toho

tajemnýho povzdechnutí jenom pro sebe, jsem poznal, že je zase

zpátky doma. Bridgeport je ospalý městečko, leží tam na tý

planině a vypadá tak zvláštně, jako novoanglicky. Dvě restaurace,

dvě benzinový pumpy, škola, a to všechno podél silnice 395,

vedoucí dole z Bishopu nahoru na sever do Carson City v Nevadě.

8

Teď nastalo další neuvěřitelný zpoždění, vyvolaný tím, že se pan

Morley rozhodnul podívat, jestli by se v Bridgeportu nenašel nějaký

otevřený obchod, kde by si mohl koupit spacák anebo aspoň

plátěný potah nebo nějaký kus plachtoviny na dnešní nocování ve

dvou tisících osmi stech metrech, a podle dnešní noci, kdy jsme

spali ve dvanácti stech metrech, tam bude pořádná zima. My s

Japhym jsme zatím čekali, seděli jsme na trávníku před školou,

bylo deset hodin dopoledne a slunce už pěkně hřálo, pozorovali

jsme řídký provoz na málo frekventovaný silnici a jestli bude mít

mladý Indián, stopující směrem na sever, štěstí. Vzrušeně jsme se o

něm bavili. „To je moje, jezdit stopem, bejt volnej, představ si to,

že bys byl třeba Indián a tohle všechno bys dělal. Sakra, Smithi,

pojď si s ním popovídat a popřát mu štěstí.“ Indián sice nebyl moc

hovorný, ale nechoval se nepřátelsky, a řekl nám, že mu to na

třistapětadevadesátce moc neodsejpá. Popřáli jsme mu štěstí.

Morley zatím nebyl v tomhle strašně malinkým městečku k

nalezení.

„Co to zase vyvádí, snad tam netahá nějakýho majitele z

postele?“

Konečně se vrátil a hlásil nám, že nic nesehnal a že jediná

záchrana je půjčit si pár dek v chatě u jezera. Sedli jsme do auta,

vrátili se pár set metrů po hlavní silnici a zahnuli na jih, směrem k

nedotčený sněhový pokrývce, třpytící se vysoko pod modrým

nebem. Jeli jsme kolem překrásných jezer Twin Lakes, až jsme se

dostali k velkýmu bílýmu domu z hrázděnýho zdiva, kde byla

recepce a zároveň i hostinec, Morley šel dovnitř a půjčil si dvě

deky, za který tam nechal zálohu pět dolarů. Ve dveřích stála žena

s rukama v bok, a štěkali psi. Silnice byla obyčejná, prašná,

neštěrkovaná, ale jezero bylo blankytně čirý. Odrazy srázů a

předhoří v něm vypadaly naprosto skvěle. Cestu zrovna opravovali

a před námi se v dálce zdvíhaly mračna žlutýho prachu, tam, co

budeme muset jít nějaký kus podél jezera, než to na jeho konci

střihneme přes potok a vydáme se vzhůru podrostem, a pak

budeme stoupat dál, až tam, kde začínala stezka.

Zaparkovali jsme, vytahali všechno ven a rozložili to na teplým

slunci. Japhy mi naložil batoh a oznámil mi, že ho buďto musím

nýst anebo můžu skočit do jezera. Vypadal hrozně vážně, choval se

jako vůdce a mně se to líbilo víc než cokoliv jinýho. Potom s tou

samou klukovskou něžností zašel na cestu, narýsoval špičákem v

prachu velký kruh a do něj začal něco kreslit.

„Co je to?“

„Dělám magickou mandalu, která nám pomůže nejenom při

výstupu, ale až přidělám ještě pár symbolů a odříkám nějaký

vyvolávání, tak z toho budu schopnej předpovědět budoucnost.“

„A co je to mandala?“

„Jsou to buddhistický kresby, tvořený vždycky kruhy, který jsou

zaplněný různejma věcma, kruh vyjadřuje prázdnotu a ty ostatní

věci jsou symbolem iluze, rozumíš. Někdy můžeš vidět mandaly

namalovaný nad Bódhisattvovou hlavou, a když si je pořádně

prohlídneš, tak z toho přečteš jeho příběh. Pochází to z Tibetu.“

Na nohou jsem měl tenisky a teď jsem si vyndal horolezeckou

čapku na tenhle den, kterou mi Japhy svěřil, byl to malý černý

francouzský baret, a furiantsky jsem si ho nasadil na stranu.

Batoh jsem si hodil na ramena a byl připravený vyrazit. V

teniskách a baretu jsem si ale připadal spíš jako nějaký bohémský

malíř než horolezec. Japhy si obul ty svý parádní vysoký boty a v

zeleným tyroláčku s pérem vypadal sice jako skřítek, ale přitom

pěkná vazba. Vidím ho jako namalovanýho, jak stojí takhle

vystrojený sám uprostřed hor: vize: nahoře ve vyprahlých Sierrách

je jasný ráno, jsou vidět vzdálený ladný jedle, vrhající stíny na

úbočí skalnatých srázů, ještě dál jsou zasněžený ostrý špičky a blíž

pak velký keřovitý tvary borovic a tam je Japhy ve svým

klouboučku, na zádech velký batoh, ale v levý ruce, kterou má na

prsou zavěšenou do popruhu ruksaku, drží květinu; mezi kameny

raší světlezelená tráva; je možný vidět, jak vzdálený sesuvy sutě

vyrývají rozervaný šrámy po svazích, oči mu září radostí, jde si

vlastní cestou, jeho hrdiny jsou John Muir, Chan Šan, Š’Te a Li Po,

John Burroughs, Paul Bunyan a Kropotkin; je malý a jak si

vykračuje, legračně se mu vydouvá břicho, ale nemá ho velký, je

to proto, že má trochu prohnutou páteř, vyrovnává to obyčejnými

dlouhými kroky, který dělá, jsou to vlastně dlouhý kroky vysokýho

chlapa (jak jsem zjistil, když jsem za ním stoupal po stezce), má

mohutný hrudník a široký ramena.

„Teda, Japhy, dneska ráno se cejtím přímo fantasticky,“

povídám, když jsme zamkli auto a všichni tři jsme s bágly vyrazili

po cestě k jezeru, trochu jsme se natáhli a jako rozptýlení pěšáci

tak zabrali prostředek i obě strany cesty. „Hele, není to tady

stokrát lepší než třeba v Place? Ožírat se tam, v takovým svěžím

sobotním ránu, naprosto otupělej, bylo by ti blbě, a my si tady teď

vykračujem na parádním vzdoušku kolem svěžího čirýho jezera,

panebože, to už je samo o sobě jako v haiku.“

„Každý srovnání kulhá, Smithi!“ hodil po mně Japhy zpátky,

ocitoval Cervantese a navíc to byl buddhistický postřeh. „V tom

není žádnej posranej rozdíl, jestli dřepíš v Place nebo šplháš na

Matterhorn. Všechno je to naprosto stejná prázdnota, rozumíš.“

Uvažoval jsem nad tím a došlo mi, že má pravdu, každý srovnání

skutečně kulhá, všechno je to úplně to samý, ale tutově mi tam

bylo parádně (a najednou jsem si uvědomil), že mi to navzdory

mým naběhlým žilám na noze může dělat dost dobře, vyléčí mě to

z chlastání a možná mě to i přinutí, abych si uvědomil, že se dá

nejspíš žít i úplně jinak.

„Japhy, jsem rád, že jsem tě potkal. Chci se to všechno naučit,

jak se balí ruksaky a co mám udělat, až budu mít plný zuby

civilizace a budu se chtít zašít do hor. Vlastně jsem vděčnej, že

jsem tě poznal.“

„Jasné Smithi, já jsem taky rád, že jsem tě potkal, protože se

od tebe učím psát spontánně a to všecko ostatní.“

„Ale, to nic není.“

„Pro mě je to hodně. A teď půjdem, kluci, trochu rychlejc,

nemáme moc času nazbyt.“

Zanedlouho jsme dorazili ke zvířenýmu žlutýmu prachu, ve

kterým sem a tam prudce pojížděly pásáky, a vypasený a zpocený,

pěkně udělaný chlapi se na nás ani nepodívali a jenom kleli a

nadávali na práci. Kdyby po nich někdo chtěl, aby se škrábali na

nějakou horu, tak by jim musel zaplatit dvojnásobek denního platu

a dneska čtyřnásobek, protože byla sobota.

Chechtali jsme se s Japhym tomu nápadu. V tom hloupým

baretu jsem si připadal trochu trapně, ale ty frájové se po nás ani

nepodívali a brzo jsme je nechali za sebou a blížili se k poslednímu

krámku před horskou stezkou. Byl to dřevěný srub těsně na konci

jezera a z obou stran byl obklopený pěkně vysokými úbočími, který

kolem něj dělaly véčko. Tady jsme se zastavili a chvíli si odpočinuli

na schodech, ušli jsme asi tak čtyři míle, ale po dobrý rovný cestě,

a pak jsme zašli dovnitř a nakoupili bonbóny, sušenky, colu a další

věci. A pak najednou Morley, který celý ty čtyři míle v jednom kuse

něco mlel a s celou tou svou výbavou, s obrovským ruksakem, ve

kterým měl všechno možný a tu matraci (teď byla prázdná),

vypadal směšně, a protože byl bez klobouku, tak vypadal naprosto

stejně jako v knihovně, akorát že měl nějaký obrovský plandavý

gatě, tak tenhle Morley si najednou vzpomněl, že zapomněl

vypustit klikovku.

„Takže on zapomněl vyhustit prdlavku,“ ale když jsem viděl, jak

jsou z toho překvapený, a protože jsem toho o auťácích moc

nevěděl, tak jsem dodal: „Takže on zapomněl vymastit chlastivku.“

„Ne, to znamená, že jestli tady bude dneska v noci pod nulou,

tak se ten podělanej chladič roztrhne a my nebudem moct jet

zpátky domů a nezbyde nám, než jít pěšourem dvanáct mil do

Bridgeportu a tak dál, a zůstanem tady trčet.“

„Možná v noci nebude taková zima.“

„To nemůžu riskovat,“ ozval se Morley a v tuhle chvíli už jsem

na něj byl pěkně naštvanej, protože si dokázal vymyslet

nepředstavitelný množství způsobů, jak něco zapomenout, zmrvit,

dělat zmatky, zdržovat a celý tenhle relativně jednoduchý

horolezecký výlet naprosto pomotat.

„Co chceš dělat? Co teď, to se zase ty čtyři míle vrátíme?“

„Můžeme udělat akorát to, že se vrátím sám, vypustím klikovku

a půjdu po stezce za váma a večer se sejdeme v táboře.“

„A já zapálím pořádnej fajrák,“ slíbil Japhy, „a až uvidíš světlo,

jednoduše zajódluješ a my už tě nasměrujem.“

„Jasně.“

„Ale musíš sebou hodit, abys byl před soumrakem v táboře.“

„To stihnu, hned padám.“

V tu chvíli mi ale přišlo toho starýho chudáka a směšnýho

smolaře Henryho líto a namítnul jsem: „Doprdele, to jako s náma

dneska nepolezeš nahoru, vykašli se na tu klikovku a pojď s náma.“

„Kdyby to dneska v noci zamrzlo, tak bych se nedoplatil, takže

ne, Smithi, raděj se vrátím. Mám hromadu skvělejch myšlenek,

který mě udržej v kontaktu se vším, o čem si vy dva možná budete

celej den povídat, hergot, hned mažu zpátky. A dejte si bacha,

abyste neřvali na včely, neubližujte voříškům, a kdyby došlo na

tenisovej mejdan, kde by byli všichni bez košil, tak neházejte

očima po reflektoru, nebo do vás slunce rovnou kopne holčičím

zadkem, kočkama a vším možným, včetně beden s ovocem a

pomerančema jako přídavek,“ prostě nějakou takovouhle hlášku, a

pak bez dalších okolků nebo běžných keců vyrazil s krátkým

zamáváním na cestu, něco si brumlal a povídal pro sebe, a tak

jsme na něj museli zakřičet: „Takže sbohem, Henry, a pospěš si,“

ale on neodpověděl, jenom pokrčil rameny a šel.

„Hele,“ poznamenal jsem, „mně se zdá, že jemu je to úplně

jedno. Jemu naprosto stačí, když se tady může jen tak potulovat a

zapomínat věci.“

„Jo a plácat se po břichu a brát všechno takový, jaký to je,

trochu jako v mistru Čuangovi,“ a oba jsme se s Japhym dobře

zasmáli, když jsme viděli chudáka osamělýho Morleyho, jak si

vykračuje po cestě, kterou jsme zrovna ušli, je sám a naprostý

cvok.

„Fajn, takže jdem,“ rozhodl Japhy. „Až budu mít tohohle

velkýho báglu dost, tak si to prohodíme.“

„Já můžu hned. Dělej, vole, dej to sem, mám chuť táhnout

něco těžkýho. Nedokážeš si představit, jak je mi teď dobře, no

tak, hoď to sem.“ Takže jsme si vyměnili ruksaky a vyrazili.

Oba jsme se cítili skvěle a jeden přes druhýho jsme děsně rychle

mluvili o všem možným, o literatuře, o horách, o holkách, o

Princezně, o básníkách, Japonsku, o tom, co jsme všechno

dobrodružnýho prožili, a já si najednou uvědomil, že je to vlastně

štěstí v neštěstí, že ten cvok Morley zapomněl vypustit klikovku,

jinak by se Japhy celý ten požehnaný den nedostal vůbec ke slovu,

a já bych teď neměl možnost slyšet jeho názory. Způsob, jakým

všechno dělal, tahle cesta do hor, mi připomínal Mika, kámoše z

dětství, který si taky rád vykračoval vepředu, strašně vážně jako

Buck Jones, oči upřený na vzdálený horizont jako Natty Bumppo, a

napomínal mě, abych nešlapal na větvičky, nebo: „Tady je moc

veliká hloubka, půjdem ještě kus podle potoka a tam se

přebrodíme,“ anebo: „Na týhle mělčině bude blátivý dno, radši to

obejdem,“ smrtelně vážný a naprosto šťastný. Z toho, jak se

pohyboval, bylo poznat všechny ty Japhyho klukovský léta v

oregonských lesích. Chodil stejně jako mluvil a zezadu jsem viděl,

jak klade chodidla špičkama trochu dovnitř, ne ven, stejně jako já;

když ale přišlo stoupání, vytočil špičky ven, jako Chaplin, aby se

mu při namáhavý chůzi tak nějak líp supalo nahoru. Přešli jsme

něco jako blátivý říční koryto, prodrali se hustým podrostem a pod

několika vrbama, na druhý straně jsme vylezli trochu mokrý, a pak

jsme vyrazili na stezku, která byla jasně označená a nedávno

vyspravená udržovací četou, ale když jsme narazili na úseky, kde se

na cestu skulil balvan, Japhy ho vždycky pro jistotu odhodil a

dodal: „Taky jsem makal v partě, co opravovala cesty, a na

takovejhle bordel se prostě nemůžu dívat.“ Jak jsme stoupali

nahoru, začalo se pod námi objevovat jezero a najednou jsme v

jeho jasně modrý vodě viděli hluboký prolákliny, ze kterých

pramenilo, jako černý studny, a taky jsme viděli hejna ryb těsné

pod hladinou.

„Tohle je jako časně zrána v Číně a mně je pět let v čase, co

nemá žádnej začátek!“ zvolal jsem a dostal jsem chuť posadit se u

cesty, rychle vytáhnout zápisník a udělat si o tom pár poznámek.

„Koukni, tamhle,“ zajásal Japhy, „žlutý osiky. To mi připomíná

haiku… ‚Mluvení o literárním světě – žlutý osiky!‘“ Kdybyste se

toulali tímhle krajem, tak můžete pochopit ty dokonalý skvosty

haiku, který napsali orientální básníci, nikdy se v horách neopíjeli,

ale jen tak se procházeli, čistí jako děti, a zapisovali si to, co

viděli, bez nějakých literárních fíglů nebo pěstěnosti výrazu.

Stoupali jsme vzhůru a přitom jsme vymýšleli haiku, a stále znova

jsme se vzrušovali, tentokrát na svazích porostlých houštím.

„Balvany na úbočí útesu,“ pronesl jsem, „proč se nezřítí?“

„Možná je to haiku a možná ne, je to asi trochu moc složitý,“

poučoval mě Japhy. „Skutečný haiku musí být strašně jednoduchý a

přesto z něj musili pochopit přesně to pravý, jako je to u snad

nejslavnějšího haiku, který zní: ‚Vrabec poskakuje po verandě, má

mokré nožky.‘ Napsal to Šiki. V duchu vidíš obraz vlhkých ťápot, a

v těch pár slovech ještě taky vidíš všechen ten déšť, který ten den

padal a téměř cítíš navlhlý borový jehličí.“

„Řekni mi ještě jedno.“

„Pokusím se teď o vlastní, uvidíme: ‚Jezero pod námi… černé

prolákliny, které jsou studnami.‘ Ne, to není haiku, sakra, s haiku

se nikdy nemůžeš moc párat.“

„A co kdybysme je vymýšleli děsně rychle, tak jak jdeme,

prostě spontánně?“

„Podívej,“ šťastně zvolal, „horský vlčí bob, koukni se na tu

jemnou modř těch květinek. A tamhle je zase pár kalifornskejch

vlčích máků. Ta louka je celá posetá barvama! Tam nahoře je

mimochodem pravá kalifornská bílá borovice, ta už není nikde moc

vidět.“

„Ty toho určitě hrozně moc víš o ptácích, stromech, a vůbec o

všem.“

„Zajímalo mě to celej život.“ A jak jsme pokračovali ve výstupu,

začali jsme se víc uvolňovat a vedli jsme žertovnější a bláznivější

řeči a za chvilku jsme dorazili k ohybu, kde byla najednou mokřina,

ve stínu bylo šero a do balvanů pokrytých pěnou narážel zpěněný

potok, který se v děsivých peřejích řítil dál, a přes něj se klenul

perfektní můstek tvořený padlým pahýlem, vlezli jsme na něj, lehli

si na břicho a ponořili obličej do proudu, měli jsme mokrý vlasy a

zhluboka jsme pili a voda nám stříkala do obličeje, jako když

strčíte hlavu do výpuste u hráze. Ležel jsem takhle pěknou chvíli a

vychutnával ten náhlý chlad.

„Je to jako reklama na pivo Rainier Ale!“ hulákal Japhy.

„Chvilku si tu sednem a užijem si to.“

„Člověče, ty vůbec nemáš ponětí, kolik cesty nás ještě čeká!“

„Ale já nejsem unavenej.“

„Jo, ale budeš, tygře.“

9

Šli jsme dál, bylo už po poledni, a mně se strašně líbilo, jak ta

stezka vypadala, tak nějak nesmrtelně, jak se zdálo, že je travnatý

svah kopce zastřený dávným zlatým prachem, po kamenech lezli

neohrabaně brouci a vítr si vzdychal v chvějivých tancích po

rozpálených skalách, jak stezka najednou zamířila do zšeřelýho

chládku s korunama vysokých stromů nad hlavou. Jak se z jezera

pod námi brzo stala hračka, a ty černý průrvy studní byly pořád

perfektně vidět a po jezeře pluly obrovský stíny mraků, a taky ta

tragická silnička, vinoucí se někam pryč, po který si to chudák

Morley šlapal zpátky.

„Vidíš tam někde dole Morla?“

Japhy se dlouze zadíval. „Támhle je malej obláček prachu,

možná, že je to on, jak už se vrací zpátky.“ Měl jsem pocit, jako

bych už někdy dávno tohle odpoledne na týhle stezce zažil, od

kamenů v trávě a kvítků vlčích bobů až k náhlým znovushledáním s

řvoucím potokem a všemi těmi postříkanými pahýly stromů,

ležícími přes něj jako lávky, a tou jeho podmořskou zelení, v srdci

se mi něco přetrhlo, nedalo se to vyjádřit, jako kdybych už jednou

žil a s přítelem Bódhisattvou šlapal za podobných okolností po

týhle stezce, možná se ale jednalo o daleko významnější cestu,

lákalo mě ulehnout do tý trávy u cesty a začít na to všechno

vzpomínat. To dělají ty lesy, vždycky vypadají tak důvěrně známý,

dávno a dávno zapomenutý, jako tvář dávno mrtvýho příbuznýho,

jako starý sen, jako úryvek zapomenutý písně nesoucí se po vodě,

ale ze všeho nejvíc jako věčně zlatý pravdy dávno uběhlýho dětství

nebo mužnýho věku a veškerýho života a umírání a hlubokýho žalu,

který tady byly před miliónem let, a mraky, který mi plynou nad

hlavou, jako kdyby tenhle pocit (svou vlastní osamělou důvěrnou

známostí) jenom dosvědčovaly. Pociťoval jsem dokonce něco jako

vytržení, se záblesky náhlýho upomenutí, cítil jsem, že jsem

zpocený a ospalý, a měl jsem chuť natáhnout se do trávy a spát a

snít. Když jsme se dostali výš, byli jsme unavenější a jako

opravdoví horolezci už jsme vůbec nemluvili a ani to nebylo

potřeba, byli jsme rádi, vlastně si toho Japhy všimnul, když se ke

mně po půlhodinovým mlčení otočil a poznamenal: „Takhle se mi

to líbí, protože když se rozhejbeš, tak není vůbec potřeba něco

říkat, jako bysme byli zvířata a mlčky spolu komunikovali jenom s

pomocí tichý telepatie.“ Takže jsme se ponořili do vlastních

myšlenek a dusali dál, Japhy tou svou těžkou chůzí, o který už

jsem se zmiňoval, a já si našel svůj vlastní ideální styl, dělal jsem

krátký kroky a pomalu a trpělivě jsem stoupal vzhůru, rychlostí

jedný míle za hodinu, takže jsem byl pořád třicet metrů pozadu, a

když nás teď napadlo nějaký haiku, hulákali jsme ho jeden na

druhýho. Netrvalo dlouho a dostali jsme se na horní úsek stezky, už

to ani nebyla stezka, ale naprosto jedinečná pohádková louka, s

nádherným rybníčkem, a pak už byly jenom balvany a nic jinýho.

„Jediný znamení, podle kterýho poznáme, že jdeme správně,

jsou kachny.“

„Jaký kachny?“

„Vidíš támhlety balvany?“

„Vidíš támhlety balvany! Pane bože, já vidím pět mil balvanů,

který vedou až k vrcholu.“

„Vidíš tu hromádku kamenů postavenou tamhle na tom balvanu,

co je blízko borovice? To je právě ta kachna, kterou postavili

nějaký horolezci, a možná je to právě ta, kterou jsem tu udělal já

sám ve čtyřiapadesátým roce, ale nevím to jistě. Od týhle chvíle

půjdem čistě od balvanu k balvanu a budem dávat bacha na

kachny, a tak budem mít nějakou obecnou představu, jak to tady

dál šněrovat. I když samozřejmě víme, kam jdeme, tamhle k tomu

velkýmu útesu, co je proti nám, tak tam je ta naše plošina.“

„Plošina? Panebože, to chceš říct, že tohle ještě není vrcholek

tý hory?“

„Jasný, že ne, po tomhle nás čeká ještě plošina a přijde suť a

další skály a potom dorazíme k poslednímu horskýmu jezírku, který

není o moc větší, než je tenhle rybník, a pak přijde závěrečnej

výstup, přes tři sta metrů skoro kolmo vzhůru, brácho, až na samej

vrchol světa, odkud uvidíš celou Kalifornii a část Nevady a vítr ti

pěkně protáhne nohavicema.“

„A sakra… jak dlouho to bude celý trvat?“

„Neboj, dneska v noci se utáboříme tam nahoře na tý plošině,

jinak nás nic jinýho nečeká. Říkám tomu sice plošina, aleje to

vlastně římsa mezi těma vrcholkama.“

Horní část stezky a její zakončení bylo ale tak nádherný místo,

že jsem se ozval: „Podívej, vidíš to…“ Pohádková louka, na jednom

konci borovice, rybníček, čistý čerstý vzduch, odpolední mraky,

který kvapem zlatověly… „Proč nebudem dneska spát tady,

takovýhle horský údolí jsem určitě ještě nikdy neviděl.“

„Ale, tohle vůbec nepřipadá v úvahu. Jasně, že je to skvělý, ale

zejtra ráno se můžeš probudit a za zadkem budeš mít tři tucty

učitelů na koních, který si tu budou smažit slaninu. Vsadím krk, že

tam, co jdem, nebude ani živáčka, a jestli jo, tak jsem teda

pěknej kus vola. Možná, že tam bude jeden nebo dva horolezci, ale

v týhle roční době to moc nepředpokládám. Rozumíš, teďko může

každou chvíli napadnout sníh. Jestli to přijde dneska v noci, tak se

teda můžem rovnou rozloučit.“

„Tak jo, Japhy, sbohem. Ale tady si vorazíme, napijem se trochu

vody a budem se kochat tou loukou.“ Už jsme pociťovali únavu, ale

připadali si skvěle. Natáhli jsme se do trávy, odpočali si, pak jsme

si vyměnili batohy, hodili si je na záda a s velkou chutí jsme

vyrazili dál. Tráva téměř okamžitě skončila a začaly balvany; na

první jsme vylezli, a pak už to byla jenom otázka skákání z jednoho

na druhý, stále jsme stoupali, stále výš, pět mil nahoru údolím

balvanů, který bylo strmější a strmější, a po obou stranách byly

obrovský skalní útesy a převislý skály, který tvořily jeho stěny,

takže se zdálo, že až se dostaneme blízko k vlastní čelní stěně

útesu, budeme se po balvanech škrábat po čtyřech.

„A co je za tím útesem, co je před náma?“

„Vysokánská tráva, křoví, jednotlivý balvany, nádherný potoky,

který jsou samej zákrut a dokonce ještě odpoledne je na nich led,

místa, kde je sníh, obrovský stromy a jeden balvan, kterej je asi

tak velkej jako dva Alvahový baráky postavený na sebe, dělá

takovej převis a pod tím je něco jako vyhloubená jeskyňka, tak

tam se utáboříme a rozděláme pořádnej oheň a žár se bude

odrážet od ty stěny, a pak už nebude ani žádná tráva ani stromy. To

bude asi tak ve dvou tisících a osmi stech metrech.“

V teniskách to byla hračka, prostě jsem mrštně skákal z balvanu

na balvan, ale za chvíli jsem si všimnul, jak elegantně to dělá

Japhy, čisté jen tak mimoděk přecházel z balvanu na balvan, někdy

to vypadalo jako rozvážný tanec, křížil při tom nohy a skákal zleva

doprava a naopak, chvíli jsem zkoušel napodobovat každý jeho

krok, ale pak mi došlo, že pro mě bude lepší, když si budu balvany

vybírat sám čistě náhodně a najdu si svůj vlastní nesmělý tanec.

„Tajemství tohohle stylu výstupu,“ řekl Japhy, „je jako zen.

Nepřemýšlej. Čistě jenom tancuj. Je to ta nejlehčí věc na světě, je

to dokonce jednodušší než chodit po naprostý rovině, což je

jednotvárný. Při každým kroku se sám od sebe vyskytne nějakej

malej rozkošnej problém a ty nikdy nezaváháš a jseš hned na

nějakým dalším balvanu, kterej sis vybral, aniž by v tom byl

nějakej zvláštní důvod, přesně jako v zenu.“ Což taky tak bylo.

Moc jsme toho nenamluvili. Začaly mě zlobit svaly na nohou.

Výstup tímhle dlouhým, předlouhým údolím nám zabral asi tak tři

hodiny. Tou dobou už přicházelo pozdní odpoledne, světlo začalo

jantarově žloutnout a do údolí plnýho oschlých omletých valounů

se zlověstně snášely stíny, ale kupodivu, místo aby vyvolávaly

nějaký děsivý pocity, tak jsem z nich zase měl ten pocit

nesmrtelnosti. Značky byly rozestavěný tak, že byly snadno vidět:

když jsme si stoupli na vrchol valounu a koukli se před sebe, tak

jste zahlídli kachnu (obvykle jenom dva placatý kameny položený

na sebe a někdy byl možná jen tak pro ozdobu nahoře ještě jeden

kulatý) a mohli jste se vydat přibližně tím směrem. Účelem těch

značek, který tam kladli všichni horolezci, co tam byli před námi,

bylo ušetřit asi dvě nebo tři míle, který byste ztratili tím, že byste

se v tom rozlehlým údolí motali sem a tam. Náš burácející potok

nezmizel, teď byl ale mnohem užší a klidnější a o míli výš sám

vytékal zpod toho strmýho útesu před námi a na tu dálku vypadal

jako velká černá šmouha, kterou bylo na tý šedý skále dobře vidět.

Skákat s těžkým batohem po valounech a nikdy nespadnout není

zas takový umění, jak by se zdálo; když chytnete ten pravý taneční

rytmus, tak prostě nemůžete spadnout. Občas jsem se podíval

zpátky do údolí a překvapilo mě, když jsem viděl, jak už jsme se

dostali vysoko a zároveň jsem taky spatřil vzdálený hory, který už

byly zase vidět. Naše nádherný údolíčko na konci stezky vypadalo

jako roklinka v Ardenským lese. Stoupání pak začalo být strmější,

slunce rudlo a za chviličku jsme mohli ve stínu skal zahlédnout

sníh. Dostali jsme se už tak vysoko, až se zdálo, že se stěna útesu

tyčí jako přízrak přímo nad námi. Pak jsem viděl, jak Japhy háže

ruksak na zem a doskákal jsem k němu.

„Takže tady si necháme svý věci a těch posledních pár stovek

metrů ke stěně útesu už došplháme, tam, co vidíš ten dolík, tak

tam budem tábořit. Pamatuju si to. Vlastně si tady můžeš sednout

a odpočinout, a nebo dej třeba šaškovi za uši, a já to tam zatím

prolezu, dělám to rád sám.“

Tak jo. Takže jsem si sednul, vyměnil si propocený ponožky a

tílko za suchý, dal si nohy křížem, a asi tak půl hodiny jsem si

pohvizdoval a odpočíval, byla to příjemná zábava, a pak se Japhy

vrátil a oznámil mi, že našel tábořiště. Myslel jsem si, že už to k

místu našeho odpočinku bude jen krátká procházka, ale trvalo to

ještě skoro další hodinu, kdy jsme museli skákat po balvanech,

který stoupaly příkře vzhůru, některý jsme museli obejít, pak jsme

museli vystoupit na úroveň plošiny toho útesu, a tam, po více méně

travnatý rovině ještě asi sto padesát metrů na místo, kde se mezi

borovicema tyčila obrovská šedivá skála. Tady to byl prostě ráj na

zemi – v trávě byly ostrůvky tajícího sněhu, zurčící potůčky a po

obou stranách obrovský mlčenlivý skály, vítr a vůně vřesu.

Překročili jsme nádherný, asi tak na prst mělký potůček s čistou

průzračnou perlivou vodou, a dorazili k tý velikánský skále. Po

horolezcích, který tady tábořili, tu zůstalo ohořelý dříví.

„A kde je Matterhorn?“

„Tady ho neuvidíš, ale –“ ukázal na vzdálenou protáhlou plošinu

a kamenitou strž, která se kroutila po pravý ruce, „kolem týhle

rokle a pak asi dvě míle nahoru, a budem na jeho úpatí.“

„No teda, to nám zabere celej další den!“

„Když putuješ se mnou, tak ne, Smithi!“

„Fajn, Ryderku, tak to beru.“

„Tak jo, Smithíku, co kdybysme si teďko odpočinuli, trochu se

pobavili, uvařili si nějakou večeři a počkali na strejdu Morláryho?“

Takže jsme vybalili batohy, rozložili věci, zapálili jsme si

cigaretu a hověli si. Hory teď chytaly takový růžový nádech, tím

myslím skály, byly to prostě bytelný mohutný skály pokrytý atomy

prachu, který se tam ukládal už v časech, co nemají žádný

počátek. Vlastně jsem se všech těch rozeklaných, zubatých

nestvůrností, který byly všude kolem nás i nad náma, bál.

„Jsou tak tichý!“ ujelo mi.

„Jo, rozumíš, hora je pro mě Buddhou. Představ si to, tu

trpělivost, stovky tisíců let si tam prostě jen tak sedí, je naprosto

dokonale tichá, a jako kdyby se v tom tichu modlila za všechno

živý, a jenom čeká, až skoncujem a veškerým tím trápením a

blázněním.“ Japhy vylovil čaj, pravý čínský, trochu ho nasypal do

konvičky, mezitím rozdělal oheň, zatím jenom malý, slunce pořád

ještě svítilo, pod několik velkých kamenů pořádně zastrčil dlouhý

klacek a hned měl něco, na co mohl pověsit konvici, a za chviličku

už to v ní bublalo, vroucí vodu nalil do konvičky, a čaj jsme pili z

plecháčků. Já jsem si nabral vodu z potoka, byl studený a čistý

jako sníh a oči nebes s křišťálovýma víčkama. A byl to tutově ten

nejčistší a nejlepší čaj na žízeň, co jsem kdy v životě pil, dostával

jsem z něj chuť pít ho víc a víc, žízeň opravdu zažene a ještě

pěkně hřeje v břiše.

„Teď už chápeš tu orientální vášeň pro čaj,“ řekl Japhy.

„Vzpomínáš na tu knihu, o který jsem ti říkal, že první doušek

znamená potěšení, druhý radost, třetí je vyrovnanost, čtvrtej

šílenství a pátej vytržení.“

„Prostě jedno za druhým, kámo.“

Ta skála, u který jsme byli utábořený, byl naprostý zázrak,

devět metrů vysoká a dole měla asi taky tak, skoro dokonalý

čtverec, a přes ní se klenuly zkroucený stromy a jukaly na nás

dolů. Od základny se zvedala a vytvářela tak klenutou jeskyňku,

takže kdyby pršelo, byli bychom aspoň zčásti schovaný. „Jak se

sem mohla takováhle obrovská kráva dostat?“

„Nejspíš tady zůstala po ustupujícím ledovci. Vidíš tamhle to

sněhový pole?“

„Jo.“

„Tak to je ten ledovec, teda to, co z něj zbylo. Buď tahle nebo

tamta skála se sem zřítily z nepředstavitelnejch prehistorickejch

hor, o kterejch už se nemůžeme nic dozvědět, anebo tady možná

přistála, když za jurskýho vrásnění tohle zatracený horský pásmo

samo vyrazilo ze zemskýho povrchu. Rayi, když jseš tady nahoře,

tak to není jako sedět v nějaký čajovně v Berkeley. Přesně tohle je

začátek a konec světa. Koukni se na všechny tyhle trpělivý Buddhy,

co se na nás dívaj a mlčej.“

„A ty sem lezeš jen tak sám…“

„Nakonec to byly celý týdny, co jsem tady lezl úplně sám,

stejně jako John Muir, a sledoval jsem křemencový žíly, trhal jsem

si kytky do tábora anebo se jen tak procházel nahatej, zpíval jsem

si, vařil si večeři a chechtal se.“

„Japhy, ty jseš ten nejšťastnější a nejúžasnější frajer na celým

světě, na mou duši, to se musí nechat. Jsem fakticky rád, že tohle

všechno poznávám. A tohle místo ve mně vzbuzuje taky zbožnost,

rozumíš mi, mám jednu takovou modlitbu, znal jsi ji?“

„Jakou?“

„Sednu si a říkám ji a proberu v ní postupně všechny svý

přátele, příbuzný a nepřátele, jednoho po druhým, aniž bych se

zaobíral nějakou zlostí, vděkem nebo něčím takovým, a odříkávám

ji, například ‚Japhy Ryder, stejnou měrou prázdnej, stejnou měrou

má být milován, stejnou měrou nastávající Buddha,‘ a pak

pokračuju a říkám třeba ‚David O.Selznik, stejnou měrou prázdnej,

stejnou měrou má být milován, stejnou měrou nastávající Buddha,‘

i když nepoužívám jména jako je třeba David O.Selznik, čistě

jenom jména lidí, který znám, protože když řeknu ‚stejnou měrou

nastávající Buddha,‘ tak chci myslet na jejich oči, třeba když

vezmeme Morleyho, ty jeho modrý oči za těma brejličkama, a když

si myslíš ‚stejnou měrou nastávající Buddha‘, tak myslíš na ty oči a

najednou skutečně chápeš pravou tajemnou skrytou čistotu a

vyrovnanost a pravdu toho jeho nadcházejícího buddhovství. A pak

myslíš na oči svýho nepřítele.“

„To je paráda, Rayi,“ a Japhy si vzal svůj poznámkový blok,

modlitbu si zapsal a v údivu zavrtěl hlavou. „Je to fakt děsně

parádní. Naučím tu modlitbu mnichy, který potkám v Japonsku.

Jseš v naprostý pohodě, Rayi, tvoje jediná potíž je v tom, že ses

nikdy nenaučil chodit na takový místa jako je tohle a žes dovolil

světu, aby tě utopil ve svejch sračkách, a tobě to působilo bolest…

i když jak říkám, každý srovnání sice kulhá, ale to, co si teď

povídáme, to je pravda.“

Vzal trochu bulguru, celozrnný a drcený kukuřice, přisypal k

tomu několik balíčků sušený zeleniny a všechno to hodil do hrnce,

aby to měl připravený, až bude za soumraku vařit. Začali jsme

dávat pozor, jestli neuslyšíme Morleyho, ale nic se neozývalo.

Trochu nás to znepokojovalo.

„Nejhorší problém je v tom, že kdyby slítnul z balvanu a zlámal

si nohu, tak mu nikdo nepomůže. Tohleto je nebezpečný… Já tohle

všechno provozuju úplně sám, ale můžu si to dovolit, jsem jako

horská koza.“

„Začínám mít hlad.“

„Sakra, já taky, už aby tady byl. Pojď, trochu se tu projdem,

ochutnáme sníh, napijem se vody a ještě počkáme.“

Což jsme taky učinili, prolezli jsme horní část rovný plošiny a

vrátili se zpátky. Slunce už zašlo za západní stěnu našeho údolí a

stmívalo se, nebo růžovělo, ochlazovalo se a přes rozeklaný hroty

skal se začalo vkrádat víc nachu. Nebe bylo tmavý. Dokonce už

byly vidět bledý hvězdy, přinejmenším jedna nebo dvě. Najednou

jsme uslyšeli vzdálený „Jódlajdý“, Japhy se prudce zvednul,

vyskočil na vrchol balvanu a zařval: „Húú, húú, húú!“ Odpovědělo

mu zajódlování.

„Jak je daleko?“

„Panebože, podle zvuku ještě vůbec nezačal. Ještě není ani na

začátku toho údolí s balvanama. Teďka večer to absolutné nemůže

zvládnout.“

„Co budem dělat?“

„Vyšplháme na skalní útes, sednem si na kraj a hodinu na něj

budeme volat. Vezmem si tyhle buráky a rozinky a budem si tam

pěkně přežvykovat a čekat. Možná ani není tak daleko, jak se mi

zdá.“

Vylezli jsme na útes, odkud bylo vidět do celýho údolí, a Japhy

si sedl v úplný lotosový pozici na balvan, vytáhnul svoje dřevěný

modlící korálky juju a modlil se. Což znamená, že ho prostě držel v

rukou, dlaněma dolů, dotýkal se palci, upřeně hleděl před sebe a

ani se nepohnul. Posadil jsem se co nejpohodlněji na jiný balvan a

oba jsme mlčeli a meditovali. Ale jenom já jsem meditoval se

zavřenýma očima. Ticho strašně řvalo. Na místo, kde jsme seděli,

nedoléhalo přes skály zurčení a pleskavý promlouvání potoka.

Zaslechli jsme několik smutnějších zajódlování a odpověděli jsme,

ale pokaždý se zdálo, že se pořád vzdaluje. Když jsem otevřel oči,

růžová byla stále nachovější. Začaly blikat hvězdy. Upadl jsem do

hluboký meditace, cítil jsem, že hory jsou opravdu Buddhy a

našimi přáteli, a měl jsem takový fantastický pocit, jak je to

zvláštní, že v tomhle celým obrovským údolí jsou jenom tři lidi…

mystický číslo tři… Nirmánakája, Sambhógakája a Dharmakája.

Modlil jsem se za bezpečnost a vlastně i za věčný štěstí ubohýho

Morleyho. Jednou jsem otevřel oči a viděl Japhyho, jak tam sedí

ztuhlý jako skála, a měl jsem chuť se zasmát, tak vypadal

legračně. Ale hory byly úžasně velebný, stejně jako Japhy, a

ostatně já taky, protože smích je vlastně vážný a velebný.

Byla to nádhera. Růžová zmizela a všechno zahalil nachový

soumrak a řev ticha byl jako šplouchaní diamantových vln, který

procházely vláčnými kolonádami našich uší, a to všechno stačilo

člověka ukonejšit na tisíc let. Modlil jsem se za Japhyho, za jeho

bezpečí v budoucnosti, za jeho štěstí a konečný buddhovství.

Všechno to bylo naprosto vážný, všechno naprosto zhalucinovaný a

všechno naprosto šťastný.

„Skály jsou prostor,“ pomyslel jsem si, „a prostor je iluze.“

Napadaly mě milióny myšlenek. Japhy byl ponořený do svých.

Ohromilo mě, jak meditoval s otevřenýma očima. A jako člověk

jsem nejvíc žasnul nad tím, že tenhle báječný malý chlapík, který

z knih horlivě studoval orientální poezii, antropologii, ornitologii a

všechno ostatní a jako malý dobrodruh se toulal po horách a

lesních stezkách, by měl najednou rychle vytáhnout svoje krásný

ubohý dřevěný modlící korálky a velebně se tam začít modlit, jako

nějaký starodávný svatý z pouští, jistě, ale vidět to v Americe, se

všema téma jejíma ocelárnama a letištěma, to bylo tak

ohromující. Svět ještě není tak zlý, když jsou takovíhle Japhyové,

pomyslel jsem si a byl jsem rád. Všechny ty bolavý svaly, hlad,

který mi hlodal v žaludku, to už bylo dost zlý, a k tomu ty temný

skály všude kolem, skutečnost, že neexistuje nic, co by vás tu

ukonejšilo polibky a něžnými slůvky, jenom tam tak sedět s dalším

upřímným mladým mužem a meditovat a modlit se za osud světa –

bylo by to asi dost dobrý, narodit se stejně jako my všichni jenom

proto, abych zemřel. Přátelé, něco z toho přejde do Mléčných drah

věčnosti, který se rozprostíraj před všema našima iluzorníma

nepředpojatýma očima. Měl jsem chuť říct Japhymu všechno, na

co jsem myslel, ale věděl jsem, že na tom nezáleží, a on to kromě

toho všechno věděl, a ostatně mlčet je jako hora zlata.

„Jódlajdý,“ zahlaholil Morley, byla už tma a Japhy vzdychnul:

„Jak to vypadá, ještě je pěkně daleko. Má dost rozumu na to, aby

se tam dole sám na noc utábořil, takže my slezem zpátky do tábora

a uvaříme si večeři.“

„Jasně.“ Několikrát jsme zahalekali „húú“, abysme ho uklidnili,

a na noc jsme pustili ubohýho Morleyho z hlavy. Určitě měl dost

rozumu, to jsme věděli. A jak se ukázalo, měli jsme pravdu,

utábořil se, zamotal se na svý nafukovací matraci do dvou dek a

spal celou noc na tý neuvěřitelně krásný louce s rybníčkem a

borovicema, a když nás konečné druhý den dohonil, tak nám o tom

vyprávěl.

10

Rázoval jsem kolem a sebral dost malých kousků dřeva, abych

připravil podpal na oheň, a pak jsem to obešel a sbíral větší kusy a

nakonec jsem hledal samý ohromný špalky, který tam všude nedalo

moc práce najít. Rozdělali jsme takový oheň, že by ho musel

Morley vidět na pět mil daleko, až na to, že jsme byli nahoře, za

tou stěnou útesu a mimo jeho dohled. Vrhal úžasný vlny žáru proti

útesu, ten ho střádal a odrážel zase zpátky, a nebýt toho, že nás

štípalo do nosu, jak jsme je odtamtud vystrkovali, když jsme šli

pro dříví na přiložení nebo pro vodu, tak jsme byli jako v pěkně

vytopeným pokoji. Japhy dal bulgur do hrnce s vodou a začal ho

vařit a míchat a zároveň se pustil do přípravy čokoládovýho

pudingu, který začal vařit ve zvláštním rendlíku, co ho vytáhnul z

mýho batohu. Uvařil taky hrnek čerstvýho čaje. Potom vylovil dvě

sady čínských hůlek a zanedlouho byla večeře hotová a my se nad

ní chechtali. Byla to úplně ta nejlahodnější večeře všech dob. Nad

oranžovou září ohně bylo vidět nesmírný systémy nespočitatelných

hvězd, ať už osamělých ohýnků nebo rojů pod Venuší, a nezměrný

Mléčný dráhy, mimo jakýkoli lidský chápání, a všechno to bylo

chladný a modravý a stříbrný, ale naše jídlo a oheň byly naprosto

nejlepší a dobroučký. A přesně jak Japhy předpovídal, neměl jsem

vůbec ani tu nejmenší chuť na alkohol, úplně jsem na něj

zapomněl, byli jsme moc vysoko, dostal jsem pořádné do těla,

vzduch byl strašně ostrý, a už samotný ten vzduch dokázal každýho

úplně opít. Byla to fantastická večeře a jídlo je vždycky chutnější,

když ho po malých kouscích nabíráte jídelníma hůlkama, žádný

hltání, a proto se Darwinův zákon o přežití hodí nejlíp na Čínu:

když neumíte zacházet s hůlkama a strčíte je společně s těma

přeborníkama do hrnce, co je pro celou rodinu, tak zemřete hlady.

Stejně to nakonec dopadlo tak, že jsem to všechno vylízal

ukazovákem.

Večeře byla za náma a Japhy se čile pustil do drhnutí hrnců

drátěnkou a poslal mě pro vodu, což jsem taky udělal, plechovku,

která tam zůstala po jiných tábornících, jsem ponořil do tůně plný

planoucích hvězd a kromě toho jsem přinesl taky sněhovou kouli, a

Japhy umyl nádobí ve vodě, co si ohřál předem. „Obvykle nádobí

nemeju, jenom ho zabalím do modrýho šátku, protože je to úplně

jedno… i když v tom baráku s antilopou na Madison avenue, ta

anglická firma, jak se sakra jmenuje, co dělá to koňský mejdlo,

Urber a Urber, tak tam by tenhle malej drobet moudrosti moc

neocenili, sakra, kašlu na to, pěkně zvysoka, a to bych si teda fakt

připadal jak ženichovy kšandy, kdybych si hned nevytáhnul mapu

hvězdný oblohy a nečíhnul se, jak to tam dneska v noci vlastně

bude. Teda, Rayi, tam nahoře je jich takový stádo, že se to ani

nedá spočítat, to není jako ty tvý oblíbený Šurangamový sútry.“

Takže si vybalil tu svou hvězdnou mapu, trochu ji pootočil, srovnal,

kouknul do ní a povídá: „Je přesně dvacet čtyřicetosm.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Kdyby nebylo přesně osm čtyřicetosm, tak by Sirius nebyl tam,

kde je… Víš, mně se na tobě líbí, žes mě přived ke skutečnýmu

jazyku týhle země, k tomu, jak mluví dělníci, ajznboňáci a

dřevorubci. Slyšels někdy, jak tyhlety chlapi mluvěj?“

„Jasně, že jo. To já třeba poznal jednoho maníka, co jezdil s

vrtací soupravou na náklaďáku, a ten mě vzal jednou v noci v

Houstonu v Texasu, bylo asi tak kolem půlnoci, to bylo potom, co

mě jeden takovej malej buzík, kterýmu patřily nějaký parcely s

motelama, který se jmenovaly, a to je na tom to nejparádnější, a

přitom to docela sedělo, Dandy Courts, tak ten když mě vysazoval,

tak mi povídá, poslyš, pokud by tě nikdo nevzal, klidně přijď a

můžeš se vyspat u mě na podlaze, takže jsem čekal asi tak hodinu

na naprosto prázdný silnici, a pak se najednou objevil tenhle

náklaďák s tou soupravou, a řídil to nějakej Čerokéz, teda aspoň to

tak tvrdil, ale jmenoval se Johnson nebo Ally Reynolds nebo nějaký

takový blbý jméno, a hned to na mě rozbalil, řeči typu ‚Tak hele,

mladej, když já sem vypadnul z máminy boudy, tak ty sis eště hrál

v uhláku na horníka, a hned sem to natáhnul sem na západ, aby mi

na naftovejch polích ve východním Texasu z toho ježdění úplně

hráblo,‘ a valil do mě všecky možný řeči, mělo to perfektní rytmus,

a vždycky když to vygradovalo, tak do toho rytmu dupnul na spojku

nebo tam kopnul nějakou rychlost a ten náklaďák jenom poskočil a

mastil si to po tý silnici víc než stovkou, čistě setrvačností, to když

se to jeho vyprávění rozjelo i s ním, naprosto skvělý, a tomu já

říkám poezie.“

„Přesně tohle myslím. Měl bys slyšet starýho Burnieho Byerse,

jak se mluví kolem Skagitu, Rayi, tam nahoru by ses měl podívat.“

„Jasně.“

Japhy, který vkleče studoval mapu hvězdný oblohy, se trochu

předkláněl, aby viděl skrz starý větrem ošlehaný převislý stromy,

jaký rostou v tomhle kamenným ráji, a s tou svou kozí bradkou a

vším ostatním, s tou ohromnou skálou za sebou, vypadal přesně

jako v představě, kterou jsem měl o starých čínských zenových

mistrech, co tam žili v divočině. Předkláněl se, přitom klečel a

díval se nahoru, jako kdyby v ruce držel svatou sútru. Po chvilce

zamířil k sněhový návěji a vrátil se s čokoládovým pudingem, který

už byl jako led a naprosto skvělý, že se to ani nedá slovy vyjádřit.

Snědli jsme ho úplně všechen.

„Možná jsme měli nechat trochu Morleyovi.“

„Stejně by nevydržel, na ranním slunci by se roztek.“ Oheň

slábnul, už nehučel a zbyly z něj jenom žhavý uhlíky, ale pěkně

velký, dva metry dlouhý, a noc dávala o sobě čím dál víc vědět, ale

její křišťálově mrazivý dotek byl ve spojení s vůní kouřících polen

stejně skvělý jako ten čokoládový puding. Na chvíli jsem si vyrazil

na malou procházku kolem mělkýho potoka pokrytýho ledem,

sednul jsem si u vyvrácenýho pařezu a meditoval, a obrovský

horský stěny po obou stranách našeho údolí se tyčily jako mlčenlivý

spousty hmoty. Byla ale taková zima, že dýl než minutu se to

nedalo vydržet. Když jsem se vrátil, naskytnul se mi obraz naprostý

pohody a praktický moudrosti, oranžový oheň vysílal svůj žár na

skály, Japhy klečel a upřeně hleděl do oblohy, a tohle všechno se

dělo ve výšce tří tisíc metrů nad světem skřípajícím zubama. Japhy

měl v sobě ještě něco, co mě překvapovalo, a to byl ten jeho

obrovský a láskyplný smysl pro dobročinnost. Vždycky něco

rozdával a žil tak podle toho, čemu buddhisti říkají Paramitá Dány,

dokonalost dávání.

Když už jsem byl zase zpátky a usadil se u ohně, tak mi povídá:

„Hele, Smithi, už je načase, abys měl vlastní korálky juju, takže si

to vem,“ a podal mi hnědý dřevěný korálky navlečený na pevný

šňůrce, která byla celá černá a pěkně se leskla a za posledním

velkým korálkem byla na konci krásná klička.

„Tohle mi ale nedávej, to je přece z Japonska, ne?“

„Mám ještě jedny černý, Smithi, ta modlitba, kterou jsi mě

dneska večer naučil, za tyhle korálky juju stojí, ale klidně si je

můžeš nechat.“ Po několika minutách dojedl zbytek čokoládovýho

pudingu, ale dal si pozor, aby na mě vyšlo víc. Když si pak rozkládal

na skálu v našem plácku silný větve, přes který si natáhl pončo, tak

dal pozor, aby měl spacák dál od ohně než já a mně bylo určitě

teplo. Pořád prokazoval někomu lásku. V podstatě mě učil, a týden

potom jsem mu dával krásný nový tílka, který jsem objevil v

obchodě Dobrý vůle. Hned to otočil a věnoval mi plastikovou

krabici na jídlo. Z legrace jsem mu daroval ohromnou kytku z

Alvahova dvorku. Druhý den mi slavnostně odevzdal malinkou

kytici, kterou natrhal na pouličních záhonech v Berkeley. „A ty

tenisky si taky můžeš nechat,“ dodal. „Mám ještě jedny, sice

starší, ale jsou taky dobrý.“

„Přece si nemůžu brát všechny tvý věci.“

„Copak ti ještě nedošlo, Smithi, že dávat druhým dárky je

výsada?“ Způsob, jakým to dělal, byl naprosto kouzelný, vůbec v

tom nebyla nějaká póza nebo něco vánočního, spíš to bylo až

smutný, někdy dával jako dárky nějaký omlácený věci, ale měly v

sobě kouzlo užitečnosti a zároveň i vážnosti toho daru.

Zachumlali jsme se do spacáků, pěkně už mrzlo, bylo kolem

jedenáctý hodiny, a ještě jsme si chvíli povídali, až jeden z nás

prostě neodpověděl, a brzo jsme oba usnuli. Japhy chrápal, ale já

se probudil, a jenom jsem si tak ležel na zádech, oči upřený na

hvězdy a děkoval jsem Bohu, že jsem si vyrazil na tenhle horský

výstup. Nohy už byly lepší a v celým těle jsem cítil sílu. Praskání

dohořívajících polen bylo úplně jako kdyby Japhy pronášel krátký

poznámky o mým štěstí. Kouknul jsem na něj, hlavu měl zabořenou

v péřovým spacáku. Jeho malá schoulená postava byla to jediný,

co se v tý na míle se rozkládající temnotě, která byla našlapaná a

plná nedočkavý touhy po dobrotě, dalo vidět. Pomyslel jsem si:

„Jak je ale člověk zvláštní… jak stojí v bibli Kdož pozná duši

člověka patřícího vzhůru? Tenhle skromnej kluk, kterej je o deset

let mladší, ze mě udělal hlupáka, co v posledních letech nedělá nic

jinýho, než že chlastá a je plnej zklamání, a kvůli tomu jsem

zapomněl na všecky ideály a radosti, co jsem znal dřív, a jemu je

přitom jedno, že nemá žádný prachy: žádný totiž nepotřebuje,

stačí mu akorát ten ruksak, ve kterým má plastikový krabice se

sušeným jídlem, pořádnej pár dobrejch bot, a klidně si vyrazí a v

prostředí jako je tohle si užívá výsad milionářů. Ale kterej milionář

by se s tou svou dnou vyškrábal až sem, na tuhle vysokou skálu?

Lezli jsme sem celej den.“ A slíbil jsem si, že začnu nový život.

Udělám si pořádný vandr, vezmu ruksak a prolezu si celý Západ,

hory na východě a poušť a bude to pořádná poctivá cesta. Vrazil

jsem nos do spacáku a usnul, a probudil jsem se někdy za svítání,

celý jsem se klepal, chlad od země pronikal pončem a spacákem a

já tak ležel ve větším vlhku, než je ve studený posteli. Šla mi pára

od pusy. Otočil jsem se na druhý bok a znova usnul a sny jsem měl

naprosto klidný, čirý jako ledová voda a šťastný, žádný noční můry.

Když jsem se zase probudil, slunce už pěkně vysílalo svý svěží

oranžový paprsky mezi ostrými skalními útesy na východě a skrz

naše voňavý borovicový větve a já si připadal úplně stejně, jako

když jsem byl ještě malý kluk, byl už čas vstát a jít si ven hrát,

celou neděli, v dětský kombinéze na ven. Japhy už byl vzhůru,

prozpěvoval si a dýchal si na ruce u malýho ohýnku. Země byla

pokrytá jinovatkou. Najednou kousek poodběhnul a zahalekal

„Jódlajdý“ a bůh je mi svědkem, že jsme ihned zaslechli Morleyho

odpověď, a to o hodně blíž než večer. „Už je na cestě. Prober se,

Smithi, a dej si hrnek horkýho čaje, to ti udělá dobře!“ Vstal jsem

a vylovil tenisky ze spacáku, kde byly celou noc pěkně v teple, vzal

jsem si je, nasadil si baret, vyskočil a oběhnul v trávě několik

koleček. Mělký potok byl celý zamrzlý, akorát uprostřed si pěkně

zurčel tenký pramínek, cinky cink. Vrhnul jsem se k zemi a pořádně

jsem se napil a pěkně jsem si přitom namočil obličej. Tomuhle

pocitu, když si takhle zrána omejete na horách obličej ve studený

vodě, se na celým světě nic nevyrovná. Zase jsem se vrátil a Japhy

ohříval zbytky včerejší večeře, a pořád to bylo moc dobrý. Pak

jsme vyšli na okraj útesu a koukali na Morleyho a najednou jsme ho

uviděli, malinkou postavičku, dvě míle pod náma v údolí s balvany,

která se pohybovala jako malá živá bytost v tom obrovským

prázdnu. „Ta malá tečka tam dole, to je náš vtipálek Morley,“

zahalasil Japhy tím svým srandovním hlasem dřevorubce.

Asi za dvě hodiny se Morley dostal tak blízko, že už mu bylo

rozumět, a hned začal vykládat, ještě zdolával poslední balvany,

který ho dělily od místa, kde jsme seděli na skále a vyhřívali se na

slunci, pěkně už hřálo, a čekali jsme na něj.

„Dámskej dobročinnej spolek mě pověřil, abych vylez až sem

nahoru a zjistil, jestli byste hoši neměli zájem o nějaký ty

vyznamenání na košili, a taky mi tvrdili, že tady zbylo spousta

růžový limonády a lord Mountbatten začíná už bejt pěkně

netrpělivej. Myslíte, že budou příčiny tohohle současnýho

problému hledat na Středním Východě a nebo se spíš naučí vážit si

kávy? Dovoluji si předpokládat, že v případě dvojice literátů jako

jste vy dva, by se měli učit o tom, že mají dbát na svý dobrý

vychování…,“ a tak dál, pořád dokola, naprosto bezdůvodně mlel v

tom nádherným modrým ranním nebi nad skalami a přitom se

šibalsky křenil a trochu se po tý dlouhý ranní fušce potil.

„Tak co, Morley, jseš připravenej vylízt na Matterhorn?“

„Jo, jen co si vyměním mokrý fusekle.“

11

Kolem poledne jsme vyrazili, velký batohy jsme nechali v

táboře, kam do příštího roku už stejně nejspíš nikdo nepřijde,

stoupali jsme údolím plným suti a nesli si jenom trochu jídla a

lékárničky. Údolí bylo delší, než se původně zdálo. Najednou už

byly dvě hodiny odpoledne, slunce dostávalo ten odpolední zlatavý

nádech, zvedal se vítr a já si začal říkat: „Sakra, kdy asi tak na tu

horu vylezem, bude to vůbec do večera?“

Řekl jsem to Japhymu, a ten mi na to odpověděl: „Máš pravdu,

musíme sebou hodit.“

„Tak proč se na to nevykašlem a nevrátíme se domů?“

„Jen pojď, tygře, pěkně si na ten kopec vyběhnem a pak

půjdem domů.“ Údolí bylo nekonečně dlouhý. Na horním konci

začalo strmě stoupat a já dostal trochu strach, že spadneme dolů,

balvany byly menší a kluzký a kromě toho mě bolely kotníky, jak

jsem si včera natáhnul svaly. Morley ale šlapal dál, v jednom kuse

povídal a já si uvědomil, jakou má obrovskou výdrž. Japhy si sundal

kalhoty, aby vypadal jako Indián, prostě až na suspenzor byl úplně

nahý, a šlapal skoro čtvrt míle před náma, občas chvíli počkal,

abychom ho dohnali, a pak šel zase dál, pohyboval se rychle,

protože chtěl na tu horu vylízt ještě dneska. Morley šel jako druhý,

pořád asi padesát metrů přede mnou. Já jsem nikam nepospíchal.

Když už ale bylo pozdě odpoledne, šel jsem rychleji a rozhodnul

jsem se, že předhoním Morleye a připojím se k Japhymu. Teď jsme

byli asi tři tisíce čtyři sta metrů vysoko a byla už zima, všude

ležela spousta sněhu a na východě byly vidět ohromný pohoří s

vrcholky pokrytými sněhem, a jéje, dna údolí pod nimi, byli jsme

už prakticky na nejvyšším bodě Kalifornie. V jednu chvíli jsem se

musel stejně jako ostatní předrápat po malý římse kolem skalního

výstupku, což mě doopravdy vyděsilo: pode mnou bylo třicet metrů

hloubky, dost na to, aby si člověk zlámal vaz, a pak byla další

římsička, která by vás odrazila jako malá příprava před parádním

závěrečným pádem tři sta metrů hluboko. Vítr už nás pěkně

bičoval. A přece bylo celý tohle dopoledne naplněný ještě víc než

včera starými neblahými předtuchami nebo vzpomínkami, jako

kdybych už tu někdy byl a škrábal se po těchhle skalách, z úplně

jiných důvodů, mnohem starších, vážnějších a jednodušších.

Konečně jsme se dostali k úpatí Matterhornu, kde bylo úplně to

nejnádhernější jezero, neznámý zrakům většiny lidí na tomhle

světě, vidělo ho jenom pár horolezců, bylo to malý jezírko něco

přes tři a půl tisíce metrů vysoko, na březích ležel sníh, rostly tam

krásný kytky, byla to překrásná horská louka, rovná a úplně jako z

pohádky, hned jsem tam sebou praštil a zul si boty. Když jsem to

zdolal, Japhy už tam byl půl hodiny, byla už zima, a tak se zase

oblíknul. Morley dorazil po nás a usmíval se. Seděli jsme tam a

dívali se nahoru na poslední skalní útes Matterhornu, strmý sráz

plný suti, hrozící přímo před námi.

„To už nevypadá tak zle, to zvládnem!“ poznamenal jsem s

radostí.

„Ne, Rayi, je to víc, než se ti zdá. Je ti jasný, že je to ještě tři

sta metrů?“

„Tolik?“

„Jestli to tam nevyběhnem poklusem, tak se nedostanem před

setměním zpátky do tábora, a v žádným případě to nestihneme,

abysme byli dole u ty chaty, co máme auto, dřív než zítra ráno, no,

možná do půlnoci.“

„No teda.“

„Jsem unavenej,“ stěžoval si Morley, „asi se na to vykašlu.“

„Jasně, to je v pohodě,“ řekl jsem. „Pro mě není smyslem

celýho toho výstupu se tady nějak předvádět, že dokážu vylízt na

vrchol, pro mě je důležitý, že jsem se dostal do týhle divoký

krajiny.“

„Dobře, ale já polezu,“ prohlásil Japhy.

„Tak jo, když jdeš ty, tak já půjdu taky.“

„A ty, Morleyi?“

„Já mám pocit, že na to nemám. Počkám tady.“ A ten vítr byl

teda silný, moc silný, a mně bylo jasný, že až vylezeme po tom

srázu o padesát nebo sto metrů výš, může nám to dělat při lezení

pěkný problémy.

Japhy vzal pytlík buráků a rozinek a poznamenal:

„To bude náš benzín. Rayi, jseš schopnej jít dvojnásobným

tempem?“

„Jo. Co bych řekl klukům v Place, kdybych se táhnul až sem a

tady to na poslední chvíli vzdal?“

„Je pozdě, musíme sebou hodit.“ Japhy vyrazil a šel hodně

rychle, a když bylo potřeba obejít hřeben suti zleva nebo zprava,

dokonce i běžel. Ta suť jsou dlouhý sesuvy plný kamení a písku, a

hrozně těžko se přelejzá, protože se pořád sesouvají malé laviny. S

každými pár kroky se zdálo, že jsme vyjeli výš a výš nějakým

děsivým výtahem, a když jsem se ohlídnul, tak jsem jenom zalapal

po dechu, protože jsem viděl celý stát Kalifornie, a zdálo se, že se

táhne třemi směry pod obrovským modrým nebem s děsivými

mraky plujícími jako nějaký oběžnice prostorem, měl jsem tam

fantastickou vyhlídku na vzdálený údolí, dokonce byly vidět i

náhorní plošiny a pokud se nepletu, tak i celá Nevada. Bylo to dost

děsivý, podívat se dolů na Morleyho, ze kterýho už byla jen tečka

jako v pohádce, jak tam na nás čeká u jezírka. „Ach jo, proč jsem

radši nezůstal dole s Henrym?“ pomyslel jsem si. Začal jsem se teď

bát vystoupit ještě výš, protože jsem měl vyložený strach z toho,

že jsem hodně vysoko. Začal jsem se bát, že mě ten vichr

odfoukne. Všechny ty děsivý sny, který jsem kdy měl o tom, jak

padám ze skal nebo strmých budov, se mi teď v naprostý ostrosti

honily hlavou. Kromě toho jsme byli po každých dvaceti krocích, o

který jsme se vydrápali výš, naprosto vyčerpaný.

„To dělá ta nadmořská výška, Rayi,“ uklidňoval mě Japhy, seděl

vedle mě a lapal po dechu. „Vem si trochu rozinek a buráků a

uvidíš, jak tě to nakopne.“ A vždycky když nás to tak zvedlo, tak

jsme beze slova vyskočili a vyšplhali se dalších dvacet, třicet

kroků, pak jsme si zase sedli a funěli a potili se ve studeným větru,

a tady v tý výšce, na samým vrcholku světa, jsme popotahovali

nosem jako malý kluci, když hrajou v zimě pozdě odpoledne svou

poslední hru. Vítr teď začal skučet, přesně jako ve filmech o střeše

Tibetu. Ta strmost mi najednou začala připadat jako

nepřekonatelná; bál jsme se teď podívat zpátky; rychle jsem se

tam kouknul: Morleye jsem nedokázal u malinkýho jezírka vůbec

rozeznat.

„Pospěš,“ zakřičel Japhy třicet metrů přede mnou. „Začínáme

mít strašný zpoždění.“ Podíval jsem se nahoru na vrcholek. Byl

přímo nade mnou, za pět minut bych to měl. „Už je to jenom půl

hodiny,“ zahalekal Japhy. Nevěřil jsem mu. Po pěti minutách, kdy

jsem se vztekle drápal vzhůru, jsem sebou praštil na zem, podíval

jsem se nahoru a vrcholek byl pořád stejně daleko. Nelíbilo se mi,

že mraky z celýho světa se přes něj ženou jako nějaká mlha.

„Stejně odtamtud nic neuvidím,“ mrmlal jsem si. „Proč já jsem

se do něčeho takovýho vůbec pouštěl?“ Japhy byl už dost daleko

přede mnou, rozinky a buráky mi nechal, a teď v tom byla taková

osamělá vážnost, když se rozhodnul štvát až na samý vrchol, i

kdyby ho to mělo zabít. Už si ani nesedal. Brzo už byl o celý

fotbalový hřiště, sto metrů, přede mnou, a pořád se zmenšoval.

Ohlídnul jsem se zpátky jako Lotova žena. „Je to strašně vysoko,“

zaječel jsem v panice na Japhyho. Neslyšel mě. Vyběhnul jsem o

pár metrů výš a úplně vyčerpán jsem padnul na břicho a trochu

jsem přitom popojel dolů. „ Je to strašně vysoko!“ zařval jsem. Měl

jsem skutečně strach. Úplně jsem čekal, že začnu doopravdy

klouzat zpátky, protože tahle suť se může dát kdykoliv do pohybu.

A ten proklatej horskej kozel Japhy, toho jsem viděl, jak tam

nahoře v tom vichru proskakuje mlhou od balvanu k balvanu, stále

výš a výš, a byly vidět jenom záblesky jeho podrážek. „Jak můžu

takovýmu maniakovi stačit?“ Ale šel jsem s šíleným zoufalstvím za

ním. Nakonec jsem dorazil k něčemu, co se podobalo římse, kde

jsem si mohl sednout v normálním úhlu a nemusel se tisknout ke

skále, abych neklouzal, celý tělo jsem nacpal do tý římsy, aby mě

to pěkně drželo, a ten vichr mě nemohl odtamtud vypudit, podíval

jsem se dolů a kolem sebe a měl jsem toho dost. „Z ůstanu tady!“

zařval jsem na Japhyho.

„Polez, Smithi, už je to jenom pět minut. Zbejvá mi už jen

třicet metrů!“

„Zůstanu tady! Je to moc vysoko!“

Nic neřekl a šplhal dál. Viděl jsem, jak se složil a lapal po

dechu, ale pak vstal a dal se znova do běhu.

Vtisknul jsem se do římsy ještě víc, zavřel oči a říkal jsem si:

„Co je tohle za život, proč se musíme nejdřív narodit, a teprve pak

můžeme to ubohý mírný tělo vystavit takovýmhle neskutečným

hrůzám, jako jsou tyhle obrovský hory a skály a prázdnej prostor,“

a s hrůzou jsem si vzpomněl na známý zenový rčení „Když se

dostaneš na vrchol hory, šplhej dál“. Z toho přísloví se mi nakonec

zježily vlasy; když jsme tehdy seděli u Alvaha na slaměných

rohožích, tak to vypadalo jako roztomilá poezie. Teď to stačilo k

tomu, aby se mi z toho rozbušilo srdce, a zároveň mi z toho, že

jsem se vůbec narodil, začalo krvácet. „Vlastně až se Japhy

dostane na vrchol tohohle útesu, poleze dál. Ten starej filozof je

ale právě tady,“ a zavřel jsem oči. „A vůbec,“ pomyslel jsem si,

„odpočiň si a buď hodnej, nemusíš přece nic dokazovat.“ Najednou

jsem uslyšel přerušovaný zajódlování, který mělo v tom vichru

zvláštní melodickou a mystickou intenzitu, zvednul jsem hlavu a

byl to Japhy, stál na vrcholu Matterhornu a vyrážel svou triumfální

radostnou píseň Buddhy drtícího horu, píseň jejího přemožitele.

Bylo to nádherný. Zároveň to bylo i legrační, tady, na vrcholku

Kalifornie, který sám už tak zábavný nebyl, v týhle mlze, co se

pořád honí kolem. Ale to se mu muselo nechat, ta odvaha,

vytrvalost, makačka a teď tenhle divokej člověčí zpěv: jako

zmrzlina a navrch ještě šlehačka. Neměl jsem sílu mu na jeho

jódlování odpovědět. Běhal tam dokola a ztratil se mi z dohledu,

zkoumal totiž nějakou malou nejvyšší plošinku (jak tvrdil), která

vybíhala něco přes metr na západ, a pak padala úplně dolů, a pro

mě za mě, možná až na ty hnusný podlahy ve Virginia City

posypaný pilinama. Bylo to šílený. Šlyšel jsem, jak na mě haleká,

ale já se ještě víc vmáčknul do tý díry, co mě chránila, a celý jsem

se třásl. Podíval jsem se dolů na jezírko, kde se Morley povaloval

na zádech se stéblem trávy v zubech, a nahlas jsem si říkal: „A

tady je karma těchto tří mužů: Japhy Ryder vyráží na svůj

triumfální vrcholek a dokáže to, já to málem taky dokázal, ale

musel jsem to vzdát a krčím se tu v nějaký blbý jeskyňce, ale

nejchytřejší ze všech je ten básník, co se válí tam dole, nohy má

přes sebe a kolena vystrkuje k nebi, přemýšlí nad nějakou kytkou a

sní si tam u bublající pláže, sakra, sem nahoru už mě nikdy

nedostanou.“

12

Teď jsem ale skutečně žasnul nad Morleyho moudrostí: „On, se

všema těma svejma prokletejma fotkama zasněženejch

švýcarskejch Alp,“ napadlo mě.

A pak bylo všechno najednou jako jazz: stalo se to během asi

jedný šílený vteřiny: zvednul jsem hlavu a viděl jsem Japhyho, jak

sbíhá s vrcholu v obrovských šestimetrových skocích, běží,

vyskakuje, prudce přistává na paty, po dopadu ještě asi metr

odskakuje, zase běží, a pak zařve a s šíleným zajódlováním se

vznese k dalšímu dlouhýmu šílenýmu letu po svazích světa, a v ten

moment mi to došlo, ty hlupáku, z hor se nedá spadnout, a

najednou jsem se zajódlováním vyskočil a rozběhnul se za ním dolů

a dělal jsem přesně ty samý obrovský skoky, ty samý fantastický

rozběhy a výskoky a myslím, že během asi tak pěti minut, jsme

Japhy Ryder a já (v teniskách, a paty sázím do písku na skálu, na

balvan, a už mi bylo úplně jedno, že jsem si dělal takový starosti,

jak se dostanu dolů) skákali a ječeli jako horský kozy a nebo spíš

jako čínský blázni před tisícem let a tohle všechno stačilo, aby se

Morleymu, který u jezera nad něčím přemýšlel, zježily vlasy na

hlavě, protože tvrdil, že když zvednul hlavu a viděl nás letět dolů,

tak nemohl věřit vlastním očím. Vlastně jsem při jednom z

nejdelších skoků a nejhlasitějších radostných výkřiků přiletěl přímo

na břeh jezera, paty jsem zaryl do bláta a čistě jsem tam sebou

šťastně praštil na zadek. Japhy si už zouval boty a vyklepával z

nich písek a kamínky. Byla to paráda. Sundal jsem si tenisky,

vysypal z nich pár kýblů lávovýho prachu a povídám: „Teda, Japhy,

tys mi dal závěrečnou lekci všech lekcí: z hory se nedá spadnout.“

„A přesně tohle mysleli rčením Až se dostaneš na vrcholek hory,

tak lez dál.“

„Sakra to vaše vítězný jódlování bylo to nejkrásnější, co jsem

kdy v životě slyšel. Škoda, že jsem tu neměl magneťák, abych si to

nahrál.“

„Tyhle věci se nedělají proto, aby je lidi tam dole slyšeli,“

povídá smrtelně vážně Japhy.

„Panebože, jasně, že máš pravdu, všichni tyhle usedlí drbáni, co

by si pěkně seděli na měkkým a poslouchali triumfální výkřik

přemožitele hor, ty si to stejně nezaslouží. Ale když jsem zvednul

hlavu a viděl tě, jak se řítíš z tý hory, tak jsem najednou všechno

pochopil.“

„Ó, dneska jedno malý satori pro Smithe,“ rýpal Morley.

„Cos tu dole dělal?“

„Většinou jsem spal.“

„Sakra, nedostal jsem se až na vrcholek. Teďko se za sebe

stydím, protože když už vím, jak se dostat z hory dolů, tak je mi

jasný, jak se dostat nahoru, a taky už vím, že nemůžu spadnout,

ale teď už je pozdě.“

„Tak se sem, Rayi, příští léto vrátíme a vylezem tam.

Uvědomuješ si, že to bylo poprvý, co jsi lezl na nějakou horu a

starýho veterána Morleyho jsi nechal daleko za sebou?“

„Jasně,“ souhlasil Morley. „Myslíš, Japhy, že by dali Smithovi za

ten dnešní výkon titul Tygra?“

„Tutově,“ řekl Japhy a já byl fakticky pyšnej. Byl jsem Tygr.

„Sakra, teda, až se tam dostanu příště, tak to budu lev.“

„Pojďme, chlapi, máme před sebou pěkně dlouhou cestu zpátky

dolů touhle sutí do našeho tábora a pak tím údolím balvanů a ještě

nás čeká ta jezerní stezka, panečku, pochybuju, že to stihneme,

ještě než bude tma jako v pytli.“

„To bude naprosto v pohodě.“ Morley ukázal na srpek měsíce na

růžovějícím a temnícím se modrým nebi. „Ten by nám měl posvítit

na cestu.“

„Jdem.“ Zvedli jsme se a vydali se na cestu zpátky. Teď, když

jsem šel kolem ty římsy, co mě tak poděsila, tak mi to připadalo

jako směšná záležitost, prostě jsem jenom udělal hop, skočil jsem

a tancoval jsem kolem ní a už jsem si opravdu uvědomil, že z hory

se nedá spadnout. Jestli vy můžete nebo nemůžete z hory

spadnout, to nevím, ale já jsem přišel na to, že nemůžete. Aspoň

mně to tak připadalo.

Stejně to byla paráda, scházet dolů do údolí a ztrácet rozhled

po celým tom otevřeným nebeským prostoru pod tím vším, a

nakonec, bylo už pět a všechno začalo šednout, byl jsem asi sto

metrů za klukama, šel jsem sám, prostě abych si mohl vybrat svou

cestu, prozpěvoval jsem si, a cestou kolem těch malých černých

hromádek trusu na jeleních stezkách a pak přes ty skály jsem si

pěkně přemýšlel, vůbec jsem nepociťoval nějakou potřebu nebo

nutnost nad něčím uvažovat, dívat se před sebe nebo se něčím

trápit, prostě jsem jenom se sklopenýma očima sledoval malý

jelení bobky a radoval se ze života. V jednu chvíli jsem zvednul

hlavu a viděl bláznivýho Japhyho, který jen tak pro legraci vyšplhal

na zasněžený svah a sjel po podrážkách až dolů, bylo to asi sto

metrů, a posledních pár metrů jel po zádech, výskal a byl šťastnej.

A nejenom to, ale zase si sundal kalhoty a omotal si je kolem krku.

Tvrdil, že to s těmi kalhotami udělal jednoduše z pohodlí, což je

pravda, a kromě toho tu nikdo nebyl, kdo by ho mohl vidět, i když

mám pocit, že když šel do hor s holkama, nebyl v tom pro něj

žádný rozdíl. V tom nádherným údolí odříznutým od světa jsem

slyšel, jak mu Morley něco říká: i přes ty skály se dal jeho hlas

poznat. Nakonec jsem sledoval tu svou jelení stezku tak vytrvale,

až jsem chodil sám po hřebenech a pak zase dolů přes vyschlý dna

potoků a naprosto jsem je ztratil z dohledu, i když jsem je slyšel,

ale prostě jsem věřil instinktu mých kouzelných tisíciletých jelenů,

a taky že jo, protože zrovna když se začalo stmívat, tak mě ta

jejich prastará stezka dovedla přímo ke břehům důvěrně známýho

mělkýho potůčku (kde se posledních pět tisíc let vždycky zastavili,

aby se napili), a byla vidět zář Japhyho hranice, která barvila stěnu

velkýho skaliska do jasně oranžový. Vysoko na nebi se vznášel jasný

měsíc. „Jo, tak tenhle měsíc nám, hoši, vytrhne trn z prdele,

protože nás ještě čeká dvanáct kilometrů dolů po stezce.“

Trochu jsme pojedli, vypili hodně čaje a všechno si sbalili. Nikdy

v životě jsem nebyl tak šťastný jako v těch osamělých chvílích, kdy

jsem scházel po tý jelení stezičce, a když jsme vyráželi s batohama

na zádech, obrátil jsem se, abych se na tu cestu naposledy podíval,

byla už tma a já doufal, že zahlédnu pár rozkošných jelínků, ale

nic nebylo vidět, a tak jsem aspoň tímhle způsobem všemu

poděkoval. Bylo to, jako kdybych byl ještě malý kluk, který strávil

celý den touláním po lesích a polích a za soumraku při cestě domů,

s očima pořád u země, brouzdá nohama, je zamyšlený a pohvizduje

si, tak si asi museli připadat malí indiánský kluci, když následovali

před dvěma sty lety svý otce, co rázovali dlouhými kroky od

Russian River do Shasty, jako arabský kluci, když následovali svoje

otce na stezkách jejich otců; ta malá radostná osamocenost

monotónního prozpěvování, popotahování nosem, jako když

děvčátko táhne domů sáňky s bratříčkem a oba si broukají krátký

vymyšlený písničky, dělají do země obličeje a ještě než budou

muset vstoupit do kuchyně a nasadit si pro svět plný vážnosti

normální výraz, tak jsou sami sebou. „Ale co může bejt na světě

důležitějšího, než sledovat jelení stopu, abyste se dostali k vodě?“

pomyslel jsem si. Dostali jsme se ke strmý stěně a vyrazili dolů

pětimílovým údolím balvanů, svítil jasně měsíc, a tak bylo docela

lehký tancovat z kamene na kámen, balvany byly sněhobílý, s fleky

pořádně černých stínů. V měsíčním světle bylo všechno plný čistý,

bělostný krásy. Občas byl vidět stříbrný odlesk potůčku. Daleko

dole byly borovice v tom travnatým údolí a stojatá voda jezírka.

V tu chvíli jsem už nemohl dál. Zavolal jsem na Japhyho a

omlouval se. Nedokázal jsem už udělat ani jeden skok. Puchýře

jsem měl nejenom na chodidlech, ale všude po stranách, protože

jsem je celý včerejšek i dnešek neměl vůbec chráněný. Takže jsme

si s Japhym vyměnili boty a on mi půjčil svoje.

Bylo mi jasný, že v těchhle velkých, pevných a lehkých botách

můžu krásně pokračovat. Byl to parádní nový pocit, že můžu zase

skákat z balvanu na balvan, a nemusím přitom cítit skrz tenký

tenisky bolest. Japhy si naopak liboval, jaká je to úleva, když má

najednou lehký nohy. Sestupovali jsem údolím dvojnásobným

tempem. S každým krokem jsme ale byli shrbenější, protože už

jsme byli skutečně unavený. S těžkými bágly se těžko ovládaly

stehenní svaly, který potřebujete, když sestupujete z hor, což je

někdy těžší než výstup. A k tomu všechny ty balvany, který jsme

museli přelízt, protože někdy jsme šli nějakou dobu pískem a cesta

pak byla zatarasená balvany, a tak jsme na ně museli vyšplhat a

skákat z jednoho na druhý, a pak najednou balvany skončily a my

museli skočit do písku. Pak jsme uvízli v neproniknutelných

houštinách a museli jsme je obejít nebo se pokusit přes ně prodrat,

a někdy mi v tom křoví uvíznul batoh, stál jsem tam v tom

nemožným měsíčním svitu a nadával. Všichni jsme mlčeli. Taky mě

naštvalo, že Japhy a Morley měli strach zastavit a odpočinout si,

protože tvrdili, že v tuhle chvíli je nebezpečný odpočívat.

„O nic přece nejde, svítí měsíc, takže můžem klidně i spát.“

„Ne, dneska v noci se musíme dostat k autu.“

„Dobře, tak aspoň na chvíli. Už to nevydržím, bolí mě strašně

nohy.“

„Jo, ale jen na minutku.“

Nikdy ale neodpočívali tak dlouho, jak by mi to vyhovovalo, a já

měl pocit, že začínají být hysterický. Začal jsem je i proklínat a v

jednu chvíli jsem Japhymu dokonce pořádně vynadal. „Jakej to má

smysl se tady takhle oddělat, to je podle tebe zábava? Pcháá.“ (Ty

tvoje názory jsou teda pěkný kecy, dodal jsem v duchu.) Trocha

únavy toho dokáže spoustu změnit. Věčný pravdy měsíčního svitu,

skal, křovisek, balvanů a kachen z hromádek kamení, a tohle

děsivý údolí sevřený dvěma valy a nakonec se už zdálo, že jsme ze

všeho skoro venku, ale ani nápad, ještě zdaleka ne, nohy už se

ozývaly a chtěly zastavit a já nadával a narážel na větvičky a vrhal

jsem se k zemi, abych si na chvilku odpočinul.

„Pojď, Rayi, všechno přece jednou skončí.“ Ve skutečnosti jsem

si uvědomil, že už vůbec nemám žádnou kuráž, to jsem ale věděl

už dlouho. Ale raduju se. Když jsme se dostali k horský louce,

natáhnul jsem se na břicho, pil vodu a mlčky jsem si v klidu

lebedil, zatímco oni se bavili a dělali si starosti, jestli stihneme

včas sejít zbytek stezky.

„Ale, žádný strachy, je přece nádherná noc, zbytečně se moc

ženete. Napijte se vody a na pět, na deset minut si lehněte, však

ono už to nějak dopadne.“ Teď jsem dělal filozofa. Japhy se mnou

vlastně souhlasil, a tak jsme si v klidu odpočinuli. Tenhle pěkně

dlouhý odpočinek uklidnil moje tělo, že to v pohodě zmáknu až k

jezeru. Sestup stezkou dolů byl nádherný. Měsíční světlo se řinulo

hustým listovím a jak šli přede mnou, tak posypalo Morleymu a

Japhymu záda malými flíčky. S bágly na zádech jsme chytili dobrý

rytmus chůze, a když jsme si prohazovali ruksaky, tak jsme se

dobře bavili, udělali jsme „hup, šup“ a otočili se dokola, stále níž a

níž, a svižným tempem jsme vesele sestupovali stezkou. A k tomu

ten burácející potok, který byl v měsíčním světle nádhera sama,

záblesky ženoucí se měsíční vody, ta sněhobílá pěna, stromy černý

jako smola, prostě vyložený pohádkový ráj stínu a měsíce. Vzduch

se začal oteplovat, byl příjemnější a já měl vlastně pocit, že

začínám zase cítit lidi. Cítili jsme příjemnou přisprostlou pobřežní

vůni vody jezera, květin a jemnějšího prachu tam dole. Nahoře

bylo všechno cítit ledem, sněhem a nelítostným skalnatým

hřebenem. Tady ale vonělo dřevo rozpálený sluncem, zářivý prach

ležící v měsíčním svitu, jezerní bahno, květiny, sláma, prostě

všechno to nefalšovaný, co patří k zemi. Sestupovat po stezce už

byla sranda, a přece jsem se v jednu chvíli cítil unavenější než kdy

jindy, ještě víc než v tom nekonečným údolí balvanů, ale už bylo

vidět srub dole u jezera a kouzelný svit lampy, takže už to bylo

jedno. Morley a Japhy měli moře řečí, a nám už jenom zbývalo se

dál valit dolů k autu. A vlastně najednou, jako ve šťastným snu,

kdy se náhle probudíte z nekonečný děsivý noční můry a je po

všem, jsme si to šinuli přes silnici a byly tam domy a auťáky

zaparkovaný pod stromy a přesně tam stálo i Morleyho auto.

„Podle toho, co cejtím ve vzduchu,“ začal Morley, opřený o

auto, zatímco my jsme shodili bágly na zem, „nemuselo dneska v

noci vůbec mrznout a já jsem se vracel naprosto zbytečně, abych

vypustil tu klikovku.“

„Ale možná, že přece jenom mrznulo.“ Morley šel do krámu v

chatě koupit motorový olej a tam mu řekli, že vůbec nemrzlo a že

to byla jedna z nejteplejších nocí v roce.

„Celý to blbnutí bylo nahouby,“ bručel jsem. Ale kašlali jsme na

to. Umírali jsme hlady. „Co kdybysme zajeli do Bridgeportu a zašli

si tam do některý z těch levnejch jídelen a dali si tam karbanátek s

bramborem a horký kafe.“ Za svitu měsíce jsme jeli po polní cestě

podél jezera, zastavili jsme se v hospodě, kde Morley vrátil deky, a

jeli dál až do městečka a zaparkovali na hlavní silnici. Chudák

Japhy, až tady jsem konečně objevil jeho Achilovu patu. Tenhle

malý houževnatý chlapík, co se ničeho nebál a klidně se mohl

týdny toulat sám po horách a běhat dolů s vrcholů, se bál vejít do

restaurace, protože lidi vevnitř byli příliš dobře oblečený. Oba

jsme se s Morleyem zasmáli a zeptali se: „O co ti jde? Vždyť se tam

jdem jenom najíst.“ Ale Japhy měl pocit, že podnik, který jsem

vybral, vypadá strašně měšťácky a naléhal, abychom šli do

lidovější hospody na druhý straně dálnice. Šli jsme tam a byl tam

pěknej bordel, líný servírky, který nás nechaly sedět pět minut,

aniž by nám přinesly aspoň jídelníček. Naštvalo mě to a povídám:

„Jdeme do tý druhý hospody. Čeho se bojíš, Japhy, o nic přece

nejde. Možná víš všechno o horách, ale já zase vím, kde se najíst.“

Ve skutečnosti jsme se oba trochu urazili a já z toho měl blbej

pocit. Do tý druhý hospody, to byla ta lepší, ale šel, na jedný

straně byl bar, a v tlumeným světle denního baru popíjelo hodně

lovců, a v restauraci samotný byl dlouhý pult a plno stolů, u

kterých seděly kompletní rozjařený rodinky a ládovaly se, přičemž

nabídka byla velice slušná. Jídelní lístek byl dlouhý a měli tu samý

dobroty: horskýho pstruha a všechno možný. Přišel jsem na to, že

Japhy se bojí utratit o deset centů víc za dobrý jídlo. Šel jsem do

baru, koupil sklenici portskýho a vzal jsem si ji k našim stoličkám u

pultu (Japhy: „Jseš si jistej, že se to může?“) Chvíli jsem si z něj

utahoval. Teď už se cítil líp. „To je přesně ten tvůj problém, jseš

prostě starej anarchista, co se bojí společnosti. O nic tady přece

nejde. Každý srovnání přece kulhá.“

„Jo, Smithi, ale tahle hospoda mi prostě připadala nacpaná

samejma starejma zazobanejma prďolama a taky že by to bylo

hodně drahý, a to klidně přiznám, že mám hrůzu z celýho toho

americkýho blahobytu, jsem prostě starej bhikku a s celým tímhle

vysokým životním standardem nemám nic společnýho, doprdele,

celej život jsem byl chudej kluk a na některý věci si prostě

nezvyknu.“

„Tvoje slabý stránky jsou skvělý. Já to beru.“ A dali jsme si

děsně parádní večeři: vepřový kotlety s opékanými brambory,

salát, teplý bochánky, borůvkový koláč, prostě tohle všechno, co k

tomu patří. Byli jsme skutečně hladoví, to nebyla žádná legrace,

prostě to tak bylo. Po večeři jsme zašli do krámu s lihovinami, kde

jsem koupil láhev muškátu a ten starý majitel obchodu se svým

starým tlustým kámošem se na nás podívali a pak se zeptali:

„Kdepak jste to kluci byli?“

„Lezli jsme na Matterhorn,“ pronesl jsem hrdě. Jen na nás

čučeli s pusama dokořán. Připadal jsem si ale parádně, a tak jsem

si koupil doutník, zapálil si a povídám: „Tři tisíce sedm set metrů a

teda přicházíme vodtamtud s pořádným apetýtem a cejtíme se

děsně fajn, takže tohle víno bude přesně to pravý, co nám teďko

bodne.“ Ti staříci jenom otevřeli pusu a zírali. Byli jsme celí

spálený sluncem, špinavý a taky jsme vypadali pěkně divoce.

Neřekli ani slovo. Mysleli si, že jsme se zbláznili.

Nasedli jsme do auta a vyrazili zpátky do San Franciska, popíjeli

jsme, chechtali se a vyprávěli si nekonečný historky a Morley tu

noc řídil opravdu krásně, a zatímco jsme s Japhym spali na

sedadlech a nevěděli o světě, beze slova nás vezl za úsvitu

šednoucími ulicemi Berkeley. Prostě jsem se někdy probudil, jako

malý dítě, a bylo mi řečeno, že jsem doma, tak jsem vyklopýtal z

auta, přešel jsem přes trávník a vešel do domku, rozestlal, stočil

se do klubíčka a spal až do pozdního odpoledne příštího dne

naprosto nádherným a bezesným spánkem. Když jsem se druhý den

probudil, žíly na nohách byly úplně vyčištěný. Ty krevní sraženiny

jsem se úplně zbavil. Byl jsem hrozně šťastnej.

13

Když jsem druhý den vstal, neubránil jsem se úsměvu, když

jsem si vzpomněl, jak se Japhy v noci choulil před nóbl restaurací a

vrtalo mu hlavou, jestli nás tam pustí nebo ne. Bylo to poprvý, co

jsem ho viděl, jak se něčeho bojí. Měl jsem v úmyslu mu něco o

těch věcech říct, až se večer zastaví. Ale tuhle noc se toho hrozně

moc stalo. Především Alvah šel na několik hodin někam pryč a já

byl sám doma a četl jsem si, když jsem najednou zaslechnul na

dvorku kolo, vykouknul jsem a byla to Princezna.

„Kde jsou všichni?“ povídá

„Jak dlouho se můžeš zdržet?“

„Musím hned zase jít, jedině, že bych brnkla matce.“

„Tak jí zavolej.“

„Dobře.“

Šli jsme k budce na rohu u benzínový pumpy, a ona řekla, že

bude doma za dvě hodiny, a jak jsme se vraceli zpátky po

chodníku, položil jsem jí ruku kolem pasu, úplně dokola, až jsem jí

zapíchnul prsty do břicha a ona vyjekla. „Óóóch, to se nedá

vydržet!“ a málem se složila na chodník a zrovna, když naproti

nám přicházela nějaká stará paní a se zlobou na nás civěla, tak mě

chňapla za košili a když nás minula, tak jsme se vášnivě objali a

pod těmi večerními stromy jsme se šíleně krásně a dlouho líbali.

Rychle jsme se vrátili do domku, kde se mi hodinu doslova kroutila

v náručí a Alvah přišel zrovna uprostřed našich závěrečných

duchovních útěch Bódhisattvy. Pak jsme se jako obvykle společně

vykoupali. Byla to paráda, sedět ve vaně s teplou vodou, jen tak si

nenucené povídat a mydlit jeden druhýmu záda. Chudák Princezna,

každý slovo, co řekla, myslela vážně. Vůbec jsem si o ní nemyslel

něco špatnýho, pociťoval jsem k ní soucit, a dokonce jsem ji

varoval: „Hele, ne abys zdivočela a páchala na horským vrcholku

orgie s patnácti chlapama najednou.“

Japhy přišel, až když odešla, a pak přišel Coughlin a najednou

(měli jsme víno) se v domku rozjel šílený mejdan. Nejdřív jsem

začal já s Couglinem, opilí jsme šli po hlavní ulici města, drželi

jsme se pod paží a nesli nějaký téměř neskutečně obrovský kytky,

co jsme našli v zahradě, a další demižon vína, a na každýho, koho

jsme na ulici potkali jsme pokřikovali haiku a satori, dělali jsme,

jak jsme překvapený, a všichni se na nás smáli. „Kráčel pět mil,

nesa obrovskou květinu,“ halekal Coughlin a v tu chvíli se mi líbil,

vypadal sice hrozně učeně nebo jako nějaký tlustý bambula, ale to

všechno bylo jenom zdání, protože to byl správnej chlap. Šli jsme

navštívit nějakýho profesora z katedry anglistiky na Kalifornský

univerzitě, kterýho jsme znali, a Coughlin si nechal boty na

trávníku a vtančil přímo do domu užaslýho profesora, ve

skutečnosti ho to nějakým způsobem vylekalo, ačkoliv v tý době už

byl Coughlin dost známý básník. Pak jsme se bosí s těmi našimi

obrovskými květinami a demižony vrátili do domku, to už bylo asi

deset. Zrovna jsem ten den dostal poštou nějaký peníze, tři sta

dolarů stipendia, a tak jsem řekl Japhymu, „Už jsem se všechno

naučil, jsem připravenej. Co kdybys mě zítra vzal do Oaklandu a

pomohl mi tam vybrat ruksak, výzbroj a všechno ostatní, abych

mohl vyrazit do pustiny.“

„Dobře, vezmu si Morleyho auto a hned ráno se pro tebe stavím,

ale co kdybysme si hned teď dali krápět toho vína?“ Rozsvítil jsem

tlumenou žárovku, kolem který byl omotaný červený šátek, nalívali

jsme si víno a všichni jsme seděli kolem a vykládali si. Byla to

parádní noc plná povídání. Nejdřív začal Japhy vyprávět svou

životní story z novější doby, jako třeba když byl coby námořník

obchodního loďstva v newyorským přístavu a chodil s dýkou za

pasem, to bylo v osmačtyricátým, což mě i Alvaha překvapilo,

anebo vyprávěl o dívce, do který byl zamilovaný a která žila v

Kalifornii: „Když mi z ní stál, tak jsem ho měl tři tisíce mil

dlouhýho, panebože!“

Pak ho Coughlin pobídnul: „Japhy, řekni jim to o Velkým

slívovi.“

Japhy okamžitě začal: „Zenovýho mistra Velká slíva se zeptali,

co je zač ten parádní význam buddhismu, a on na to odpověděl, že

rákosí, jehnědy, bambusový jehly, lněný vlákno, prostě jinými

slovy, drž se toho, brácho, protože extáze je všeobecná a právě to

tím myslí, extázi mysli, svět není nic jinýho než mysl, a co je to

mysl? Mysl není nic jinýho než svět, doprdele. A Praotec kůň řekl,

‚Tahle mysl je Buddha.‘ A taky řekl, ‚Žádná mysl, to je taky

Buddha.‘ A nakonec, když mluvil o svým kámošovi Velkým slívoví,

tak řekl, ‚Slíva je zralá‘.“

„To je teda dost zajímavý,“ ozval se Alvah, „ale Oú sont les

neiges d’antan?“

„Jasně, částečně s tebou souhlasím, protože problém je v tom,

že tyhle lidi vidí kytky, jako kdyby byly v nějakým snu, ale

doprdele, celej svět je skutečnej, Smith a Goldbook a všichni

ostatní se chovaj jako blázni, jako kdyby to byl sen, takový

hovadiny, a oni samotný jako kdyby byli nějaký sny nebo tečky.

Bolest, láska nebo nebezpečí z vás zase udělá něco skutečnýho, a,

nemám pravdu, Rayi, jako když jsi měl takovej strach tam na tý

římse?“

„Jasně, všechno bylo skutečný.“

„Právě proto jsou hraničáři vždycky hrdinové, vždycky pro mě

byli skutečnými hrdiny, a vždycky taky budou. Jsou pořád ve

střehu, v realitě, která může bejt stejně tak skutečná jako

neskutečná, v tom není žádnej rozdíl, Diamantová sútra říká

‚Nevytvářej si žádné pevné koncepce o skutečnosti nebo o

neskutečnosti bytí‘, tak nějak to tam je. Pouta změknou a obušky

se zkroutí, takže do toho, a rozhodně budem dál svobodní.“

„Prezident Spojenejch států náhle začne být zmatenej a odnáší

ho to pryč,“ hulákám.

„Ančovičky se obrátí v prach!“ řičí Coughlin.

„Golden Gate skřípe rzí zapadajícího slunce,“ dodává AIvah.

„Ančovičky se obrátí v prach,“ trvá na svém Coughlin.

„Dej mi ještě loká z toho demižonu. Dělej. Ach. Jéé!“ Japhy

vyskočil: „Četl jsem Whitmana a vím, co tímhle myslí, ‚Hlavu

vzhůru, otroci, a naplňte hrůzou cizí despoty,‘ tím chce říct, že

tohle je postoj barda, bláznivýho zenovýho básníka starejch stezek

pustinou, rozumíte, to celý je prostě svět plnej tuláků s ruksakama

na zádech, dharmovejch tuláků, který odmítaj souhlasit s

všeobecným požadavkem, aby spotřebovávali všechno, co se

vyrobí, a museli proto pracovat, aby měli tuhle výsadu

konzumovat, všechny tyhle sračky ve skutečnosti nikdy nechtěli,

jako ledničky, televize, auta, nebo přinejmenším aspoň ty nový

luxusní káry, tukový oleje na vlasy, deodoranty a všechny ty

hovadiny, který po týdnu nakonec stejně najdete v popelnici, tyhle

všichni jsou totiž uvězněný v systému, kterej se skládá z práce,

výroby, spotřeby, práce, výroby a spotřeby, ale já mám takovou

představu parádní ruksakový revoluce tisíců a nebo možná i miliónů

mladejch Američanů, který se tu budou toulat s batohama na

zádech, budou se chodit do hor modlit, rozesmívat děti a těšit

starý lidi, mladý holky budou obšťastňovat a starší ještě víc, a

všichni to budou blázni zenu, co se věnujou psaní básní, který se

jim najednou jen tak, bez nějakýho zvláštního důvodu objeví v

hlavě a který kromě toho tím, že jsou laskaví a taky díky

neobvyklým a neočekávaným činům dál nabízejí vize věčný

svobody pro všechny, a pro všechny živý bytosti, a právě tohle se

mi na vás obou, Smithi a Goldbooku, líbí, vy kluci jedni z

východního pobřeží, o kterým jsem si už myslel, že je naprosto

mrtvý.“

„A my už jsme si zase mysleli, že mrtvý je západní pobřeží.“

„Vy jste sem skutečně zanesli čerstvej vzduch. Jasně, a došlo

vám, že ta čistá jurská žula Sierry Nevady, s rozptýlenejma

vysokejma jehličnatejma stromama poslední doby ledový, a ty

jezera, co jsme tam viděli, že to je jeden z nejparádnějších

projevů na týhle zemi, jen si to představte, jak by mohla být

Amerika skutečně skvělá a moudrá, s veškerou touhle energií,

nevázanou bujností a prostorem, s tímhle vším, soustředěným do

dharmy.“

„Ale“ – Alvah – „Já na tu starou vyčpělou dharmu seru.“

„Haha! To, co potřebujeme, je putovní zendó, kam může starej

Bódhisattva vždycky zajít, může putovat z místa na místo a přitom

si být jistej, že se bude mít mezi přáteli kde vyspat a uvařit si

kaši.“

„Kluci byli rádi, ještě si chvíli odpočali a Jack uvařil na počest

dveří kaši,“ zarecitoval jsem.

„Co je to?“

„To je báseň, kterou jsem napsal. ‚Kluci seděli pod skupinkou

stromů a poslouchali Buddyho, který jim vysvětloval klíčová místa.

Kluci, začal, dharma je jako brána… Moment… Kluci, mluvím tady o

klíčích, protože je sice hromada klíčů, ale jenom jediný dveře,

jeden úl pro včely. Takže poslouchejte a já se pokusím vám to

všechno říct, tak jak jsem to slyšel v Síni čistý země. Ale pro vás

správný kluky se zobákama nacucanejma vínem, co nepochopí

tyhle slova na pustý pláni, tak to o hodně zjednoduším, aby to bylo

jako flaška vína a pořádnej oheň pod božskýma hvězdama. A teď

poslouchejte, a jestli jste se poučili o dharmě Buddhů dávnejch

dob a zatoužili jste usednout s pravdou pod osamělej strom v

Yumě, v Arizoně anebo kdekoliv zrovna budete, tak mi neděkujte,

že jsem vám vyprávěl, co jsem sám slyšel od jiných, protože tohle

je kolo, kterým otáčím, a to je důvod, proč existuju: Mysl je

Stvořitel, ale naprosto bezdůvodně, protože všechno tohle dílo je

vytvořený jenom proto, aby to zase zaniklo.‘“

„Ale tohle je strašně pesimistický, je to jako surovej sajrajt,“

povídá Alvah, „i když to má čistej rytmus, jako Melville.“

„Budeme mít to putovní zendó, kam můžou přijít ti Buddyho

kluci nacucaný vínem, můžou se tam rozvalit a naučit se pít čaj,

stejně jako to udělal Ray, můžou se učit meditovat, tak jak bys to

měl dělat i ty, Alvahu, a já budu hlavní mnich zenda s velkým

džbánem plným cvrčků.“

„Cvrčků?“

„Jasně, no ovšem, řady klášterů, kam by kluci mohli jít, žít

klášterním životem a meditovat, můžeme mít skupiny chat nahoře

v Sierrách nebo ve vysokých Kaskádách, anebo, jak navrhuje Ray,

dole v Mexiku, a vytvořit tak velký divoký party čistejch svatejch

mužů, který se budou scházet, aby spolu popíjeli, rozmlouvali a

modlili se, představte si ty vlny vykoupení, který se můžou

rozlejvat z nocí, jako je tahle, a nakonec bysme tam měli i ženský,

manželky, malý chatky nábožnejch rodin jako za starejch časů

puritánů. Kdo má co tvrdit, že americký policajti, republikáni a

demokrati budou každýmu nakazovat, co má dělat?“

„A co ty cvrčkové?“

„Pořádnej džbán plnej cvrčků, dej mi ještě napít, Coughline, asi

tak čtvrt centimetru dlouhý, s obrovskejma bílejma tykadlama, a

já je sám vysedím, malinký cítící tvorečky v láhvi, který když

vyrostou, tak hrozně krásně zpívaj. Já se chci koupat v řece, pít

kozí mlíko a povídat si s mnichama, a prostě si číst čínský knihy,

loudat se po údolích, rozmlouvat s farmářema a s jejich dětma. A v

těch našich zendó bysme měli pořádat týdny koncentrace mysli,

kde by se tvoje mysl snažila uletět jako dílek z Lega, a jako

správnej voják to dáš zase zpátky do kupy, prostě zavřeš oči,

akorát že to všechno je samozřejmě špatně. Hele, Goldbooku, žes

neslyšel mojí poslední báseň?“

„Neslyšel a co má bejt?“

„Matko dětí, sestro, dcero starého chorého muže, panno, máš

potrhanou blůzu a nahý lýtka, jseš hladová, já mám taky hlad,

vezmi si tyhle básně.“

„Fajn, dobrý.“

„Chci jezdit na kole a v horkým odpoledním žáru, na nohou

pákistánský kožený sandály a pronikavě křičet na zenový mnichy,

kámoše, který stojí v tenkejch letních konopnejch hávech, na

hlavách strniště, já chci žít ve zlatejch chrámovejch besídkách,

popíjet pivo, rozloučit se, odjet do Jokahamy, děsnej bzukot

asijskýho přístavu, plnýho poddanejch a lodí, doufat, různě tam

makat, vrátit se, jet, jet do Japonska, vrátit se zase zpátky do

USA, číst si Hakuina, zatnout zuby a celou dobu se budu ukázňovat

a mrskat, i když neuspěju, a tím se poučím…, poučím, že mý tělo a

všechno ostatní začne být unavený a opotřebovaný, bude chorý,

shrbený a sklíčený, a tak hledám všechno o Hakujovi.“

„Kdo je to Hakuju?“

„Jeho jméno znamenalo Bílý neznámo, a označovalo toho, kdo

žil ve vysočině za Severní bílou vodou, kam mám v úmyslu vyrazit

na vandr, panebože, musí tam bejt plno strmejch strží porostlejch

borovicema, údolí, zarostlejch bambusem, a malejch útesů.“

„Pojedu tam s tebou!“ (já).

„Chci si přečíst něco o Hakuinovi, šel navštívit tohohle starce,

co žil v jeskyni, spal s jelenama a živil se kaštanama, a ten stařec

mu řekl, aby zanechal meditování a přestal myslet na kóany, jak

říká Ray, a místo toho se naučil, jak usínat a probouzet se, řekl

mu, že když jde spát, tak by měl dát nohy k sobě, zhluboka dýchat

a potom soustředit svou mysl do jedinýho bodu, kterej je čtyři

centimetry pod pupkem, tak dlouho, až bude mít pocit jako kdyby

tam měl kouli nabitou energií, a pak má začít dejchat, z pat až

úplně nahoru, soustředit se a říkat si, že tenhle střed tady je

Amidovou čistou zemí, centrem mysli, a když se probudí, měl by

začít vědomým dýcháním, trochu se protáhnout a zbytek času,

rozumíš, myslet na to samý.“

„Přesně tohle se mi líbí, fakt,“ povídá Alvah, „tyhle skutečný

ukazatele, co něco sdělujou a někam mířej. Ještě něco?“

„Po zbytek času, dodal, se nemá vzrušovat přemejšlením o

ničem, ale má se prostě pořádně najíst, ale ne zas příliš moc,

dobře spát, a starej Hakuju řekl, že mu prostě tehdy bylo blbejch

tři sta let a tipoval to, že bude dobrej dalších pět set let, sakra, a

tak mě napadlo, že tam nahoře musí ještě někde bejt, jestli je

vůbec někým.“

„Nebo taky ovčák nakopnul svýho psa,“ vmísil se do hovoru

Coughlin.

„Vsadím se, že tu jeskyni v Japonsku najdu.“

„V tomhle světě žít nemůžeš, ale přitom se nedá nikam jinam

odejít,“ směje se Coughlin.

„Co to má znamenat?“ ptám se.

„To znamená, že židle, na který sedím, je lví trůn a lev se

prochází a řve.“

„O čem to mele?“

„Říká, Rahulo! Rahulo! Tvář slávy! Svět žvejknul a polknul.“

„Hovno,“ řvu.

„Za pár týdnů chci jet do Marin County,“ řekl Japhy, „obejít

stokrát Tamalpais, trochu tam pomoct pročistit vzduch a

přivyknout místní duchy zvuku sútry. Co ty na to, Alvahu?“

„Připadá mi to jako rozkošnej přelud, ale nějak se mi to líbí.“

„Alvahu, s tebou je ten problém, že se dost nevěnuješ noční

zazenový meditaci, hlavně když je venku zima, to je to nejlepší, a

kromě toho by ses měl oženit a mít malý míšence, rukopisy, ručně

tkaný deky a mateřský mlíko na tý tvý štastný podlaze z

rozdrbanejch rohoží, jako je tahle. Pořiď si domek, ne moc daleko

od města, žij levně, jednou za čas to roztoč v nějakým baru, piš a

mumlej si po kopcích a nauč se řezat prkna a povídat si s

babičkama, ty blázne jeden, nos jim pořádný zásoby dřeva, tleskej

u svatyň, získej si mimořádnou oblibu, choď na hodiny aranžování

květin a pěstuj si přede dveřma chryzantémy a prokristapána,

pořiď si nějakou příjemnou, chytrou a citlivou a lidskou holku,

která bude srát na takový ty hovadiny jako martini každej večer a

všechnu tu pitomou bělošskou kuchyňskou mechanizaci.“

„Ó,“ posadil se s potěšením Alvah, „a ještě něco?“

„Představ si vlaštovky ve stodole a noční ptáky, jak zaplňujou

pole. Hele, Rayi, víš to, že jsem od včerejška přeložil další strofu z

Chan Šana, poslouchej: ‚Studená hora je domovem bez trámů a

zdí, šest dveří nalevo i napravo je otevřeno, síní je modré nebe,

pokoje jsou neobydlené a prázdné, východní stěna se stýká se

západní a uprostřed není vůbec nic. Dlužníci mě netrápí, v chladu

si zažehnu ohýnek, a když mám hlad, uvařím si trochu zeleniny,

nechápu kulaka s jeho velkou stodolou a pastvinami… staví si jen

vězení, a jakmile je v něm, nemůže už ven, rozmysli si to, taky se

ti to může stát.‘“ Pak vzal svou kytaru a pustil se do písniček, a

nakonec jsem ji popadl já a pak jsem si tak brnkal na struny, jak

mě to napadalo, složil jsem píseň, vlastně jsem na ně bubnoval

konečky prstů, bum, bum, bum, a zpíval jsem píseň o nákladním

vlaku Půlnoční duch. „Tohle je o půlnočním duchu v Kalifornii, ale

víš, k čemu to přivedlo moje myšlenky, Smithi? K horku, velkýmu

horku, bambus, co roste až do dvanáctimetrový vejšky, a antilopa,

která se mihne kolem v mírným vánku, je horko a skupina mnichů

dělá někde na ty svý flétny pěknej rámus, a když recitujou sútry a

k tomu je neustálý kwakiutlský taneční bubnování a riffy na zvony

a hůlky, tak to je teda něco, tohle slyšet, jako mohutný pravěký

opěvování kojota… Panebože, takovýhle věci, co jsou ve vás,

naprosto ulítlejch klukách uložený, sahaj daleko, až do dnů, kdy si

lidi brali medvědy a rozmlouvali s bizony. Dejte mi ještě napít.

Mějte pořád zašitý ponožky a nakrémovaný boty.“

A jako by toho ještě nebylo dost, tak Coughlin, který seděl

docela klidně se zkříženýma nohama, dodal: „Naostřete si tužky,

upravte si kravaty, nablejskejte si boty a zapněte si poklopce,

vyčistěte si zuby, učešte se, zameťte podlahu, snězte borůvkový

koláče a otevřte oči…“

„Snězte borůvkový práskače, to je dobrý,“ pronesl Alvah a vážně

si přejel prstem po rtu.

„Celou dobu si pamatuju, že jsem se snažil ze všech sil, ale keř

rododendronu je pořád osvícenej jenom napůl a mravenci se

včelama jsou komunisti a trolejbusy se nudí.“

„A malý japonský kluci na lince podzemky F zpívaj inky pinky

parly vů!“ hulákám.

„A hory žijou v naprostý nevědomosti, takže já to nevzdávám,

sundejte si boty a strčte si je do kapsy. Teď jsem odpověděl na

všechny vaše otázky, to je moc zlý, dejte mi napít, mauvais sujet.“

„Neopovrhujte blbečkama,“ křičím opile.

„Zkus to udělat tak, aby ses nedotknul takarů,“ povídá

Coughlin. „A nebuď celej život labuť a zavři zobák, troubo jeden.

Chápeš, na co myslím. Můj lev je nažranej a já spím po jeho

boku.“

„Ach jo,“ povídá Alvah „kdybych to tak mohl všechno hodit na

papír.“ A já jen žasnul, byl jsem naprosto ohromen tím rychlým

skvělým žvaněním, žvaněním, žvaněním, který lítalo jako šipka v

mým podřimujícím mozku. Všem se nám motala hlava a byli jsme

opilí. Byla to bláznivá noc. Nakonec to dopadlo tak, že jsme s

Coughlinem zápasili a dělali díry do zdi a málem jsme tu boudičku

zbořili: Alvah druhý den pěkně zuřil. Během toho zápasu jsem

chudákovi Coughlinovi málem zlámal nohu; sám jsem si zadřel

nepříjemnou třísku, asi tři centimetry pod kůži a dostal jsem ji ven

až skoro za rok. Mezitím se v jednu chvíli objevil ve dveřích jako

duch Morley, nesl dvě litrovky jogurtu a chtěl vědět, jestli trochu

nechceme. Japhy odešel kolem druhý po půlnoci a slíbil, že se ráno

vrátí a vyzvedne mě, protože bude náš velkej den, kdy se vybavím

různou výzbrojí. S blázny zenu bylo všechno v pohodě, a sanitka z

blázince byla moc daleko, aby nás mohli slyšet. V tom všem ale

byla moudrost, což pochopíte, když se někdy v noci projdete

nějakou předměstskou ulicí a po obou stranách ulice míjíte domy, v

obýváku svítí lampa, vrhá zlatý paprsky a uvnitř je malý modrý

čtverec televize a každá žijící rodina nejspíš upírá pozornost na

stejný pořad; nikdo nemluví; na dvorcích je ticho; štěkají na vás

psi, protože místo na kolech se tam pohybujete po lidských

nohách. Až se to začne objevovat, kdy všichni na celým světě

budou brzo uvažovat stejně, tak to pochopíte, a blázni zenu se už

dávno obrátí v prach, se smíchem na svých zaprášených rtech.

Jediný, co můžu říct na obranu těch lidí, co se dívají na televizi,

těch miliónů a miliónů jedinýho oka: když sedí před tím Okem, tak

nikomu neubližujou. Ale Japhy taky ne… Vidím ho v budoucích

letech, jak si vykračuje s ruksakem na zádech po těch městských

ulicích, míjí modrý televizní okna domů, sám, a jeho myšlenky jsou

jediný, který nejsou zelektrizovaný a uváděný v nadšení podle

Hlavního vypínače.

Pokud jde o mě, odpověď je možná v krátký básničce o Buddym,

kámošovi, která takhle pokračovala: „‚Kdo sehrál ten krutý žert s

jedním chlápkem za druhým, když je vypakoval a šmejdili jak

nějaký lesomyši přes celou tu mrtvou, dokonale rovnou planinu?‘,

zeptal se Montana Slim a ukázal pohybem ruky na něj, kámoše lidí,

v tomhle lvím doupěti. ‚Byl to snad Bůh, kdo zešílel, jako ten

indický sprosťák, co jenom ustupoval, křivej jak řeka? Dal ti

zahradu, nechal ji celou ztvrdnout, pak se přižene potopa a

zaplatíš krví? Snažně prosíme, pověz nám, kámoši milej, a moc to

nezamlžuj, kdo sehrál tenhle trik, na všech bez rozdílu, a proč je

to tak hnusný, tahle Věčná scéna, prostě o co tu jde, o co tady

vlastně vůbec jde, v tomhle doupěti?‘“ a pomyslel jsem si, že se to

možná nakonec dozvím od těchto dharmových tuláků.

14

Ale já měl svý vlastní skromný představy a ty neměly nic

společnýho s „bláznivou“ částí toho všeho. Chtěl jsem si pořídit

kompletní výbavu, se vším, co je potřeba ke spaní, přikrytí, jídlu a

vaření, vlastně obyčejnou kuchyň a ložnici, kterou bych měl přímo

na zádech, vyrazit si někam, najít tam dokonalou samotu, nahlížet

do dokonalý prázdnoty svý duše a být naprosto netečný ke všem

možným ideám. Taky jsem měl v úmyslu se modlit, to měla být

moje jediná činnost, modlit se za všechny živý tvory; považoval

jsem to za jedinou slušnou činnost, jaká na světě zbyla. Být někde

v korytě nějaký řeky nebo na poušti nebo v horách nebo v nějaký

chatrči v Mexiku nebo v boudě v Adirondackým masívu, odpočívat si

a chovat se laskavě a nic jinýho, a provozovat to, čemu Číňani

říkají „nic nedělat“. Nechtěl jsem mít cokoliv společnýho,

opravdu, ani s Japhyho názory na společnost (řekl jsem si, že by

bylo lepší se tomu úplně vyhnout, prostě to obejít), ani s žádnou z

Alvahových myšlenek o tom, že se má z života urvat co nejvíc,

protože je tak sladce smutný a protože jednoho dne budete stejně

mrtví.

Když mě Japhy přijel druhý den ráno vyzvednout, měl jsem toho

plnou hlavu. On, já a Alvah jsme jeli Morleyovým autem do

Oaklandu a nejdřív jsme zašli do pár obchodů Dobrý vůle a Armády

spásy, abychom tu koupili různý flanelový košile (po padesáti

centech za kus) a nátělníky. Všichni jsme byli úplně posedlí

barevnými tílky, prostě okamžik po tom, co jsme v jasným ranním

slunci přešli ulici, Japhy prohlásil: „Rozumíš, svět je čerstvá

planeta, tak proč si dělat starosti,“ (což je pravda) a teď jsme se

se zadumaným výrazem hrabali ve všech možných zaprášených

starých truhlách, který byly plný vypraných a zašitých košil všech

těch starých tuláků, co jsou ve světě zpiťarských uliček. Koupil

jsem si ponožky, pár dlouhých skotských podkolenek, který jsou až

nad kolena, což se dost hodí, až budu za chladných nocí meditovat

na mrazu. A ještě jsem si koupil za devadesát centů krásnou

plátěnou bundičku na zip.

Pak jsme se rozjeli do ohromnýho obchodu vojenskýho

námořnictva v Oaklandu a šli jsme hned dozadu, kde visely na

hácích spacáky, společně se všemi možnými součástmi výbavy,

včetně Morleyho proslulý nafukovací matrace, nádob na vodu,

baterek, stanů, pušek, ešusů a polních lahví, gumáků,

neuvěřitelných věciček pro lovce a rybáře, kde jsme si s Japhym

vybrali spoustu drobností, který jsou pro bhikky užitečný. Koupil

aluminiový držák na hrnce a daroval mi ho; nikdy se nespálíte,

protože je to z hliníku, a jednoduše s tím vytáhnete hrnec rovnou z

táboráku. Vybral vynikající starý spacák z kachního prachovýho

peří, rozepnul ho a prohlídnul si ho vevnitř. Pak ještě úplné nový

ruksak, to byla moje velká pýcha. „Dám ti starej obal ze svýho

spacáku,“ sliboval. Pak jsem si jen tak pro legraci koupil plastikový

sněžný brejličky proti slunci a nový železničářský rukavice. Řekl

jsem si, že doma na východě, kam jsem chtěl jet na vánoce, mám

pořádných bot dost, jinak bych si totiž koupil italský horský boty,

jako má Japhy.

Z oaklandskýho krámu jsme jeli zase do Berkeley, do lyžařskýho

obchodu, a hned jak jsme tam vešli a přišel k nám prodavač, tak

Japhy pronesl tím svým dřevorubeckým hlasem: „Vybavuju tohoto

mýho kamaráda na apokalypsu.“ A zavedl mě dozadu do krámu a

vybral mi nádherný nylonový pončo s kapucí, který si můžete

přehodit nejenom přes sebe, ale i přes ruksak (takže pak vypadáte

jako obrovský hrbatý mnich), a který vás perfektně ochrání před

deštěm. Dá se z něj taky udělat turistický stan a ještě ho můžete

použít jako matraci pod spacák. Koupil jsem si plastikovou láhev se

šroubovacím uzávěrem, ve kterým (napadlo mě) si můžu nosit do

hor med. Pak jsem v ní ale nosil hlavně víno, a později, když jsem

vydělal nějaký peníze, tak jsem si do ní dával whisky. Taky jsem si

koupil šejkr z umělý hmoty, který se mi náramně hodil, čistě jenom

lžička sušenýho mlíka a trocha vody z potoka a namícháte si

sklenici mlíka. Koupil jsem si taky celou sadu krabic na jídlo, jako

měl Japhy. Byl jsem fakt úplně vybavený jako na apokalypsu, bez

legrace; kdyby měla dneska v noci zasáhnout San Francisko

atomová bomba, tak by akorát stačilo, abych odtamtud vypálil,

pokud by to bylo možný, a se vším tím sušeným jídlem, co mám

pořádně spakovaný a ložnicí s kuchyní na zádech, bych neměl ve

světě žádný problém. Závěrečná velká koupě byly hrnce na vaření,

dva velký hrnce, který zapadaly do sebe, s poklicí, která měla

rukojeť a dala se používat jako pánev, plechový hrnky a malý

skládací příbor z aluminia. Japhy mi dal ještě jeden dárek ze svýho

batohu, normální polívkovou lžíci, ale vzal kombinačky a zahnul

rukojeť zpátky a povídá, „Vidíš, až budeš chtít vytáhnout hrnec z

velkýho ohně, uděláš jenom takhle, šup, a je to.“ Připadal jsem si

jako úplně nový člověk.

15

Vzal jsem si novou flanelku, nový ponožky, spodní prádlo a džíny

a pořádně jsem si sbalil ruksak, hodil si ho na záda a vyrazil jsem

tu noc do San Franciska, čistě jenom proto, abych si zkusil ten

pocit, když budu chodit v noci po městě a mít ho na zádech. Šel

jsem po Mission Street a vesele si pozpěvoval. Šel jsem na

zpiťarskou Třetí ulici, abych si pochutnal na mých oblíbených

koblihách a kafi, a tuláci tam byli všichni fascinovaný a chtěli

vědět, jestli nejdu hledat uran. Nechtěl jsem se pouštět do

nějakýho hovoru o tom, že to, co se chystám hledat, bude pro

lidstvo nakonec mnohem hodnotnější než ruda, a tak jsem je

nechal mluvit: „Teda brácho, stačilo by, kdybys vyrazil do tý

voblasti v Kolorédu, vypálil tam jenom s tímhle báglem a šikovným

malým gajgrem, a bude z tebe milionář.“ Na uličce ožralů chce být

každý milionářem.

„Jasně, pánové,“ řekl jsem, „teda možný, že to takhle

udělám.“

„Tam nahoře kolem Yukonu sou šílený mraky toho uranu.“

„A dole v Chihuahua,“ přidal se nějaký stařec, „vsadím všechny

prachy, že je tam v tom Chihuahua uran.“

Šel jsem odtamtud pryč, procházel jsem se s tím obrovským

ruksakem po San Francisku a byl jsem šťastný. Šel jsem k Rosie,

abych se podíval na ni a na Codyho. Když jsem ji uviděl, úplně mě

to ohromilo, protože se náhle strašně změnila, najednou byla kost

a kůže, oči jí málem vypadly z důlků a byly zvětšený hrůzou. „Co

se děje?“

Cody mě zatáhnul do druhýho pokoje a nechtěl, abych se s ní

bavil. „Takhle jí to drží už osmačtyřicet hodin,“ šeptal.

„Co se jí stalo?“

„Říká, že sepsala všechny naše jména a všechny naše hříchy,

tohle tvrdí, a pak se to pokoušela spláchnout v práci na hajzlu, a

ten dlouhej list papíru uvíznul v míse a museli poslat pro nějakýho

chlápka od hygieny, aby ten bordel vyčistil, a ona tvrdí, že měl

uniformu, že to byl polda a že si to vzal s sebou na fízlárnu a teďko

nás všechny zašijou. Prostě jí hráblo, nic jinýho.“ Cody byl můj

starej kámoš, co mě před lety nechal v San Francisku bydlet u sebe

na půdě, kamarád, kterýmu jsem naprosto věřil. „A viděls ty její

ruce?“

„Jo.“ Všimnul jsem si, jak byla celá pořezaná.

„Pokoušela si podřezat žíly nějakou starou kudlou, která vůbec

neřezala. Mám o ní strach. Moh bys na ní dneska v noci, až půjdu

do práce, dát bacha?“

„Ale –“

„Ale jo, hele, nebuď takovej. Víš přece, co stojí v Bibli,

dokonce i ten nejnepatrnějším z těch…“

„Dobře, ale já měl v plánu, že si dneska v noci pěkně užiju.“

„Zábava není všechno. Někdy na sebe musíš vzít taky nějakou

odpovědnost, rozumíš?“

Už jsem neměl příležitost předvíst svůj nový batoh v Place.

Zavezl mě do kafáče na Van Nessový, kde jsem za jeho peníze

koupil Rosie nějaký sendviče, zpátky jsem se vrátil sám, a pokusil

jsem se ji přimět k jídlu. Seděla v kuchyni a upřeně na mě zírala.

„Ty si ale pořád neuvědomuješ, co to znamená!“ opakovala v

jednom kuse. „Teď o vás vědí všechno.“

„O kom?“

„O tobě.“

„O mně?“

„O tobě, o Alvahovi, Codym a o tom Japhy Ryderovi, o vás o

všech a o mně taky. O všech, co vysedávaj v Place. Všechny nás

zejtra zavřou, a jestli ne dřív.“ S naprostým děsem hleděla na

dveře.

„Proč jsi to zkoušela, takhle si pořezat ruce? Nemyslíš, že je to

hrozný, něco takovýho si udělat?“

„Protože nechci žít. Vždyť ti to povídám, teďko bude velká

policejní revoluce.“

„Ne, teď bude ruksaková revoluce,“ řekl jsem se smíchem, a

vůbec mi nedocházelo, jak je situace vážná; vlastně jsme s Codym

vůbec nic netušili, a přitom jsme měli podle těch jejích

pořezaných rukou poznat, kam až hodlá zajít. „Poslouchej,“ začal

jsem, ale ona neodpovídala.

„To si vůbec neuvědomuješ, co se děje?“ zaječela a upřeně na

mě hleděla otevřenýma očima a pokoušela se mě šílenou telepatií

přimět k tomu, abych uvěřil, že to, co říká, je naprostá pravda.

Stála tam v kuchyni toho malýho bytečku, rozpřahovala prosebně

kostlivý ruce v pokorným vysvětlujícím gestu, zapřený nohy, zrzavý

vlasy měla celý nakudrnacený, úplně se chvěla, klepala se hrůzou a

občas se chytla za obličej.

„To jsou samý blbosti,“ zařval jsem a najednou jsem měl ten

samý pocit, jako když jsem se snažil vysvětlit lidem dharmu,

Alvahovi, mý matce, příbuzným, přítelkyním, prostě všem, nikdy

neposlouchali, vždycky chtěli, abych poslouchal já je, oni všechno

totiž věděli, já ne, já byl prostě jenom hloupej, mladej cucák a

nepraktickej blázen, co nechápe skutečný význam tohohle strašně

důležitýho a hrozně reálnýho světa.

„Vlítnou sem policajti a všechny nás pozavíraj, a nejenom to,

ale celý tejdny a možná i celý roky nás budou pořád vyslýchat,

dokud nepřijdou na všechny ty zločiny a hříchy, který byly

spáchaný, je to celá síť a běží všemi směry a nakonec zašijou

všechny v North Beach a dokonce i všechny v Greenwich Village, a

pak v Paříži a nakonec budou mít všechny v kriminálu, ty to ještě

nevíš, ale tohle je teprv začátek.“ Naslouchala. Při každým zvuku z

předsíně nadskočila, protože si myslela, že to přicházej poldové.

„Proč mě neposloucháš?“ naléhal jsem na ni pořád, ale pokaždý,

když jsem to řekl, hypnotizovala mě těma svýma dokonale

upřenýma očima a já jí málem na chvíli uvěřil, díky tomu jak na

mě dokonale působila její naprostá oddanost dedukcím jejího

myšlení. „Ale vždyť máš všechny tyhle hloupý přesvědčení a

představy vycucaný z prstu, to si neuvědomuješ, že veškerej život

je jenom sen? Proč se prostě neuvolníš a netěšíš se z Boha? Bůh

jseš ty, ty blázne jeden!“

„Ach, zničí tě, Rayi, vidím to, a oddělají taky všechny

náboženský podivíny, pěkně si to s nima vyříděj… Teprv to začalo.

Je to všechno napojený na Rusko, i když to nikdy neřeknou… a pak

je něco, co jsem slyšela o slunečních paprscích a něco o tom, co se

děje, když všichni spíme. Ach, Rayi, svět už nikdy nebude takovej,

jakej byl.“

„Jakej svět? Co na tom záleží? Prosím tě, přestaň, děsíš mě.

Panebože, vlastně mě neděsíš, ale už nechci slyšet ani slovo.“ Šel

jsem ven, byl jsem naštvaný, koupil jsem nějaký víno, narazil jsem

na Kovboje a ještě nějaký muzikanty a s celou tou partou jsem se

hnal zpátky, abych na ni dohlídnul. „Dej si trochu vína, nalej si do

hlavy trochu moudrosti.“

„Ne, já si dávám s chlastem pohov, všechno to víno, co pijete,

je děsnej utrejch, vypálí vám to úplně žaludky a pěkně zblbnete.

Poznám, že se s váma něco děje, nejste vnímavý, neuvědomujete

si, co se děje!“

„Ale, no tak.“

„Tohle je moje poslední noc na týhle zemi,“ dodala.

Vypili jsme s muzikanty všechno víno a povídali si až do půlnoci,

a Rosie vypadala, že je teď docela v pohodě, ležela na gauči,

povídala, dokonce se i trochu zasmála, jedla sendviče a upila

trochu čaje, co jsem jí uvařil. Muzikanti odešli a já spal ve svým

novým spacáku v kuchyni na podlaze. Ale když se v noci vrátil Cody

domů a já odešel, vylezla až na střechu, zatímco Cody spal, rozbila

okýnko u půdy, aby měla nějaký zubatý střepy a mohla si podřezat

žíly, seděla tam za svítání a krvácela, až ji tam uviděl soused a

zavolal policajty, a když policajti vyběhli na střechu, aby jí

pomohli, už to bylo hotový: ona viděla velký policajty, který nás

přišli všechny zavřít, a tak se rozeběhla na kraj střechy. Mladý irský

polda po ní skočil, zachytil jí jen za župan, ale ona se z něj vyvlíkla

a spadla nahá z pátýho patra dolů na chodník. Muzikanti, co bydleli

dole v suterénu a byli celou noc vzhůru, bavili se a pouštěli si

desky, tak uslyšeli to žuchnutí. Podívali se tím sklepním okýnkem a

tam se jim naskytla strašná podívaná. „Teda nás to, člověče, úplně

sebralo, a ten večír jsme vůbec nemohli jít hrát.“ Stáhli rolety a

celí se chvěli. Cody spal… Když jsem se o tom druhý den dozvěděl,

když jsem viděl v novinách fotku, na který bylo na chodníku, kam

dopadla, velký X, jedna z věcí, co mě napadla, bylo: „Kdyby mě

tak byla poslouchala!… Že bych přece jenom kecal takový

hovadiny? To jsou mý představy o tom, co dělat, tak hloupý,

pitomý a dětinský? Nenadešla teď ta chvíle, kdy bych se měl začít

řídit tím, o čem vím, že je správný?“

A to rozhodlo. Příští týden jsem se sbalil, všeho už bylo akorát

tak dost, a rozhodnul jsem se, že se vydám na cestu a vypadnu z

tohohle ignorantskýho města, jakým moderní město je. Rozloučil

jsem se s Japhym a všemi ostatními a naskočil jsem si na nákladní

vlak zpátky podél pobřeží do L.A. Chudák Rosie – byla si absolutně

jistá, že svět je skutečný, a strach je skutečný a co teda bylo

vlastně skutečný? „Alespoň,“ pomyslel jsem si, „je teď v nebi a

všechno už ví.“

16

A taky tohle jsem si říkal: „Jsem teď na cestě do nebe.“

Najednou mi bylo jasný, že na mě v životě čeká hodně práce, kdy

budu učit druhý. Jak už jsem řekl, ještě než jsem odjel, tak jsem

navštívil Japhyho, šli jsme smutně do parku v Čínský čtvrti, dali si

u Nam Yena večeři, vyšli jsme ven, sedli jsme si v nedělním ránu na

trávník a najednou se tam objevila skupina černošských kazatelů,

stáli na trávě a kázali náhodným skupinkách čínských rodin, který

to vůbec nezajímalo, nechali děti dovádět v trávě, a tulákům,

který to zajímalo jenom o trochu víc. Velká tlustá žena jako Ma

Rainey tam stála s rozkročenýma nahoma a hřímavým hlasem

kvílela fantastický kázání, a náhle přitom přecházela od řeči k

bluesovýmu zpěvu, bylo to nádherný, a důvod, proč tahle žena,

která byla strašně skvělá kazatelka, nekázala v kostele, byl ten, že

prostě čas od času musela udělat šlup, a co mohla, si odplivla

stranou na trávu: „A to vám teda povídám, Pán se vo vás postará,

když uz-náte, že máte nový pole… Jo!“ – a šlup, otáčí se a plivne

na tři metry daleko pořádnej flusanec. „Vidíš,“ povídám Japhymu,

„tohle by v kostele udělat nemohla, a pokud jde o kostely, tak je

to její nedostatek jako kazatelky, ale teda slyšels někdy

parádnějšího kazatele?“

„Jo,“ řekl Japhy. „Mně se ale nelíbí tyhle věci s Ježíšem, o

kterých mluví.“

„Co je na Ježíšovi špatnýho? Nemluvil snad Ježíš o nebi? Není

nebe Buddhova nirvána?“

„Podle tvý vlastní interpretace, Smithi.“

„Japhy, byly věci, který jsem chtěl říct Rosie, a připadal jsem si

omezenej tímhle schismatem, co vychází z oddělování buddhismu

od křesťanství, Západu od Východu, doprdele, jakej je v tom teda

rozdíl? Všichni jsme teď v nebi, ne?“

„Kdo to řekl?“

„Je tohle nirvána, v čem jsme, nebo ne?“

„Teďko jsme jak v nirváně tak v samsáře.“

„Slova, slova, a co je ve slově? Nirvána jakýmkoli jiným slovem.

A kromě toho brácho, neslyšíš, že tě ta velká černá holka volá a

říká ti, že máš nový pole, nový buddhovský pole?“ Japhy byl tak

spokojený, že se mu kolem očí udělaly vějířky a usmál se. „Celý

buddhovský pole, do všech stran, pro každýho z nás, a Rosie byla

květinka, kterou jsme nechali zvadnout.“

„Nikdy jsi nemluvil víc pravdu, Rayi.“

Ta velká stará holka k nám přišla, všimla si nás, a to hlavně mě.

Vlastně mi říkala miláčku. „Miláčku, na vočích ti vidim, že rozumíš

každý slovo, co sem tedy řekla. Já chci, abys věděl, že mi jde vo

to, aby ses dostal do nebe a byl šťastnej. Chci, abys rozuměl

každýmu slovu, co tady povídám.“

„Slyším a rozumím.“

Naproti přes ulici byl nový buddhistický chrám, který se

pokoušeli sami postavit nějaký mladý Číňani z obchodní komory v

Čínský čtvrti, a jednou v noci jsem šel kolem a opilý jsem se s nimi

pustil do práce, vozil jsem na kolečku dovnitř písek, byli to mladý

prozíravý idealisti jako od Sinclaira Lewise, co bydleli v krásných

domech, ale natáhli si džíny, aby se mohli dát do práce a dělali na

kostele, jako by se to dalo čekat třeba v nějakým městě na

Středozápadě, od nějakých hošanů ze Středozápadu, s rozzářeným

vůdcem Richardem Nixonem, a všude kolem jenom samá prérie.

Ale oni dělali přímo tady, v srdci toho strašně výlučnýho městečka,

zvanýho sanfranciská Čínská čtvrť, úplně to samý, ale jejich kostel

patřil Buddhovi. Je to zvláštní, ale Japhyho buddhismus

sanfranciský Čínský čtvrti nezajímal, protože to byl tradiční

buddhismus a ne zenový intelektuální umělecký buddhismus, jaký

měl rád – ale já se ho snažil přivést k tomu, aby pochopil, že

všechno je úplně to samý. V restauraci jsme jedli hůlkama a bavilo

nás to. Teď se se mnou loučil on a já vůbec nevěděl, kdy ho zase

uvidím.

Za černoškou stál kazatel, neustále se pohupoval se zavřenýma

očima a opakoval: „A je to.“ Řekla nám: „Buďte voba dva

požehnaný, že ste poslouchali všecko, co vám musim říct.

Pamatujte si, že my víme, že všecko pracuje pro dobro těch, co

milujou Boha, těch, co sou povolaný podle Jeho úmyslů. Svatej

Pavel Římanům, osum osumnáct, mládenci. A tam vás vočekává to

nový pole a nezapomeňte, že máte žít každej podle svejch závazků

a svědomí. Slyšíte to?“

„Jasně, paní, tak zas někdy.“ Rozloučil jsem se s Japhym.

Strávil jsem několik dní v kopcích s Codyho rodinou. Cody byl z

Rosiiny sebevraždy strašně nešťastný, pořád opakoval, že se za ní

musí v týhle kritický době ve dne v noci modlit, protože když

spáchala sebevraždu, tak její duše pořád ještě poletuje tam kolem

zemskýho povrchu a je připravená jít buďto do očistce, nebo do

pekla.

„Hele, my ji musíme dostat do očistce.“ Takže jsem mu

pomáhal v modlení, když jsem v noci spal v novým spacáku u něj

na trávníku. Během těch dnů jsem si do zápisníčků, co se vejdou

do náprsní kapsy, zapisoval básničky, co mi recitovaly jeho děti.

Haló… haló… přicházím za tebou… Bébé… bébé… chci jen tebe…

kry kry… nebe je modrý… jsem vyšší než ty… haty… haty. Mezitím

mě Cody pořád napomínal: „Nechlastej tolik toho vínečka.“

V pondělí pozdě odpoledne jsem byl na seřadišti v San Jose a

čekal na odpolední nákladní expres, který měl přijet ve čtyři

třicet. Ten den ale zrovna nejel, a tak jsem musel počkat na

Půlnočního ducha, který měl příjezd v sedm třicet. A mezitím,

hned jak se setmělo, jsem si ohřál na malým indiánským ohýnku z

pár větviček v pořádně hustým plevelu vedle trati konzervu

makarónů a snědl ji. Duch přijížděl. Přátelsky nakloněný výhybkář

mi poradil, abych se radši nepokoušel na něj naskočit, na křížení

stojí nádražní polda s pořádnou baterkou, a kdyby se na tom vlaku

někdo vezl, tak by ho viděl a zavolal by napřed do Watsonville, aby

ho shodili. „Hele, teďko v zimě se nějaký kluci vloupávali do

zapečetěnejch vagónů, rozflákali tam okna, všude po podlaze se

válely flašky a úplně ten vlak zhuntovali.“

S báglem přes rameno jsem se kradl k východnímu konci

seřadiště, a když Duch vyjížděl, tak jsem si ho chytnul, až za tím

křížením, kde byl ten polda, rozepnul jsem si spacák, sundal boty,

strčil si je pod kabát, smotaný do koule, vklouznul jsem dovnitř a

spal nádherným radostným spánkem až do Watsonville, kde jsem se

schoval do porostu u trati, dokud se nezvedlo návěstidlo, znova

jsem si naskočil a spal celou noc, letěli jsme po neuvěřitelným

pobřeží, ó Buddho, měsíční svit tvůj, Ó Kriste, špaček tvůj na moři,

moře, Surf, Tangair, Gaviota, vlak si to hnal rychlostí osmdesáti mil

za hodinu a mně bylo ve spacáku teplo jako topince, řítili jsme se

dolů na jih a já jel domů na vánoce. Vlastně jsem se vzbudil až

kolem sedmý ráno, když vlak zpomaloval před seřadištěm v L.A., a

první, co jsem uviděl, když jsem si natahoval boty a všechno si

pakoval, abych byl připravený seskočit, byl posunovač, který mně

zamával a zahalekal: „Vítej v L.A.!“

Já jsem měl ale v plánu odtamtud rychle vypadnout. Byl hustý

smog, slzely mi z něj oči, slunce pálilo, vzduch smrděl, prostě L.A.

je učiněný peklo. Od Codyho dětí jsem chytil rýmu, měl jsem ten

starý kalifornský virus a bylo mi teď mizerně. Vodu, která

odkapávala z chladicího zařízení mrazírenskýho vozu, jsem si

nachytal do dlaní, postříkal jsem si obličej, umyl jsem se, vyčistil

zuby, učesal se a šel jsem do L.A., abych tam počkal do půl osmý

večer, kdy jsem měl v plánu, že chytím perfektní nákladní expres

do arizonský Yumy. Byl to strašný den, tohle čekání. Popíjel jsem

kafe v kavárnách na zpiťarský Skid Row, South Main Street, kafe s

kobližkou za sedmnáct centů.

Za soumraku jsem se už kradl kolem a čekal na svůj vlak. Ve

dveřích seděl nějaký tulák a díval se na mě se zvláštním zájmem.

Šel jsem si s ním popovídat. Řekl mi, že je vysloužilec od námořní

pěchoty z Patersonu v New Jersey a po chvilce se vytasil s malým

proužkem papíru, který si někdy na náklaďácích četl. Podíval jsem

se na něj. Byl to citát z Dígha Nikája, Buddhových slov. Usmál jsem

se; nic jsem neříkal. Byl to skvělý výřečný tulák, a tulák, co

nechlastal, byl to idealistický vandrák a povídá: „To je všechno, je

to děsně prostý, to je přesně ono, tohle to mě baví, radši si jezdím

na náklaďákách po celý týhle zemi a kuchtím si na ohýnku jídlo z

konzerv, než abych byl bohatej, měl barák nebo makal. Jsem

spokojenej. Míval jsem artritidu, rozumíš, a léta jsem ležel ve

špitále. Našel jsem si ale způsob, jak si to vykurýrovat a pak jsem

vyrazil na cestu a od ty doby v tom jedu,“

„Jak sis tu artritidu vyléčil? Já mám tromboflebitidu.“

„Fakt? Tak tohle by ti teda mělo taky zabrat. Čistě se jenom

každej den postav na tři minuty na hlavu, nebo možná tak na těch

pět minut. Každý ráno, když vstanu, ať už je to na dně řeky nebo

přímo na náklaďáku, co si to pěkně šine, tak si položím na zem

malou rohož, postavím se na hlavu a počítám do pěti set, to jsou

asi tak tři minuty, ne?“ Hrozně ho zajímalo, jestli když napočítá do

pěti set, tak to jsou tři minuty. Bylo to zvláštní. Napadlo mě, že

měl ve škole problémy se známkami z matiky.

„Jo, tak nějak.“

„Prostě to dělej každej den a ta tvoje flebitida zmizí stejně

jako ta moje artritida. Je mi čtyřicet, rozumíš. A taky si dej ještě

před tím, než půjdeš spát, teplý mlíko s medem, já s sebou pořád

nosím skleničku medu,“ (vylovil jednu z batohu), „mlíko naleju do

plechovky, přidám med a ohřeju to na ohni a pak to vypiju. Čistě

jenom tyhle dvě věci.“

„Jasně.“ Slíbil jsem si, že si vezmu jeho radu k srdci, protože to

byl Buddha. Výsledkem bylo, že během asi tří měsíců flebitida

úplně zmizela a už se nikdy nevrátila, což je úžasný. Vlastně jsem

se o tom od ty doby pokoušel říct doktorům, ale nejspíš si mysleli,

že jsem se zbláznil. Dharmový tuláku, dharmový tuláku. Na toho

tuláka, inteligentního židovskýho vysloužilýho námořního pěšáka z

Patersonu v New Jersey nikdy nezapomenu, ať už to byl kdokoliv, s

tím svým malým útržkem papíru, co si četl, za sychravý noci, na

odkrytý plošině vagónu, u ramp s kapajícími mrazírenskými vagóny,

v neznámý pustině průmyslových útvarů Ameriky, která stále ještě

byla magickou zemí.

V půl osmý přijel můj expres, výhybkáři ho sestavovali a já se

schoval v plevelu, abych ho mohl chytit a trochu jsem se taky krčil

za sloupem telefonního vedení, abych do něj mohl naskočit. Vlak

vyjel, a docela mě překvapilo, jak rychle, a tak jsem vyrazil s

dvacetikilovým ruksakem a klusal vedle něj, až jsem zahlídnul

vhodný madlo, chytil jsem se ho a s námahou se vytáhnul nahoru a

vylezl rovnou až na střechu vagónu, abych měl dobrý rozhled po

celým vlaku a podíval se, kde je zařazený plošinový vagón. A ty má

svatá dobroto, krucifix a sto nebeských kulí, když totiž vlak nabral

tuhle báječnou hybnost a pěkné si to šinul ze seřadiště, tak jsem

zjistil, že je to podělaná osmnáctivagónová zasraná zaplombovaná

souprava, naprosto k ničemu, a při rychlosti skoro dvaceti mil za

hodinu je jenom jediná možnost, teď a nebo nikdy, seskočit a nebo

se v osmdesáti mílích za hodinu pořádně držet, protože tady jde o

život (což je ale na střeše hytláku nemožný), takže jsem zase

musel s obtížema sešplhat po příčlech dolů, ale nejdřív jsem musel

rozmotat popruh se sponou, který se zachytil do úzký lávky na

střeše, a tak když jsem visel z nejnižšího příčle a byl připravený

seskočit, jeli jsme už moc rychle. Shodil jsem bágl z ramene a jako

blázen jsem vykročil a doufal v to nejlepší, na všechno jsem se

vykašlal a jenom jsem pár metrů klopýtal, a pak jsem stál

bezpečně na zemi.

Teď jsem ale byl tři míle hluboko v průmyslový džungli L.A., v

šílený smogový noci, bylo mi zle a teklo mi z nosu a celou tuhle noc

jsem musel spát u drátěnýho plotu v příkopu u trati, kde mě celou

noc budil rámus, co dělali výhybkáři od Southern Pacific a ze Santa

Fe, co pořád brblali kolem, až se o půlnoci hustá mlha vyčistila,

dýchalo se mi líp (ve spacáku jsem se modlil a přemýšlel), ale pak

zase přibylo mlhy i smogu, a k tomu za svítání strašný navlhlý bílý

oblak, a ve spacáku bylo moc horko, aby se tam dalo spát, a venku

bylo zase sychravě, aby se to dalo vydržet, prostě celou noc nic

jinýho než naprostý děs, kromě úsvitu, kdy mi požehnal nějaký

malý ptáček.

Jediný, co se dalo dělat, bylo dostat se z L.A. Podle kámošova

návodu jsem se postavil na hlavu a drátěný plot jsem použil jako

operu, abych se nepřekotil. Trochu mi to pomohlo na tu mou rýmu

a bylo mi líp. Pak jsem šel na autobusovou zastávku (po kolejích a

vedlejšími ulicemi) a chytil jsem levný spoj dvacet pět mil do

Riverside. Policajti se na mě pořád podezřívavě dívali, kvůli tomu

velkýmu batohu na zádech. Všechno bylo strašně vzdálený ty

přirozený, klidný čistotě toho, jak jsme byli s Ryderem v tom

táboře u vysoký skály, pod pokojnými jásavými hvězdami.

17

Trvalo to přesně celých těch pětadvacet mil, než jsme se dostali

z losangelskýho smogu; v Riverside svítilo jasný slunce, a já uviděl

nádherný vyschlý říční dno, pokrytý bílým pískem, a uprostřed byl

čistě jenom takový tenký pramínek vody. Hledal jsem svou první

příležitost, abych se utábořil přes noc pod širým nebem a vyzkoušel

si nový představy. Ve vyhřátý autobusový zastávce mě s tím mým

báglem viděl nějaký černoch, šel ke mně a povídal, že je částečně

Mohawk, a když jsem mu řekl, že mám v úmyslu se vrátit zpátky po

tý silnici, abych se vyspal v tom říčním korytu, tak mi řekl: „Ne,

pane, tohlencto nedělejte, v tomhle městě jsou nejtvrdší policajti

v celým státě. Jestli vás tam dole uviděj, tak vás sbalej. Teda

brácho,“ řekl, „taky bych si dneska rád zdřímnul venku, ale je to

proti zákonu.“

„Tohle přece není Indie, nebo snad jo,“ řekl jsem mu naštvaně a

odešel jsem, abych si to stejně zkusil. Bylo to stejný jako s tím

poldou na seřadišti v San Jose, i když to bylo protizákonný a snažili

se vás chytit, tak jediný, co se dalo dělat, bylo to prostě stejně

udělat a pořád se schovávat. Zasmál jsem se, když jsem si

představil, co by se stalo, kdybych byl Fuke, čínský mudrc z

devátýho století, který putoval po Číně a v jednom kuse zvonil na

zvonec. Jedinou alternativou ke spaní venku, naskakování na

náklaďáky a k tomu, že bych si dělal, co chci a co jsem viděl v

nějaký vizi, by bylo prostě dřepět společně se stovkou dalších

pacientů před hezkým televizním přijímačem, v nějaký pakárně,

kde bychom mohli být „pod dohledem“. Vešel jsem do

supermarketu a koupil si nějakou koncentrovanou pomerančovou

šťávu, smetanový sýr s oříškovou příchutí a celozrnný chleba, což

by mi mělo vystačit na dobrý jídlo až do zítřka, kdy budu stopovat

dál, přes druhý konec města. Viděl jsem hodně policajtských aut a

dívali se na mě pěkně podezřívavě: ulízaný poldové, dobře placený

a kypící zdravím, ve fungl nových fárech, se vším tím drahým

rádiovým vybavením, jenom aby dohlídli na to, aby se dneska v

noci nevyspal v háječku nějaký bhikku.

U lesíka u dálnice jsem se jednou pořádně rozhlídnul, abych se

ujistil, že na silnici není v žádným směru žádný hlídkový vůz, a

hned jsem zapadnul do lesa. Bylo tam hodně uschlýho houští,

kterým jsem se musel prodrat, nechtěl jsem se totiž obtěžovat

hledáním nějaký skautský stezky. Zamířil jsem rovnou ke zlatavýmu

písku na dně říčního koryta, který jsem viděl před sebou. Nad

křovisky vedl dálniční most a nikdo mě nemohl vidět, jedině kdyby

zastavili a vylezli, aby se podívali dolů. Jako nějaký zločinec jsem

se prodíral lesklým křehkým houštím a vylezl jsem celý zpocený,

po kotníky jsem zapadal do vody a pak, když jsem našel krásnou

mýtinku v jakoby bambusovým háječku, váhal jsem, jestli mám

rozdělávat před setměním oheň, protože pak mě nikdo neuvidí, tu

trochu kouře, a dával jsem si pozor, aby to byly jenom malý řeřavý

uhlíky. Na nějaký suchý praskající listí a popraskaný stonky

bambusu, co jsem našel na dně řeky, jsem si roztáhnul pončo a

spacák. Žlutý osiky naplnily odpolední vzduch zlatým oparem a oči

se mi z toho rozechvěly. Až na rámusící náklaďáky na mostě to bylo

fajn místo. Rýma a zánět nosních dutin byly docela nepříjemný, a

tak jsem udělal na pět minut stojku na hlavě. Zasmál jsem se. „Co

by si asi lidi pomysleli, kdyby mě tak viděli?“ Ale nebyla to sranda,

bylo mi docela smutno, vlastně mi bylo opravdu smutno, stejně

jako minulou noc, na tom strašlivým mlhavým místě obehnaným

drátěnými ploty, v průmyslovým L.A., kde jsem si ve skutečnosti

trochu poplakal. Konec konců člověk bez domova má důvod k pláči,

všechno na světě je namířený proti němu.

Setmělo se. Vyndal jsem hrnec a zašel pro vodu, ale musel jsem

se prodírat takovou spletí houštin, že se většina vyšplíchala ještě

dřív, než jsem se vrátil do tábořiště. V novým plastikovým šejkru

jsem ji smíchal s koncentrovanou pomerančovou šťávou a namíchal

si ledově chladný pomerančový džus, pak jsem si na celozrnný

chleba namazal oříškový smetanový sýr a najedl se do sytosti.

„Dneska v noci,“ pomyslel jsem si, „se dobře a dlouho vyspím a

budu se pod hvězdami modlit k Bohu, aby mě po ukončení mýho

buddhovskýho díla přivedl k buddhovství, amen.“ A protože byly

vánoce, tak jsem dodal: „Bůh vám všem žehnej a nechť ve všech

staveních panujou veselý vánoce, a doufám, že andělé se tam ty

noci velký, vzácný a opravdový Hvězdy usadí, amen.“ A pak, to

bylo později, když už jsem ležel na spacáku a kouřil, tak mě

napadlo: „Všechno je možný. Jsem Bůh, jsem Buddha, jsem

nedokonalý Ray Smith, tohle všechno ve stejnou dobu, jsem

prázdný prostor, jsem vším. Mám všechen čas na světě, od života k

životu, vykonat, co se má dělat, co se dělá, vykonávat tu věčnou

činnost, která je uvnitř nekonečně dokonalá, proč plakat a dělat si

starosti, dokonalý jako podstata mysli a vědomí banánových

slupek,“ dodal jsem s úsměvem a vzpomínal jsem si na svý

poetický přátele ze San Franciska, blázny zenu a dharmový tuláky,

který mi teď začínali chybět. A přidal jsem krátkou modlitbu za

Rosie.

„Kdyby žila a mohla sem se mnou přijít, možná bych jí mohl

něco sdělit, aby se cítila jinak. Možná bych se s ní prostě miloval a

nic neříkal.“

Dlouhou dobu jsem strávil meditováním se zkříženýma nohama,

ale rušil mě rachot náklaďáků. Brzo vyšly hvězdy a můj indiánský

ohýnek k nim vysílal trochu kouře. V jedenáct jsem vklouznul do

spacáku a nebýt toho, že jsem se musel kvůli stonkům bambusu

pod vrstvou listí neustále obracet z boku na bok, tak se mi spalo

dobře. „Lepší spát svobodnej v nepohodlný posteli, než v pohodlný

a nebýt svobodnej.“ Jak to pokračovalo, vymýšlel jsem si všechny

možný rčení. S novou výstrojí jsem začal nový život: hotový Don

Quijote láskyplnosti a citlivosti. Ráno jsem si připadal osvěžený,

měl jsem veselou náladu a nejdřív ze všeho jsem meditoval a složil

si krátkou modlitbu: „Žehnám vám, všemu živému, žehnám vám v

nekonečný minulosti, žehnám vám v nekonečný přítomnosti,

žehnám vám v nekonečný budoucnosti, amen.“

Tahle modlitbička mi udělala dobře, a když jsem si sbalil věci a

vyrazil k řinoucí se vodě, která se řítila ze skály na druhý straně

dálnice, prostě výborná pramenitá voda, abych si v ní omyl obličej,

vyčistil zuby a napil se jí, tak mi bylo bláznivě dobře. A pak už

jsem byl připravený na tři tisíce mil dlouhýho stopa do Rocky

Mount v Severní Karolíně, kde na mě čekala moje matka a možná

zrovna myla ve svý milovaný ubohý kuchyňce nádobí.

18

V tý době se nejvíc hrál Roy Hamilton, který zpíval „Každý má

domov, jen já ne.“ Když jsem si to tak rázoval, v jednom kuse jsem

si to zpíval. Na druhým konci Riverside jsem vylezl na silnici a hned

mě svezl mladý pár, pět mil k letišti za městem a odtud mě vzal

jeden nenápadný chlápek až skoro do Beaumontu v Kalifornii,

vysadil mě ale pět mil před městem na dvouproudový dálnici, kde

by nikdo pravděpodobně nezastavil, a tak jsem pokračoval pěšky

do města, v nádherným ostrým povětří. V Beaumontu jsem si dal

hotdogy, hamburgry a sáček hranolků a navrch ještě pořádný

jahodový koktejl, a to všechno mezi hihňajícími se středoškoláky.

Na druhým konci jsem si pak stopnul Mexikána, jmenoval se Jaimy

a vyprávěl mi, že je synem guvernéra ve státě Baja California v

Mexiku, což jsem mu ale nevěřil, byl to kořala a přinutil mě, abych

mu koupil flašku vína, kterou pak vyhodil za jízdy z okýnka,

smutný, bezradný mladík, měl strašně nešťastný oči, byl hodně

krásný a trochu potrhlý. Jel přímo do Mexicali, trochu stranou mý

trasy, ale bylo to dost dobrý a pěkný kus směrem k Arizoně, takže

se mi to hodilo.

Na hlavní třídě v Calexiku byl čas vánočních nákupů, všude

neuvěřitelně dokonalý užaslý mexický krásky, který byly pořád

lepší, a když první znova propluly kolem, tak už je trumfly jiný a

moc jsem si je nepamatoval, stál jsem tam a rozhlížel se na

všechny možný strany, jedl jsem kornout zmrzliny a čekal na

Jaimyho, který tvrdil, že tu musí něco zařídit a pak že mě zase

vyzvedne a osobně doveze do Mexicali v Mexiku, aby mě seznámil

se svými přáteli. Měl jsem v plánu dát si v Mexiku dobrou levnou

večeři a hned ten večer pokračovat dál. Jaimy se samozřejmě

neukázal. Překročil jsem hranici sám a u závory jsem zabočil ostře

doprava, abych se vyhnul ulici pouličních obchodníků, a ihned jsem

si šel ulevit na nějakou stavbu, bylo tam bahno, ale nějaký šílený

mexický hlídač v úřední uniformě to považoval za velký přestupek

zákona, něco povídal, a když jsem odpověděl, že nerozumím (No

se), tak se divil: „No sabes police?“ – měl tu drzost volat policajty,

protože jsem se mu vyčural na ten jeho zablácený pozemek. Pak

mi to ale došlo a bylo mi z toho smutno, že jsem mu pomočil

místo, kde za nocí sedával, aby si zapálil ohýnek, protože jsem si

všiml, že tam je vyrovnaný dřevěný uhlí, šel jsem dál tou ulicí,

připadal jsem si pokorně a bylo mi to fakt líto, s tím velkým

báglem na zádech, a on se za mnou upřeně díval tím svým

zarmouceným pohledem. Došel jsem k nějakýmu kopci a uviděl

ohromný říční bahenní naplaveniny, strašně to páchlo a byly tam

malý jezírka a strašný cestičky, po kterých se v šeru pomalu

pohybovaly ženy a oslíci, starý čínsko-mexický žebrák zachytil můj

pohled a zastavili jsme se na kus řeči, a když jsem mu řekl, že se

asi půjdu vyspat, Dormiendo, někam na ten mělký břeh (opravdu

jsem o tom uvažoval, že půjdu kousek za tu mělčinu, na úpatí

kopců), tak se na mě podíval dost vyděšeně, a protože byl

hluchoněmý, tak mi ukázal, že jestli to zkusím, tak mi tam

ukradnou batoh a zabijou mě, a mně najednou došlo, že má

pravdu. Už jsem nebyl v Americe. Ať jste, na který straně hranice

chcete, ať krájíte chleba, jak chcete, chlap bez domova je

vždycky v bryndě. Kde bych ale našel tichý hájek, kde bych mohl

meditovat a navždycky žít? Po tom, co se mi stařík pokusil pomocí

posunků vypovědět svůj život, jsem šel dál, zamával mu a usmál se

na něj, přešel jsem mělčiny a přes úzký prkenný můstek nad žlutou

vodou jsem se dostal do chudinský čtvrti Mexicali z vepřovic, kde

mě jako vždycky okouzlilo mexický veselí, dal jsem si vynikající

plechovou misku polívky garbanzo s kousky cabezy (mozeček) a

syrový cebolly (cibule) a na hranici jsem si za čtvrťák vyměnil tři

papírový pesos a pořádnou hromadu velkých drobných. Seděl jsem

u pultu v blátivý uličce a důkladně si prohlížel ulici, lidi, vyhublý

dotěrný čokly, jídelny, kurvy, všechno jsem to strašně žral, muziku,

poflakující se chlápky, co zápasili na úzký cestě, a přes ulici byl

nezapomenutelný salón krásy (Salon de Belleza) s holým zrcadlem

na holý zdi a ošuntělými holými křesly a jedinou malou

sedmnáctiletou kráskou, která snila před zrcadlem s natáčkama na

vlasech, ale vedle ní stála stará sádrová busta s parukou, a za ní se

šťoural v zubech velký chlap s knírem v norským svetru a u

vedlejšího zrcadla chlapeček v křesle pojídající banán a venku na

chodníku shromážděný nějaký malý děti, jako před kinem, a mě

napadlo, „Ach tohle celý Mexicali někdy v sobotu odpoledne! Díky

ti, ó, Pane, žes mi vrátil chuť do života, díky za tvory tvé, stále se

vynořující podoby z lůna tvé hojné plodnosti.“ Žádná z mých slz

nebyla nadarmo, nakonec to dobře dopadne.

Pak jsem se procházel, koupil jsem si teplý podlouhlý koblih a

pak od nějaký holky dva pomeranče, ve večerním prachu jsem zase

přešel most a celý rozjařený zamířil k hraničnímu přechodu. Tam

mě ale zastavili tři nepříjemný americký strážní a nevrle mi

prohledali bágl.

„Co jste si v Mexiku koupil?“

„Nic.“

Nevěřili mi a hledali dál. Když prohmatali i pytlík se zbylými

hranolky, co jsem si koupil v Beaumontu, sáčky s rozinkama,

burákama a mrkví a plechovku vepřovýho a fazolí, na který jsem

myslel, abych je měl na cestu, a krajíce celozrnnýho chleba,

překrojený na polovinu, znechutilo je to, a nechali mě jít. Byla to

ale sranda, doopravdy; bezpochyby očekávali, že budu mít plný

ruksak opia ze Sinaoy, trávy z Mazatlanu nebo heroinu z Panamy.

Možná si ale mysleli, že jsem přišel až z Panamy. Nevěděli si se

mnou rady.

Šel jsem na autobusovou zastávku Greyhoundu a koupil si levný

lístek na El Centre a hlavní dálnici. Počítal jsem, že chytím

arizonskýho Půlnočního ducha a ještě tu noc budu v Yumě a vyspím

se dole u řeky Colorado, který jsem si všimnul už pěkně dávno. Ale

dopadlo to blbě, v El Centru jsem šel na seřadiště, chodil jsem sem

a tam a nakonec jsem se zeptal průvodčího, který dával signál

posunovací lokomotivě: „Kde je expres?“

„Ten El Centrem neprojíždí.“

Žasnul jsem nad vlastní blbostí.

„Chlapče, jedinej náklaďák, co bys mohl chytit, jede přes

Mexiko, a pak teprv do Yumy, ale najdou tě, vykopnou a skončíš v

mexickým lapáku.“

„Mexika už mám dost. Díky.“ Takže jsem šel do města na velkou

křižovatku, kde zahýbaly auta, co jely na východ do Yumy, a začal

jsem stopovat. Hodinu jsem neměl štěstí. Ke kraji najednou

přirazil pořádný náklaďák; řidič vystoupil a přehraboval se v kufru.

„Jedete na východ?“ zeptal jsem se.

„Jenom co se krápět zdržím v Mexicali. Víš něco o Mexiku?“

„Léta jsem tam žil.“ Prohlídnul si mě. Byl to dobrácký postarší

chlapík, tlustý, šťastný, ze Středozápadu. Líbil jsem se mu.

„Co takhle mě dneska v noci províst po Mexicali, a já tě pak

vezmu do Tucsonu.“

„Paráda!“ Nastoupili jsme do náklaďáku a jeli rovnou zpátky do

Mexicali, tu samou cestu, co jsem zrovna ujel autobusem. Ale stálo

to za to, dostat se přímo až do Tucsonu. Náklaďák jsme zaparkovali

v Calexiku, který bylo teď v jedenáct už klidný, a šli do Mexicali,

odlákal jsem ho od dupáren, který jsou jenom pasti na turisty, a

zavedl ho do starých dobrých mexických hospod, kde jste si mohli

za peso zatancovat s holkou, dát si neředěnou tequilu a pořádně se

pobavit. Byla to velká noc, tancoval, bavil se, nechal se vyfotit se

seňoritou a vypil asi dvacet panáků tequily. Někdy během noci jsme

se sčuchli s jedním barevným chlapíkem, který byl tak trochu

teplouš, ale byla s ním strašná sranda, a ten nás zavedl do bordelu,

a když jsme pak vycházeli, policajt mu pomohl od vyhazováku.

„Tohle už je třetí kudla v tomhle měsíci, co mi ty hajzlové

ukradli,“ stěžoval si.

Ráno jsme s Beaudrym (řidič) zase vlezli se zakalenýma očima a

kocovinou do náklaďáku, vůbec neztrácel čas a zamířil rovnou do

Yumy, už se nevracel do El Centra, ale když tam měl v Gray Wellsu

osmdesátku, tak na prvotřídní dálnici osmdesát devět, kde nebyl

vůbec žádný provoz, z toho dostal rovných sto mil za hodinu. Brzo

jsme vlastně vjížděli do Tucsonu. Za Yumou jsme si dali lehký oběd

a teď si vzpomněl, že má chuť na pořádný biftek. „Jediný, co na

těchhle odpočívadlech nemají, jsou pořádně velký bifteky, který by

mi stačily.“

„Tak jednoduše zaparkuj tenhle náklaďák někde před jedním z

těch tucsonskejch supermarketů na dálnici, já koupím dva palce

tlustou kotletu, a pak se zastavíme někde v pustině, já udělám

oheň a upeču ti na rožni ten nejparádnější biftek, co jsi kdy v

životě měl.“ Moc tomu nevěřil, ale já to udělal. Mimo světla

Tucsonu, za soumraku, který ohnivě planul nad pustinou, zastavil a

já rozdělal oheň z mesquitových větviček, přidával jsem větší

větve a nakonec i celý polena, setmělo se, a když byly uhlíky

žhavý, zkoušel jsem nad nima držet maso na ostrý větvi, ale

shořela, takže jsem ty bifteky jednoduše opekl na mým novým

báječným víku pánve, v tuku, co pustily, a pak jsem mu podal svůj

zavírák, dal se do nich a povídá „Hmmm, mňam, je, teda tohle je

ten nejlepší biftek, co jsem kdy jed.“

Koupil jsem taky mlíko, a tak jsme si dali čistě bifteky s mlíkem,

byla to parádní bílkovinová hostina, dřepěli jsme na písku a po

dálnici si to kolem našeho červenýho ohýnku svištěly auta. „Kde

ses naučil dělat všechny tyhle srandovní věci?“ smál se. „Rozumíš,

říkám srandovní, ale na nich je teda něco pořádně chytrýho. Já se

tady huntuju, rajtuju na tý káře z Ohia do L.A. a zase zpátky,

vydělám si sice víc prachů, než tys měl za celej svůj vandráckej

život, ale ten, kdo si užívá, jseš ty, a nejenom to, ani kvůli tomu

nemusíš makat, ani nepotřebuješ tu haldu prachů. Tak kdo je tady

chytrej, ty a nebo já?“ V Ohiu měl krásný dům se ženou, dcerou,

vánočním stromkem, dvěma autama, garáží, trávníkem a sekačkou

na trávu, ale nic z toho si nemohl užít, protože nebyl doopravdy

svobodný. Byla to pěkně smutná pravda. To ale neznamená, že

bych byl nějak lepší člověk než on, to vůbec ne, byl to parádní

chlap, líbil se mi a já jemu taky a řekl mi: „Tak já ti teda něco

povím, nejspíš tě asi vemu celou štreku až do Ohia.“

„Jé, paráda! To už budu skoro doma! Odtamtud to střihnu na jih

do Severní Karolíny.“

„Nejdřív jsem váhal, kvůli těm chlapům od Markellovy

pojišťovny, rozumíš, kdyby tě načapali, že se mnou jedeš, tak

bysem přišel o práci.“

„A doprdele… a není tohle tak trochu příznačný?“

„Jasně že jo, ale něco ti teda povím, po tomhle bifteku, cos pro

mě udělal, i když jsem ho zaplatil, ale tys ho ukuchtil a teď tady

meješ nádobí v písku, tak já bych jim prostě musel akorát tak říct,

ať si tu práci nabouchaj do prdele, protože ty seš teď můj kámoš,

a já mám přece právo svýho kámoše svízt.“

„Jasně,“ souhlasil jsem, „a já se budu modlit, aby nás ti maníci

z Markellovy pojišťovny nezastavili.“

„Máme celkem dobrou šanci, protože dneska je sobota, a když

na to šlápnu, tak budeme ve Springfieldu v Ohiu asi tak v úterý

ráno, a to je jejich víkend, kdy mají víceméně volno.“

A taky že na to šlápnul! Z arizonský pustiny si to s řevem hnal

pořád na sever do Novýho Mexika, vzal to zkratkou přes Las Cruses

až do Alamogorda, kde poprvý odpálili atomovku, a když jsme tam

jeli kolem, tak jsem měl divnou vizi, v mracích nad

alamogordskýma horama jsem viděl na nebi slova, který jakoby

tam byly vyražený: „Toto je nemožnost existence čehokoli,“ (což

bylo zvláštní místo pro tuhle zvláštně pravdivou vizi) a pak si to

mastil dál nádherným krajem Indiánů Atascadero, v pahorcích

Novýho Mexika, překrásnými zelenými údolími a borovicemi a

zvlněnými lukami jako v Nový Anglii a pak dolů do Oklahomy (za

Bowie v Arizoně jsme si za svítání trochu zdřímli, on v náklaďáku a

já ve svým spacáku na studeným rezavým jílu, s hvězdami zářícími

v tichu nad hlavou a kojotem v dálce), a v mžiku projížděl

Arkansasem, udělali jsme ho za jedno odpoledne, a pak Missouri a

St. Louis, a nakonec jsme v pondělí v noci prohučeli přes Illinois a

Indianu a rovnou do slavnýho zasněženýho Ohia se všemi těmi

vánočními světly v oknech starých farem, a srdce se mi z toho

zaradovalo. „Teda,“ napadlo mě, „z teplých náručí seňorit v

Mexicali až do vánočních sněhů Ohia, celou cestu na jeden rychlej

zátah.“ Na palubní desce měl rádio a celou cestu ho pouštěl

nahlas. Moc jsme toho nenamluvili, občas jenom něco zahalekal,

řekl nějaký vtip a měl tak silný hlas, že mi dokonce protrhnul

bubínek (na levý straně), bolelo to a nadskočil jsem z toho v

sedadle o půl metru. Byl prostě parádní. Cestou jsme si dali taky

hromadu dobrý bašty na jeho různých oblíbených odpočívadlech

pro kamióny, jedno bylo v Oklahomě, kde jsme měli rožněný

vepřový se sladkými bramborami, a za to by se nemusela stydět ani

moje matka, jedli jsme a jedli, měl pořád hlad, a já vlastně taky.

Byla už zima, mrzlo, na venkově byly vánoce, a jídlo bylo dobrý.

V Independence v Missouri jsme si udělali jedinou zastávku, kdy

jsme spali v hotelu, každý jsme zaplatili skoro pět dolarů za noc,

byla to sice zlodějna, ale on se potřeboval vyspat a já nemohl

čekat v náklaďáku, kde bylo pod nulou. Když jsem se ráno

probudil, bylo pondělí, a když jsem se kouknul z okna, tak jsem

viděl všechny ty horlivý mladíky ve vycházkových oblecích, jak

spěchali pracovat do pojišťoven a doufali, že z nich jednou budou

velký Harry Trumanové. V úterý za svítání mě vysadil v centru

Springfieldu v Ohiu, do vlny velkých mrazů a s trochou smutku jsme

se rozloučili.

Zašel jsem do jídelny, vypil čaj, udělal si rozpočet a šel do

hotelu, kde jsem se pořádně dosyta vyspal. Pak jsem si koupil

lístek na autobus do Rocky Mount, protože už nebylo možný

stopovat z Ohia až do Severní Karolíny, v tomhle zimním horským

kraji, přes celý Blue Ridge, a vůbec. Začal jsem ale být netrpělivý

a rozhodl jsem se, že stejně zkusím stopovat, požádal jsem řidiče,

aby zastavil na kraji města, a vrátil jsem se na autobusovou

stanici, abych si nechal proplatit lístek. Nechtěli mi ale peníze dát.

Celý výsledek tý mý netrpělivosti byl, že jsem pak musel dalších

osm hodin čekat na příští zastávkový autobus do Charlestonu v

Západní Virginii. Začal jsem ze Springfieldu stopovat, jen tak,

myslel jsem, že chytím autobus v nějakým městě po cestě, a když

jsem tam stál na těch bezútěšných okreskách, omrzly mi v tom

mrazivým soumraku ruce i nohy. Jedním dobrým stopem jsem se

dostal do nějakýho městečka a tam jsem prostě čekal u maličký

telegrafní stanice, která sloužila jako zastávka, dokud nepřijel

autobus. Byl úplně narvaný a celou noc pomalu přejížděl přes hory

a za svítání se namáhavě vlekl přes Blue Ridge, překrásný

zalesněný kraj, všude ležel sníh, a pak, po celém dnu, kdy jen

zastavoval a zase se rozjížděl, sjel z hor dolů do Mount Airy a

nakonec, trvalo to snad věčnost, dorazil do Raleighu, kde jsem

přestoupil na místní linku a řekl řidičovi, aby mě vysadil u okresní

silnice, která se klikatí tři míle borovicovými lesy až k matčině

domu v Big Easonburg Woods, což je venkovská křižovatka za Rocky

Mount.

Vysadil mě, bylo asi osm večer a já šel tři míle po tichý mrazivý

karolínský silnici, zalitý svitem měsíce, díval jsem se na tryskáč, co

mi letěl nad hlavou, a na pruh, který se táhl přes měsíční tvář a

přetínal kotouč, bělostný jak sníh. Bylo to překrásný, být zase

zpátky na Východě, ve sněhu, o vánocích, světýlka v oknech

roztroušených farem, tichý lesy, pustina, řídce porostlá

borovicemi, tak holá, prázdná a ponurá, a železniční trať, která

vedla pryč, do šedavě modrých lesů, k mýmu snu.

V devět hodin jsem s celým tím nákladem na zádech dupal po

matčině dvorku, stála tam v kuchyni u bíle vykachlíkovanýho

dřezu, myla nádobí a se smutným výrazem na mě čekala (měl jsem

zpoždění), dělala si starosti, že to ani nedokážu a možná si

pomyslela „Chudák Raymond, proč musí pořád jezdit tím stopem a

k smrti mě soužit, proč nemůže být jako ostatní?“ A jak jsem stál

na tom studeným dvorku a díval se na ni, myslel jsem na Japhyho:

„Proč ho tak štvou dřezy s bílými kachlíčky a, jak tomu říká,

‚kuchyňská mechanizace‘? Lidi mají dobrý srdce, ať už žijou jako

dharmoví tuláci nebo ne. Podstatou buddhismu je přece soucit.“ Za

domem byl pořádný borový les, kde jsem měl v úmyslu strávit

celou tuhle zimu a jaro meditováním pod stromy a sám přijít na

pravdu všech věcí. Byl jsem strašně šťastný. Obešel jsem dům a

podíval se na vánoční stromek za oknem. O sto metrů dál po silnici

stály dva vesnický obchůdky, který v jinak pustý, neradostný lesní

prázdnotě vytvářely krásně teplý rozzářený obraz. Šel jsem k psí

boudě a našel tam starýho Boba, který se v tý zimě celý klepal a

odfrkával. Kňučel radostí, že mě vidí. Odvázal jsem ho a on štěkal,

skákal kolem dokola a společně jsme šli do domu, kde jsem v teplý

kuchyni objal matku, a sestra se švagrem vyšli z obýváku a vítali

mě, a taky malý synovec Lou, a já byl zase doma.

19

Všichni chtěli, abych spal na gauči v obýváku u komfortních

olejových kamínek, ale já trval na tom, že se ubytuju (jako

předtím) na zadní verandě se šesti okny, ze kterých je vidět na

holý zimní bavlníkovy pole a borový les za ním, všechny okna jsem

nechával otevřený a svůj senzační spacák jsem si rozložil na gauč,

abych tak spal čistým spánkem zimních nocí, s hlavou zabořenou

do tepla hladkýho nylonu a prachovýho kachního peří. Když šli

všichni spát, vzal jsem si bundu, čepici s klapkama na uši a

železničářský rukavice a přes to všechno jsem si přetáhnul

nylonový pončo a jako nějaký mnich v rubáši jsem v měsíčním

světle vykročil na bavlníkový pole. Zem byla pokrytá jinovatkou,

ozářenou svitem měsíce. Starý hřbitov u silnice zářil v jinovatce.

Střechy sousedních farem vypadaly jako bílý sněhový tabule. Šel

jsem bavlníkovými brázdami, za mnou běžel Bob, velký ohař, a

malý Sandy, který patřil Joynersovým, co bydleli kousek dál po

silnici, a pár dalších zatoulaných psů (všichni psi mě milujou), a

došel jsem ke kraji lesa. Tady jsem si minulý jaro, když jsem

chodíval meditovat pod svou oblíbenou borovičku, vyšlapal

pěšinku. Cestička tu ještě byla. Stále tam bylo místo mýho

slavnostního vstupu do lesa, což byly dvě souměrně umístěný

mladý borovice, který vytvářely něco jako sloupy brány. Vždycky

jsem se tam poklonil, sepnul ruce a poděkoval Avalókitéšvarovi za

výsadu být v lese. Pak jsem vešel, zavedl Boba, který byl bílý jako

měsíc, přímo k borovici a tam, u kořenů stromu pořád ležel můj

slamník. Upravil jsem si pláštěnku, srovnal si nohy a usednul k

meditaci.

Psi meditovali vstoje. Všichni jsme byli v naprostým klidu. Celý

měsíčný venkov byl mrazivě tichý, nikde se neozývalo ani slabý

ťuknutí králíků nebo mývalů. Naprostý studený požehnaný ticho.

Možná pět mil odtud směrem na Sandy Cross štěkal nějaký pes.

Akorát tak strašně slabý nezřetelný zvuk velkých náklaďáků

dunících nocí po třistajedničce, asi tak dvanáct mil daleko, a

samozřejmě občasný vzdálený zavrčení dýzlu nákladních nebo

osobních vlaků Atlantic Coast Line, který jedou na sever a na jih,

do New Yorku a na Floridu. Požehnaná noc. Okamžitě jsem upadnul

do naprosto čirýho, klidnýho, bezmyšlenkovitýho transu, ve kterým

mi bylo zase vyjeveno „Tohle uvažování přestalo,“ a já si

povzdechnul, protože už jsem vůbec nemusel přemýšlet a cítil

jsem, jak se mi celý tělo noří do stavu blaženosti, úplně uvolněný a

usmířený s veškerým pomíjivým světem snu, toho, kdo sní, a snění

samotnýho, byla to víra, a tak se jí dalo uvěřit. A taky všechny

možný myšlenky jako „Jediný člověk prokazující v pustině

laskavost stojí za všechny chrámy, co tenhle svět podporuje,“

natáhnul jsem se a pohladil starýho Boba, který se na mě

spokojeně podíval. „Vše, co žije a umírá, jako tihle psi a já,

přichází a odchází bez jakýhokoli trvání nebo vlastní podstaty, ó,

Bože, a proto možná nemůžeme existovat. Jak podivný, jak

důstojný a příhodný, jak je to pro nás dobrý! Jaká by to byla hrůza

a děs, kdyby byl svět skutečný, protože kdybych byl skutečný, byl

bych nesmrtelný.“ Nylonový pončo mě chránilo před zimou, jako

stan na míru, a já zůstal dlouho, asi tak hodinu, sedět se

zkříženýma nohama v zimním půlnočním lese. Pak jsem se vrátil do

domu a ohřál se v obývacím pokoji u krbu, zatímco ostatní spali, a

pak jsem na verandě vklouznul do spacáku a usnul.

Druhý den byl Štědrý večer, který jsem strávil s lahví vína u

televize, s radostí jsem sledoval zábavný programy a půlnoční mši

v katedrále svatýho Patrika v New Yorku, sloužili ji biskupové,

dogmata se třpytily, kongregace a knězi v sněhobílých krajkových

ornátech před nádherným hlavním oltářem, a zdálo se mi, že nebyl

ani jako polovina mý slaměný rohože, tam pod malou borovicí. A

pak o půlnoci mladí napjatí rodičové, moje sestra a švagr,

vystavovali pod stromečkem dárky, a byli daleko blaženější než

celá ta Gloria in Excelsis Deo v římskokatolický církvi a všichni ti

zúčastněný biskupové. „Protože konec konců,“ pomyslel jsem si,

„Augustin byl černá huba a František můj idiotskej brácha.“ Kocour

Davey mně najednou požehnal, hodný kocourek, když mi skočil do

klína. Vyndal jsem bibli a u teplých kamen a při světle ze stromku

jsem si trochu četl ze svatýho Pavla „Nechť se stane pošetilým, by

mohl zmoudřet,“ myslel jsem na dobráka Japhyho a přál jsem si,

aby se radoval na Štědrý večer se mnou. „Již jste naplněni,“ říká

svatý Pavel, „již jste bohatí. Svatí budou soudit tento svět.“ A pak

v přívalu nádherný poezie, mnohem krásnější než všechny

předčítání básní všech těch sanfranciských renesancí doby: „Krmě

pro žaludek a žaludek pro krmě; avšak Bůh zmaří to i ony.“

„Jojo,“ pomyslel jsem si, „za krátkodobý podívaný si necháte

tahat peníze z kapsy…“

Tenhle týden jsem byl v domě sám, matka musela odjet do New

Yorku na pohřeb a ostatní byli v práci. Každý odpoledne jsem šel se

psy do borovicovýho háje a v teplým hřejivým zimním jižním

sluníčku jsem četl, studoval a meditoval a za soumraku jsem se

vrátil a připravil pro všechny večeři. Taky jsem si pověsil koš a při

každým západu slunce jsem na něj házel. V noci, když všichni

spali, jsem se vrátil za svitu hvězd a někdy i za deště do lesa, a na

sobě jsem měl pončo. Les mě přijal dobře. Bavil jsem se psaním

krátkých básniček ve stylu Emily Dickinsonový jako „Oheň zaplál,

lháře napal, co na tom v bytí záleží?“ nebo „Ze semínka melouna

vzniká potřeba veliká a šťavnatá, to je ale samovláda.“

„Nechť se vše vyjasní a požehnání překoná navždy,“ modlil jsem

se v noci v lese. Vymýšlel jsem stále novější a lepší modlitby. A

další básničky, jako třeba když začal padat sníh, „Ne často,

posvátný sněhu, jsi tak hebký, svatá poklono,“ a jednou jsem

napsal „Čtyři nevyhnutelnosti: 1. Zatuchlý knihy. 2. Nezajímavá

příroda. 3. Hloupá existence. 4. Prázdná nirvána, tak brácho,

zbašti to.“

Nebo za nudných odpolední, kdy by mýmu línýmu, ale

upřímnýmu tělu neprospěl ani buddhismus, nebo víno, ani samota,

nebo košíková, jsem napsal: „Není co dělat, achich ouvej! Skoro

sklíčený.“ Jednou odpoledne jsem pozoroval kachny v prasečím

výběhu na druhý straně silnice, bylo to v neděli, na karolínský

rozhlasový stanici vykřikovali kazatelé a já napsal: „Představte si

požehnání všem žijícím i umírajícím žížalám na věčnosti, a

kachnám, co je žerou… tady máte ty vaše kázání nedělní školy.“ Ve

snu jsem slyšel slova: „Bolest, to je jen labutěnka konkubíny.“ Ale

v Shakespearovi by stálo: „Vždy, při víře mé, jež mrazivý ten zvuk

rodí.“ A pak jednou v noci po večeři, když jsem přecházel po

studeným větrným temným dvorku, tak na mě najednou padla

strašlivá deprese, praštil jsem sebou na zem a křičel „Zemřu!“,

protože v týhle chladný osamělosti týhle nelítostný nehostinný

země se nedá nic jinýho dělat, a okamžitě jsem v očních víčcích

pocítil jemný požehnání osvícení, bylo to jako mlíko, a bylo mi

teplo. Uvědomil jsem si, že tohle je ta pravda, kterou zná teď

Rosie a všichni mrtví, můj mrtvý táta a bratr, mrtví strejčkové a

bratranci, a tety, pravda, kterou si lze uvědomit z kostí mrtvého a

která leží někde za Buddhovým stromem stejně jako za Ježíšovým

křížem. Uvěřte, že svět je éterická květina, a budete žít. Já to

poznal! Taky jsem poznal, že jsem ten nejhorší tulák na celým

světě. V očích mi zářil diamant.

Na ledničce mňoukal kocour, protože toužil poznat, o jaký milý

dobrý radosti se to jedná. Nakrmil jsem ho.

20

Po čase začaly studium a meditace nést ovoce. Doopravdy to

začalo koncem ledna, jedný mrazivý noci se mi v lese, v mrtvým

tichu málem zdálo, že slyším slova: „Všechno je navěky v pořádku,

navěky a navěky.“ Hlasitě jsem zavýsknul, byla jedna v noci, psi

vyskočili a veselili se. Měl jsem chuť řvát to na hvězdy. Sepnul

jsem ruce a pomodlil se: „Ó, moudrý a klidný duchu Probuditelství,

vše je navždy v pořádku, navždy a navždy, a děkuju ti, děkuju,

děkuju ti, amen.“ Co bych se staral o tu věž ghoulů, požírajících

mrtvé, a spermatu, a kostí a prachu, připadal jsem si svobodný, a

proto jsem svobodný byl.

Najednou jsem pocítil touhu napsat Warrenu Coughlinovi, na

kterýho jsem teď hodně myslel, když jsem vzpomínal na jeho

skromnost a celkový mlčení, uprostřed mých, Alvahových a

Japhyho prázdných výkřiků: „Jo, Coughline, je to zářivá přítomnost

a my to dokázali, přinesli jsme Ameriku jako zářivou deku až do

tohohle jasnějšího bezvýznamnýho Už.“

V únoru se začalo oteplovat, půda začala trochu rozmrzat, noci

v lese byly mírnější a spaní na verandě příjemnější. Hvězdy na nebi

jako kdyby vlhly a zdály se větší. Třeba jsem se zkříženýma

nohama podřimoval pod hvězdami, pod mým stromem, a v

polospánku jsem si v duchu říkal: „Moab? Kdo je to Moab?“, a

probudil jsem se s šiškou v ruce, byla to bavlníková šištice z

jednoho ze psů. Takže probuzený jsem uvažoval asi takhle:

„Všechno jsou to různý projevy toho samýho, moje dřímota,

šištice, Moab, všechno je to jediný pomíjivý sen. Všechno je

součástí stejný prázdnoty, budiž jí sláva!“ Pak jsem si pro pocvičení

v duchu probral tyhle slova: „Jsem prázdnota, neliším se od

prázdnoty ani se prázdnota neliší ode mě; vlastně jsem prázdnotou

já.“ A byla tam kaluž, ve který zářila hvězda, a tak jsem do ní

plivnul, hvězda zmizela a já se pak ptal: „Tahle hvězda je

skutečná?“

Ne že bych si přesně neuvědomoval skutečnost, že mám parádní

teplý oheň, ke kterýmu se po nočních meditacích vrátím a který mi

laskavě poskytoval můj švagr, kterýmu začínalo to mý poflakování a

nicnedělání jít trochu na nervy. Jednou jsem mu z něčeho citoval

jeden verš o tom, jak člověk utrpením roste a on mi na to řekl:

„Jestli ty rosteš utrpením, tak to já by sem už teď měl bejt

vysokej jako barák.“

Když jsem si zašel do venkovskýho obchodu koupit chleba a

mlíko, tak se ti staříci, co tam posedávali mezi bambusovými

tyčemi a sudy s melasou, vyptávali: „Co to tam v tom lese

vyvádíš?“

„Ale prostě tam chodím studovat.“

„A nejseš už na studentíka trochu starej?“

„No prostě si tam někdy zajdu zdřímnout.“

Ale pozoroval jsem je, jak chodí bez cíle celý den po polích sem

a tam a hledají, do čeho by tak píchli, aby si jejich ženy myslely,

jak jsou pilní a mají strašně moc práce, takže mě vůbec nemohli

nějak oblafnout. Věděl jsem, že tajně touží po tom spát v lese

anebo tam čistě jen tak sedět a nic nedělat, stejně jako já, který

se za to nestyděl. Nikdy mě neotravovali. Jak jsem jim měl říct, že

moje vědění bylo vědomí, že podstata mých kosti a jejich kostí a

kostí všech mrtvých lidí v zemi, za deštivý noci, je společná

charakteristická podstata, která je věčně pokojná a blažená? A je

úplně jedno, jestli by tomu věřili nebo ne. Jednou v noci jsem si v

pláštěnce sednul v pořádným lijáku a měl jsem krátkou písničku,

která se hodila k pleskání deště na nepromokavý kapuci: „Kapky

deště jsou extáze, kapky deště se od ní neliší, ani se extáze neliší

od kapek deště, jasně, extáze jsou kapky deště, jen ať dál prší, ó

mraku!“ Takže co bych se staral o to, co mají ty starý ořezávátka v

krámě na křižovatce, co v jednom kuse přežvykujou tabák,

vykládat o mý hrozný výstřednosti, všichni stejně shnijeme v

hrobě. S jedním z těch starců jsem se jednou dokonce trochu

přiopil, vyrazili jsme si a jezdili po těch okreskách a já mu vlastně

vykládal, jak tam sedávám v tom lese a medituju, a on to

doopravdy docela chápal a řekl, že kdyby měl čas nebo dost

odvahy, že by to taky rád zkusil, a v hlase měl trochu smutný

podtón závisti. Každý všechno pozná.

21

Jaro přišlo po pořádných lijácích, co všechno umyly, a všude na

vlhkých povadlých polích se dělaly hnědý kaluže. Prudký teplý

větry bičovaly slunečným suchým ovzduším sněhobílý mraky. Dny

zářící jak zlato, s lepou lunou za noci, bylo teplo, a jedna žába, co

si dodala odvahy, zase začala v jedenáct večer svou skřehotavou

píseň na „Buddhově potůčku“, kde jsem si pod dvěma zkroucenými

srostlými stromy zřídil nový slaměný místečko na sezení, u malý

mýtinky mezi borovicemi, suchýho pruhu trávy a tenoučkýho

potůčku. Tam se mnou jednou šel můj synovec Lou a já vzal ze

země nějaký předmět a tiše jsem ho pozvedl, seděl jsem pod

stromem, a malý Lou, který byl naproti mně, se zeptal: „Co je to?“

a já mu odpověděl: „Tohle,“ a udělal jsem rukou pohyb, jako bych

vše srovnával, a dodal jsem: „Toto,“ a opakoval jsem: „Tohle… je

to tohle,“ a teprve, když jsem mu prozradil, že je to borová šiška,

tak si skutečně udělal imaginární úsudek o slově „borová šiška“,

protože, jak stojí v sútře: „Prázdnota je rozlišování,“ a řekl:

„Hlava mi vyskočila a mozek se mi pokroutil a moje oči pak začaly

vypadat jako okurky a ve vlasech se mi udělal kačer, jako kdyby mě

olízlo tele a ten mi pak olíznul bradu.“ A pak pokračoval: „Proč já

nevymyslím nějakou báseň?“ Chtěl ten okamžik nějak oslavit.

„Jasně, ale slož ji hned teď, tak jak ti to jde.“

„Jo… ‚Borovice mávají, vítr se pokouší něco zašeptat, práci křičí

drit – drit – drit a jestřábi dělají hark – hark – hark –‘ Ach, jsme v

nebezpečí.“

„Proč?“

„Jestřáb – hark hark hark!“

„A pak?“

„Hark! Hark! – Nic.“ Potáhnul jsem z vyhasínající dýmky, v srdci

klid a mír.

Hájek jsem nazval „Hájek srostlých kmenů“ kvůli těm dvěma

kmenům, o který jsem se opíral a který se ovíjely jeden kolem

druhýho, smrk sivý bělavě zářil nocí a ukazoval mi na velkou

vzdálenost místo, kam mířím, i když starý Bob mi taky bělavě

ukazoval na tý temný stezce cestu. Jednou v noci jsem na týhle

cestičce ztratil korálky juju, co mi dal Japhy, ale druhý den jsem

je tam našel, přímo na stezce, a říkal jsem si: „Dharmu nelze

ztratit, na vyšlapaný stezce se nedá nic ztratit.“

Počátkem jara teď byly rána, kdy jsem se šťastnými psy

zapomínal na Cestu buddhismu a byl jsem prostě rád; rozhlížel

jsem se po nových ptáčcích, kteří ještě nebyli vypasení jako v létě;

psi zívali a málem mi spolknuli dharmu; tráva se vlnila a slepice

kvokaly. Za jarních nocí jsem cvičil dhjánu pod zamračeným

měsícem. Mohl jsem vidět pravdu: „Tady, tohle, je Ono. Svět, tak

jak je, je Nebe, a já hledám nebe jinde než je, a Nebe je jenom

tenhle ubohý žalostný svět. Ach, kdybych tak mohl pochopit,

kdybych tak mohl zapomenout na sebe a zasvětit svý meditace

osvobození, probuzení a požehnanosti všech živých tvorů, ať už

jsou kdekoliv, uvědomil bych si, že to, co je , je extáze.“

Za dlouhých odpolední jsem prostě jenom seděl v uschlý trávě,

dokud mě nepřestalo bavit „přemýšlet o ničem“, a jednoduše jsem

si šel lehnout a měl náhlý krátký sny, jako ten zvláštní sen, co se

mi jednou zdál, že jsem se probudil v takovým nějakým šedivým

strašidelným podkroví, vytahoval jsem kufry s šedivým masem,

který mi matka podávala a já si nedůtklivě stěžuju: „Už nikdy

neslezu zpátky!“ (abych konal tohle dílo celýho světa). Připadal

jsem si jako něco prázdnýho, co je vyzvaný, aby se těšilo z extáze

nekonečný podstaty pravdy.

Dny se valily jeden za druhým, byl jsem pořád v montérkách,

nečesal jsem se, moc jsem se neholil, stýkal se jenom se psy a

kočkami, a znova jsem žil životem dětství. Mezitím jsem psal a

přišlo mi vyrozumění, že můžu tohle léto pracovat jako požární

hlídač pro US Forest Service na Desolation Peak ve vysokých

Kaskádách ve státě Washington. Proto jsem si řekl, že v březnu

vyrazím do Japhyho domku, abych byl kvůli letní práci blíž

Washingtonu.

O nedělních odpolednách moje rodina vždycky chtěla, abych si s

nimi vyjel, ale já dával přednost tomu zůstávat sám doma, vždycky

se naštvali a říkali: „Co se to s ním děje?“ a já pak poslouchal, jak

se v kuchyni hádají o jalovosti mýho „Buddhismu“, a pak všichni

nastoupili do auta a odjeli a já šel do kuchyně a zpíval jsem si

„Stoly jsou prázdný, všichni jeli na výlet,“ na melodii „You’re

Learning The Blues“ Franka Sinatry. Byl jsem sice cvok, ale

šťastnější. V neděli odpoledne jsem pak šel se psy do svýho lesa,

posadil jsem se a natáhnul ruce dlaněma vzhůru a přijímal jsem

plný náruče slunce, který do dlaní pěkně pralo. „Nirvána je

pacička,“ pronesl jsem, protože první, co jsem uviděl, když jsem

otevřel oči z meditace, byla Bobova packa, která se mu ve snu

hýbala v trávě. Pak jsem se vrátil do domu, po tý mý čistý,

dokonalý, prochozený cestičce, a čekal na noc, kdy zase uvidím

nespočetný Buddhy, jak se schovávají v povětří, ozářeným

měsícem.

Můj poklid byl nakonec narušen nepochopitelnou hádkou se

švagrem; začalo mu vadit, že pouštím Boba a beru ho s sebou do

lesa. „Už jsem do toho psa nastrkal moc peněz na to, abych ho teď

odvazoval od řetězu.“

Zeptal jsem se ho: „Jak by se ti líbilo, kdybys byl na řetězu a

celej den naříkal jako ten pes?“

„Mě to teda netrápí,“ odpověděl a moje sestra dodala: „A mně

je to jedno.“

Tak mě to naštvalo, že jsem zlostně odkráčel do lesa, byla

neděle odpoledne, já se rozhodnul, že tam zůstanu bez jídla do

půlnoci, a vrátím se až pak, v noci si všechno sbalím a odejdu. Ale

za pár hodin mě matka volala ze zadní verandy k večeři a já nešel;

nakonec přiběhnul k mýmu stromu malý Lou a prosil mě, abych se

vrátil.

V tom malým potůčku jsem měl žáby, který kvákaly v těch

nejneobvyklejších chvílích, a přerušovaly moji meditaci, úplně jako

kdyby to bylo záměrně, a jednou v poledne zakvákala jedna žába

třikrát a zbytek dne byla potichu, jako by mi vykládala Trojí vůz. A

teď ta žába kvákla jednou. Cítil jsem, že je to znamení, který

znamená První vůz soucitu, a vrátil jsem se, rozhodnutý, že to

všechno přejdu, i ten můj soucit se psem. To je ale smutný a

zbytečný sen. Když jsem byl v noci zase v lese a dotkl se prsty

korálků juju, opakoval jsem si zvláštní modlitby jako třeba: „Má

hrdost je raněná, což je prázdnota; moje starost je v dharmě, což

je prázdnota; jsem hrdý na svou laskavost ke zvířatům, což je

prázdnota; Ánandova lítost, dokonce i to je prázdnota.“ Možná

kdyby u toho byl nějaký starý zenový mistr, tak by prostě šel ven a

toho psa na řetězu by nakopnul, aby tak všem uštědřil náhlou

pecku probuzení. Moje trápení bylo v tom, že jsem se prostě

zbavoval pojetí lidí a psů a sebe samýho. Do hloubi duše mě

zraňovala smutná povinnost pokusit se neznat se k tomu, co se

děje. V každým případě z toho ale bylo malý ožehavý drama na

nedělním venkově: „Raymond nechce, aby byl pes na řetězu.“ Pak

mě najednou v noci pod stromem napadla úžasná myšlenka:

„Všechno je prázdný, ale probuzený! Věci jsou prázdný v čase,

prostoru a mysli.“ Na všechno jsem přišel a druhý den, kdy jsem si

připadal strašně osvěžený, jsem cítil, že přišel čas vysvětlit

všechno rodině. Smáli se tomu víc než čemu jinýmu. „Ale

poslouchejte! Ne! Podívejte se! Je to přece tak jednoduchý,

nechte mě, abych vám to vysvětlil co možná nejjednodušším a

nejstručnějším způsobem. Všechny věci jsou prázdný, nemám

pravdu?“

„Co to ale myslíš, tím prázdnem, já přece držím v ruce

pomeranč, nebo snad ne?“

„Je prázdnej, všechno je prázdný, věci vznikají jenom proto,

aby zanikly, všechno, co bylo udělaný, zase musí být zničený, a

musí být zničený jednoduše proto, že to bylo udělaný!“

Ale dokonce ani tohle mi nikdo nebaštil.

„Pořád jenom ten tvůj Buddha, proč jsi se nedržel náboženství,

se kterým jsi přišel na svět?“ ozvaly se matka se sestrou.

„Všechno zaniklo, už to zmizelo, přišlo a zase to není,“ křičel

jsem. „Cha,“ zlostně jsem rázoval kolem a zase zpátky, „a věci

jsou prázdný, protože se jeví, žejo, vidíte je, ale jsou stvořený z

atomů, který se nedají změřit, zvážit ani uchopit, to už dneska ví i

ti blbí vědci, neexistuje žádnej hmotnej důkaz o tom nejmenším

tak zvaným atomu, věci jsou prostě jenom prázdný uspořádání

něčeho, co se v prostoru jeví jako pevný, ale ani velký ani malý,

vzdálený nebo blízký, skutečný nebo zdánlivý, jsou to jenom

jednoduchý a čirý přízraky.“

„Přízrakové!“ zakřičel užasle malý Lou. Doopravdy se mnou

souhlasil, ale můj důraz na „Přízrakách“ ho polekal.

„Tak podívej,“ začal švagr, „kdyby byly věci prázdný, tak jak je

to možný, že můžu tenhle pomeranč cejtit, a vlastně ho můžu i

ochutnat a spolknout, tak jak mi tohle teda vysvětlíš?“

„Tvoje mysl si ten pomeranč vytváří tím, že ho vidí, slyší,

dotýká se ho, cítí ho, ochutnává ho a přemýšlí o něm, ale bez tý

mysli, jak tomu říkáš, by ten pomeranč nebyl ani viděnej, slyšenej

nebo chutnanej, nebo dokonce duševně vnímanej, vlastně je to

tak, že tenhle pomeranč závisí na tvým vědomí, aby mohl

existovat… Ty to nechápeš? Sám o sobě není nic, je skutečně jenom

nehmotnej a vidí ho jenom tvoje vědomí. Jinak řečeno, je

prázdnej a probuzenej.“

„Dobře, ale jestli je to takhle, tak je mi to i tak putna.“ Tu noc

jsem šel do lesa celý nadšený a říkal jsem si: „Co to znamená, že

jsem v tomhle nekonečným vesmíru, myslím si, že jsem člověk, co

sedí pod hvězdama na terase země, ale vlastně jsem díky

prázdnotě a probuzenosti všeho prázdnej a probuzenej? Znamená

to, že jsem prázdnej a probuzenej, že vím, že jsem prázdnej a

probuzenej a že mezi mnou a vším ostatním není žádnej rozdíl.

Jinými slovy, znamená to, že jsem se stal stejnej jako všechno

ostatní. Znamená to, že jsem se stal Buddhou.“ Skutečně jsem to

cítil, věřil jsem tomu, a když jsem si představil, co ještě budu

muset Japhymu říct, až se teď vrátím do Kalifornie, tak mě to

naplnilo velkou radostí. „Aspoň on mě bude poslouchat,“ trucoval

jsem. Cítil jsem hluboký soucit se stromy, protože jsme byli to

samý; pomazlil jsem se se psy, který se se mnou nikdy nehádali.

Všichni psi milujou Boha. Jsou moudřejší než jejich páni. Taky jsem

to psům řekl, poslouchali mě, stříhali ušima a olizovali mi tvář.

Dokud jsem tam byl, tak jim to bylo jedno, ať už to bylo tak nebo

tak. Když už ne nikým nebo ničím jiným, byl jsem tenhle rok určitě

svatým Raymondem všech psů.

Někdy jsem v lese čistě jen tak seděl a upřeně hleděl na věci

samotný a snažil jsem se jakýmkoli způsobem vytušit tajemství

existence. Třeba jsem se dlouho díval na ohýbající se svatý dlouhý

žlutý plevele, který byly přímo proti mý rohoži Tathágatova místa

neposkvrněnosti, na který jsem v trávě sedal, a ukazovaly do všech

stran, a jak jim vítr nakazoval, nevlídně spolu rozmlouvaly, ta, ta,

ta, v udrbaných skupinkách, s některými osamělými plevely, co

byly hrdý, aby se ještě ke všemu producírovaly, celá ta kongregace

živýho plevelí, který ve větru najednou zazvonilo jako zvony, bylo

celý žhavý, aby se mohlo rozčílit, a všechno přitom stvořený ze

žlutý látky, drželo se to země, a mě napadlo, Tohle je ono. „Rup,

rup, rap,“ halekal jsem na plevely a ty ukázaly směr větru,

namířily inteligentní sahadla, aby naznačovaly, zasypávaly ranami a

šidily, některý tkvěly kořeny v rozpuku představivosti země, v její

podstatě navlhlý vzrušený myšlenky, která zkarmovala přesně ten

jejich holý kořen-a-stonek… Bylo to tajemný. Usínal jsem a zdály

se mi slova: „Tímto učením zem skončila,“ a zdálo se mi o

mamince, jak vážně přikyvuje celou hlavou, hmm, a má přitom

zavřený oči. Co mně bylo po unavujících ranách a bolestech, po

nudných špatnostech a bezprávích, po malých trápeních tohoto

světa, lidský kosti nejsou nic než marnivý a hloupý linie, co se jen

poflakujou, a celý vesmír je jen prázdnou a planou formou hvězd.

„Jsem Bhikku Jalová krysa!“ zdálo se mi.

Co mně bylo po bojácným zavřeštění malýho pouhýho já, který

si všude putuje? Zabýval jsem se přehnáním, od-říz-nutím,

přestřižením, odvanutím, otrávením a zmatením, od-razením, nic-

ne-děním, bez-naděj-ností, mrtvostí, ztraceností, ukončeností,

prask-lostí, přervaným článkem, nir, článek, vána, lup! „Prach

mých myšlenek sebranej do koule,“ napadlo mě, „v týhle

nestárnoucí samotě,“ uvažoval jsem a doopravdy jsem se usmíval,

protože jsem nakonec viděl bílý světlo, všude a ve všem.

Když jsem jednou v noci začal zažívat to, čemu se říká

„Samápatti“, což v sanskrtu znamená transcendentální návštěvy,

teplý vítr přiměl borovice k tajemnýmu, hlubokýmu hovoru.

Duchem jsem byl trochu mimo, lezlo na mě spaní, ale fyzicky jsem

byl nějak čilý jako ryba a naprosto ve střehu, seděl jsem

vzpřímeně pod svým stromem, když jsem najednou spatřil květiny,

hodně růžových květinových stěn, lososově růžový, v tom Ššš

mlčenlivýho lesa (dosažení nirvány je jako nalezení ticha), spatřil

jsem prastarý zjevení Buddhy Dípankary, který byl Buddhou, co

nikdy nic neřekl, Dípankaru jako obrovskou sněhobílou pyramidu,

Buddhu, s divokým huňatým černým obočím jako John L. Lewis a

děsivým upřeným pohledem, a to všechno na nějakým starým

místě, na pradávným sněhobílým poli jako Alban („Nový pole!“

křičela ta černošská kazatelka), úplná vize, a zježily se mi z ní

všechny vlasy. Pamatuju si ten zvláštní konečný, magický výkřik,

který to ve mně vyvolalo, ať už to znamená, co chce: Colyalcolor.

Bylo to, tahle vize, zcela prostý jakýhokoli zdání já, který bylo

mnou, byl to prostě čirý stav bez nějakýho ega, čistě divoká,

nehmotná vize, postrádající jakýkoli špatný přídomky… prostá úsilí

a prostá omylu. „Všechno je v pohodě,“ napadlo mě. „Forma je

prázdnota a prázdnota je forma a my jsme tady navždycky v jedný

nebo druhý formě, která je stejně prázdná. To, čeho dosáhli mrtví,

tohohle tichýho, okázalýho mlčení ryzí probuzený země.“

Chtělo se mi vykřiknout přes lesy a střechy Severní Karolíny a

oznámit tu úžasnou a prostou pravdu. A pak jsem to uzavřel: „Mám

spakovanej bágl a je jaro, vyrazím na jihozápad do vyprahlejch

oblastí, do dávno osamělý krajiny Texasu a Chihuahuy a

nevázanejch ulic mexický noci, za muzikou, která se line ze dveří,

za holkama, vínem, marjánou a fantastickýma klouboukama, vivat!

Co na tom? Jako mravenci, kterým nezbývá než celý den něco

namáhavě shánět, tak já nemám nic jinýho na práci než dělat to,

co chci, být laskavej, zůstat přesto neovlivněnej pomyslnejma

soudama a modlit se za světlo.“ Když jsem tak seděl v tom svým

Buddhovi – besídce, v tý „colyalcolorový“ stěně květin, růžový,

rudý a slonovinově bílý, uprostřed voliér magických

transcendentálních ptáků, co se hlásili k mý probouzející se mysli

líbeznými tajuplnými výkřiky (skřivan bez nějakýho cíle), v

nadpozemský vůni, tajemně prastarý, v blaženosti Buddhy-polí, tak

z toho všeho jsem pochopil, že můj život je nekonečná zářící

nepopsaná stránka, a já můžu dělat, co chci.

Druhý den se stala zvláštní věc, na ukázku opravdový síly, kterou

jsem z těch magických vizí získal. Matka už pět dní kašlala, teklo jí

z nosu a teď ji ke všemu začalo tak bolet v krku, že ji to při kašlání

bolelo, a mně se zdálo, že to je vážný. Rozhodnul jsem se, že se

uvedu do hlubokýho transu, sám se zhypnotizuju a budu si

připomínat „Všechno je prázdný a probuzený,“ abych to mohl

vyšetřit a najít lék na matčinu nemoc. Okamžitě jsem za

zavřenýma očima viděl obraz láhve od brandy, ale pak jsem viděl,

že to je mazání „Heet“, účinný lék, a kromě toho se tam jako ve

filmový prolínačce přidal ještě zřetelný obraz drobných bílých

kytek, byly kulatý a měly malý korunní plátky. Ihned jsem vstal,

byla půlnoc, matka v posteli kašlala, šel jsem a sebral několik váz s

chrpama, který sestra týden před tím rozestavila po domě, a dal

jsem je ven. Pak jsem vzal z lékárničky „Heet“ a řekl jsem matce,

aby si tím mazala krk. Druhý den bylo po kašli. Po nějaký době,

když už jsem odjel a stopoval jsem na Západ, slyšela tuhle historku

naše známá zdravotní sestra a řekla: „Ano, to vypadá jako alergie

na květiny.“ Během tý vize a toho, co jsem podnikl, jsem naprosto

jasně věděl, že lidi onemocní proto, že využijou všech fyzických

možností, aby se sami zrychtovali, kvůli tý jejich samočinně se

usměrňující Boží, Buddhový nebo Alláhovy přirozenosti, nebo jak už

si chcete Boha pojmenovat, a všechno tak automaticky zabíralo.

Tohle byl můj první a zároveň poslední „zázrak“, protože jsem měl

strach, že bych se o to začal moc zajímat a úplně tomu propadnul.

Taky jsem se trochu polekal tý veškerý odpovědnosti.

Celá rodina slyšela o mý vizi a o tom, co jsem udělal, ale

nezdálo se, že by o tom měli nějaký valný mínění: a já vlastně taky

ne. A tak to bylo správně. Byl jsem teď hrozně bohatý, super

myriádovy bilionář, v transcendentálních milostech Samápatti, díky

prostinky karmě, a možná proto, že jsem měl soucit se psem a

odpustil jsem lidem. Teď jsem ale poznal, že jsem dědic blaženosti

a že konečný hřích, ten nejtěžší, je spravedlivost. Takže jsem držel

hubu, vyrazil na cestu a jel se podívat za Japhym. „Ať ti blues

nedělá zle,“ zpívá Frank Sinatra. Poslední noc v lese, v předvečer

mýho odjezdu stopem, jsem slyšel slovo „hvězdný tělo“, který se

týkalo toho, jak věci nesmí být dělaný proto, aby zmizely, ale aby

se probudily ke svýmu maximálně ryzímu pravýmu a hvězdnýmu

tělu. Poznal jsem, že se nedá nic dělat, protože se nikdy nic

nestane, a všechny věci jsou prázdným světlem. A tak jsem dobře

posilněn vyrazil, s báglem, a políbil jsem matku na rozloučenou.

Zaplatila pět dolarů a nechala mi dát na moje starý boty fungl nový

tlustý gumový podrážky s podkůvkami, a já byl teď zcela

připravený na letní práci v horách. Náš starý známý z venkovskýho

obchůdku, Buddhy Tom, plným právem zvláštní postavička, mě

hodil svým vozem na dálnici číslo šedesát čtyři, tam jsme si

zamávali na rozloučenou a já začal stopovat tři tisíce mil zpátky do

Kalifornie. Doma budu zase asi až příští vánoce.

22

Japhy na mě mezitím čekal ve svým krásným domku v Corte

Madera v Kalifornii. Usadil se v poustevně Seana Monahana,

dřevěný chatce postavený za řadou cypřišů, na malým strmým

travnatým pahorku, porostlým taky eukalyptem a borovicemi, za

Seanovým hlavním domem. Domek postavil před lety nějaký stařík,

aby v něm umřel. Byla to dobrá práce. Pozval mě, abych tam

zadarmo bydlel, jak dlouho budu chtít. Chatu, která byla léta v

troskách, zobyvatelnil švagr Seana Monahana Whitey Jones, šikovný

mladý tesař, který dal přes dřevěný stěny pytlovinu, instaloval tam

pořádný kamna na dřevo a petrolejku, a nakonec v ní nikdy

nebydlel, protože musel kvůli práci opustit město. Takže se tam

nastěhoval Japhy, aby mohl dokončit svoje studia a žít pořádným

samotářským životem. Když ho chtěl někdo navštívit, tak to bylo

pěkně do kopce. Na podlaze byly pletený slaměný rohože a Japhy v

dopise psal: „Sedím a kouřím dýmku, popíjím čaj a naslouchám,

jak vítr šlehá štíhlými větvemi eukalyptů jako bičem a jak řady

cypřišů hučí.“ Měl tam zůstat do 15. května, to byl den, kdy

odplouval do Japonska, kam ho pozvala nějaká americká nadace,

aby žil v klášteře a studoval u Mistra. „Prozatím,“ psal Japhy,

„přijeď sdílet divochovu temnou chajdu s vínem, víkendovejma

holkama a pořádnejma hrncema jídla a teplem u ohně. Monahan

nám dá prachy na jídlo, když na jeho rozlehlým pozemku porazíme

pár stromů, nařežem je na koze a naštípáme z nich palivový dříví,

a já tě naučím všechno o dřevorubectví.“

Tuhle zimu jel Japhy stopem do svýho rodnýho kraje, na

Severozápad, nahoru přes Portland, v chumelenici, a pak dál do

kraje modravých ledovců a nakonec na sever státu Washington, na

farmu svýho kamaráda v Nooksack Valley, týden v boudě sběračů

lesních plodin, která byla stlučená z trámů a prken, a pár výstupů v

okolí. Jména jako „Nooksack“ a „Národní park Mount Baker“

vybudily v mý mysli krásnou křišťálovou vizi sněhu, ledu a borovic

Dálnýho severu mých dětských snů… Ale já stál na pořádně

rozpálený dubnový silnici v Severní Karolíně a čekal na první

svezení, netrvalo to dlouho a svezl jsem se s mladým

středoškolákem, co mě vzal do venkovskýho městečka, jmenovalo

se Nashville, kde jsem se půl hodiny smažil na slunci, až mě vzal

nemluvný, ale dobrosrdečný námořní důstojník, který mě dovezl až

do Greenville v Jižní Karolíně. Po celý týhle zimě a začátku jara,

kdy jsem si v neuvěřitelný pohodě pospával na verandě a odpočíval

v lese, byla pro mě řehole stopování ještě horší než kdy předtím a

bylo to pěkný peklo. V Greenville jsem vlastně šlapal tři míle v

pálícím slunci a úplně zbytečně jsem zabloudil v centru ve

vedlejších ulicích, hledal jsem jednu určitou dálnici a na jednom

místě jsem minul něco jako kovárnu, kde byli samí černoši,

zpocený a pokrytý prachem z dřevěnýho uhlí, a když jsem ucítil

náhlý závan žáru, vykřiknul jsem: „Najednou jsem zase v pekle!“

Ale na silnici začalo pršet a po několika stopech jsem se octnul v

deštivý noci v Georgii, kde jsem odpočíval pod stříškami starých

krámů se železářským zbožím, co sahaly až nad chodník, seděl

jsem na batohu a popíjel čtvrtlitrovku vína. Deštivá noc, žádný

svezení. Když přijel autobus Greyhoundu, mávnul jsem na něj a jel

do Gainesville. Tam jsem si myslel, že si na chvíli zdřímnu u kolejí,

ale byly asi míli daleko, a zrovna když jsem uvažoval nad tím, že

bych se vyspal na seřadišti, přišla tam místní četa posunovat a

uviděli mě, takže jsem se stáhnul na prázdnou parcelu u kolejí, ale

pořád kolem kroužilo policajtský auto, měli zapnutý světlomet

(možná o mě slyšeli od těch železničářů, ale možná taky ne), takže

jsem to vzdal, stejně tam byli komáři, a vrátil jsem se do města a

stál tam v jasným světle jídelen v centru a čekal, jestli mě někdo

sveze, policajti na mě krásně viděli, a tak už mě nehledali a ani se

o mě nestarali.

Ale nikdo nebral, blížilo se svítání a tak jsem se vyspal v hotelu

ve čtyřdolarovým pokoji, osprchoval se a pěkně si odpočinul. Zase

ale ten pocit bezdomoví, deprimující a tísnivý jako při vánoční

cestě na Východ. Jediný, na co jsem mohl být pyšný, byly moje

pracovní boty s parádními novými tlustými podrážkami a plný

batoh. Ráno po snídani v bezútěšný georgijský restauraci, u stropu

se otáčely větráky a bylo tam mucho much, jsem šel na žhnoucí

dálnici a stopnul řidiče náklaďáku do Flowery Branch v Georgii, a

pak pár krátkých jízd přes Atlantu, na druhou stranu, u dalšího

městečka, jmenovalo se Stonewall, kde mě vzal velký tlustý Jižan v

klobouku se širokou krempou, páchnul whisky a v jednom kuse

vyprávěl vtipy a vždycky se na mě otočil, jestli se směju, a

mezitím hnal auto na plný pecky do nezpevněný krajnice a

nechával za sebou velký mračna prachu, takže ještě daleko před

tím, než dojel na místo, jsem se omluvil a řekl jsem mu, že bych

rád vystoupil a najedl se.

„Sakra, mladej, něco si tam s tebou dám a pak tě zasejc povezu

dál.“ Byl opilý a jel hodně rychle.

„No, já ale musím na záchod,“ řekl jsem slábnoucím hlasem.

Tenhle zážitek mě tak otrávil, že jsem se rozhodnul: „Kašlu na

stopa. Mám dost prachů, abych se mohl svízt autobusem do El Pasa

a odtamtud už pak můžu naskakovat na nákladní vlaky Southern

Pacific a bude to desetkrát bezpečnější.“ A kromě toho rozhodla

taky představa, že budu úplně až v El Pasu v Texasu, na tom

suchým Jihozápadě s jasně modrým nebem a nekonečnou pustou

krajinou, ve který budu moct spát a nebudou tam žádný poldové.

Už jsem byl celý žhavý, abych vypadnul z Jihu, pryč z Georgie

trestaneckých pracovních čet v řetězech.

Autobus přijel ve čtyři a v Birminghamu v Alabamě jsme byli

uprostřed noci, čekal jsem tam na lavičce na další autobus a

pokoušel se s rukama na báglu usnout, ale pořád jsem se probouzel

a viděl jenom samý bledý přízraky amerických autobusových

zastávek, jak tam bloumali sem a tam: nějaká ženská tam vlastně

plynula kolem jako obláček kouře a já si byl naprosto jistý, že

stoprocentně neexistovala. Ve tváři přízračný výraz víry v to, co

dělala… V mým obličeji vlastně taky. Po Birminghamu přišla brzo

Louisiana, pak naftový pole východního Texasu, pak Dallas a dlouhá

celodenní jízda autobusem, který byl narvaný vojáky, napříč

ohromnou dlouhou pustinou Texasu, až na jeho hranice, do El Pasa,

přijeli jsem tam o půlnoci, a teď už jsem byl tak vyčerpaný, že

jsem netoužil po ničem jiným než po spánku. Ale nešel jsem do

hotelu, už jsem musel hlídat peníze, a tak jsem si místo toho

prostě hodil bágl ztěžka na záda a šel jsem přímo na železniční

seřadiště, abych si tam někde za kolejema roztáhnul spacák. A

právě tehdy, tu noc, jsem uskutečnil sen, kvůli kterýmu jsem

zatoužil koupit si ten batoh.

Byla to nádherná noc a taky nejsladší spánek v mým životě.

Nejdřív jsem šel na seřadiště a opatrně ho prošel za řady

nákladních vagónů a dostal jsem se až na jeho západní konec, ale

šel jsem dál, protože jsem v tý tmě najednou uviděl, že je tam

vlastně strašně pustá krajina. Ve svitu hvězd jsem nejasně viděl

skály a uschlý křoviska, těch byly úplný hrozivý hory. „Proč se

motat kolem viaduktů a tratí,“ uvažoval jsem „když stačí, abych

trochu víc natáhnul nohy a budu v bezpečí, z dosahu všech

železničních policajtů, a tuláků vlastně taky.“ Prostě jsem šel dál

pár mil podle hlavní tratě a brzo jsem byl v otevřený pustý hornatý

krajině. V těch botách na tlustých podrážkách se mi dobře šlapalo

po pražcích a kamenech. Teď bylo asi kolem jedný hodiny v noci a

já toužil po tom, abych se mohl vyspat z tý dlouhý jízdy z Karolíny.

Nakonec, když jsem minul údolí, ve kterým svítilo hodně světel,

bylo to jasně vězení nebo káznice, jsem napravo uviděl horu, která

se mi líbila. „Tomuhle placu se, chlapče, vyhni,“ pomyslel jsem si.

Stoupal jsem vyschlým korytem a skály i písek byly ve svitu hvězd

bílý. Šplhal jsem dál a dál.

Najednou mě potěšilo, když jsem si uvědomil, že jsem naprosto

sám, v bezpečí, a nikdo mě nebude celou noc budit. To je ale

úžasný zjištění! A všechno, co jsem potřeboval, jsem měl přímo na

zádech; než jsem šel, tak jsem si na stanici autobusu natočil do

plastikový láhve čerstvou vodu. Šplhal jsem dál korytem, takže

když jsem se nakonec otočil a podíval zpátky, tak jsem viděl celý

Mexiko, celou oblast Chihuahua, celou tu poušť třpytivýho písku,

pozdě v noci, pod zapadajícím měsícem, který byl obrovský, jasný

a přímo nad horama Chihuahuy.

Trať Southern Pacific vede za El Pasem úplně souběžně s řekou

Rio Grande, takže z místa, na kterým jsem byl, z americký strany,

jsem mohl vidět dolů přímo na řeku, která sama tvoří hranici mezi

oběma státy. Písek ve vyschlým korytu byl jemný jako hedvábí.

Roztáhnul jsem si na něj spacák, zul boty, loknul jsem si vody a

zapálil dýmku, sednul jsem si se zkříženýma nohama a cítil jsem,

že jsem šťastný. Naprostý ticho; v poušti zima ještě neskončila.

Jenom hodně z dálky hluk ze seřadiště, kde odráželi nějaký vagóny,

s šíleným splatím, který určitě budilo celý El Paso, ale mě ne.

Jediný, kdo mi dělal společníka, byl ten měsíc nad Chihuahuou, a

jak jsem se na něj díval, tak pomalu zapadal níž a níž, ztrácel to

svý bílý světlo a vypadal víc a víc jako žlutý máslo, i když ve chvíli,

kdy jsem ulehnul ke spánku, mi jasně svítil do obličeje jako nějaká

lampa a já ji musel otočit na druhou stranu, abych mohl spát. A

protože jsem si pojmenovával různá místečka, nazval jsem tenhle

flek „Apačská rokle“. Spalo se mi skutečně dobře.

Ráno jsem v písku objevil chřestýší stopu, ale mohlo to být od

minulýho léta. Bylo tam hrozně málo stop, a ty byly od lovců. Nebe

bylo naprosto modrý, bez jedinýho kazu, slunce hřálo, a kolem

byla spousta malých kousků suchýho dřeva na oheň, na kterým

jsem si udělal snídani. V tom mým prostorným báglu jsem měl

konzervy vepřovýho a fazolí. Měl jsem královskou snídani. Teď byl

ale problém s vodou, protože jsem ji všechnu vypil, slunce pralo a

já dostal žízeň. Lezl jsem vzhůru korytem, prozkoumával ho dál, a

došel jsem až na jeho konec, tyčila se tam mohutná skalní stěna a

u jejího úpatí byl dokonce ještě hlubší a jemnější písek než včera v

noci. Rozhodnul jsem se, že se tu dneska v noci utábořím, po

příjemným dnu, který strávím ve starobylým Juárezu, až si užiju

kostelíka, ulic a mexickýho jídla. Chvilku jsem uvažoval nad tím,

že bych nechal batoh schovaný mezi skalami, bylo to sice hodně

nepravděpodobný, ale přesto bylo možný, že se tam objeví nějaký

starý vandrák nebo lovec a najde ho, takže jsem si ho ztěžka hodil

na záda a šel zase dolů korytem k trati a pak tři míle zpátky do El

Pasa, a batoh jsem nechal za dvacet pět centů v nádražní

úschovně. Pak jsem prošel městem a pokračoval k hraničnímu

přechodu a za dva centy jsem přešel na druhou stranu.

Ukázalo se, že to bude šílený den, začal jsem docela rozumně v

kostele P. Marie Guadeloupský, pak jsem se jen tak potloukal po

indiánských trzích, odpočíval na lavičkách v parku, mezi Mexikánci,

který se veselili jako malý děti, ale pak přišly bary, sice jen pár, ale

vypil jsem toho víc než dost a pořvával jsem na starý kníratý

mexický peóny: „Todas las granas de aréna dél desierto de

Chihuahua son vacuidad!“ a nakonec jsem narazil na bandu

odporných mexických Apačů nebo něco takovýho a ti mě vzali do

svýho kvartýru, kde kapala z kamenných stěn voda, a při svíčce mě

zhulili drogama a pozvali svý známý a ve svitu svíček tam byla

pěkná spousta přízračných hlav a kouře. Ve skutečnosti se mi z

toho udělalo zle a vzpomínal jsem na svoji dokonalou rokli s bílým

pískem a na místo, kde budu dneska v noci spát, omluvil jsem se a

chtěl odejít. Nechtěli mě ale pustit. Jeden z nich mi z tašky s

nákupy ukradnul pár věcí, ale mně to bylo jedno. Jeden z těch

mexických kluků byl teplouš a zamiloval se do mě a chtěl se mnou

do Kalifornie. V Juarézu už byla teď noc; všechny noční kluby už

jely naplno. Zašli jsme na malý pivo do jednoho nočního klubu, kde

byli jenom samý černošský vojáci, rozvalovali se tam všude kolem

se seňontama na klíně, šílený bar, v džuboxu měli rock’n’roll,

prostě hotový ráj. Ten mexický hoša po mně chtěl, abych šel do

ulic a dělal tam „sst“ a abych řekl americkým klukům, že vím, kde

tam jsou nějaký holky. „Já je pak zavedu do svýho pokoje, sst, ale

žádný cholky! “ těšil se ten mexický hošan. Jediný místo, kde jsem

se ho mohl zbavit, byl hraniční přechod. Zamávali jsme si na

rozloučenou. Bylo to zkažený, hnusný město a na mě teď čekala

moje čistá nezkažená poušť.

Nedočkavě jsem překročil hranice, prošel El Pasem ven k

nádraží, vyzvednul si bágl, zhluboka jsem si vzdychnul a rovnou se

vydal ty tři míle přímo k vyschlýmu korytu, který se dalo v

měsíčním svitu lehce znova rozeznat, a pak dál, do kopce, a moje

nohy dělaly taky to osamělý žuch, žuch, jako Japhyho boty, a

najednou mi došlo, že jsem se vlastně od Japhyho naučil, jak

setřást zlo světa a města a najít svou pravou ryzí duši, prostě

dokud budu mít na zádech slušný batoh. Vrátil jsem se na

tábořiště, roztáhnul jsem spacák a poděkoval Bohu za vše, co mi

poskytuje. Vzpomínka na celý to dlouhý odporný odpolední kouření

marihuany, s Mexikány v klouboucích posazených na stranu, v

zatuchlý cimře osvětlený jenom svíčkou, mi teď připadala jako

sen, jako zlý sen, jako jeden z těch snů na slamníku u Buddhova

potůčku v Severní Karolíně. Meditoval jsem a modlil se. Na světě

neexistuje žádný jiný noční spánek, který by se mohl rovnat se

spánkem v noční zimní poušti, ovšem pod podmínkou, že je vám ve

spacáku z prachovýho kachního peří teplo a fajn. Ticho je tak

intenzívní, že můžete slyšet hukot vlastní krve v uších, ale ještě

hlasitější je nepochybně to tajemný, mystický burácení, co

vždycky ztotožňuju s burácivým hřměním diamantu moudrosti, s

mystickým řevem ticha samotnýho, což je nádherný,

nezapomenutelný Ššššš, který vám připomíná něco, co už jste

nejspíš ve stresu dní od svýho narození zapomněli. Škoda, že jsem

to nemohl vysvětlit těm, co mám rád, matce, Japhymu, ale na

popsání nicoty a ryzosti toho všeho prostě nejsou slova. „Existuje

nějaký jistý a pevný učení, který by se dalo nabídnout všem živým

tvorům?“ zněla otázka, kterou položili pravděpodobně sněhobílýmu

Dípankarovi s převislým huňatým obočím, a jeho odpovědí bylo

řvoucí ticho diamantu.

23

Ráno jsem se musel na silnici předvíst, jinak se do toho útulku v

chajdě v Kalifornii nikdy nedostanu. Z peněz, co jsem si vzal s

sebou, mi zbylo asi osm dolarů na hotovosti. Šel jsem k dálnici a

začal stopovat, doufal jsem, že budu mít brzo štěstí. Vzal mě

jeden obchodník. Povídal: „Tady v El Pasu máme třistašedesát dní v

roce jasno a svítí slunce a žena prostě koupila sušičku na šaty!“

Vzal mě do Las Cruces v Novým Mexiku, přešel jsem to městečko,

držel jsem se dálnice a vyšel na druhým konci a tam jsem uviděl

nádherný starý strom a tak jsem se rozhodnul, že položím batoh na

zem a v každým případě si odpočinu. „Vzhledem k tomu, že je to

sen, který už skončil, tak už jsem v Kalifornii, a tak už jsem se

rozhodnul, že si teď v poledne odpočinu pod tímhle stromem,“ což

jsem udělal, na zádech, a dokonce jsem si i na chvíli příjemně

zdřímnul.

Pak jsem vstal, šel jsem na železniční most, a právě tehdy mě

uviděl nějaký chlápek a povídá: „Co bys říkal takovýmu šolichu,

dva dolary na hodinu, když mi pomůžeš odstěhovat piáno?“

Potřeboval jsem peníze, a tak jsem souhlasil. Ruksak jsme nechali

v jeho stěhováckým skladu a odjeli malým náklaďákem k nějakýmu

domu na předměstí Las Cruces, kde na verandě klábosila spousta

příjemných lidí, patřících ke střední třídě, chlapík a já jsme

vystoupili z náklaďáku, měli jsme rudlík a tenký matrace, vyndali

jsme to piáno, a taky spoustu jinýho nábytku, dopravili to k jejich

novýmu domu, dostali to dovnitř, a bylo to. Dvě hodiny, dal mi

čtyři dolary a já zašel do jídelny pro šoféry kamiónů, královsky

jsem se najedl a byl naprosto připravený na tohle odpoledne a noc.

A přesně v ten moment zastavilo auto, řídil ho velký Texasan v

sombreru, a na zadním sedadle měl ještě mladý chudý mexický

pár, děvče drželo malý dítě, a nabídnul mi, že mě za deset dolarů

sveze až do Los Angeles.

„Dám vám všechno, co můžu, a to jsou jenom čtyři,“ řekl jsem.

„No tak dobře, sakra práce, tak teda pojď.“ Mluvil a mluvil a jel

celou noc bez zastavení přes Arizonu a kalifornskou poušť a v devět

hodin ráno mě vysadil v Los Angeles, co by kamenem dohodil od

mýho nákladního seřadiště, a jediný neštěstí bylo, že mi ta chudá

mexická manželka pobryndala nějakým dětským jídlem batoh,

který byl na podlaze auta a já to naštvaně utřel. Ale byli to

příjemný lidi. Vlastně když jsme projížděli Arizonou, vysvětloval

jsem jim trochu buddhismus, hlavně karmu a reinkarnaci, a všichni

vypadali, že jim to udělalo radost, když se mohli dozvědět něco

novýho.

„To jako myslíš další příležitost vrátit se a zkusit to znova?“

zeptal se ten malý drobný Mexičan, který byl celý v obvazech po

včerejší noci, kdy se porval v Juárezu.

„Takhle to tvrdí.“

„Teda, sakra práce, příště až se teda narodím, tak to doufám,

že teda nebudu to, co teďkonc.“

A jestli už někdo potřeboval dostat další šanci, tak to byl ten

velký Texasan: historky, který celou noc vyprávěl, byly o tom, jak

toho a toho z toho a toho důvodu spráskal a podle toho, co říkal,

tak zmlátil dost chlapů na to, aby se z nich postavila celá Coxieho

armáda pomstěných přízračných truchlivou, který by se plazili až k

texaský zemi. Ale všimnul jsem si, že je to spíš pořádný lhář než

cokoliv jinýho, a nevěřil jsem ani polovině těch jeho historek a o

půlnoci jsem ho přestal poslouchat. Teď, v devět ráno v L. A. jsem

šel k nákladnímu seřadišti, v baru jsem si dal levnou snídani,

koblihy a kafe, seděl jsem u pultu a klábosil s italským barmanem,

který chtěl vědět, co to provádím s tím velikánským báglem, a pak

jsem šel na seřadiště, sednul si do trávy a pozoroval, jak sestavují

vlaky.

Byl jsem na sebe pyšný, protože jsem dělával brzdaře, a tak

jsem udělal tu chybu, že jsem s báglem na zádech chodil po

seřadišti sem a tam, bavil se s výhybkářema a vyptával se jich na

příští lokálku, a najednou tam přišel pěkně velký mladý polda, u

pasu se mu houpala v pouzdru pistole, byl v celý parádě jako v

televizi, Šerif z Cochise a Wyatt Earp, a s ledovým pohledem, který

na mě vrhal přes tmavý brýle, mě vykázal ze seřadiště. A tak si tam

stojí s rukama v bok a sleduje, jak přecházím přes nadjezd k

dálnici. Celý vzteklý jsem se po dálnici vrátil, přeskočil plot u trati

a praštil sebou na chvíli do trávy. Pak jsem se posadil a žvýkal

trávu, zůstával jsem při zemi a vyčkával. Brzo jsem uslyšel

zapískání, že je návěst na volno a bylo mi jasný, který vlak byl

připravený, a tak jsem přelézal vagóny ke svýmu vlaku, a jak

vyjížděl, tak jsem na něj naskočil a vyjel rovnou z losangeleskýho

seřadiště, ležel jsem na zádech, stéblo trávy v puse, a to přímo

pod nesmiřitelným upřeným pohledem toho mýho policajta, který

měl teď ruce taky v bok, ale už ze zcela jinýho důvodu. Vlastně se

drbal na hlavě.

Lokálka jela do Santa Barbary, kde jsem si zase zašel na

pobřeží, zaplaval si a na malým ohýnku jsem si v písku udělal

trochu jídla, vrátil jsem se na seřadiště a zbyla mi ještě spousta

času, abych chytil Půlnočního ducha. Ten je sestavený hlavně z

plošinových vagónů, na kterých jsou ocelovými lany uvázaný

návěsy. Obrovský kola těch návěsů jsou obložený dřevěnými špalky.

Jelikož si vždycky lehám hlavou přímo u těch špalků, tak kdyby to

někde narazilo, bylo by to akorát tak sbohem Rayi. Řekl jsem si, že

jestli je mi souzený umřít na Půlnočním duchu, tak je to prostě

osud. Měl jsem ale pocit, že Bůh pro mě má ještě nějakou práci,

kterou musím udělat. Duch přijel přesně na čas, vlezl jsem na

plošinový vagón, pod náklaďák, roztáhnul si spacák, boty zastrčil

pod kabát, který jsem měl srolovaný místo polštáře, odpočíval

jsem a vzdychal. Prrr, a byli jsme pryč. Teď už vím, proč mu tuláci

říkají Půlnoční duch, byl jsem vyčerpaný, a tak jsem navzdory

veškerý rozvaze usnul a probudil se až pod ostrým světlem z

kanceláře na seřadišti v San Luis Obispo, hodně riskantní situace,

vlak prostě špatně zastavil. Kolem kanceláře ale nebylo vidět ani

živáčka, bylo to uprostřed noci, a kromě toho hned potom, když

jsem se probral z výtečnýho bezesnýho spánku, tak tam vepředu

bylo slyšet, jak návěstidlo na volnou dělá buch, buch, a už jsme

vyjížděli, přesně jako duchové. A neprobudil jsem se až do rána a

to jsme byli málem v San Francisku. Zůstal mi dolar a v boudě na

mě čekal Gary. Celá ta cesta byla svižná a poučná, jako sen, a já

byl zpátky.

24

Kdyby dharmoví tuláci někdy získali v Americe laický bratry, co

žijou normálně, mají manželky, děti, domy, tak by byli jako Sean

Monahan.

Sean byl mladý tesař a žil ve starým dřevěným domě, pořádný

kus cesty po okresce, vedoucí od namačkaných chalup Corte

Madery, jezdil starou kraksnou, vlastníma rukama přistavil vzadu k

domu verandu, aby tam měly další děti dětský pokoj, a vybral si

ženu, která s ním do všech podrobností souhlasila v tom, jak žít v

Americe život plný radosti a nemít přitom moc peněz. Sean si rád

bral v práci volno, čistě jenom aby šel na kopec do boudy, co

patřila k pozemku, který si najal, a strávil tam celý den

meditováním a studiem buddhistických súter, prostě si tam vařil

hrnce čaje a pochrupoval. Jeho žena Christine byla krásná mladá

holka s medovými vlasy, splývaly jí až přes ramena, chodila po

domě a po dvorku bosá, rozvěšovala prádlo a pekla vlastní černý

chleba a sušenky. Byla expert na to, jak připravit jídlo z ničeho.

Rok předtím je Japhy přinutil, aby přijali výroční dar, obrovský

pětikilový pytel mouky, a byli moc rádi, že ho dostali. Sean byl

vlastně prostě starodávný patriarcha; i když mu bylo teprve

dvaadvacet, nosil plnovous jako svatý Josef a v něm byly vidět

smějící se perlově bílý zuby a mladý modrý rozzářený oči. Měli už

dvě malý dcerušky, taky chodily bosky po domě a po dvoře a byly

vychovávaný k tomu, aby se o sebe samy postaraly. V Seanově

domě byly na podlaze pletený slaměný rohože, a když jste vešli,

tak po vás taky chtěli, abyste si zuli boty. Měl spousty knih a

jedinou marnotratností tam byla hi-fi souprava, aby si mohl

pouštět svou skvělou sbírku indických desek a alb s flamencem a

jazzem. Dokonce měl i čínský a japonský desky. Stůl v jídelně byl

nízký, s jemným černým lakem, v japonským stylu, a když jste v

Seanově domě jedli, nejen že jste museli být v ponožkách, ale

museli jste u toho stolu sedět na rohožích, jak vám to šlo.

Christine šly skvěle lahodný polívky a čerstvý horký vdolky.

Když jsem tam ten den v poledne dorazil, vystoupil jsem z

Greyhoundu a šel asi míli po asfaltový silnici, Christine mě

okamžitě přinutila, abych se posadil k teplý polívce a teplýmu

chlebu s máslem. Byl to laskavý člověk. „Sean s Japhym jsou v

Seanově práci v Sausalitu. Budou doma kolem pátý.“

„Půjdu nahoru do chaty, prohlídnu si ji a tohle odpoledne tam

počkám.“

„Jasně, ale můžeš zůstat tady dole a pouštět si desky.“

„Nebudu ti překážet.“

„Vůbec ne, já akorát pověsím prádlo, upeču na večer nějaký

chléb a zašiju pár věcí.“ S ženou, jako byla tahle, dokázal Sean,

který dělal tesařinu jenom občas, uložit do banky pár tisíc dolarů.

A jako patriarcha za starých časů byl i Sean štědrý, vždycky trval

na tom, že vás nakrmí, a kdyby bylo v domě dvanáct lidí, připravil

by velkou večeři (prostou, ale výbornou), na jídelním stole venku

na dvoře, a vždycky tam byl demižon červenýho vína. Byl to

pospolný systém, ačkoliv v tomhle byl přísný: na víno jsme se

skládali, a když přijeli lidi, což všichni dělali, na dlouhý víkend, tak

se očekávalo, že přinesou buďto jídlo nebo na něj dají peníze. A

potom v noci na dvorku pod stromy a hvězdnatým nebem, když byli

všichni dobře naježený a popíjeli červený víno, tak Sean vytáhnul

kytaru a zpíval lidový písničky. Když mě to přestalo bavit, vyšplhal

jsem se na svůj kopec a šel spát.

Když jsem snědl oběd a popovídal si chvilku s Christine, tak

jsem šel nahoru na kopec. Prudce se zvedal od zadního vchodu.

Byly tam obrovský borovice těžký a ještě další jiný druhy borovic, a

na pozemku, který sousedil se Seanovým, byla pohádková louka pro

koně, s polními květinami a dvěma překrásnými magnóliemi, který

skláněly v horkým slunci svoje štíhlý větve do hustý, šťavnatý

trávy. „Páni, tohle bude ještě parádnější než lesy v Severní

Karolíně,“ pomyslel jsem si a vyrazil do kopce. Na travnatým svahu

bylo místo, kde Japhy se Seanem porazili tři eukalypty a už je

rozřezali (řezali celý kmeny) motorovou pilou. Měli teď postavený

špalek a bylo vidět, kde začali s pomocí klínů, železných palic a

dvojbřitých seker štípat velký kusy kmenů. Cestička do kopce

stoupala tak příkře, že jste se málem museli předklonit a jít jako

opice. Držela se dlouhý řady cypřišů, který vysázel ten stařík, co na

vršku před několika lety umřel. Bránily chladným mlhavým větrům

od oceánu, kterým by nestála v cestě žádná překážka, aby se v

prudkých poryvech proháněly po pozemku. Výstup měl tři etapy:

Seanův dvůr za domem; potom plot, který ohraničoval malou

nádhernou oboru, kde jsem vlastně jednou v noci viděl jeleny, bylo

jich pět a odpočívali (celá oblast byla útočištěm zvěře); a pak

poslední plot a vrchol zalesněnýho kopce s nečekanou

prohlubeninou vpravo, kde byla bouda pod stromy a rozkvetlými

keři sotva vidět. Za chatkou, ve skutečnosti byla dobře postavená,

byly tam tři velký místnosti, ale Japhy obsadil jenom jednu, bylo

plno dobrýho dřeva na topení, koza na řezání dříví, sekyry a

venkovní záchod bez střechy, prostě jenom díra v zemi a deska.

Bylo to jako první ráno na světě, na překrásný zahradě, hustým

mořem listí se řinuly sluneční paprsky, kolem poskakovali ptáci a

motýli, bylo tu teplo, příjemně, a voněly tu vřesoviště, který byly

výš, a květiny rostoucí za plotem z ostnatýho drátu, který vedl až k

samýmu vrcholu kopce, odkud se vám nabízela vyhlídka na celou

oblast Marin County. Zašel jsem do chaty.

Na dveřích visela tabulka s čínským nápisem; nikdy jsem

nepřišel na to, co znamená: možná „Máro, nepřibližuj se“ (Mára

pokušitel). Uvnitř jsem viděl nádhernou prostotu Japhyho způsobu

života, byl tam pořádek a útulno, všechno bylo praktický, a

zvláštním způsobem bohatý, a na výzdobu přitom nevydal ani cent.

Starý hliněný džbány vybuchovaly kyticemi květin, natrhaných na

zahradě. Knihy měl úhledně narovnaný v bedýnkách od pomerančů.

Podlaha byla pokrytá levnými slaměnými rohožemi. Stěny, jak už

jsem říkal, byly potažený pytlovinou, která je tou nejskvělejší

tapetou, co můžete sehnat, je hrozně pěkná a krásně voní. Na

Japhyho rohoži byla tenká matrace, pak byl kašmírový šál a úplně

nahoře ležel jeho spacák, přes den úhledně stočený. Za

pytlovinovými závěsy byly v komoře strčený batoh a další krámy,

aby nebyly vidět. Na pytlovinový stěně visely překrásný reprodukce

starých čínských maleb na hedvábí, mapy Marin County,

severozápadního Washingtonu a různý básně, který napsal a čistě

jen tak napíchnul na hřebík, aby si je každý mohl přečíst. V

nejnovější básni, která byla na hřebík nabodnutá, stálo: „Začalo to

zrovna teď, kolibříkem, zastavil se nad verandou, dva metry

odtud, otevřenými dveřmi, a pak zas zmizel, zarazilo mě to ve

studiu a já uviděl starý sekvojový sloupek, naklánějící se v

hromadě země, zachycený v ohromném keři žlutých květin, vyšším

než já, kterým se pokaždé, když vcházím dovnitř, prodírám.

Stínová síť slunečních paprsků pronikajících jeho úponky. Vrabci s

bílými korunkami fantasticky vyzpěvují v korunách stromů, kohout

dole v údolí kokrhá a kokrhá. Sean Monahan je venku, za mými

zády, čte si na slunci Diamantovou sutru. Včera jsem četl knihu

Stěhování ptáků. Kulík zlatý a rybák arktický, dneska tahle velká

vize u mých dveří, protože pěnkavy zimní a drozdi stěhovaví brzo

odletí, a přičinliví stavitelé hnízd budou dál sbírat, co se dá, a přes

kopec brzo přijde v mlhavém dubnovém dni letní žár, a, vím to i

bez knihy, mořští ptáci budou štvát jaro na sever podél pobřeží: za

šest týdnů budou hnízdit na Aljašce.“ A bylo to podepsáno:

„Japheth M. Ryder, Cypřišová chata, 18: III: 56.“

Nechtěl jsem s ničím v domě hýbat, než se vrátí z práce, a tak

jsem vyšel ven a lehnul si na sluníčko do vysoký trávy, čekal jsem

celý odpoledne a snil. Pak jsem si ale uvědomil: „Vždyť já můžu

klidně Japhymu udělat dobrou večeři,“ slezl jsem zase s kopce, po

silnici jsem došel do krámu a nakoupil fazole, solený vepřový a

další věci, vrátil jsem se, rozdělal v kamínkách na dřevo oheň a

uvařil pořádný hrnec novoanglických fazolí, s melasou a cibulí.

Překvapilo mě, jak Japhy skladoval potraviny: prostě je dal na

polici vedle kamen: dvě cibule, pomeranč, pytlík pšeničných

klíčků, plechovky s kořením, rýží, tajemný kousky sušených

čínských mořských řas, láhev sojový omáčky na přípravu těch jeho

záhadných čínských jídel. Sůl a pepř měl úhledně zabalený v

malých plastikových obalech, přetažených gumou na prádlo.

Nebylo nic na světě, čím by Japhy plýtval nebo co by ztratil. A já

mu teď do kuchyně přitáhnul všechny ty pořádný výživný vepřový s

fazolema tohohle světa a možná, že by se mu to nelíbilo. Měl tam

ještě pořádný špalek Christininýho fajnovýho černýho chleba a ke

krájení používal dýku, která byla jednoduše zabodnutá v prkýnku.

Setmělo se, čekal jsem na dvorku a nechával jsem hrnec s

fazolema na ohni, aby byl pořád teplý. Naštípal jsem trochu dřeva

a přidal ho na hromadu za kamny. Od Pacifiku začala foukat mlha,

stromy se pořádně ohýbaly a hučely. Z vrcholku kopce nebylo vidět

nic než stromy, stromy, hučící moře stromů. Byl to ráj. Když se

ochladilo, šel jsem dovnitř, přiložil do ohně, prozpěvoval jsem si a

zavřel okna. Byly to prostě kusy matný umělý hmoty, který Whitey

Jones, bratr Christine chytře přiříznul, že se daly jednoduše

vyndat, pouštěly dovnitř světlo, ale přitom nebylo vidět nic ven, a

chránily před studeným větrem. Za chvilku bylo v útulný chajdě

teplo. Zanedlouhou jsem zaslechnul z burácejícího moře stromů v

mlze „Hůůů,“ a to byl Japhy, který se vracel.

Šel jsem ven, abych ho přivítal. Přecházel poslední úsek vysoký

trávy a stahaný celodenní dřinou ztěžka našlapoval v těch svých

botách, kabát přehozený přes záda. „Fajn, Smithi, takže tady to

je.“

„Uvařil jsem ti hrnec skvělejch fazolí.“

„Fakt?“ Byl strašně vděčný. „Chlapče, ani nevíš, jaká je to

úleva, vrátit se domů z práce a nemuset se dělat s jídlem. Umírám

hlady.“ Rovnou se vrhl na fazole s chlebem a k tomu si dal horký

kafe, který jsem udělal v rendlíku na kamnech, jednoduše po

francouzským způsobu, uvařil jsem ho a míchal lžící. Pořádně jsme

se navečeřeli a pak jsme si zapálili dýmky a povídali si u hučícího

ohně. „Rayi, tam nahoře na Desolation Peak si prožiješ fantastický

léto. Všechno ti o něm řeknu.“

„Chtěl bych si přímo tady, v týhle boudě prožít parádní jaro.“

„Sakra, to jo, a první co tenhle víkend uděláme, je, že pozveme

nějaký hezký nový holky, co jsem tady poznal, Psyché a Polly

Whitmorovou, ačkoliv, moment, hmm. Obě pozvat nemůžu,

protože mě obě milujou a žárlily by na sebe. V každým případě

budeme pořádat každý víkend pořádný mejdany, začneme dole u

Seana a skončíme tady nahoře. Zítra nejdu do práce, takže

naštípeme Seanovi nějaký dříví na topení. To je všecko, co po tobě

chce. Ačkoliv, kdybys chtěl jít příští tejden s náma makat do

Sausalita, tak si můžeš vydělat deset babek za den.“

„Fajn… za to se nakoupí spousta vepřovýho, fazolí a vína.“

Japhy vytáhnul pěknou tušovou kresbu nějaký hory. „Tady je ta

hora, co se nad tebou vznáší jako přízrak a bude tě děsit,

Hozomeen. Nakreslil jsem si ji před dvěma roky z vrcholu Crater

Peak. Ve dvaapadesátým roce jsem se poprvý dostal do skagítskýho

kraje, stopoval jsem z Friska do Seattle, a pak dál, vousy mi akorát

začaly růst a měl jsem vyholenou hlavu –“

„Vyholenou hlavu! Proč?“

„Abych byl jako bhikku, rozumíš, jak to stojí v sútrách.“

„Ale co si lidi mysleli, když jsi tam jezdil stopem a měl jsi

vyholenou hlavu?“

„Mysleli si, že jsem cvok, ale chlapče, každýho, kdo mě svez,

jsem krmil dharmou, a nechal jsem je tam naprosto osvícený.“

„Tohleto jsem měl teda teď taky trochu dělat, když jsem sem

stopoval… Musím ti vyprávět o tom mým vyschlým korytu v

pouštních horách.“

„Moment, takže mě teda přidělili na pozorovatelnu na Crater

Mountain, ale tam v horách bylo ten rok tolik sněhu, že jsem

nejdřív měsíc makal na stezce v rokli u Granite Creek, všechny

tyhle místa poznáš, ale pak jsme to s kolonou mul nakonec zvládli,

těch posledních sedm mil křivolaký tibetský stezky, nad pásmo

jehličnanů, napříč sněhovým polem, až nakonec, a k rozeklanejm

vrcholkům, a pak jsem ve sněhový bouři vylezl na strmou stěnu,

odemknul jsem si chatu a udělal si první večeři, zatímco venku

skučel vítr, a na dvou stěnách se dělal v tom vichru led. Jen

počkej, chlapče, až tam budeš. Na Desolation, kde budeš ty, byl

letos můj kámoš Jack Joseph.“

„To je ale jméno, Desolation, oůů, aúú, uff, počkej…“

„Byl první, co měl jít nahoru, nejdřív jsem ho zachytil na mý

vysílačce a on mě uvítal do společnosti strážců. Pak jsem navázal

styk i s ostatníma horama, rozumíš, dostaneš přijímací i vysílací

rádio, je to skoro rituál, všichni hlídači tam kecaj o medvědech, co

viděli, anebo se někdy vyptávaj, jak se na kamnech pečou vdolky, a

tak dál, takže jsme tam všichni byli na vrcholku světa a takhle

jsme se rádiem bavili přes stovky mil divočiny. Tam, co půjdeš, je

to, chlapče, pěkně primitivní kraj. Po setmění jsem mohl ze svý

boudy vidět světla na Desolation, Jack Joseph si četl ty svý knihy o

geologii a ve dne jsme si dávali signály zrcátkama, abysme si

přesně podle kompasu srovnali tranzity na vyhledávání požárů.“

„Ježíš, jak já se tohle všechno jenom naučím, já jsem jenom

obyčejnej básnickej tulák.“

„Ale, to se naučíš, magnetickej pól, Polárka, polární záře.

Každou noc jsme si s Jackem Josephem povídali: jednou tam měl

na pozorovatelně roj sluníček sedmitečnejch, zakryly mu celou

střechu a úplně mu naplnily vodní nádrž, a jindy se zase šel projít

po hřebenu a šlápnul rovnou na spícího medvěda.“

„Ajéje, já si hned myslel, že tohle místo bude divoký.“

„To nic není… a když se jednou hnala kolem bouře s blesky a

byla pořád blíž a blíž, tak mě nakonec zavolal, aby mi oznámil, že

přestává vysílat, protože bouře je už moc blízko, aby nechal rádio

zapnutý, nejdřív to přestalo být slyšet, a když se černý mračna

hnaly přes jeho horu a blesky na ní tancovaly, tak přestal být i

vidět. Ale jak míjelo léto, Desolation vysychal, rozkvetl květinami

a Blakeho beránky, procházel se po útesech a já byl na Crater

Mountain jenom v suspenzoru a v botách, ze zvědavosti jsem pátral

po hnízdech bělokura, šplhal jsem tam po skalách, koukal všude

kolem a poštípaly mě včely… Desolation je až tam nahoře, Rayi, asi

tak dva tisíce metrů vysoko, a je z něj vidět do Kanady a Chelanský

pohoří, divoký pustiny Pickettskýho horskýho pásma a hory jako

Challenger, Terror, Fury, Despair a to horský pásmo, kde budeš, se

jmenuje Starvation Ridge, uvidíš hluboko do horskýho pásma, co je

Boston Peak a Buckner Peak, na jih se táhnou tisíce mil hor, pohoří,

vysoký zvěře, medvědů, králíků, jestřábů, pstruhů a deněk. Pro

tebe to bude prostě paráda, Rayi.“

„Už se na to těším. Vsadím se, že mě neštípne ani včela.“

Pak si vytáhnul knížky a chvíli si četl, a já taky, každý jsme měli

svou petrolejku, poklidný večer doma, a venku mezi stromy

burácel mlhavý vítr, přes údolí se neslo žalostný hýkání muly, a byly

to jedny z nejúděsnějších a nejzlomenějších nářků, co jsem kdy v

životě slyšel. „Když ten mezek takhle naříká,“ povídá Japhy, „tak

mám chuť pomodlit se za všechny cítící bytosti.“ Potom chvíli bez

hnutí meditoval na svý rohoži v úplný lotosový pozici a pak dodal:

„Tak, a čas jít na kutě.“ Já mu ale teď chtěl vyprávět všechny ty

věci, co jsem tuhle zimu objevil za meditování v lese. „Ale, to je

čistě jenom spousta slov,“ řekl mi smutně, což mě překvapilo. „Já

nechci poslouchat všechny ty tvoje slovní popisy slov, slov a zase

jen slov, který sis vymejšlel celou zimu, ty vole, já chci být

osvícenej činama.“ Japhy se od loňskýho roku taky změnil. Už

neměl tu svou kozí bradku a tím se ztratil ten jeho trochu

srandovní a bystrý výraz v obličeji, a vypadal teď ponuře a tvář

jako by měl z kamene. Taky si ostříhal vlasy úplně na ježka,

vypadal germánsky, stroze, a především smutně. Jako kdyby měl

teď ve tváři něco jako zklamání, a v duši nepochybně taky, a asi by

neposlouchal moje nedočkavý vysvětlování, že všechno je

navždycky v pořádku, navždy a napořád. Najednou se ozval: „Brzo

se ožením, mám pocit, že už mě to přestává bavit, takhle se tady

potloukat.“

„Ale já myslel, že jsi přišel na zenovej ideál chudoby a

svobody.“

„Ale, možná mě to všechno prosté přestává bavit. Až se vrátím z

toho kláštera v Japonsku, tak toho budu mít možná akorát tak

dost. Třeba zbohatnu, budu makat a vydělávat spoustu peněz a žít

ve velkým domě.“ Ale za chvilku dodal: „A stejně, kdo by taky stál

o to, uvázat se k tomu všemu jako nějakej otrok? Nevím, Smithi,

jsem prostě v nějaký depresi a všechno, co říkáš, mě deprimuje

ještě víc. Rozumíš, moje sestra se vrátila do města.“

„Kdo?“

„Rhoda, moje sestra, vyrostl jsem s ní v oregonskejch lesích.

Bude si brát jednoho bohatýho kreténa z Chicaga, vyloženýho

slušňáka. Táta má se svou ségrou taky trable, to je teta Nossová.

Je to stará a po všech stránkách dokonalá svině.“

„Neměl sis ostříhat tu bradku, vypadals v ní jako šťastnej malej

mudrc.“

„No jo, ale já už nikdy žádnej šťastnej mudrlant nebudu a jsem

unavenej.“ Byl vyčerpaný tou celodenní těžkou prací. Rozhodli

jsme se, že na to nebudeme myslet a půjdeme spát. Ve skutečnosti

jsme byli oba trochu smutný a naštvaný jeden na druhýho. Během

dne jsem objevil na zahradě vedle keře planých růží místo, kde

jsem si hodlal rozložit spacák. Pokryl jsem ho na třicet čísel vysoko

čerstvě natrhanou trávou. Teď jsem vzal baterku, láhev se

studenou vodou, kterou jsem si natočil z kohoutku nad dřezem, a

šel tam, stočil jsem se k nádhernýmu nočnímu odpočinku pod

vzdychajícími stromy, ale nejdřív jsem chvilku meditoval.

Nedokázal jsem už meditovat uvnitř, jako to právě udělal Japhy,

po celý tý zimě, kdy jsem v noci v lese musel poslouchat nepatrný

zvuky zvířat a ptáků a cítit pod sebou chladnou vzdychající zemi,

než jsem se mohl opravdu dostat k tomu, abych pociťoval

spřízněnost se vším živým, protože jsem prázdný, probuzený a již

spasený. Modlil jsem se za Japhyho: vypadalo to, že se mění k

horšímu. Za svítání zapleskalo na spacák pár kapek deště,

přetáhnul jsem přes sebe pončo, který jsem měl pod sebou,

zanadával a spal dál. V sedm ráno už bylo slunce na obloze, v

růžích u mý hlavy poletovali motýli a kolibřík udělal střemhlavý

výpad přímo na mě, hvízdal a šťastně pak zase vyletěl jako šipka

pryč. Ale mýlil jsem se, když jsem si myslel, že se Japhy mění. Bylo

to jedno z nejparádnějších rán v našich životech. Stál ve dveřích

boudy, v ruce držel pořádnou pánev, bušil do ní a monotónním

hlasem odříkával: „Buddham saranam gočchami… Dhammam

saranam gočchami… Sangham saranam gočchami,“ a halekal:

„Dělej chlapče, palačinky už jsou hotový! Pojď si pro ně! Bac, bac,

bac,“ a borovicemi se řinuly oranžový paprsky slunce a všechno

bylo zase fajn, Japhy ve skutečnosti v noci rozjímal a usoudil, že

mám pravdu, když jsem se neodchyloval od starý dobrý dharmy.

25

Japhy upekl celkem dost výborných placek z pohankový mouky,

dali jsme si k nim sirup Srub a taky trochu másla. Zeptal jsem se

ho, co znamená to prozpěvování „Gočchami“. „Je to vyvolávání,

kterým v buddhistíckých chrámech v Japonsku ohlašujou tři hlavní

jídla. Znamená to Buddham saranam gočchami, utíkám se k

Buddhovi, sangam, utíkám se k církvi, dhammam, utíkám se k

dharmě, k pravdě. Zítra ráno ti udělám další parádní snídani, blink,

jed už si někdy, brácho, staromódní blink? Není to totiž nic jinýho

než míchaný vejce a do toho jsou přidaný brambory, a to všecko je

umíchaný dohromady.“

„To je nějaký dřevorubecký jídlo?“

„Tady ale není nic takovýho jako nějakej dřevorubec, to musí

být nějakej výraz tam z Východu. Tady u nás nahoře jim říkáme

dřevaři. A teď pojď sníst ty placky a pak půjdem dolů štípat polena

a já ti ukážu, jak se zachází s dvojsečnou sekerou.“ Vytáhnul

sekeru, nabrousil ji a ukázal mi, jak se to dělá. „A nikdy touhle

sekerou nesekej nějaký dřevo, co leží na zemi, můžeš narazit na

nějakej kámen a ztupíš ji, takže si tam něco dej, poleno nebo něco

místo špalku.“

Skočil jsem si na záchod, a když jsem se vracel, chtěl jsem

Japhyho překvapit zenovým trikem a hodil jsem do otevřenýho

okna roli toaletního papíru a Japhy pořádně zařval, jako

samurajský bojovník a v botech a trenkách se objevil na okenní

římse, v ruce držel dýku a skočil přes pět metrů dolů do dvora, kde

byly polena. Bylo to střelený. Pustili jsme se dolů z kopce a

připadali jsme si strašně rozjetý. Všechny polena, co byly

rozřezaný, byly aspoň trochu naprasklý, některý víc a některý míň,

takže se tam dal líp nebo hůř zasunout těžký železný klín, a pak,

když jste zvedli tu tříkilovou železnou palici nad hlavu, nestojíte

přímo u toho, ale kousek zpátky, abyste se nepraštili do kotníku,

tak jste ji nechali dopadnout na ten klín, cink, a rozštípnuli to

poleno čistě na dvě půlky. Pak jste ty půlky usadili na špalek a

nechali na ně dopadnout dvojbřitou sekeru, dlouhou, krásnou

sekeru, ostrou jako břitva, lup, a měli jste čtvrtky polena. Pak jste

si usadili tu čtvrtku a rozštípli ji na osminku. Ukázal mi, jak

švihnout palicí a sekerou, ne moc tvrdě, ale všimnul jsem si, že

když se naštval, tak švihal sekerou ze všech sil a skvěle přitom

zařval anebo zaklel. Brzy jsem taky získal ten správný grif a šlo mi

to, jako kdybych to dělal celý život.

Christine vyšla na dvorek, aby se na nás podívala a zavolala:

„Mám pro vás báječnej oběd.“

„Jasně.“ Japhy a Christine byli jako bratr a sestra.

Rozštípali jsme hodně polen. Byla to paráda, rozmáchnout se

palicí, všechna ta váha se zařinčením dopadne na hlavičku klínu a

je cítit, jak to poleno povoluje, a když ne napoprvý, tak

napodruhý. Vůně pilin, borovic, bříza vanoucí od moře přes klidný

hory, zpěv skřivanů lučních, motýli v trávě, bylo to naprosto

dokonalý. Pak jsme šli dovnitř a dali si výtečný oběd, párek, rýži,

polívku, červený víno a Christininy čerstvý horký vdolky, seděli

jsme tam se zkříženýma nohama bosi a listovali jsme knihama ze

Seanovy bohatý knihovny.

„Slyšels o tom žákovi, co se zeptal zenovýho mistra ‚Co je

Buddha?‘“

„Ne, co?“

„‚Buddha je uschlý hovno‘, zněla odpověď. A ten žák prožil

náhlý osvícení.“

„Normální sračky,“ dodal jsem.

„Víš, co je to náhlý osvícení? Jeden žák přišel k mistrovi,

odpověděl mu na jeho kóan a mistr ho praštil holí a skopnul ho z

verandy tři metry do blátivý louže. Žák se zvednul a smál se.

Později se stal sám mistrem. Nebyl osvícenej slovama, ale tím

parádním zdravým sražením z verandy.“

„Všichni se válíme v bahně, abysme prokázali křišťálovou pravdu

soucitu,“ pomyslel jsem si. Nehodlal už jsem začínat s tím, že bych

Japhyho dál nahlas seznamoval se svými „slovy“,

„Vúú,“ zahalekal a hodil mi na hlavu květinu. „Víš, jak se stal

Kašjapa Prvním patriarchou? Buddha se chystal začít s výkladem

nějaký sútry a dvanáct set padesát bhikků tam čekalo, měli

upravený hávy a zkřížený nohy, a Buddha udělal jenom to, že

zvednul kytku. Všichni byli úplně zmatený. A Buddha nic neříkal.

Jenom Kašjapa se usmál. A takhle si ho Buddha vybral. Je to známý

jako květinový kázání, chlapče.“

Šel jsem do kuchyně, vzal si banán, vyšel ven a řekl: „Dobře, a

já ti teď povím, co je nirvána.“

„Co?“

Snědl jsem banán, zahodil slupku a nic neřekl. „Tohle je

banánový kázání.“

„Hůůů,“ zařval Japhy, „už sem ti někdy vyprávěl o praotcovi

Kojotovi, jak on a Stříbrná liška byli u začátku tohohle světa,

protože dupali v prázdným prostoru tak dlouho, až se jim pod

nohama objevil malej kousek země? Mimochodem, koukni se na

tenhle obrázek. Je to ten slavnej s bejky.“ Byla to stará čínská

série kreseb, na který byl nejdřív mladík, který šel s malou

poutničkou holí a uzlíkem do divočiny, jako americký vandrák Nat

Wills z roku 1905, v dalším rámečku objevuje býka, pokouší se ho

zkrotit, zkouší na něm jezdit, nakonec ho zkrotí a jezdí na něm,

ale pak ho nechává být a čistě jenom sedí za svitu měsíce a

medituje, a nakonec je vidět, jak schází z hory osvícení, a v dalším

rámečku pak najednou není vůbec nic, po něm následuje obrázek

květů na stromě, a v posledním pak vidíte, že z mladíka je velký

starý, tlustý, rozchechtaný čaroděj s obrovským rancem na zádech

a jde do města, aby se tam opil s řezníky, je osvícený, a další

chlapec stoupá s uzlíkem a poutničkou holí na horu.

„A tak to jde pořád dál, žáci i mistr projdou tím samým, nejdřív

musí najít a zkrotit vola podstaty svý mysli, a pak ho pustit, a

nakonec potom dospějou k ničemu, to je znázorněný v tom

prázdným rámečku, a když pak dosáhli ničeho, tak dosáhnou

všeho, to jsou ty jarní květy stromů, takže skončí tak, že schází

dolů do města, aby se tam nalili s řezníkama, jako Li Po.“ Byly to

hodně moudrý kresby a připomínaly mi moji vlastní zkušenost, když

jsem se v lese pokoušel zkrotit svou mysl, a pak jsem si uvědomil,

že to je všechno prázdný a probuzený a že nemusím nic dělat, a

teď jsem se opíjel s řezníkem Japhym. Pouštěli jsme si desky,

polehávali a pokuřovali a pak jsme šli ven a nasekali další dřevo.

Když se pozdě odpoledne ochladilo, šli jsme nahoru do boudy,

umyli se a vyparádili na velký sobotní noční mejdan. Během dne

Japhy nejmíň desetkrát běžel dolů a zase nahoru, aby

zatelefonoval, kouknul se na Christine, vzal chleba a přinesl nahoru

prostěradlo, pro svou holku, co tam v noci bude (když měl nějakou

holku, tak natáhnul přes tenkou matraci, kterou měl, čistý

prostěradlo, byl to rituál). Ale já si jen tak posedával v trávě, a nic

jsem nedělal, a nebo jsem psal haiku a pozoroval starýho supa,

kroužícího kolem kopce. „Někde tu musí být něco mrtvýho,“

napadlo mě.

„Proč tady dřepíš celej den na prdeli?“ zeptal se Japhy.

„Praktikuju nicnedělání.“

„A co má být? Kašli na to, můj buddhismus je v aktivitě,“ radil

mi Japhy a zase se hnal z kopce dolů. Pak jsem ho z dálky slyšel,

jak řeže dříví a píská si. Nedokázal se ani na chvíli zastavit.

Meditoval pravidelně, podle hodin, bylo to první, co udělal, když se

ráno probudil, pak měl svou meditaci uprostřed odpoledne, asi

jenom tři minuty dlouhou, a pak než šel spát, a bylo to. Ale já se

čistě jen tak loudal kolem a snil. Byli jsme dva neobvyklí rozdílní

mniši na stejný cestě. Vzal jsem lopatu a urovnal si půdu u

růžovýho keře, kde jsem měl svoje lože z trávy: bylo to trochu moc

z kopce, aby to bylo pohodlný: prostě jsem to upravil tak akorát, a

tuhle noc se mi po velkým vínovým mejdanu spalo dobře.

Ten skvělý mejdan byl pěkně divokej. Japhy měl holku,

jmenovala se Polly Whitmorová a přišla se na něj podívat, byla to

nádherná brunetka se španělským účesem a temnýma očima,

vlastně to byla naprosto šílená kráska a byla taky horolezkyně.

Zrovna se rozvedla a žila sama v Millbrae. A brácha Christine

Whitey Jones si taky přivedl svou milenku Patsy. A samozřejmě taky

Sean, přišel domů z práce a taky se na tu slávu dal do pucu. Na

víkend přišel ještě jeden kluk, vysoký blonďák Bud Diefendorf,

který pracoval v Buddhistický společnosti jako správce, a za to měl

bydlení zadarmo a ještě nemusel platit za přednášky, byl to velký,

mírný Buddha, kouřil dýmku, a byl plný všech možných podivných

nápadů. Měl jsem ho rád, byl inteligentní, a líbilo se mi, že začal

na chicagský univerzitě jako fyzik, pak z toho přešel na filozofii a

nakonec k tomu strašlivýmu vrahovi filozofie, k Buddhovi. Řekl:

„Jednou jsem měl sen, že jsem seděl pod stromem, brnkal na

loutnu a zpíval ‚Nemám žádný jméno‘. Byl jsem bhikku beze

jména.“ Po tom tvrdým stopu na silnici bylo hodně příjemný setkat

se s tolika buddhisty.

Sean byl zvláštní mystický buddhista s hlavou plnou pověr a

předtuch. „Věřím na ďábly,“ tvrdil.

„Dobře,“ řekl jsem a hladil jeho malou dceru ve vlasech,

„všechny malý děti vědí, že každý přijde do nebe,“ a on smutně

pokývnul tou svou vousatou lebkou na souhlas. Byl hrozné milý.

Pořád říkal „ano, zajisté“, jako námořníci, což se hodilo k jeho

starýmu člunu, co byl zakotvený venku v zátoce, a pořád ho tam

potápěly bouře a my tam museli doveslovat a ve studený šedý mlze

jsme z něj museli vybírat vodu. Prostě malý, asi necelý čtyři metry

dlouhý vrak, o kabině se nedalo ani mluvit, prostě to nebylo nic

jinýho než omlácený trup, co se točil na vodě kolem rezavý kotvy.

Whitey Jones, bratr Christine, bylo sladký dvacetiletý mládě, co

nikdy nic neříkalo, jen se pořád culilo, a když si z něj někdo

utahoval, tak vůbec neprotestoval. Tak například, mejdan se ke

konci docela pěkně rozjel, bylo to dost divoký, tři páry si svlíkly

všechny šaty a tancovali po obýváku jakousi legrační bizarní polku,

drželi se všichni za ruce, a děti zatím spaly v postýlkách. Mě ani

Buda to ale vůbec nerušilo, klidně jsme si dál pokuřovali z dýmek a

diskutovali jsme v rohu o buddhismu, vlastně to bylo nejlepší,

protože jsme neměli žádný vlastní holky. A ty, co tam tancovaly, to

byly tři pěkně rostlý nymfy. Japhy se Seanem zatáhli Patsy do

ložnice a předstírali, že se jí snaží dostat, aby naštvali Whiteyho,

který byl úplně nahý, celý zrudnul a po celým domě se zápasilo a

bylo slyšet smích. Bud a já jsme tam seděli se zkříženýma nohama,

před náma tancovaly nahý holky, a když jsme si uvědomili, že je to

skvělá nenucená chvíle, tak jsme se taky smáli.

„Rayi, tohle vypadá jako v nějakým předešlým životě,“ pronesl

Bud, „ty a já jsme byli mniši v tibetským chrámu, kde pro nás

holky před jab-jem tancovaly.“

„To jo, a my jsme byli starý mniši, co už je sex vůbec nezajímá,

ale Sean, Japhy a Whitey byli mladý mniši, a byli ještě plný ohně

hříchu, a museli se toho ještě hodně učit.“ Občas jsme se s Budem

podívali na všechno to maso a tajemně si olízli rty. Ale vlastně

většinu času, co probíhaly tyhle naháčský orgie, jsem měl prostě

pořád zavřený oči a poslouchal muziku: skutečně jsem se upřímně

vší silou a se zaťatými zuby snažil zabránit chtíči, aby mi pronikl

do myšlenek. A nejlepší bylo mít zavřený oči. Navzdory tý nahotě a

tomu všemu to vlastně byl skutečně klidný tichý domácí večírek a

všichni začali zívat, že už je čas jít na kutě. Whitey odešel s Patsy,

Japhy šel s Polly nahoru na kopec a odvedl si ji na vypraný povlaky

a já si u růžovýho keře rozvinul spacák a spal. Bud si přinesl svůj

vlastní spacák a rozbalil si ho na Beánovu slaměnou rohož, co byla

na podlaze.

Ráno vyšel Bud nahoru, zapálil si dýmku, sednul si do trávy a

něco vykládal, zatímco jsem si protíral oči, abych se probral.

Během dne, byla neděle, přišli k Monahanovým různý další lidi, na

chvíli se zastavili a polovina z nich se vyšplhala na kopec, aby se

podívali na pěknou boudu a na ty dva známý bláznivý bhikky,

Japhyho a Raye. Mezi nima byla taky Princezna, Alvah a Warren

Coughlin. Sean rozložil na zahradě stůl a připravil královskou tabuli

s vínem, hamburgry a nakládanými okurkami, rozdělal velikánský

táborák a vytáhnul svý dvě kytary, a já si uvědomil, že je to

opravdu velkolepý způsob, jak žít ve slunný Kalifornii, s celou

touhle skvělou dharmou, co k tomu patří, a s horolezectvím,

všichni měli ruksaky a spacáky a někteří chtěli příští den vyrazit na

túru po stezkách Marin County, který jsou nádherný. Takže mejdan

byl celou dobu rozdělený na tři části: v obýváku byli ti, co

poslouchali hi-fi nebo listovali knížkami, na dvoře se jedlo a

poslouchala hra na kytaru a ti, co byli nahoře na kopci si vařili

hrnce čaje, seděli se zkříženýma nohama a diskutovali o poezii a o

všem možným, o dharmě a nebo se toulali kolem po tý louce, aby

se podívali, jak děti pouštějí draky, nebo jak se starý dámy

projíždějí na koních. Každý víkend se konal ten samý klidný piknik,

dokonalá klasická scenérie s anděly a panenkami, co si užívají

příjemné chvíle květů, v prázdnotě jako je ta v seriálu o býcích, ta

rozkvetlá větévka.

Seděli jsme s Budem na kopci a pozorovali draky. „Ten drak

nemůže vyletět dost vysoko, protože nemá dost dlouhej ocas,“

poznamenal jsem.

Bud řekl: „Hele, to je paráda, to mi připomíná základní

problém, co mám v meditacích. Příčina toho, že se nemůžu

skutečně dostat až nahoru a dosáhnout nirvány je v tom, že

nemám dost dlouhej vocas,“ zabafal a vážně nad tím přemýšlel.

Byl to ten nejvážnější chlapík na celým světě. Dumal nad tím celou

noc a druhý den ráno mi povídá: „Dneska v noci jsem viděl sám

sebe jako rybu, co plave prázdnotou moře, plave v tý vodě doleva

a doprava, a vůbec přitom neví, co je to nalevo a napravo, ale

protože já to kvůli ty nový ploutvi věděl, teda, tomu mýmu vocasu

u draka, tak jsem Buddharyba a moje ploutev je můj rozum.“

„To bylo teda pěkně nekonečný, tohle drakový,“ já na to.

Během všech těch večírků jsem se vždycky ztratil, abych si

dáchnul pod eukalypty, místo pod růžovým keřem, kam pálilo celý

den slunce; ve stínu stromů jsem si dobře odpočinul. Jednou

odpoledne, zrovna když jsem se tak koukal na úplně nejhořejší

větve těch úžasně vysokých stromů, jsem si začal všímat, že ty

větvičky a lístečky, co jsou úplné nejvýš, jsou jako lyrický šťastný

tanečníci, co jsou rádi, že byli přidělený až na samý vrcholek, kde

mají ten burácivý zážitek celýho stromu, který se pod nimi kýve a

dělá z jejich tance, z každýho jejich trhavýho pohybu obrovský,

společný tajemný rituální tanec, a tak se tam nahoře v tý

prázdnotě čistě jen tak vznášejí a tančí o smyslu stromu.

Všimnul jsem si, jak lístky vypadají skoro jako lidi, jak se

sklánějí a pak vyskakují a lyricky se houpou ze strany na stranu.

Byla to bláznivá vize, v duchu, ale nádherná. Jindy zase jsem pod

těmi stromy snil, že vidím purpurový trůn, celý pokrytý zlatem, na

něm seděl papež věčnosti nebo nějaký patriarcha, a někde tam

byla taky Rosie, a Cody byl v tu chvíli v boudě a žvanil tam s

nějakými kluky, a zdálo se, že je v týhle vizi nalevo, jako nějaký

archanděl, a když jsem otevřel oči, tak jsem viděl, že to bylo

jenom slunce, který mi svítilo do víček. Jak už jsem říkal, ten

kolibřík, nádherný malý modrý kolibřík, nebyl větší než vážka,

pořád na mě dělal ty hvízdavý střemhlavý nálety, a nakonec se se

mnou rozloučil, každý den, obvykle ráno, a já na něj taky vždycky

zahalekal pozdrav. Nakonec se začal vznášet v otevřeným okně na

jednom místě, bzučel tam těmi svými šílenými křídly, koukal na

mě, oči jak korálky, a pak se jen mihnul a byl pryč. Ten jeden

kalifornský kolibří chlapík…

I když někdy jsem měl strach, že mi to s tím svým dlouhým

zobákem, co byl jako jehlice do klobouku, napálí přímo do hlavy.

Ve sklepě pod boudou se taky drápala stará krysa, a tak bylo lepší

dveře na noc zavírat. Mí další skvělí kámoši byli mravenci, byla jich

celá kolonie a všichni se chtěli dostat do boudy a najít tam med.

„Volám všechny mravence, volám všechny mravence, pojďte na

med!“ zpíval jednou v chatě malý chlapec, a tak jsem šel ven k

jejich mraveništi a udělal jim medovou stezku, která je dovedla do

zahrady za domem, a asi týden se bavili na týhle stružce štěstí.

Dokonce jsem si i kleknul a s mravenci si povídal. Všude kolem

chaty byly nádherný květiny, rudý, nachový, růžový, bílý, pořád

jsme si z nich dělali kytice, ale nejhezčí ze všech byla ta, co udělal

Japhy, čistě jenom z borových šišek a jehličí. Vypadala tak prostě

jako všechno, co charakterizovalo jeho život. Vrazil vždycky s pilou

do chaty, uviděl mě, jak tam sedím, a povídá, „Proč tady dřepíš

celej den?“

„Jsem Buddha, známý jako ulejvák.“

A tehdy se udělaly Japhymu v obličeji samý vrásky, složily se, a

byl z toho ten jeho legrační smích malýho chlapce, jako když se

směje čínský kluk, u očí se mu po obou stranách udělaly vějířky a

pootevřel svý dlouhý ústa. Někdy jsem mu prostě udělal strašnou

radost.

Japhyho měli všichni rádi, holky, Polly, Princezna a dokonce i

vdaná Christine ho bláznivě milovaly a všechny tajně žárlily na

jeho zamilovanou kočičku Psyché, která přijela příští víkend a byla

skutečně rozkošná, měla džíny a přes černý rolák jí visel bílý

náhrdelník, byla útlounká a měla jemný obličej. Japhy se mi svěřil,

že se do ní trochu zamiloval. Ale užil si, když se ji snažil

přesvědčit, aby se s ním pomilovala, musel ji opít, ale jak se dala

do pití, tak nevěděla kdy přestat. Ten víkend, co přijela, tak Japhy

pro nás tři připravil v chatě blink, a pak jsme si půjčili Seanovu

kraksnu a jeli asi sto mil na sever, podél mořskýho pobřeží na

osamělou pláž, kde jsme přímo ze skalisek omývaných mořem

sbírali slávky a udili je na velkým ohni, na který jsme hodili mořský

chaluhy. Měli jsme víno, chleba a sýr a Psyché strávila celý den

tak, že ležela v džínách a ve svetru a nic neříkala. Jednou se ale

podívala těma svýma očima a řekla: „Ty jsi ale orální, Smithi, ty

pořád jenom piješ a jíš.“

„Já jsem Buddha nedožera,“ prohlásil jsem.

„Že je rozkošná,“ chlubil se Japhy.

„Psyché,“ začal jsem, „tenhle svět, to je film, o všem, co je, je

to jeden biják, a od začátku do konce je z jednoho a toho samýho,

nepatří nikomu, a tím je všechno.“

„Ale, kecy.“

Běhali jsme po pláži. Jednu chvíli šlapali Japhy a Psyché přede

mnou a já jsem šel sám a pískal si „Stellu“ od Stana Getze, a pár

nádherných holek, co byly tam vepředu se svými kluky, mě slyšelo

a jedna z nich se otočila a poznamenala: „Swing.“ Na týhle pláži

byly přírodní jeskyně, kam Japhy jednou přitáhl velký party lidí, a

organizoval nahý tance kolem hranice.

A pak zase nastaly všední dny, bylo po mejdanech a s Japhym

jsme vymetali boudu, maličký vyschlí tuláci, co si oprašujou malý

chrámy. Stále mi ještě něco zbylo z toho stipendia, co jsem dostal

na podzim, měl jsem to v cestovních šecích, takže jsem jeden vzal

a zašel po silnici do supermarketu a koupil tam mouku, ovesný

vločky, cukr, melasu, med, sůl, pepř, cibuli, rýži, sušený mlíko,

chleba, boby, hrášek, brambory, mrkev, zelí, salát, kávu a dlouhý

sirky na podpalování v kamnech, a na zpáteční cestě jsem s tím

vším klopýtal do kopce, a ještě táhnul dva litry červenýho

portskýho. Japhyho malá uklizená skrovná polička byla najednou až

moc naložená jídlem. „Co s tím vším budem dělat? Budeme muset

nakrmit všechny bhikky.“ Brzo jsme tam měli víc bhikků, než jsme

mohli zvládnout: chudák opilec Joe Mahoney, můj kámoš z

loňskýho léta, třeba vyšel ven z chaty, spal tři dny a nabral sílu k

dalšímu tahu na North Beach a v The Place. Ráno jsem mu nosil

snídani do postele. O víkendu bylo někdy v chatě až dvanáct

maníků a všichni se hádali a žvanili a já někdy vzal trochu žlutý

kukuřičný mouky, smíchal ji s nasekanou cibulí, přidal jsem sůl a

vodu, nabral polívkovou lžíci, akorát na malou kukuřičnou placku,

a nalil to na rozpálenou pánev (na olej) a zásoboval tak celou partu

vynikajícími pálivými placičkami k čaji. Před rokem jsem si podle

Čínský knihy proměn hodil párkrát drobnými, abych se dozvěděl, co

mě čeká za osud, a vyšlo mi: „Budeš krmit ostatní.“ A vlastně jsem

pořád stál u rozpálených kamen.

„Co to znamená, že tyhle stromy a ty hory tam nejsou tajemný,

ale skutečný?“ hulákal jsem a ukazoval ven ze dveří.

„Co?“ divili se.

„Znamená to, že ty stromy a hory tam venku nejsou vykouzlený,

ale skutečný.“

„Jo?“

A pak jsem dodal: „Co to znamená, že stromy a hory nejsou

vůbec skutečný, ale čistě jenom vyčarovaný?“

„Ale, ale.“

„Dobře, tak co to teda ksakru je!“

„Co to má znamenat, tahle otázka, dobře, tak co to teda

ksakruje?“ zařval jsem.

„No, a co?“

„To znamená, že se ptáš, dobře, tak co to teda ksakruje.“

„Ale, strč si hlavu do spacáku a přines mi hrnek toho horkýho

kafe.“ Pořád jsem na kamnech vařil pořádný konvice horký kávy.

„Hele, nechte už toho,“ zařval Warren Coughlin. „Válečný vůz

bude poražen!“

Jedno odpoledne jsem seděl s několika dětmi v trávě a ty se mě

zeptaly: „Proč je nebe modrý?“

„Protože je modrý.“

„Ale já chci vědět, proč je nebe modrý.“

„Nebe je modrý, protože chceš vědět, proč je nebe modrý.“

„Modrej jseš ty, modrej jseš ty,“ smály se.

Taky tam byli nějaký malý kluci, který chodili kolem a házeli na

střechu naší boudy kameny, protože si mysleli, že je opuštěná.

Jednou odpoledne, v době, kdy jsme s Japhym měli kotě, černý

jako uhel, se připlížili ke dveřím, aby se podívali dovnitř. Ale

zrovna, když už málem otevřeli dveře, tak jsem je otevřel, to

strašně černý kotě jsem držel v náručí, a pronesl jsem hrobovým

hlasem: „Já jsem duch.“

Zalapali po dechu, koukli se na mě a uvěřili mi, a jenom jim

ujelo „Jo.“ A v momentě byli na druhý straně kopce. A už se tam

nikdy neobjevili ani neházeli kameny. Tutově si mysleli, že jsem

čaroděj.

26

Konaly se přípravy na Japhyho obrovský rozlučkový mejdan,

který se měl konat za pár dní, ještě před odplutím jeho lodi do

Japonska. Měl v plánu odjet s japonskou nákladní lodí. Měl to být

ten největší mejdan všech dob, který by se přelíval ze Seanovo

obýváku s hi-fi soupravou přímo ven na dvorek s táborákem a pak

nahoru na kopec a dokonce ještě dál. Já i Japhy jsme už měli

mejdanů dost a ani jsme se moc netěšili. Ale neměl tam nikdo

chybět: všechny jeho holky včetně Psyché, básník Cacoethes,

Coughlin, Alvah a Princezna s novým klukem, a dokonce i ředitel

Buddhistícký společnosti Artur Whane s manželkou a se syny, a taky

Japhyho otec a samozřejmě Bud a neurčitý páry odevšad, s vínem,

jídlem a kytarami. Japhy si postesknul: „Už mi začínaj všechny ty

mejdany lízt krkem. Co kdybysme si po oslavě vyrazili na marinský

stezky, jenom my dva, tady to vypadá na dlouhý dny, čistě si jenom

vezmem bágly a zmizíme na tábořiště v Potrero Meadows nebo do

Laurel Dell.“

„Fajn.“

Mezitím se tam jednou odpoledne objevila jeho sestra Rhoda se

svým snoubencem. Chtěla se vdávat v domě Japhyho otce v Mill

Valley, s velkou hostinou a tak vůbec. Seděli jsme si s Japhym v

chatě, bylo ospalý odpoledne a najednou stála ve dveřích, pěkná,

štíhlá a blond, s tím svým slušně oblečeným snoubencem z

Chicaga, byl to velký fešák. „Hůůů!“ zařval Japhy, vyskočil a

hrozně nadšeně ji objal a líbal, a ona mu to se stejným nadšením

vracela. A jak se bavili!

„Tak co, bude ten tvůj manžílek dobrej píchač?“

„O tom vůbec nepochybuj, ty hopsálku jeden, dávala jsem si při

vybírání pořádnýho majzla!“

„To bych mu taky radil, protože jinak budeš muset chodit za

mnou!“

Aby se blýsknul, tak zapálil oheň a řekl:

„Tak takhle to děláme tam na tom pravým severu,“ a chrstnul

do ohně moc petroleje, ale utekl od kamen a čekal jako nějaký

malý uličník, a buuum, z kamen se ozvala taková strašně burácivá

exploze, že jsem ten otřes krásné cítil, přes celou místnost.

Tentokát je ale málem oddělal. A pak řekl tomu jejímu

nešťastnýmu snoubenci: „Tak co, znáš nějaký dobrý polohy pro

svatební noc?“ Chudák chlapík se právě vrátil z vojančení v Barmě

a snažil se o tom něco vykládat, ale nemohl se vůbec dostat ke

slovu. Japhy úplně šílel a doopravdy žárlil. Pozvali ho na tu

fantastickou svatbu a on se zeptal: „Můžu tam přijít nahatej?“

„Jak se ti chce, ale přijď.“

„To si dovedu představit, punčová bowle a všechny ty dámy s

těma načinčanejma kloboučkama, hi-fi bude hrát strašně

sentimentální dojáky na varhany, no a všichni si budou utírat slzy,

protože je nevěstinka strašně krásná. Rhodo, proč se chceš dostat

mezi ty střední vrstvy?“

„Ale, mně to je prostě jedno, já chci začít žít,“ odbyla ho. Její

snoubenec měl spoustu peněz. Ve skutečnosti to byl fajn chlapík a

mně ho bylo líto, že se na tohle všechno musí jenom usmívat.

Když odešli, Japhy prohlásil: „Nevydrží s ním dýl než šest

měsíců. Rhoda je skutečně prdlá holka, měla by si spíš natáhnout

džíny a vyrazit na vandr, než se povalovat v nějakejch chicagskejch

kvartýrech.“

„Ty jí miluješ, co?“

„No to jo, to máš recht, ale spíš bych si ji měl vzít sám.“

„Vždyť je to ale tvoje ségra.“

„Kašlu na to. Potřebuje pořádnýho chlapa jako jsem já. Ty

vůbec nevíš, jak je divoká, ty jsi s ní nevyrůstal v lesích.“ Rhoda

byla opravdu hezká, a byla škoda, že se tady objevila s tímhle

snoubencem. V celý týhle změti ženských jsem si pořád ještě

žádnou nevybral, ne, že bych se o to nějak moc snažil, ale někdy

mi bylo prostě smutno, když jsem viděl, jak jsou všichni

rozpárovaný a je jim spolu dobře, a tak jsem se akorát stočil do

spacáku u růžových keřů, vzdychnul jsem a udělal bah. Pro mě

prostě bylo akorát červený víno do pusy a hromada dříví na pálení.

Pak jsem ale třeba našel v oboře něco, jako mrtvou vránu, a

napadlo mě: „Pro citlivý lidský zraky je to teda pěknej pohled, a

tohle všechno přitom vychází ze sexu.“ Takže jsem sex zase vypudil

ze svých myšlenek.

Pokud slunce svítilo, a pak zabliklo a svítilo zase dál, tak mi to

stačilo. Klidně bych byl milý a zůstal o samotě, a vůbec se nebudu

po ničem ohlížet, budu si odpočívat a budu laskavý. „Soucit je

hvězda, která nás vede,“ prohlásil Buddha. „Nehádejte se s úřady

nebo se ženami. Proste. Buďte pokorní.“ Napsal jsem hezkou

básničku, kterou jsem věnoval všem, co přijdou na mejdan: „Jsou

ve vašich víčcích války a hedvábí… ale svatí již odešli, všichni jsou

pryč, bezpeční, tam na onom místě.“

Skutečně jsem si o sobě myslel, že jsem nějaký šílený svatý. A

bylo to založený na tom, že jsem si sám říkal: „Rayi, nehoň se za

chlastem, vzrušením s ženskejma a mluvením, zůstaň ve svý

chatrči a raduj se z přirozenýho vztahu ke všemu, jaký to je,“ ale

bylo těžký se podle toho chovat, když tam na ten kopec chodily

každý víkend všechny možný nádherný buchty, a přes týden

dokonce zůstávaly i na noc. Jedna krásná bruneta nakonec jednou

svolila, že se mnou půjde na kopec a byli jsme ve tmě na matraci,

na denní rohoži, když se najednou rozlítly dveře a dovnitř se

smíchem vtancovali Sean a Joe Mahoney, schválně mě zkoušeli

naštvat…, a nebo opravdu uvěřili mýmu pokusu o askezi, a byli jako

andělé, co přicházejí, aby zahnali ďábelskou ženu. Což taky

udělali, v pohodě. Někdy, když jsem byl opravdu opilý, dobře jsem

jel a seděl jsem se zkříženýma nohama uprostřed těch divokých

mejdanů, tak jsem měl za zavřenými víčky skutečně vize posvátný

sněhobílý prázdnoty, a když jsem je otevřel, tak jsem viděl všechny

tyhle dobrý kámoše, jak sedí kolem a čekají na vysvětlení; a

nikomu nepřipadalo mý chování nějak divný, mezi buddhisty to

bylo docela samozřejmý; a ať už jsem otevřel oči, abych jim něco

vysvětlil, nebo ne, tak byli spokojený. Vlastně během celýho toho

období jsem měl ohromný nutkání zavírat ve společnosti oči. Holky

to asi dost děsilo. „Proč tam pořád sedí se zavřenejma očima?“

Malá Pradžňá, Seanova dvouletá dcerka, ke mně vždycky přišla,

dloubala mě do zavřených víček a přitom říkala: „Hloupej. Kuk!“

Někdy jsem ji radši místo dřepění a žvanění v obýváku vzal za ruku

a udělali jsme si malou kouzelnou procházku po dvoře.

Pokud se týká Japhyho, tak měl ze všeho, co jsem dělal, docela

radost, ale za předpokladu, že jsem nedělal nějaký seky, jako

třeba když jsem vytáhnul knot moc vysoko a petrolejka pak čadila,

a nebo se mi nepodařilo správně nabrousit sekeru. V tomhle byl

strašné přísný. „Sakra, teda jestli něco nesnáším, tak když se věci

nedělaj tak, jak se maj.“ Bylo úžasný, jaký večeře dokázal

vyčarovat z tý svý strany police na jídlo, všechny možný mořský

řasy a sušený kořínky, koupený v Čínský čtvrti, a tenhle maglajz

nechal přejít varem, jenom trochu, se sojovkou a všechno to pak

vyklopil na čerstvě vařenou rýži, bylo to skutečně vynikající a jedlo

se to hůlkama. A tak jsme si seděli za soumraku, při hučení stromů,

okna jsme měli stále ještě dokořán, bylo pořádný chladno, a my do

toho dělali kous, kous, a s chutí jsme pořádali ty pořádný, doma

připravený čínský večeře. Japhy to s hůlkama skutečně uměl a

energicky to do sebe házel. A já pak někdy umyl nádobí a šel ven,

abych na rohoži pod eukalypty chvilku meditoval, a v okně chaty

jsem viděl hnědou zář Japhyho petrolejky, jak tam seděl, četl si a

šťoural se v zubech. Někdy šel ke dveřím a houknul „Hůů!“ a já se

neozval a slyšel jsem, jak si mumlá: „Doprdele, kde je?“, a viděl

jsem, jak upírá zraky do noci a hledá svýho bhikku. Jednou v noci

jsem tam seděl a meditoval, a najednou jsem napravo zaslechnul

hlasitý zapraskání, kouknul jsem se tam, a byl to jelen, co přišel

znova navštívit prastarou oboru, a chvilku hlasitě přežvykoval v

suchým listí. Přes večerní údolí se zase ozýval starý mezek, s tím

svým žalostným zničeným „íá,“ přerušovaným jako jódlování ve

větru: jako zvuk trouby, na kterou duje nějaký děsivě smutný

anděl: jako připomenutí lidem, co doma zažívají večeře, že

všechno není tak dobrý, jak by si mysleli. Nicméně to bylo jenom

milostný volání po jiný mule. Ale tohle bylo proto…

Jednou v noci jsem meditoval v tak naprostým klidu, že přilítli

dva komáři, sedli si mi každý na jednu lícní kost a dlouho tam

seděli, a vůbec mě neštípli, a pak zase odletěli.

27

Pár dní před tím jeho velikánským rozlučkovým mejdanem jsem

se s Japhym pohádal. Jeli jsme do San Franciska, abychom doručili

jeho kolo na nákladní loď, zakotvenou u mola, a pak jsme šli v

mrholení nahoru do Skid Row, abychom se nechali v holičským

učňáku levně ostříhat a rozhlíželi se po krámech Armády Spásy a

Dobrý vůle a hledali dlouhý spodní prádlo a další věci. Když jsme šli

po mrholivých vzrušujících ulicích („Připomíná mi to Seattle!“

zařval), přišla na mě najednou naprosto nezvládnutelná nutkavá

touha se ožrat a cítit se fajn. Koupil jsem si placatku portskýho,

odšrouboval jsem víčko a zatáhnul Japhyho do nějaký uličky a tam

jsme popíjeli. „Radši bys neměl moc chlastat“ začal, „víš, že

potom musíme jet do Berkeley na nějakou přednášku a diskusi v

Buddhistickým centru.“

„Ale já na nic takovýho nechci, já chci jenom chlastat v

nějakejch uličkách.“

„Ale oni tě očekávají, loni jsem tam předčítal všechny tvý

básně.“

„Já na to kašlu. Koukni se na tu mlhu, co se vznáší nad tou

uličkou a podívej se na tohle hřejivý rubínově červený portský,

nemáš z toho všeho chuť jen tak si zpívat ve větru?“

„Ne, to teda nemám. Víš, Rayi, Cacoethes říká, že moc

chlastáš.“

„Ten má tak co říkat, s tím svým vředem! Proč si myslíš, že ho

asi má? Protože sám hodně chlastal. Mám snad já vřed? Ani nápad!

Já piju pro radost! Jestli se ti to moje popíjení nelíbí, tak si jdi na

tu přednášku sám. Počkám u Coughlina v domku.“

„Tohle všechno ti ale kvůli nějakýmu vínku uteče.“

„Ale ve víně je moudrost, doprdele!“ zařval jsem. „Dej si loka!“

„Ne, nedám!“

„No dobře, tak to vypiju já!“ a vyžahnul jsem celou flašku a pak

jsme se vrátili na Šestou ulici, kde jsem okamžitě zaskočil do toho

samýho krámu a koupil ještě jednu placatku. Teď mi bylo fajn.

Japhy byl smutný a zklamaný. „Jak si to představuješ, že z tebe

bude dobrý bhikku a nebo dokonce Bódhisattva Mahásattvá, když

se budeš pořád takhle ožírat?“

„To už jsi zapomněl na ten poslední obrázek z Býků, jak se tam

nalejvá s řezníkama?“

„Aha, a co teda, jak můžeš porozumět svý vlastní mysli, když

máš v hlavě samej chlast, jseš úplně vygumovanej, zuby máš celý

zasraný a zvedá se ti žaludek?“

„Mně není blbě, je mi fajn. Já bych se mohl čistě vznýst do

týhle šedivý mlhy a letět kolem San Franciska jako racek. Už jsem

ti někdy vyprávěl o místní ožralecký Skid Row, já tam totiž bydlíval

–“ „Já jsem taky žil na Skid Row, v Seattle, takže to taky všechno

znám.“

Neony barů a obchodů zářily v šedivým šeru toho deštivýho

odpoledne, a mně bylo parádně. Když jsme se nechali ostříhat, šli

jsme do kšeftu Dobrý vůle a lovili tam v policích, vytahovali jsme

ponožky, trika, různý řemeny a podobný krámy, který jsme si za pár

šupů koupili. Tajně jsem si pořád přihýbal z láhve, kterou jsem měl

nacpanou za opaskem. Japhy byl zhnusen. Pak jsme nasedli do tý

starý káry a jeli do Berkeley, přes most v dešti, k oaklandským

domkům a pak do centra Oaklandu, kde chtěl Japhy najít nějaký

džíny, který by mi byly. Celý den jsme sháněli obnošený džíny,

který by mně seděly. Pořád jsem mu strkal víno, a nakonec trochu

změknul, krapet se napil a ukázal mi básničku, kterou napsal, když

jsem se nechal na Skid Row stříhat: „Moderní holičskej učňák,

Smith oči zavřený, zkouší při stříhání, bojí se jeho šerednosti,

padesát centů, holičskej učeň s olivovou pletí a na plášti má

‚Garcia,‘ dva malý blonďatý kluci, jeden s vyděšeným obličejem a

velkýma ušima, civí z křesel, řekni mu: ‚Chlapečku jsi ošklivej, máš

velký uši,‘ a rozbrečí se a bude ho to bolet, a ani by to nebyla

pravda, ten druhej s protáhlým obličejem, sebevědomej a

soustředěnej, záplatovaný džíny a odřený boty, sleduje mě, citlivý

dítě, co v pubertě ztvrdne a bude nenasytný, Ray a já, s placaticí

červenýho portskýho v žaludku, deštivej květnovej den, žádný

obnošený levisky v tomhle městě, naší velikost, a starej holičskej

učňák, pero a drážka prkna, hajzly, ožralecká ulička, zástřihy,

holičský kariéry středního věku začínaj právě teď kvíst.“

„Hele,“ začal jsem, „tuhle básničku bys vůbec nenapsal, kdyby

ti to víno neudělalo dobře!“

„Ale, napsal bych to tak jako tak. Ty ale celou dobu pořád

jenom moc piješ, a to teda nechápu, jak vůbec dosáhneš nějakýho

osvícení a jak to chceš zvládnout tam v horách, protože budeš

pořád scházet s kopce, prachy na boby vyhodíš za víno a nakonec

dopadneš tak, že se budeš válet na ulici, v dešti, úplně namol, a

pak tě odvezou, a ty se budeš muset znova narodit, jako naprostej

abstinent a barman, abys tak napravil svou karmu.“ Bylo mu z toho

skutečné smutno, dělal si se mnou starosti, ale já jsem prostě

jenom chlastal dál.

Když jsme dorazili do Alvahova domku a byl čas jít na přednášku

do Buddhistickýho centra, tak jsem řekl: „Já prostě zůstanu sedět,

zmrskám se a počkám na tebe.“

„Dobře,“ ucedil Japhy a výhružně se na mě podíval. „Je to tvůj

život.“

Byl pryč dvě hodiny. Bylo mi smutno, moc jsem pil a motala se

mi hlava. Ale rozhodnul jsem se, že nevytuhnu, prostě že se nedám

a Japhytnu něco dokážu. A najednou se za soumraku přihnal zpátky

do domku, měl jí jak z praku a pořvával: „Víš, co se stalo, Smithi?

Přišel jsem na tu buddhistickou přednášku a všichni tam nasávali z

šálků na čaj bílou neředěnou saké a pěkně se tam nalili. Všichni

tihle bláznivý japonský svatý! Měl jsi pravdu! Je to úplně jedno!

Všichni jsme se zmrskali a diskutovali o prádžně! Bylo to skvělý!“ A

po tomhle jsme se s Japhym už nikdy nehádali.

28

Nadešla noc toho velkýho mejdanu. Úplně jsem slyšel ten

zmatek, co provázel přípravy, který probíhaly pod kopcem, a padla

na mě z toho deprese. „Ach Bože, společenskost je pouze jenom

velkej úsměv, velkej úsměv není nic jinýho než samý zuby, škoda,

že nemůžu zůstat tady nahoře, odpočívat a bejt laskavej.“ Někdo

ale přitáhnul nahoru víno a to mě rozjelo.

Tu noc tam teklo víno proudem jako nějaká řeka. Sean natahal

na zahradě na jednu velkou hromadu spoustu pořádných polen na

obrovskou hranici. Byla jasná, hvězdná májová noc, teplá a

příjemná. Přišli všichni. Mejdan se brzo zase zcela jasně rozdělil na

tři části. Většinu času jsem strávil v obýváku, kde jsme si na hi-fi

pouštěli desky Cala Tjadera, Bud, já, Sean a občas taky AIvah a

jeho nový kámoš George hráli na bonga z obrácených plechovek a

hodně holek k tomu tancovalo.

Venku na zahradě to mělo klidnější průběh, s planoucím ohněm

a spoustou lidí, sedících na dlouhých polenech, který Sean rozmístil

kolem ohně, a na jídelním stole byly samý dobroty, připravený pro

krále a jeho hladovou družinu. Tady u ohně, daleko od

frenetičnosti bongujícího obýváku Cacoethes obšírně diskutoval s

místními chytráky o poezii a vypadalo to asi takhle:

„Marshall Dashiell je příliš zaneprázdněný pěstěním svýho

plnovousu a objíždí svým Mercedes Benzem koktailový párty, po

Chevy Chase, a Kleopatřinou jehlou, O. O. Dowlera vozej po Long

Islandu v limuzínách a léto vždycky tráví tím, že vříská na St.

Mark’s Place, Short Průserář, panebože, tomu se úspěšně daří dělat

floutka ze Savile Row, s buřinkou a ve vestě, a pokud jde o Manuela

Drubbinga, tak ten si čistě jenom háže čtvrťákem, aby viděl, kdo

zas propadne v druhořadých recenzích, a k Omarovi Tottovi nemám

co říct. Albert Law Livingston má plno práce s podepisováním

výtisků svých románů a posíláním vánočních pohlednic Sarah

Vaughanový; Ariadnu Jonesovou obtěžuje Ford Company; Leontine

McGee tvrdí, že je stará, a kdo nám to ještě zbývá?“

„Ronald Firbank,“ napověděl Coughlin.

„Podle mýho názoru, jsou skutečně jediný básníci v týhle zemi,

kromě okruhu tohoto malýho dvorku, Doctor Musial, co si teďko

pravděpodobně něco mumlá za staženými závěsy svýho obýváku, a

Dee Sampson, který je hodně bohatý. Takže nám tedy zbývá náš

drahý Japhík, který hodlá odjet do Japonska, a náš kvílící přítel

Goldbook a pan Coughlin, který má ostrý jazyk. Na mou duši,

jediný kdo tady za něco stojí, jsem já. Přinejmenším mám poctivý

anarchistický zázemí. Aspoň mám zmrzlej nos, na nohou boty a v

ústech protest.“ Uhladil si knír.

„A co Smith?“

„No, myslím, že je Bódhisattva v tom jeho hrozným aspektu, a

to je asi tak všechno, co můžu říct.“ (A stranou posměšně: „V

jednom kuse je pořád ožrrralej.“)

Tu noc přišel taky Henry Morley, ale jenom na chvilku, a choval

se dost podivně, seděl v pozadí a četl si komiksy Mad a nový

časopis, který se jmenoval Hip, a brzo odešel s poznámkou „Buřty

jsou moc tenký, myslíte, že to je znamení doby, a nebo do nich

Armour se Swiftem dávaj zatoulaný Mexikány, tak jak to teda je?“

Kromě mě a Japhyho se s ním nikdo nebavil. Mrzelo mě, že jde tak

brzo, ale jako vždycky byl neuchopitelný jako nějaký duch.

Nicméně si k tý příležitosti vzal úplně nový hnědý oblek a najednou

byl pryč.

A zatím se nahoru na kopec, kde na stromech podřimovaly

hvězdy, občas vyšplhaly nějaký dvojičky, aby se tam muchlovali a

nebo si tam prostě nahoru přitáhli demižony vína a kytary a

uspořádali si v naší chajdě malý uzavřený mejdany. Byla to skvělá

noc. Když měl po práci, tak nakonec přišel i Japhyho otec, a byl to

pěkně stavěný malý houževnatý chlapík, stejně jako Japhy, trochu

plešatěl, ale byl naprosto energický a bláznivý, přesně jako jeho

syn. Okamžitě začal s holkama tancovat divoký mamba a já mlátil

do plechovky jako blázen. „Jeď, kámo!“ Nikdy jste neviděli

šílenějšího tanečníka: stál tam, prohýbal se dozadu, až málem

spadnul, cpal se na holku klínem, potil se, řehtal na celý kolo, měl

radost a byl to ten nejbláznivější táta, co jsem kdy viděl. Zrovna

nedávno překazil na svatbě svý dcery zahradní oslavu, když tam

vlítnul, lezl po čtyřech a na zádech měl tygří kůži, chňapal dámám

po patách a štěkal. A teď popadnul holku, která měla skoro metr

osmdesát, jménem Jane, a tak s ní točil kolem, až málem porazil

knihovnu. Japhy neustále pendloval mezi jednotlivými skupinami s

pořádným demižonem v ruce a obličej mu zářil štěstím. Na chvíli

se celá parta od táboráku přesunula ke společnosti v obýváku a

Japhy s Psyché se brzo dali do šílenýho tance, a pak vyskočil Sean a

zatočil s ní dokola, a ona udělala, jako že omdlívá, a svalila se

rovnou mezi mě a Buda, seděli jsme na podlaze a bubnovali (Bud a

já, co jsme nikdy neměli vlastní holku a ničeho si nevšímali) a

vteřinku nám tam ležela v klíně a odpočívala. Potahovali jsme dál z

dýmek a bubnovali. Polly Whitmorová se pořád motala kolem

kuchyně, pomáhala Christine s vařením a dokonce upekla hromadu

vlastních vynikajících sušenek. Viděl jsem, že je osamělá, protože

tam byla Psyché, a Japhy jí teď nepatřil, tak jsem k ní šel a chytil

jí kolem pasu, ale podívala se na mě s takovým strachem, že jsem

toho radši nechal. Nejspíš ze mě asi měla hrůzu. Princezna tam

byla se svým novým klukem a taky trucovala v koutě.

Řekl jsem Japhymu: „Doprdele, co budeš se všema těma

buchtama dělat? To mi ani jednu nenecháš?“

„Vem si, kterou chceš. Dneska v noci jsem bezpohlavní.“

Šel jsem ven k táboráku, abych si poslechnul nejnovější

Cacoethovy bonmoty. Arthur Whane seděl na kládě, byl pěkně

oblečený, měl kravatu i oblek, šel jsem k němu a zeptal se ho:

„Tak co je to teda buddhismus? Je to neskutečnej výplod fantazie,

kouzlo zablesknutí blesku, jsou to hry a sny, anebo dokonce ani ty

ne?“

„Ne, pro mě buddhismus znamená poznat co možná nejvíc lidí.“

A pak obcházel kolem, choval se opravdu vlídně, s každým si

potřásl rukou a bavil se s ním jako na pravý koktejlový párty.

Uvnitř byl mejdan stále šílenější. Začal jsem s tou vysokou holkou

tancovat sám. Byla divoká. Chtěl jsem ji tajně propašovat nahoru

na kopec a vzít tam demižon vína, ale byl tam taky její manžel.

Hodně pozdě v noci se pak objevil nějaký barevný kluk a začal hrát

na svou hlavu, tváře, ústa a prsa jako na bonga, plácal se a vydával

pěkně hlasitý zvuky, mělo to vynikající rytmus a bylo to fakt

fantastický.

Všechny to strašně potěšilo a prohlašovali, že musí být

Bódhisattva.

Zprávy o tom parádním mejdanu obíhaly po našich barech, a tak

sem z města proudili všechny možný lidi. Najednou jsem zvednul

hlavu a uviděl, jak se tam prochází Alvah s Georgem, a oba byli

nahý.

„Co to děláte?“

„Ale, prostě jsme si řekli, že se svlíknem.“

Zdálo se ale, že to nikomu nevadí. Vlastně jsem viděl, jak slušně

oblečený Cacoethes a Artur Whane stojí ve světle ohně a vedou

společenskou konverzaci se dvěma nahatými šílenci, byl to jakýsi

vážný rozhovor o událostech ve světě. Nakonec se Japhy taky

svlíknul a bloumal kolem se svým demižonem. Vždycky, když se na

něj některá z jeho holek podívala, tak hlasitě zařval, dychtivě po

ní skočil a s vřískotem se vyřítili z domu. Bylo to šílený. Říkal jsem

si, co by se vlastně stalo, kdyby se o tomhle poldové v Corte

Madera domákli a s řevem by se hnali do kopce v těch svých

hlídkových vozech. Hranice jasně planula a dole na silnici mohl

každý vidět, co se na pozemku děje. Přesto to nějak zvláštně

nevadilo, vidět táborák, jídlo na stole, slyšet kytary, vidět hustý

koruny stromů, jak se kývou ve vánku, a pár nahatých chlapů na

mejdanu.

Mluvil jsem s Japhyho otcem a zeptal se ho: „Co si myslíte o

tom, že je Japhy nahatej?“

„Áá, na to já kašlu, pokud jde o mě, tak si Japhy může dělat, co

chce. Hele, kde je ta parádní velká buchta, co jsme s ní trsali?“ Byl

to dokonalý otec dharmovýho tuláka. Taky to neměl za mlada v

oregonských lesích lehký, staral se o celou rodinu, která žila ve

srubu, co sám postavil, a k tomu všechny ty problémy, když se

pokoušel vypěstovat v tom nemilosrdným kraji nějakou úrodu, a

ještě ty studený zimy. Teď z něj byl zámožný obchodník s obrazy a

sám si postavil jeden z nejhezčích domů v Mill Valley a dobře se

staral o svou sestru. Japhyho vlastní matka byla sama a žila v

činžáku na severu. Po návratu z Japonska se o ni chtěl Japhy

starat. Viděl jsem od ní dopis, ze kterýho byla cítit osamělost.

Japhy tvrdil, že když se rodiče rozešli, tak to bylo naprosto

definitivní, ale až se vrátí z kláštera, tak se podívá, jak to udělat,

aby se o ni mohl postarat. Japhy o ní nechtěl mluvit a jeho otec se

taky samozřejmě ani nezmínil. Měl jsem ale Japhyho tátu rád,

líbilo se mi, jak tancoval, celý zpocený a ztřeštěný, jak mu vůbec

nevadily žádný z těch výstředností, co viděl kolem sebe, jak nechal

každýho dělat to, co se mu líbí, a kolem půlnoci šel domů, v

záplavě květin, která se na něj snesla, odtancoval dolů k autu,

který měl zaparkovaný na silnici.

AI Lark byl další příjemný chlapík, který tam byl, čistě jenom

seděl rozvalený s kytarou a vybrnkával rozjetý bručavý bluesový

akordy a nebo někdy flamenco, koukal jen tak do prázdna, a když

ve tři ráno mejdan skončil, šli se ženou spát na dvorek do spacáku,

a já slyšel, jak si tam v trávě pokuřujou marihuanu. „Pojď si

zatrsat,“ lákala ho. „Ale, spi už!“

Psyché s Japhym byli na sebe tu noc naštvaný, Psyché proto

nechtěla přijít nahoru na kopec a uctít jeho nový bělostný

povlečení, a tak se zlostným dusáním vyrazila k odchodu. Sledoval

jsem Japhyho, jak šlape nahoru do kopce a opile se potácí, večírek

skončil.

Šel jsem s Psyché k jejímu autu a přemlouval jsem ji: „No tak,

proč chceš, aby byl Japhy na svým rozlučkovým mejdanu

nešťastnej?“

„Byl na mě sprostej, tak na něj seru.“

„Ale, prosím tě, nikdo tě tam na kopci nesní.“

„Kašlu na to, jedu zpátky do města.“

„Jasně, ale není to hezký, a Japhy se mi svěřil, že tě miluje.“

„Tomu nevěřím.“

„Tak už to v životě chodí,“ zakončil jsem a odcházel s velikým

džbánem vína, měl jsem ho zavěšený na ukazováku, a vyrazil jsem

do kopce. Slyšel jsem, jak se Psyché pokoušela couvat a otočit na

úzký silnici, ale skončila zadkem v příkopě a nemohla vyjet, a tak

musela stejně přespat u Christine na podlaze. Mezitím už Bud,

Coughlin, Alvah a George byli všichni nahoře v chatě, rozvalený v

různých prostěradlech a spacákách všude po podlaze. Položil jsem

si spacák do přepychový trávy a připadal jsem si jako nejšťastnější

člověk na celým tom pozemku. Takže bylo po oslavě, všechno to

ječení utichlo a čeho se dosáhlo? Začal jsem si v noci zpívat a se

džbánem mi bylo fajn. Hvězdy byly oslnivě jasný.

„Komár velkej jak Mount Sumeru je mnohem větší, než si

myslíš!“ zařval z chaty Coughlin, když slyšel můj zpěv.

Houknul jsem zpátky: „Koňský kopyto je mnohem křehčí, než se

zdá!“

Alvah se vyřítil ven v dlouhým spodním prádle, strašně tancoval

a vyl v trávě dlouhý básně. Nakonec jsme probudili i Buda a ten se

nadšeně rozpovídal o svým posledním nápadu. Měli jsme tam

nahoře něco jako nový mejdan. „Pojďte se kouknout dolů, kolik

tam zbylo holek!“ Šel jsem dolů, polovinu cesty jsem se koulel, a

pokoušel se přesvědčit Psyché, aby šla znova nahoru, ale ležela na

podlaze a byla úplně tuhá. Uhlíky v ohništi byly pořád ještě

rozžhavený do ruda a vydávaly hodně tepla. Sean chrápal v

manželčině ložnici. Vzal jsem si ze stolu trochu chleba a namazal

jsem si na něj domácí sýr, jedl jsem a popíjel víno. Byl jsem u ohně

úplně sám a na východě už začínal šednout úsvit. „Teda brácho, ty

jseš nalitej!“ pronesl jsem. „Probuďte se! Probuďte se!“ hulákal

jsem. „Koza novýho dne už trká svítání! Žádný kdyby nebo ale!

Bac! Tak holky, hoďte sebou! mrzáci! flákači! zloději! pasáci! kati!

Mazejte!“ A pak mě najednou přepadnul ten nejúděsnější pocit

ubohosti lidských bytostí, ať už jsou kdekoliv, ty jejich obličeje,

ústa stažený bolestí, osobnosti, pokusy být veselí a rozmařilí,

malicherný nedůtklivosti, pocity prohry a ztráty něčeho, ty jejich

blbý a prázdný duchaplností, který jsou tak rychle zapomenutý:

Ach, a kvůli čemu? Věděl jsem, že zvuk ticha je všude, a proto

všude a všechno je ticho. Dejme tomu, že bychom najednou

procitli a zjistili, že to, o čem jsme si mysleli, že je tím či oním,

tím ani tamtím vůbec není? Potácel jsem se do kopce, pozdravován

ptáky, a díval jsem se na všechny ty zachumlaný spící postavy na

podlaze. Kdo byli všichni ti podivní duchové, kteří jako já zapustili

kořeny do toho hloupýho bezvýznamnýho dobrodružství světa? A

kdo jsem byl já? Chudák Japhy, v osm ráno vstal a začal mlátit do

svý pánve, odříkával zpěv „Gočchami“ a svolával všechny na

placky.

29

Mejdan nakonec běžel řadu dní; když jsme si třetího dne ráno s

Japhym nenápadně vynesli naše ruksaky, lidi se stále ještě

rozvalovali po zemi, vzali jsme si trochu kvalitních zásob a vyrazili

po silnici, v oranžovým slunci časnýho rána zlatých kalifornských

dnů. Měl to být parádní den, byli jsme zpátky v našem živlu: na

stezkách.

Japhy měl výbornou náladu. „Sakra, to je ale fajn, uniknout

tomu flámování a rozptylování a jít do lesa. Až se vrátím z

Japonska, Rayi, až bude opravdu chladný počasí, tak si natáhnem

dlouhý spodní prádlo a budem stopovat po celý zemi. Představ si,

jestli to dokážeš, od oceánu k hornatý Aljašce, na Klamath,

pořádnej jedlovej les bez hranic, ve kterým můžeš bhikkovat, a

jezero s miliónem divokejch hus. Hú! Hledej ju! Víš, co znamená

čínsky wu?“

„Co?“

„Mlhu. Tyhle lesy jsou tady v Marin nádherný, dneska ti ukážu

Muirův les, ale nahoru na sever je všechna ta pravá stará hornatá a

oceánská země pacifickýho pobřeží, budoucí domov podstaty

dharmy. Víš, co udělám? Napíšu novou dlouhou báseň, která se

bude jmenovat ‚Řeky a hory bez konce‘, a budu ji psát dál a dál na

svitek co se bude pořád rozvíjet, budou tam pořád nový

překvapení, a na to, co už bylo předtím, se pak vždycky zapomene,

rozumíš, třeba jako řeka nebo jedna z těch pravejch čínskejch

maleb na hedvábí, na který jsou vidět dvě malý postavy mužů

putujících nekonečnou krajinou se zkroucenejma starejma

stromama a horama, který jsou tak vysoký, že splývaj s mlhou v

horní části toho hedvábnýho prázdna. Budu to psát tři tisíce let a

bude to nadupaný informacema o zachování půdy, Správě

Tennessee Valley, astronomii, geologii, cestách Süan Canga, teorii

čínský malby, znovuzalesňování, ekologii oceánu a potravních

řetězcích.“

„Tak se do toho dej, bráško.“ Jako vždycky jsem si vykračoval

za ním, a když jsme začali šplhat, bylo nám fajn, když jsme měli

batohy na zádech, jako kdybychom byli nějaký soumaři a necítili se

bez těžkýho nákladu dobře, bylo to zase to starý osamocený

senzační ťápy ťáp po stezce vzhůru, pomalu, jednu míli za hodinu.

Došli jsme na konec strmý cesty, kde jsme museli projít mezi

několika domy, postavenými blízko srázných strmých stěn,

porostlých křovím, s vodopády, ve kterých nebylo moc vody, a

zvolna odkapávaly, a nahoru ke strmý horský louce plný motýlů,

sena, a teď, ráno v sedm, taky trochu rosy, a zase dolů na polní

cestu, a po ní až tam, co končila, zvedala se stále výš a výš, až

jsme měli výhled hodně do dálky na Corte Maderu a Mill Valley, a

dokonce byla vidět i červená špička Golden Gate Bridge.

„Zejtra odpoledne, až budem na cestě do Stimson Beach,“ začal

Japhy, „tak uvidíš v modravý zátoce celý bílý město San Francisko,

který bude na míle daleko. Rayi, na mou duši, později, v našem

budoucím životě, tady můžem v těhle kalifornskejch horách založit

skvělej nezávislej kmen, vezmem si nějaký holky a budem mít

spoustu nádhernejch, osvícenejch fakanů, budem žít jako Indiáni v

kulatejch chýších a živit se budem bobulema a pupenama.“

„A fazolema ne?“

„Budem psát básně, pořídíme si tiskařskej lis a budem tisknout

svý vlastní básně v nakladatelství Dharma Press, hodně toho

nabásníme a uděláme tlustou knížku, která bude pro ty tupý

čtenáře plná pěkně ledovejch pecek.“

„Ale lidi nejsou tak zlý, taky trpěj. Pořád přece někde čteš o

tom, jak někde na Středozápadě shořela nějaká bouda z téráku,

zahynuly v ní tři děti a ty tam vidíš fotku plačících rodičů. Shořela

dokonce i kočička. Japhy, ty si myslíš, že Bůh stvořil svět jenom

pro svý pobavení, protože se nudil? Protože kdyby to tak bylo, tak

by musel bejt pěkná svině.“

„Oho, a koho jako myslíš tím bohem?“

„Čistě Tathágatu, chceš-li to tak nazvat.“

„Jasně, v sútře stojí, že Bůh, nebo Tathágata, nedal sám světu

vzniknout ve svým lůně, ale to, že se prostě objevuje, bylo

zaviněný nevědomostí bytostí, schopnejch vnímat.“

„Ale on dal vzniknout i těm cítícím bytostem, a ty jejich

nevědomosti jakbysmet. Je to všechno strašně ubohý. Nedám si

pokoj, dokud nepřijdu na to, proč, Japhy, proč.“

„Ale, netrap tu svou podstatu mysli. Vzpomeň si, že v čirý

podstatě mysli Tathágaty neexistuje žádná otázka proč, a dokonce

se tomu ani nepřikládá nějakej význam.“

„Jasně, ale pak se teda vůbec nic neděje.“

Hodil po mně klacek a praštil mě do nohy.

„Dobře, tohle se nestalo,“ řekl jsem.

„Já fakt nevím, Rayi, ale vážím si tvýho smutku nad světem.

Doopravdy. Vzpomeň si na ten mejdan včera v noci. Všichni se

chtěli pobavit a dělali, co mohli, ale druhý den jsme se všichni

probudili a bylo nám všem tak nějak smutno a připadali jsme si

osaměle. Co si myslíš o smrti, Rayi?“

„Jsem přesvědčenej, že smrt je naše odměna. Až zemřem,

půjdem všichni přímo do nebe, dosáhnem nirvány, a tak to taky

bude.“

„Ale představ si, že ses znova narodil v některým z těch nižších

pekel a ďáblové ti cpou do krku doruda rozžhavený železný koule.“

„Mne už život železnou hnátu do huby vrazil. Ale já jsem

přesvědčenej, že to není nic jinýho než sen, co upekli nějaký

hysterický mniši, kteří nepochopili Buddhovu usmířenost a pohodu,

když seděl pod posvátným stromem Bo, a nebo, když na to přijde,

Krista, co hleděl dolů na hlavy svejch mučitelů a odpouštěl jim.“

„Ty Krista doopravdy miluješ, žejo?“

„Jasně, že jo. A konec konců hodně lidí tvrdí, že je Maitréja,

který se má podle Buddhova proroctví objevit po Sákjamunim,

rozumíš, Maitréja znamená v sanskrtu ‚Láska‘ a Kristus nemluvil o

ničem jiným než o lásce.“

„Ale, nezačínej mi tady kázat o křesťanství, prostě tě vidím na

smrtelný posteli, jak líbáš kříž jako nějakej starej Karamazov nebo

jako náš příteliček Dwight Goddard, co strávil celej život jako

buddhista a před smrtí se najednou stal křesťanem. Tohle pro mě

není, já chci každej den strávit hodiny v nějakým chrámu,

odříznutým od světa, meditováním před uzavřenou sochou

Kvannona, na kterou není nikomu povolený ani pohlídnout, protože

má strašnou moc. Udeř tvrdé a mocně, starý démante!“

„Všechno nakonec dobře dopadne.“

„Vzpomínáš si na Rola Sturlasona, toho mýho kámoše, co jel do

Japonska studovat ty kameny v Ryoanji. Jel tam na nákladní lodi,

která se jmenovala Mořskej had, a tak tam ve společný jídelně

udělal na lodní přepážku velkou nástěnnou malbu, na který byl

mořskej had a mořský panny, k velký radosti posádky, žrali ho tam

jako šílený, a všichni se chtěli hned na fleku stát dharmovejma

tulákama. Teď možná leze na posvátnou horu Hiei v Kjótu, je tam

třicet čísel sněhu, přímo nahoru, kudy nevedou žádný stezky, je to

strmý a příkrý, skrz bambusový houštiny a mezi pokroucenejma

borovicema, přesně jako na těch kresbách štětcem. Mokrý nohy a

bez myšlenek na oběd, tak se má šplhat.“

„A co budeš v klášteře nosit?“

„Ach, člověče, celej komplet, ve stylu starý dynastie Tang,

dlouhý černý plandavý šaty s obrovskými splihlými rukávy a

srandovním plisováním, takže si pak připadáš úplně jako nějakej

orientálec.“

„Alvah tvrdí, že zatímco kluci jako jsme my jsou strašně

odvázaný z toho, že jsou opravdoví orientálci a nosí různý roucha,

tak skutečný orientálci si čtou surrealistický knížky, Charlese

Darwina a blázní po západních vycházkových oblecích.“

„Východ se stejně jednou se Západem spojí. Představ si to, k

jaký dojde parádní revoluci, až se Východ setká se Západem, a

budou to kluci jako jsme my, co to celý můžem spustit. Představ si

milióny lidí po celým světě, s báglama na zádech, jak vandrujou po

odlehlejch krajích, stopujou a všem to zvěstujou.“

„To je hodně jako v dávnejch dobách křižáckejch výprav, Walter

Chudý a Petr Poustevník vedou orvaný houfy věřících do svatý

země.“

„Jo, ale tohle všechno byla jenom taková ta evropská beznaděj

a podobný sračky, bylo to temný, ale já chci, aby mí dharmoví

tuláci měli v srdcích jaro, kdy mají květy námluvy a ptáci ztrácej

malý čerstvý hovínka, k překvapení koček, co je před chvílí chtěly

sežrat.“

„Co si o tom myslíš?“

„Čistě si jenom v duchu vymýšlím básně, zatímco šplhám k

Mount Tamalpais. Vidíš ji tam, nahoře před náma, jak je krásná,

jako každá jiná hora kdekoliv na světě, má překrásnej tvar,

Tamalpais já skutečně miluju. Dneska v noci na ní budem, ale z

druhý strany. Ale až se tam dostanem, tak už bude pozdě

odpoledne.“

Marinská krajina byla mnohem víc venkovská a vlídnější než

drsná oblast Sierry, kde jsme lezli na podzim: byla samá květina,

květiny, stromy a keře, ale taky hodně škumpy jedovatý vedle

stezky. Když jsme se dostali na konec horský polní cesty, najednou

jsme se ponořili do hustýho sekvojovýho pralesa a šli jsme dál,

drželi jsme se potrubí, přes močáloviště zarostlý travou, který byly

tak hluboko, že tam jasný paprsky ranního slunce skoro nepronikly,

a byla tam zima a vlhko. Vonělo to tam ale po borovicích a

mokrých kmenech, pořádná, čistá, sytá vůně. Japhy byl tohle ráno

samý řeči. Teď, když byl zase venku na stezce, tak byl jako malý

kluk. „Jediný, co se mně na tomhle pobytu v japonským klášteře

nezdá, je to, že přes veškerou jejich inteligenci a dobrý úmysly

těch Američanů, co tam jsou, tak mají strašně mizivej reálnej

pojem o Americe a o tom, co je to za ty lidi, který tady doopravdy

žerou buddhismus, a navíc vůbec nerozuměj poezii.“

„Kdo?“

„No přece ty lidi, co mě tam posílaj a všechno to platí.

Vyhazujou pěkný prachy na to, že aranžujou elegantní záběry

zahrad, knih a japonský architektury, a všechny tyhle serepetičky,

co se nikomu nebudou líbit a nebo je nebude moct využívat, kromě

bohatejch rozvedenejch americkejch paniček, co si vyrazí na

zábavní plavbu do Japonska, a přitom by skutečně úplně stačilo,

kdyby prostě postavili nebo koupili starej japonskej domek a

zeleninovou zahradu, aby tam bylo nějaký místo, kam by ty kluci

mohli jít a věnovat se buddhismu, ale tím myslím, aby tam byl

skutečně skvělej výkvět, a ne nějakou obvyklou americkou

měšťáckou sračku, která by byla hezky našvindlovaná. V každým

případě se tam ale těším, ach jo, už se prostě vidím, jak sedím

ráno na rohožích, vedle sebe nízkej stolek, klapu na kufříkovým

stroji, a vedle můj hibači, na kterým stojí konvice s horkou vodou a

je tak pořád teplá, a všechny moje papíry, mapy, dýmku a baterku

mám úhledně uložený a venku jsou švestky a borovice, na hlavních

větvích leží sníh a nahoře na hoře Hieizan je sníh stále hlubší, a

všude kolem jsou šugi a hinoki, chlapče, to jsou sekvoje a cedry.

Na kamenitejch stezkách jsou malý zastrčený chrámky, studený,

starodávný místa zarostlý mechem, kde kvákaj žáby, a uvnitř jsou

sošky, visí tam olejový lampičky, zlatý lotosy a malby, starý vůně

nasycený kadidlem a jemně lakovaný skříňky se soškami.“ Jeho loď

odjížděla za dva dny. „Je mi ale strašně smutno, že opouštím

Kalifornii… proto jsem si to chtěl, Rayi, s tebou dneska ještě

jednou naposled pořádně prohlídnout.“ Z mokřavýho sekvojovýho

pralesa jsme nahoře vyšli na silnici, kde byla horská chata, přešli

jsme ji a znova se ponořili do křovisek a prodírali se na stezku, o

který nejspíš kromě pár turistů nikdo nevěděl, že tam je, a byli

jsme v Muirově lese. Rozprostíral se před náma na míle daleko v

širokým údolí. Stará dřevorubecká cesta nás vedla další dvě míle, a

pak z ní Japhy sešel, škrábal se do svahu, a dostal se tak na další

stezku, o který by nikoho ani ve snu nenapadlo, že tam je. Šli jsme

pořád po ní, nahoru a dolů, podél valícího se potoka, a na místech,

kde bylo potřeba potok překročit, ležely zase poražený kmeny a

někdy i můstky, který, jak tvrdil Japhy, postavili skauti, stromy,

podélně rozříznutý a položený tou rovnou plochou vzhůru, aby se

po ní dalo jít. Pak jsme se vyšplhali po strmým svahu porostlým

borovicemi, vyšli jsme na dálnici a stoupali po úbočí travnatýho

kopce a vyšli jsme u nějakýho přírodního divadla, který bylo

udělaný v řeckým stylu, s kamennými sedadly kolem dokola, jenom

holý kameny, uspořádaný tak, aby se tam daly provádět

představení Aischylových a Sofoklových her, na který bylo vidět ze

všech čtyř stran. Napili jsme se vody, posadili se, zuli jsme si boty

a z horních kamenných sedadel sledovali to tichý divadlo. Hodně v

dálce byl vidět Golden Gate Bridge a bělost San Franciska.

Japhy začal ječet, hulákat, pískat a zpívat, plný čirý radosti.

Nebyl tam nikdo, kdo by ho mohl slyšet. „Takovýhle to bude, Rayi,

až budeš tohle léto na vrcholku hory Desolation.“

„Poprvý v životě tam budu zpívat z plnejch plic.“

„Jestli tě tam vůbec někdo uslyší, tak to budou akorát králíci

nebo možná kritickej medvěd. Rayi, tahle skagitská oblast, kam

pojedeš, je úplně to nejskvělejší místo v celý Americe, tahle řeka,

co se vine jako had, se žene zase znova roklema a do svýho

vlastního neobydlenýho povodí, vlhký zasněžený hory, přecházející

neznatelně do suchejch borovicovejch hor a hlubokejch údolí, jako

třeba Big Beaver a Little Beaver, kde jsou některý z panenskejch

míst, který ještě na světě zbyly, kde se vyskytuje virginskej cedr.

Pořád myslím na ten svůj opuštěnej hlídačskej domeček na Crater

Mountain, jak si tam sedí, a nikdo tam není, jenom králíci ve

vyjících vichrech, stárnou, myslím na králíky zalezlý v těch jejich

měkkých hnízdech hluboko pod balvany, je jim teplo a krměj se

semenama nebo co to vlastně žerou. Čím blíž jsi ke skutečný

podstatě, ke skále, vzduchu, ohni a dřevu, tak tím je, chlapče,

svět duchovnější. Všichni tyhle lidi, co jsou přesvědčený, že jsou

naprosto střízlivý, praktický, materialistický a realistický typy, tak

ti ví o podstatě naprostý hovno a hlavy maj plný mlhavejch

myšlenek a představ.“ Zvednul ruku. „Poslechni si, jak ten křepel

volá.“

„Co teď asi tak všichni u Seana dělaj.“

„Tak teďka už jsou všichni vzhůru a zase se pouštěj do toho

kyselýho červenýho vínka, různě tam posedávaj a kecaj o ničem.

Měli jít všichni s náma a něčemu se přiučit.“ Zvednul svůj batoh a

vyrazil. Za půl hodiny jsme byli na překrásný louce, drželi se

nenápadný prašný stezky vedoucí přes mělký potoky a nakonec

jsme dorazili do tábořiště Potrero Meadows. Tábor patřil pod

správu přírodní rezervace, bylo tam kamenný ohniště, piknikový

stoly a všechno ostatní, ale až do víkendu tam nikdo nejspíš

nebude. O pár mil dál shlížela přímo na nás hlídačská chata na

vrcholu Tamalpais. Rozbalili jsme batohy a strávili docela pozdní

odpoledne tím, že jsme podřimovali na sluníčku, a nebo Japhy

běhal kolem, díval se na motýly a na ptáky a dělal si poznámky do

notýsku, a já šel sám po druhý straně kopce, severně, kde se táhla

směrem k moři pustá, skalnatá krajina, hodně podobná Sierrám.

Když se setmělo, Japhy rozdělal pořádný velký oheň a začal

připravovat večeři. Byli jsme strašně unavený a šťastný. Ten večer

uvařil takovou polívku, na kterou nikdy nezapomenu, a byla to

doopravdy ta nejlepší polívka, co jsem jedl od ty doby, kdy jsem v

New Yorku jako oslavovaný mladý autor obědval u Chamborda a

nebo u Henriho Crua v kuchyni. Nebylo to nic než pár balíčků

sušený hrachový polívky, který nasypal do hrnce vody, se smaženou

slaninou, tukem a vším ostatním, a míchal ji, dokud se nevařila.

Byla pěkně sytá, měla tu pravou hrachovou chuť, a s tou uzenou

slaninou a kouskama špeku to bylo přesně to pravý pití do chladný

houstnoucí temnoty a k jiskřícímu ohni. A jak se tak porozhlížel

kolem, tak našel pýchavky, obyčejný houby, ne ty, co mají

klobouky, ale čistě jenom kulatý, měkký kuličky, velký asi jako

grapefruit, s bílou pevnou dužinou, nakrájel je, osmažil na slanině

a měli jsme je jako přílohu k opékaný rýži. Byla to fantastická

večeře. Nádobí jsme umyli v zurčícím potůčku. Hučící hranice

zaháněla komáry. Nový měsíc nakukoval dolů skrz větve borovic.

Rozvinuli jsme si do luční trávy spacáky a naprosto utahaný jsme šli

brzo spát.

„Tak teda, Rayi,“ začal Japhy, „pěkně brzo už budu daleko na

moři a ty budeš stopovat na sever podél pobřeží do Seattle a pak

dál oblastí Skagitu. Tak si tak říkám, co se s náma se všema stane.“

Při tomhle zasněným tématu jsme usnuli. V noci jsem měl živý

sen, jeden z nejvýraznějších, co se mi kdy zdály, zcela zřetelně

jsem viděl přeplněný, špinavý, zakouřený čínský tržiště, s žebráky

a kramáři, byli tam naložený koně a muly, všude samý bláto,

vykuřovadla, hromady blbostí a zeleniny, kterou prodávali ze

špinavých hliněných mís, položených na zemi, a najednou z hor

sešel rozdrbaný vandrák, malý, vrásčitý, snědý, nepředstavitelný

čínský tulák, a prostě postával na konci tržiště a se zájmem si ho

obhlížel, i když na sobě nedal nic znát. Byl malý, šlachovitý a kůži

v obličeji mu slunce pouště a hor vyčinilo, až ztvrdla a byla tmavě

rudá; na sobě neměl nic než posbíraný hadry; na zádech nesl

kožený vak; byl bos. Takovýhle chlapíky jako on jsem vídal jenom

zřídka, a pouze v Mexiku, možná, že přicházeli do Monterrey z

nehostinných skalnatých hor, žebráci, co nejspíš žijou v jeskyních.

Ale tenhle byl čínský, dvakrát tak chudý a současně dvakrát tak

houževnatý a silný, nekonečně tajemný vandrák, a zcela jistě to

byl Japhy. Byly tam ty samý široký ústa, živý, šelmovsky mžikající

oči, vyhublý obličej (tvář jako Dostojevskýho posmrtná maska,

vystouplý nadočnicový oblouky a hranatá hlava); a byl malý a

podsaditý, jako Japhy. Probudil jsem se za svítání a uvažoval jsem:

„Panejó, tak tohle se teda stane s Japhym? Možná odejde z toho

kláštera a prostě zmizí a už ho nikdy neuvidíme, a bude z něj Chan

Šanův duch hor Orientu a budou se ho bát i Číňani, tak bude

zpustlej a zlomenej.“

Vyprávěl jsem o tom Japhymu. Byl už vzhůru, prohraboval oheň

a pískal si. „No tak, neválej se tam v tom spacáku a přestaň si

mastit šaška, zvedni se a dojdi pro vodu. Jódlajdýdů. Rayi, přivezu

ti kadidlový tyčinky z chrámu Kjómizu, kde není ústřední topení a

jednu po druhý je nastrkám do velký mosazný mísy na kadidlo a

udělám všechny ty náležitý zdvořilý poklony, co ty na to? To byl

teda sen, to co se ti zdálo. Jestli to mám být já, tak to budu já.

Věčně slzící a pořád plnej mládí, hůůů!“ Vytáhnul z ruksaku pěstní

klín, bušil s ním do hlavních větví a rozdělal praskající oheň. V

korunách stromů se ještě držel mlžný závoj a při zemi ležela mlha.

„Sbalíme se, vyrazíme a vyšňupnem si tábořiště Laurel Dell. Pak

přejdem přes ty stezky dolů k moři a zaplavem si.“

„Paráda.“ Na tenhle výlet vzal Japhy s sebou lahodnou směs na

doplnění energie potřebný k chůzi: suchary Ry-Krisp, výborný, ostrý

čedar, toho vzal pořádný klínek, a šišku salámu. Měli jsme to k

snídani s horkým čajem a bylo nám skvěle. Z tohohle

koncentrovanýho chleba a salámu (koncentrovaný maso) by mohli

dva dospělí chlapi žít dva dny, a přitom sýr a to všechno

dohromady vážilo jenom kolem sedmdesáti deka. Japhy měl plno

podobných skvělých nápadů. Co za naději, lidskou energii, kolik

opravdovýho americkýho optimismu bylo vloženo do tý jeho skvělý

drobný figury! A teď tu přede mnou ztěžka našlapoval po stezce a

volal na mě dozadu: „Zkus meditaci stezky, prostě jenom šlapej

dál, dívej se na stezku, co máš pod nohama, nerozhlížej se kolem a

jak zem pod tebou ubíhá, tak čistě upadni do transu.“

Do tábořiště Laurel Dell jsme dorazili asi kolem desátý, taky

tam byly kamenný ohniště s rošty a piknikovými stoly, ale okolí tu

bylo neskutečně krásnější než v Potrero Meadows. Tady byly totiž

skutečný louky: pohádkově krásný, s jemnou trávou, a svažovaly se

všude kolem, lemovaný hustými temně zelenými vysokými lesy,

nedotčená scenérie vlnící se trávy a potoka, a na dohled nebylo nic

jinýho.

„Na mou duši, sem se určitě brzo vrátím a vezmu si s sebou

jenom jídlo, benzín a primus, a až si budu vařit večeře, tak nebude

vidět žádnej kouř a správa rezervace vůbec nic nepozná.“

„Jo, ale jestli tě tady někdy načapaj, Smithi, jak si vaříš mimo

tyhle kamenný ohniště, tak tě odsaď vyrazej.“

„A co bych měl teda o víkendech dělat, přidat se k nějakejm

rozjásanejm výletníkům? Prostě bych se zašil tam nahoře za tou

nádhernou loukou. Zůstal bych tady navždycky.“

„A dolů na Stimson Beach bys to měl po stezce jenom dvě míle,

a tam dole je taky koloniál.“

V poledne jsme vyrazili na pobřeží. Byla to strašně úmorná

cesta. Šplhali jsme po loukách pořád vzhůru, odtamtud bylo zase

ve velký dálce vidět San Francisko, a pak jsme se spustili dolů na

strmou stezku, která vypadala jako kdyby spadala přímo až k

mořský hladině; někdy bylo třeba seběhnout po stezce, anebo sjet

kus po zadku. Vedle stezky se vrhal dolů příval vody. Předběhnul

jsem Japhyho, začal jsem po stezce strašně rychle rázovat, a

přitom jsem si šťastně prozpěvoval. Nechal jsem ho asi míli za

sebou a dole jsem na něj musel počkat. Dával si na čas a radoval se

z kapradin a květin. Ruksaky jsme schovali pod keře do napadanýho

listí a jen tak jsme kráčeli po pobřežních loukách a kolem farm na

břehu moře, kde se pásly krávy, až k pobřežní komunitě, kde jsme

v koloniálu koupili víno a pak jsme si to rázovali dál, do písku a k

vlnám. Byl chladný den a jenom občas vysvitlo slunce. Ale my to

stíhali. Skočili jsme v trenýrkách do moře a rychle jsme plavali sem

a tam, a pak jsme vylezli a rozložili si na kus papíru trochu salámu,

sucharů a sýra, popíjeli jsme víno a povídali si. V jednu chvíli jsem

si dokonce i zdřímnul. Japhymu bylo strašně dobře. „Sakra, Rayi,

vůbec nemáš ani ponětí, jak jsem rád, že jsme se rozhodli vyrazit

si tyhle poslední dva dny na túru. Je mi zase úplně skvěle. Vím, že

z toho vznikne něco strašně dobrýho.“

„Z čeho všeho?“

„Nevím – z toho, jakej máme názor na život. Ani já, ani ty

nelítáme po venku, abychom někomu rozmlátili palici a nebo mu šli

kvůli zisku po krku, zasvětili jsme se tomu, že se budem modlit za

všechny vnímavý bytosti, a když budem dost silný, tak to skutečně

můžeme dokázat, stejně jako staří svatí. Kdoví, svět se možná

probudí a rozvine se v překrásnou květinu dharmy, která bude

všude.“

Chvilku si zdřímnul a pak se probudil, rozhlídnul se a řekl:

„Podívej se na všechnu tu vodu tam, jak se táhne až do Japonska.“

Byl z odjezdu stále smutnější a smutnější.

30

Vyrazili jsme zpátky, našli batohy a vraceli se vzhůru po tý

stezce, co tak spadala až přímo k moři, nebylo to nic jinýho než

plazení přímo vzhůru, lezení mezi skalisky a nízkými stromy, kdy

jsme se museli chytat rukama, vyčerpalo nás to, ale nakonec jsme

vyšli na překrásnou louku, s námahou jsme ji zdolali, a zase jsme v

dálce uviděli celý San Francisko. „Touhle stezkou chodíval Jack

London,“ řekl Japhy. Pokračovali jsme po jižním svahu nádherný

hory, ze který se nám naskytnul pohled na Golden Gate a dokonce i

na Oakland, který byl na míle daleko, a tohle nakonec trvalo

hodiny, a my se pořád namáhavě plahočili dál. Byly tam překrásný

přírodní parky, s vznešeně klidnými duby, v pozdním odpoledni bylo

všechno zelený a zlatý, a taky spousta polních květin. Jednou jsme

spatřili kolouška, který stál u zbytku trávy a s údivem se na nás

díval. Sešli jsme z týhle louky dolů, hodně hluboko do sekvojovýho

pralesa a pak opět vzhůru, bylo to zase tak strmý, že jsme kleli a

potili se v prachu. Stezky vypadají asi takhle: vznášíte se po

shakespearovským ardenským ráji, čekáte, že tam uvidíte nymfy a

chlapce s flétničkami a pak se najednou v prachu prodíráte na

pekelně žhavým slunci, který vás opíká jako na rožni, kopřivami a

škumpou… stejně jako v životě. „Špatná karma automaticky vytváří

dobrou karmu,“ začal Japhy „takže tolik neklej a pojď, brzo už

budem pěkně sedět na rovným kopci.“

Poslední dvě míle toho kopce byly strašný a já si stěžoval

„Japhy, existuje jedna věc, kterou bych teď chtěl víc než cokoliv

jinýho na světě – víc než cokoliv co jsem kdy v životě chtěl.“ Fičely

studený větry, už se zešeřilo a my spěchali po tý nekonečný stezce

shrbení pod ruksaky.

„Co?“

„Pořádná milá tabulka Hersheyho čokolády, nebo alespoň ta

malá. Prostě z nějakýho, mně neznámýho důvodu by teď

Hersheyho čokoláda mohla spasit moji duši.“

„To je ten tvůj buddhismus, hersheyovka. A co takhle svit

měsíce v pomerančovým háječku a kornout vanilkový zmrzliny?“

„Moc studený. To, co potřebuju, co chci, za co se modlím a po

čem toužím a umírám touhou, je Hersheyho čokoláda… s

oříškama.“ Byli jsme hrozně unavený a plahočili jsme se dál domů

a mluvili jsme jako dvě děti. Pořád jsem dokola opakovaj, že chci

tu moji skvělou tabulku Hersheyho čokolády. A myslel jsem to

smrtelně vážně. V každým případě jsem potřeboval energii, byl

jsem zesláblý a potřeboval jsem cukr, ale myslet v tomhle

studeným větru na to, jak se mi v puse rozplývá čokoláda a buráky,

to už bylo trochu moc.

Brzo jsme ale přelízali plot korralu, který vedl ke koňský louce

nad naší chatou, pak jsme přelezli plot z ostnatýho drátu, a byli

jsme přímo v naší zahradě a potom jsme se proplahočili těch

posledních šest metrů vysoký trávy, kolem mýho lože u růžovýho

keře ke dveřím naší senzační chaty. Byla to naše poslední společná

noc doma. Smutně jsme se posadili v tmavý boudě, zuli si boty a

vzdychali. Nemohl jsem dělat nic jinýho, než si sedět na

chodidlech, protože takhle jsem v nich necítil bolest. „Už nikdy

žádný túry, já s tím navždycky končím,“ zaúpěl jsem.

„Dobře, ale stejně si musíme dát večeři, a je mi jasný, kde jsme

to všechno tenhle víkend vyčerpali. Musím zajít po silnici do

samošky a koupit tam nějaký jídlo.“

„Ach jo, to nejseš unavenej? Jen si pojď lehnout, najíme se

zejtra.“ Ale on si smutně zase obul boty a šel ven. Všichni už byli

pryč, když se přišlo na to, že jsme s Japhym zmizeli, tak mejdan

skončil. Rozdělal jsem oheň, lehnul si a dokonce jsem na chvíli

usnul, a najednou byla tma a vešel Japhy, zapálil petrolejku a

vysypal potraviny na stůl, a mezi nimi byly i tři tabulky Hersheyho

čokolády, čistě jenom pro mě. Byla to ta nejparádnější

hersheyovka, co jsem kdy jedl. Přinesl i moje oblíbený víno,

červený portský, taky čistě jenom pro mě.

„Odjíždím, Rayi, a tak mě napadlo, že bychom to mohli spolu

trošku oslavit…“ Když byl Japhy unavený, a často se chůzí nebo

prací zcela vyčerpal, tak zněl jeho hlas slabě a jakoby z velký

dálky. Ale v momentě vyburcoval všechny svoje rezervy a začal

připravovat večeři, prozpěvoval si u kamen jako nějaký milionář,

dusal v těch svých krůsnách po rezonující dřevěný podlaze,

aranžoval kytice květin do hliněných hrnců, vařil vodu na čaj,

brnkal na kytaru a snažil se mě nějak povzbudit, protože jsem

ležel a smutně civěl na pytlovinový strop. Byla to naše poslední noc

a oba jsme to cítili.

„Tak si tak říkám, kdo z nás asi umře jako první,“ přemítal jsem

nahlas.

„Ať už je to kdokoli, vrať se, duchu, a dej jim klíč.“

„Ha!“ Přinesl mi večeři, seděli jsme se zkříženýma nohama a

energicky jsme s chutí žvýkali, jako už tolik nocí předtím: prostě

vítr, běsnící v oceánu stromů a naše zuby dělaly kous kous nad

chutným, prostým, truchlivým jídlem bhikků. „Jen si to představ,

Rayi, jaký to bylo zrovna na tomhle kopci, co stojí naše bouda,

před třiceti tísícema let v době neandrtálskýho člověka. A

uvědomuješ si, že v sútrách stojí, že v tý době byl Buddha,

Dípankara?“

„Ten, co nikdy nic neřekl?“

„To si nedokážeš představit všechny ty osvícený opičáky, jak

sedí kolem hučícího ohně, okolo toho svýho Buddhy, nic neříkaj a

všechno přitom ví?“

„Hvězdy byly tenkrát ty samý jako dneska v noci.“

Pozdě v noci pak přišel nahoru Sean, sedl si se zkříženýma

nohama a krátce a smutně si povídal s Japhym. Všechno skončilo.

Pak přišla nahoru Christine s oběmi dětmi v náručí, byla to hodná a

silná holka a dokázala šplhat do kopce s těžkým nákladem. Tu noc

jsem šel spát do spacáku u růžovýho keře a litoval jsem náhlý

chladný temnoty, která se snesla na chatu. Připomínalo mi to

počáteční kapitoly Buddhova života, když se rozhoduje opustit

palác, nechává tam truchlící manželku s dítětem a ubohého otce a

odjíždí na bílým koni, aby si v lese ostříhal svý zlatý vlasy,

plačícího sluhu s koněm pak posílá zpátky a vydává se na smutnou

cestu pralesem, aby nalezl provždy pravdu. „Stejně jako ptáci,

kteří se odpoledne scházejí v korunách stromů,“ napsal Ašvaghóša

před téměř dvěma tisíci lety, „a pak, když se snese noc, všichni

zmizí, takové jsou i světa rozluky.“

Druhý den jsem si řekl, že dám Japhymu do výbavy nějaký malý

neobvyklý dárek, ale neměl jsem moc peněz ani mě nic zvláštního

nenapadalo, a tak jsem vzal kousek papíru, asi jako nehet u palce

a tiskace jsem na něj pečlivě napsal: snad se ti hodí diamantový

nůž milosrdenství, a když jsem se s ním na molu rozloučil, podal

jsem mu ho, přečetl si ho, strčil do kapsy a mlčel. Poslední, při

čem byl v San Francisku viděn, bylo tohle: Psyché nakonec změkla

a napsala mu vzkaz, „Setkáme se v kajutě na tvý lodi a dám ti

všechno, co budeš chtít,“ nebo něco v tom smyslu, a proto taky

nikdo z nás nešel na palubu, aby se s ním v kajutě rozloučil, tam

čekala Psyché a konečná vášnivá milostná scéna. Na palubu mohl

akorát Sean a různě tam postával, kdyby se náhodou něco stalo.

Takže když jsme si všichni zamávali na rozloučenou a odešli, Japhy

se s Psyché pravděpodobně v kajutě pomiloval a ona pak začala

brečet a trvala na tom, že chce jet taky do Japonska, a kapitán

nařídil, aby všichni odešli, ale ona zůstala a závěr byl takový: loď

odrážela od mola, Japhy vyšel ven na palubu a Psyché v náručí a s

přehledem ji hodil z lodi, měl dost síly, aby dohodil holku tři metry

daleko, přímo na molo, kde ji Sean pomohl chytit. I když to nebylo

zrovna v souladu s diamantovým nožem milosrdenství, bylo to

dostatečně v pohodě, prostě se chtěl dostat na ten druhý břeh a

dál se věnovat svým záležitostem. Jeho posláním byla dharma. A

nákladní loď odplouvala, z Golden Gate a dál, do temných

mohutných vln, napříč šedým Pacifikem směrem na západ. Psyché

plakala, Sean plakal, a všem bylo smutno.

Warren Coughlin vzdychnul: „Je to strašně blbý, protože možná

zmizí do Střední Asie a bude kráčet dokola v nerušeným, ale

nepřetržitým kruhu, z Kašgaru do Lančou přes Lhasu, s procesím

jaků, bude prodávat praženou kukuřici a spínací špendlíky a

rozmanitý barevný odstíny nití na šití, občas si vyleze do Himalájí,

a skončí tím, že osvítí dalajlámu a celou tu partu na míle daleko a

nikdo už o něm nikdy neuslyší.“

„Ne to neudělá,“ protestoval jsem, „má nás hodně rád.“

„V každým případě to všechno skončí v pláči,“ uzavřel Alvah.

31

A teď, jako kdyby mi Japhyho prst ukazoval cestu, jsem vyrazil

na sever za svou horou.

Bylo ráno 18. června 1956. Sešel jsem dolů, rozloučil se s

Christine, poděkoval jí za všechno a šel po silnici. Mávala mi z

travnatýho dvorku. „Bude tady smutno, když všichni odešli a o

víkendech už nebudou žádný parádní obrovský mejdany.“ Všechno,

co se tady dělo, se jí skutečně líbilo. Stála tam na dvorku, bosá, s

malou bosou Pradžňou, a já odcházel přes tu koňskou louku.

Na sever se mi jelo snadno, jako kdyby Japhyho přání všeho

nejlepšího na mý cestě za mou horou, kterou si můžu navždy

podržet v sobě, stály při mně. Na dálnici 101 mě okamžitě vzal

učitel sociálních věd, který pocházel z Bostonu a zpívával na Cape

Codu a zrovna večer sebou seknul na kamarádovy svatbě, protože

se postil. Když mě vysadil v Cloverdale, koupil jsem si zásoby na

cestu: salám, pořádný kus čedaru, suchary Ry-Krisp a taky nějaký

datle do pustiny a všechno jsem to úhledně uložil do krabic na

jídlo. Měl jsem ještě buráky a hrozinky, který zbyly z posledního

společnýho výletu. Japhy řekl: „Na tý lodi už tyhle buráky a

hrozinky nebudu potřebovat.“ Náhle mě zabolelo smutkem, když

jsem si vybavil, jak byl Japhy vždycky smrtelně vážný, pokud šlo o

jídlo, a přál jsem si, aby se celý svět začal smrtelně vážně zabývat

potravinami a ne pitomýma raketama strojema a výbušninama, a

aby se peníze všech, který jsou určený na potraviny, přestaly

vynakládat na to, aby jim ustřelili hlavy.

Snědl jsem svůj oběd v zadní části benzinový pumpy, kde byl

taky servis, a šel asi míli na sever, k mostu přes Russian River, kde

jsem v ponurým šeru trčel dobrý tři hodiny. Pak jsem chytil

nečekanýho krátkýho stopa, vzal mě farmář s takovým tikem, že se

mu cukal celý obličej, měl s sebou ženu a chlapce, do městečka

Preston, kde mi nějaký šofér náklaďáku nabídnul, že mě sveze až

do Eureky („Eureka!“ zavýsknul jsem), a pak se rozpovídal a

přiznal: „Sakraceně, když jezdím s touhle károu, tak si někdy

připadám strašně sám, a chybí mi tady někdo, s kým bych si moh

celou noc povídat, a jesli chceš, tak tě vemu až do Crescent City.“

Bylo to trochu stranou mý trasy, ale dál na sever než Eureka, a tak

jsem souhlasil. Chlápek se jmenoval Ray Breton a svezl mě

dvěstěosmdesát mil, celou noc v dešti a neustále vykládal o celým

svým životě, o bratrech, manželkách a synech, o svým otci, a v

Humboldtově sekvojový rezervaci jsem si v restauraci, co se

jmenovala Ardenský prales, dal báječnou večeři, smaženýho

garnáta a jako zákusek obrovský jahodový koláč a vanilkovou

zmrzlinu a navrch ještě pořádnou konvici kávy a on to všechno

zaplatil. Podařilo se mi převést řeč od jeho trablů k posledním

věcem člověka a on na to řekl: „Jo, ty, co sou dobrý, ty zvostanou

v nebi, ty tam byli už vod samýho začátku,“ což bylo velice

moudrý.

Jeli jsme deštivou nocí a do Crescent City jsme dorazili za

svítání v šedý mlze, je to malý městečko u moře, zaparkovali jsme

náklaďák na písku u pláže a na hodinu si zdřímli. Koupil mi ještě k

snídani lívance a vajíčka, ale pak odjel, a možná byl otrávený a

štvalo ho, že mi platil všechno jídlo, a já vyrazil směrem z

Crescent City a pak na silnici, co vedla na východ, byla to dálnice

199, abych se dostal zpátky na tu skvělou devětadevadesátku,

kterou bych si to profrčel a byl v Portlandu a Seattle rychleji, než

kdybych to vzal po pobřežní silnici, která je sice malebnější, ale

pomalejší.

Najednou jsem si připadal tak volný, že jsem začal jít po

nesprávný straně silnice a stopovat na týhle straně, udělal jsem si

výlet Nikam, čistě jen tak, jako nějaký čínský svatý, a jel jsem se

radovat na svou horu. Ubohý malý andělský svět! Najednou mi bylo

všechno jedno, klidně bych šel celou cestu pěšky. Ale právě proto,

že jsem poskakoval na špatný straně silnice a kašlal na to, mě

všichni začali najednou brát, zlatokop s malým pásovým

transportérem vepředu na kapotě, řídil jeho syn, a měli jsme

dlouhý rozhovor o lesích, o Siskiyou Mountains (kterými jsme

projížděli směrem na Grants Pass v Oregonu), a jak udělat dobrou

pečenou rybu, poradil mi, jednoduše zapálit oheň v čistým, žlutým

písku u potoka a pak, když ten oheň rozhrabete, tak tu rybu

zahrabete do rozžhavenýho písku a pár hodin ji tam necháte, a pak

ji jenom vytáhnete a očistíte od písku. Hodně se zajímal o můj

ruksak a o mý plány.

Vysadil mě v horský vesnici, která se hodně podobala

Bridgeportu v Kalifornii, kde jsme si s Japhym hověli na sluníčku.

Ušel jsem asi míli a zdřímnul jsem si v lese, přímo v srdci Siskiyou

Range. Probudil jsem se z toho krátkýho usnutí a připadal si strašně

divně, v neznámý čínský mlze. Šel jsem dál stejným směrem, po tý

nesprávný straně, a z Kerby mě vzal blonďatý obchodník s ojetými

auty do Grants Pass, a tam, potom, co se mi tlustý kovboj s

náklaďákem štěrku pokusil se škodolibým úsměvem schválně přejet

můj ruksak, co stál na silnici, mě vzal mladý smutný dřevorubec v

helmě, jel hodně rychle přes parádní pohádkový údolí, který

prudce padalo dolů a pak se zase zvedalo, celou cestu až do

Canyonville, kde mi, jako ve snu, zastavila šílená pojízdná

prodejna plná rukavic, a řidič, Ernest Petersen, celou cestu

roztomile vykládal a pořád mě nutil, abych si sednul na sedadlo,

který bylo proti němu (takže bych si to frčel po dálnici pozpátku),

a vzal mě do Eugene v Oregonu. Mluvil o všem možným, koupil mi

dvě piva a dokonce zastavil u několika benzínových pump a rozvěsil

tam nabídku rukavic. „Můj fotřík byl skvělej chlap, a ten měl

takový rčení, ‚Na tomhle světě je víc koňskejch prdelí než koní.‘

Byl šílenej fanda na sporty a lehkoatletický mítinky konaný pod

širým nebem si měřil se stopkama a bez nějakýho strachu se

proháněl kolem dokola ve svým vlastním náklaďáku, byl nezávislý a

vzdoroval snahám místní pobočky, aby se dal k odborům.“

Za rudýho soumraku mi dal blízko kouzelnýho rybníka za Eugene

sbohem. Tam jsem měl v úmyslu strávit noc. Roztáhnul jsem si

spacák v hustým křoví pod borovicí, na druhý straně silnice, než

byly kouzelný předměstský domečky, aby mě nebylo vidět, a stejně

by mě neviděli, protože se všichni koukali na televizi, snědl jsem

večeři a spal ve spacáku dvanáct hodin a probudil se jenom někdy

uprostřed noci, abych se natřel repelentem proti komárům.

Ráno jsem zahlídnul mohutný úbočí horskýho hřebenu Cascade

Range, jehož nejsevernější výběžek bude moje hora, na kanadský

hranici, ještě čtyři sta mil na sever. Na ranním potoce ležel kouř,

protože na druhý straně dálnice stála pila. Umyl jsem se v něm, a

když jsem se krátce pomodlil nad Japhyho korálky, co mi dal v

tábořišti na Matterhornu: „Modlím se k prázdnotě božskýho

Buddhova korálku,“ vyrazil jsem dál.

Okamžitě mě na otevřený dálnici vzali dva mladý udělaný

hombres až na kraj Junction City, kde jsem si dal kafe a šel dvě

míle k restauraci u silnice, která vypadala líp, dal jsem si tam

lívance a pak jsem šel po dálnici, podél skal, kolem se řítily auta a

mně vrtalo hlavou, jak se dostanu do Portlandu, o Seattle ani

nemluvě, ale svezl mě malý legrační světlovlasý malíř pokojů se

zacákanýma botama, měl čtyři půlitrový plechovky studenýho piva,

a kromě toho ještě zastavil u hospody u silnice pro další, a nakonec

jsme byli v Portlandu, přejížděli jsme obrovský nekonečný mosty

věčnosti, zatímco šly za náma vzhůru pohyblivý části zvedacích

mostů, aby umožnily říčním člunům s jeřáby projet na scénu s

mohutnou řekou a zakouřeným městem obklopeným borovicovými

hřebeny. Z centra Portlandu jsem se za pětadvacet centů svezl

autobusem do Vancouveru ve státě Washington, snědl tam

hamburger, a pak ven na silnici 99, kde mě naložil hodný mladý

kníratý Bódhisattva, živil se sezónními zemědělskými pracemi, měl

jenom jednu ledvinu a hned mi řekl: „Sem teda strašně pyšnej, že

jsem vzal zrovinka tebe, prostě někoho, s kým se dá mluvit,“ a

všude, kde jsme zastavili na kafe, tak hrál se smrtelnou vážností na

hracích automatech, a taky vzal všechny stopaře na silnici, nejdřív

mohutnýho sezónního dělníka z Alabamy, co mluvil, jako kdyby

napůl spal, a pak bláznivýho námořníka z Montany, který byl plný

ulítlých chytrých řečí, a mastili jsme si to rovnou až do Olympie ve

Washingtonu, osmdesátimílovou rychlostí, a pak dál poloostrovem

Olympie na sever, po silnicích, který vedly lesem a byly samá

zatáčka, k námořní základně v Bremertonu, Washington, kde

všechno, co mě dělilo od Seattlu, byla padesáticentová plavba na

převozním člunu.

Rozloučili jsme se a já jsem s tím toulavým brigádníkem

nastoupil na přívoz, zaplatil jsem to za něj, z vděčnosti za to

strašlivý štěstí na cestě a dokonce jsem mu dal i plný hrstě buráků

a hrozinek, který hladově hltal, a tak jsem mu dal taky salám a sýr.

A pak, zatímco on seděl v místnosti na hlavní palubě, jsem šel

na vrchní palubu, loď už v mrazivým mrholení odrazila, abych si

pořádně prohlídnul a užil záliv Puget Sound. Do přístavu v Seattle

to byla hodina plavby a já jsem našel čtvrt litru vodky, zastrčený

do palubního zábradlí a ukrytý pod časopisem Time a prostě jsem

se občas napil, otevřel jsem ruksak a vyndal teplý svetr, abych si

ho vzal pod pláštěnku, a úplně sám jsem přecházel po palubě,

kterou zaplavovala studená mlha, sem a tam, a připadal jsem si

nespoutaně a lyricky. A najednou jsem pochopil, že Severozápad je

mnohem víc než jen ta nepatrná představa, co jsem měl uloženou

v paměti z Japhyho vyprávění. Byly to míle a míle neuvěřitelných

hor, který po celým obzoru vyčnívaly z divokých roztrhaných

mraků, Mount Olympus a Mount Baker, obrovská oranžová šerpa v

šeru nad nebem, směrem k Pacifiku, která, jak vím, směřuje k

hokkaidským a sibiřským bezútěšnostem světa. Přikrčil jsem se ke

kapitánskýmu můstku a slyšel zevnitř rozhovor kapitána s

kormidelníkem, přesně jako z Marka Twaina. V zhoustlý mlze

soumraku před námi stálo velkými rudými neony: port of seattle. A

najednou všechno, co mi kdy Japhy o Seattle vyprávěl, do mě

začalo vsakovat jako chladný déšť, teď jsem na to najednou

myslel, ale mohl jsem to i vidět a cítit. Bylo to přesně, jak

vyprávěl: vlhký, obrovský, úžasný, lesnatý a hornatý, studený,

osvěžující a provokující. Loď opatrně přirazila k molu na Alaska

Way a já jsem okamžitě uviděl totemy ve starých krámech a

starobylou posunovací lokomotivu ve stylu roku 1880 s ospalými

topiči, jak dělá bafy baf a supí po pobřežní hrázi sem a tam, úplně

jako ve scéně z mých vlastních snů, stařičká americká lokomotiva

Casey Jonese, jediná, kterou jsem takhle starou kromě kovbojek

kdy viděl, ale tahle byla opravdu v provozu a tahala v zakouřeným

šeru toho magickýho města nákladní vagóny.

Ihned jsem šel do dobrýho čistýho hotýlku na uličce ožralů, byl

to hotel Stevens, vzal jsem si pokoj na noc za dolar pětasedmdesát

a dal jsem si horkou koupel a dobře a dlouho jsem se vyspal, ráno

jsem se oholil, vyšel na První avenue a náhodou jsem našel všechny

možný krámy Dobrý vůle, kde prodávali skvělý svetry a červený

spodní prádlo, a na přeplněným tržišti jsem si dal pořádnou snídani

s kafem, který stálo pět centů, bylo ráno, po modrým nebi se mi

nad hlavou honily mraky a pod starými moly se třpily a houpaly

vody zálivu Puget Sound. Byl to skutečný pravý Severozápad. V

poledne jsem se odhlásil z hotelu, nový vlněný ponožky, šátky a

všechny ostatní věci jsem si s chutí sbalil a šel jsem ven na

devětadevadesátou, pár mil od města, a udělal spoustu krátkých

stopů.

Teď už jsem začínal vidět na severovýchodním obzoru Kaskády,

neuvěřitelný rozeklaný špice a obrovský zkroucený skalní a sněhem

pokrytý masivy, a to úplně stačí, aby

lověk zalapal po dechu. Silnice vedla přímo přes pohádkový

úrodný údolí řek Stilaquamish a Skagit, bohatě porostlý šťavnatou

trávou, údolí s farmami a kravami, které se pásly pod tím

fantastickým pozadím kup neposkvrněného sněhu. Čím víc jsem

stopoval na sever, tím tam byly větší hory, až jsem z nich nakonec

začal mít strach. Svezl mě chlápek, co vypadal jako brýlatý

opatrný právník v uměřeným autě, ale pak se ukázalo, že je to

slavný Bat Lindstrom, mistr závodů limuzín, a že ten jeho

konzervativně vyhlížející auťák má v sobě pořádně nadupanej

vylepšenej motor, takže udělá až sto sedmdesát mil za hodinu.

Předvedl mi to, když na to na červený prostě šlápnul a vytúroval

motor do obrátek, abych si jenom poslechnul to hluboký zahučení

síly. Pak mě vzal dřevař, co znal lesní strážce z míst, kam jsem jel,

a řekl: „V úrodnosti je údolí Skagitu druhý hned za Nilem.“ Vysadil

mě na dálnici 1-G, což byla malá dálniční spojka na 17-A, která se

vinula přímo do srdce hor a vlastně končila v Diabolo Dam jako

slepá polní cesta. Teď už jsem ale byl skutečně v horách. Chlapi,

co mě brali, byli dřevaři, hledači uranu, farmáři, provezli mě

posledním velkým městem ve Skagit Valley, jmenovalo se to Sedro

Woolley, a konaly se tam zemědělský trhy, a pak dál, silnice byla

stále užší a víc se kroutila mezi srázy a ze Skagit River, kterou jsme

na devětadevadesátce překročili jako pohádkovou rozlitou řeku s

loukami na obou březích, se teď stal pouhý příval roztátýho sněhu,

který se prudce valil, stísněný mezi rozbahnělými břehy, ze kterých

trčely pařezy a pahýly stromů. Po obou stranách se začaly

objevovat strmý srázy. Sněhem pokrytý hory už zmizely, ustoupily z

dohledu a už jsem je vůbec neviděl, ale teď jsem je začal o to víc

cítit.

32

Ve starý hospodě jsem viděl starýho sešlýho chlapa, co se stěží

mohl pohybovat, aby mi podal u baru pivo, a pomyslel jsem si: „To

radši zemřu v nějaký ledovcový jeskyni než v nějaký takovýhle

odpolední zaprášený cimře věčnosti.“ Typický párek Minča a Bill

mě vysadil v Sauku u koloniálu a tam jsem chytil mýho posledního

stopa s bláznivým nalitým snědým honákem ze Skagit Valley, měl

dlouhý kotlety, hrál na kytaru a zatáčky bral pěkně zvostra a ten to

na fleku zapíchnul před stanicí Správy národního parku v

Marblemount, až prach lítal, a já byl na místě.

Stál tam zástupce lesního správce a sledoval to. „Vy jste

Smith?“

„Jo.“

„A tohle je váš známej?“

„Ne, ten mě jenom svez.“

„A kdo si vlastně myslí, že je, jezdit si na státním pozemku

nedovolenou rychlostí.“

Zalapal jsem po dechu, už jsem prostě nebyl žádný svobodný

bhikku. Ale jen do tý doby, než se příští týden dostanu na tu svou

odlehlou horu. Celý týden jsem musel strávit v požární škole s

pěknou hromadou mladých kluků, všichni jsme měli helmy, který

jsme nosili buď normálně na hlavě a nebo jako já, frajersky do

čela, kopali jsme ve vlhkých lesích protipožární příkopy, káceli

stromy a nebo hasili malý cvičný pokusný požáry a taky jsem se

potkal s bývalým dřevařem a starým kozákem mezi lesními hlídači,

Burnie Byersern, „dřevorubcem“, kterýho Japhy vždycky

napodoboval tím svým legračním mohutným hlubokým hlasem.

Sedli jsme si v lese s Burniem do jeho náklaďáku a povídali si o

Japhym. „Je to teda zatracená smůla, že se tady Japhy tenhle rok

zasejc nevobjevil. Byl to úplně ten nejlepčí hlídač, co sme tady

kdy měli, a teda přisámbůh, byl to taky nejlepší traťovej dělník, co

sem já vosobně zažil. Prostě pořád děsně žhavej a dychtivej všade

vylízt a kromě toho zatraceně veselej, prostě nikdá sem neviděl

lepčího kluka. A nikoho se nebál, a prostě se hned vždycky vozval.

A přesně takhle se mi to líbí, protože když nadejde taková doba, že

chlap nemůže říct, co se mu zachce, tak to si teda myslím, že to

bude přesně ten čas, kdy to zabalím a zašiju se tam na sever, úplně

bokem, a dožiju tam ten svůj život v nějaký přistavěný kůlně. Na

Japhym je totiž jedna věc, že ať už bude ten zbytek svýho života

kde chce, a kašlu na to, kolik mu tehda bude, tak se bude pořád

dobře bavit.“ Burniemu bylo asi pětašedesát a o Japhym mluvil

vždycky skutečně hodně otcovsky. Někteří z kluků si Japhyho taky

pamatovali a divili se, proč se zase neobjevil. Tu noc, protože

Burnie slavil čtyřicátý výročí služby u správy, tak mu ostatní správci

odhlasovali dárek, úplně nový pořádný kožený pásek. Starý Burnie

měl totiž s opasky vždycky problémy a v tý době zrovna nosil kolem

pasu nějaký kus provazu. Takže si vzal ten nový pásek a pronesl

něco vtipnýho, jako že by radši neměl tolik jíst, a všichni mu

tleskali a provolávali slávu. Měl jsem pocit, že Burnie a Japhy byli

možná dva nejlepší chlapi, co kdy v týhle zemi dělali.

Po požární škole jsem strávil nějaký čas túrami do hor za stanicí

Správy, anebo jsem prostě seděl s dýmkou v puse a s lahví vína

mezi zkříženýma nohama u ženoucího se Skagitu, za odpolední a

taky za měsíčných nocí, zatímco ostatní kluci vyráželi za pivem na

místní zábavy. Řeka Skagit byla v Marblemount valící se roztátý

čistý sníh a měla průzračně zelenavou barvu; a nad tím byly

borovice pacifickýho Severozápadu zahalený v mracích; a ještě dál

za tím byly vrcholky štítů a mraky procházely přímo přes ně a

náhodně mezi nimi prorazily i paprsky slunce. Bylo to dílo

vyrovnaných hor, ten příval neposkvrněný čistoty u mých nohou.

Slunce svítilo na víření vody, ale pahýly a pařezy se nedaly. Ptáci

pátrali nad hladinou a hledali ryby, které se ve skrytu smály a

jenom občas najednou vyskočily, vylétly z vody, prohnuly se a zase

spadly zpátky do vody, která se hnala dál a zahladila stopy po

jejich saltu, a všechno to bral proud. Kmeny a pahýly se hnaly dolů

pětadvacetimílovou rychlostí. Počítal jsem, že kdybych se pokusil

tu úzkou říčku přeplavat, tak než bych se dostal na druhý břeh, byl

bych o půl míle po proudu. Byla to říční pohádková země,

prázdnota zlatý věčnosti, vůně mechu a kůry a jehličí a bahna,

všechna ta řvoucí matérie vizí před mými zraky, poklidný a přesto

věčný, stromy, který rostly na kopcích jako vlasy, tančící paprsky

slunce. Když jsem se podíval vzhůru, mraky napodobovaly, aspoň

jsem se tak domníval, tváře poustevníků. Zdálo se, že to větvím

borovic vyhovuje, když se koupou ve vodách. Stromy rostoucí

nejvýš, který už byly zahalený v šedý mlze vypadaly spokojeně.

Listy, tetelící se na slunci v severozápadním vánku, jako kdyby byly

zrozený k radosti. Výš položený sněhy na obzoru, bez jediný stopy,

vypadaly jako ukolíbaný a teplý. Všechno bylo nekonečně uvolněný

a vnímavý, bylo to všechno, všude, mimo pravdu a modř prázdnýho

prostoru. „Hory jsou úžasně trpělivý, Buddhův člověče,“ pronesl

jsem nahlas a napil se. Bylo dost chladno, ale když slunce

vykouklo, tak pařez, na kterým jsem seděl, se proměnil v

rozžhavenou pec. Když jsem se k tomu samýmu starýmu pařezu

vrátil za měsíčního svitu, tak svět byl jako sen, jako přelud, jako

bublina, jako stín, jako vytrácející se rosa, jako zablýsknutí blesku.

Konečně nadešel čas, kdy mě měli dopravit na mou horu. V

malým koloniálu v Marblemount jsem nakoupil na úvěr za

pětačtyřicet dolarů jídla, naložili jsme to na náklaďák, mezkař

Happy a já, a jeli dál na sever podél řeky, až k Diablo Dam. Jak

jsme postupovali, tak byla Skagit užší a spíš jako prudký příval

vody, a nakonec se rozbíjela o skály a krmily ji postranní vodopády

z hustě zalesněných břehů, a bylo to pořád skalnatější a divočejší.

Řeka Skagit byla přehrazená dole v Newhalemu a pak ještě v Diablo

Dam, kde vás na úroveň hladiny jezera Diablo vyvezla obrovská

lanovka, jako mají v Pittsburghu. V tomhle kraji byla v

devadesátých letech minulýho století zlatá horečka, zlatokopové

zbudovali stezku skrz masivní strmý skalní stěny hrdla mezi

Newhalemem a tím, co je teď jezero Ross, poslední hráz, a poseli

odtoky Ruby Creeku, Granit Creeku a Canyon Creeku claimy, ze

kterých nikdy nic nebylo. Teď byla stejně většina tý stezky

zatopená. V roce 1919 zuřil na horním Skagitu a v celý oblasti

kolem Desolation, mý hory, požár, hořelo tam v jednom kuse dva

měsíce, a nebe nad severem Washingtonu a Britskou Kolumbií bylo

plný kouře, který zakryl i slunce. Vláda se s ním snažila bojovat, a

poslala sem tisíc mužů, který byly zásobovaný nákladními

kolonami, což z požárního tábora v Marblemount tehdy trvalo tři

týdny, ale ty plameny uhasily až podzimní deště, a na Desolation

Peak a v některých údolích prý ještě stojí zuhelnatělý pahýly

stromů. Proto se to tak jmenuje: Desolation, Zpustošený štít.

„Chlapče,“ řekl starý legrační mezkař Happy, co pořád nosil

starý kovbojský klobouk s širokým založeným okrajem, ještě z dob,

kdy byl ve Wyomingu, balil si svý vlastní cigarety a v jednom kuse

vtipkoval, „jenom proboha nebuď jako ten mladej, co sme ho tam

nahoře na Desolation měli před pár rokama, vzali sme ho tam

nahoru a teda to byl úplně největší naivka a zelenáč, co sem kdy

viděl, složil sem ho teda do tý jeho hlídárny, a když se pokoušel

usmažit si k večeři vejce, tak ho naklepnul, ale netrefil se na tu

blbou pánev a spadlo mu to vedle kamen, prostě si to všechno

cáknul na botu a v tu chvíli vůbec nevěděl, jeslí se má na fleku

posrat a nebo voslepnout, a když sem vodcházel, tak sem mu

poradil, aby nedával tomu svýmu paťákovi moc za uši, a ten blbec

mi na to povídá ‚Ano, pane, ano, pane‘.“

„Jasně, ale na to já kašlu, já tam akorát chci být tohle léto

nahoře sám.“

„To říkáš teď, ale pěkně brzo budeš zpívat jinou. Všichni maj

silný řeči. Ale pak si začneš povídat sám se sebou. To ale eště není

tak blbý, ale synku, nezačínej si sám sobě vodpovídat.“ Starý

Happy hnal svý muly po stezce roklinou a já jel z Diablo Dam

člunem až k úpatí hráze Ross Dam, kde se před vámi otvíraly

ohromný oslnivý výhledy, který ukazovaly hory národního parku

Mount Baker, širokou panoramu kolem jezera Ross Lake, který se

třpytivě táhlo až do Kanady. Prámy správy parku byly u Ross Dam

uvázaný kousek od strmýho hustě zalesněnýho břehu. Na těch

pryčnách se v noci blbě spalo, protože se houpaly s celým vorem a

ty kmeny dělaly společně s vlnama takový pleskavý dunivý hluk,

který vás pořád budil.

Tu noc, co jsem tam spal, byl úplněk a tancoval po hladině.

Jeden z hlídačů řekl: „Měsíc je přímo nad tou horou, a když to

vidím, tak si vždycky představuju, že se tam rýsuje nějakej kojot.“

Konečně nadešel šedivý deštivý den mýho odchodu na Desolation

Peak. Byl s námi zástupce vedoucího, měli jsme tam jet nahoru ve

třech a v tomhle lijáku bylo jasný, že to rozhodně nebude jako

když si za příjemnýho dne vyjedete na koni. „Teda, chlapče, to sis

teda měl na ten svůj krámskej seznam taky napsat pár litrovejch

lahvinek brandy, protože tam v tý zimě nahoře to teda budeš moc

potřebovat,“ prohlásil Happy a díval se na mě s tím svým velkým

červeným nosem. Stáli jsme u ohrady, Happy dával mezkům pytle s

krmením a uvazoval jim je ke krku, a ti si v klidu přežvykovali a o

déšť se vůbec nestarali. Pomalu jsme dopluli k bráně z klád, s

nárazy jsme se dostali ven a pak jsme pluli kolem, pod obrovskými

úžasnými masívy hor Sourdough a Ruby. Vlny se tříštily a kropily nás

pořádnou sprškou. Šli jsme do kapitánovy kabiny a on tam měl

hotovou konvici kafe. Jedle, který rostly na příkrých výspách, co

nebyly na břehu jezera skoro vidět, vypadaly v mlžným závoji jako

nastoupený přízraky. Byla to opravdová ponurá, nevlídná, děsivá

mizérie Severozápadu.

„Kde je Desolation?“ zeptal jsem se.

„Ten teda dneska neuvidíš, teprv až budeš prakticky skoro na

jeho vrcholku,“ řekl Happy, „a pak se ti teda zrovinka moc líbit

nebude. Zrovinka teď tam je krupobití se sněhem. Chlapče, seš si

vopravdu jistej, že sis tam do toho tvýho báglu někam bokem

nešoupnul lahvinku brandy?“ Už jsme do sebe hodili láhev

ostružinovýho vína, co koupil v Marblemount.

„Happy, až v září slezu z týhle hory, tak ti koupím celou litrovku

skotský.“ Za to, že jsem našel horu, jakou jsem chtěl, dostanu

dobře zaplaceno.

„To si slíbil, a na to se nezapomíná.“ Japhy mi o Happy

Nákladovi, jak mu každý říkal, hodně vyprávěl. Happy byl dobrý

chlap; on a Burnie Byers byli nejlepší pamětníci, co tam byli k

vidění. Znali hory, uměli naložit zvířata a ani jeden z nich netoužil

po tom, stát se lesáckým inspektorem.

Happy si na Japhyho taky pamatoval. „Teda ten kluk znal

strašnou spoustu srandovních písniček a fórů. A teda vyloženě ho to

bavilo chodit vysekávat stezky. Von měl tam dole v Seattle čínskou

holku, já sem jí teda viděl v jeho hotelovým pokoji, a teda tenhle

Japhy, to mi teda věř, tak von to byl jasnej sviňák, pokavad šlo vo

ženský,“ vzpomínal melancholicky. Jak kolem naší kocábky skučel

vítr a šedivý vlny šplíchaly až do oken kormidelnický kabiny, úplně

jsem slyšel Japhyho hlas, jak zpívá s kytarou veselý písničky.

„A tohle je Japhyho jezero a tohle jsou Japhyho hory,“ napadlo

mě a přál jsem si, aby tady Japhy byl a viděl, jak dělám všechno,

co po mně chtěl.

Za dvě hodiny jsme zpomalili a přirazili k příkrýmu, hustě

zalesněnýmu břehu, osm mil po jezeře, seskočili jsme a přivázali

prám ke starým pařezům, Happy plácnul první mulu a ta seběhla s

nákladem na obou bocích z dřevěnýho prámu a hnala se do

kluzkýho břehu, bila nohama a málem spadla i s celou mou zásobou

jídla do jezera, ale podařilo se jí to, a ztěžka našlapovala v mlze,

aby na stezce počkala na svýho pána. Pak další muly s bateriema a

různou další výstrojí, a potom nakonec Happy, který jel na koni

jako první, potom já na klisně Mabel a nakonec zástupce šéfa

Wally.

Zamávali jsme na rozloučenou chlapíkovi z vlečný lodi a vyrazili

jsme, sklíčená a naprosto promáčená parta, a byl to tvrdý, mrazivý

výstup v hustým dešti a mlze, vzhůru po úzkých skalnatých

stezkách, se stromy a podrostem, co nás vždycky promočily až na

kůži, jakmile jsme se o ně jenom otřeli. Kolem hrušky sedla jsem

měl ovázaný moje silonový pončo, a brzo jsem ho sundal, přehodil

jsem si ho přes sebe a byl jako mnich v rubáši na koni. Happy ani

Wally si nic nevzali a prostě jeli, mokrý a se skloněnými hlavami.

Kůň na kamenitý stezce občas uklouznul. Jeli jsme dál a dál, stále

výš a výš, a nakonec jsme dojeli k pahýlu stromu, který spadnul

přes stezku, a Happy slezl z koně, vytáhnul dvojbřitou sekeru a s

klením se dal do práce, potil se a vysekávali s Wallym novou

stezku, jako zkratku kolem kmene, zatímco na mě připadlo hlídání

zvířat, což jsem si docela zpříjemnil, protože jsem si sednul pod

křoví a ubalil si cigaretu. Muly se bály strmosti a nerovnosti tý

zkratky a Happy mě proklínal: „ Zatraceně, popadni ho za ty chlupy

a dotáhni ho sem nahoru.“ Pak dostala strach kobyla. „Přiveď sem

tu kobylu! Nebo snad čekáš, že to tady všechno vodřu úplně sám?“

Nakonec jsme se odtamtud dostali a šplhali dál vzhůru, brzo

jsme nechali křoviska za sebou a vjeli na panenskou vysokohorskou

skalnatou louku, už to bylo hodně vysoko, s modrou lupinou a

rudými vlčími máky, který zdobily šedou mlhu rozkošnou neurčitou

barevností, vítr už pořádně fičel a padal zmrzlý déšť. „Už sme

patnáct set metrů vysoko!“ hulákal Happy zepředu, otáčel se v

sedle, v tom svým starým kloubouku, který se mu ve větru stáčel,

balil si cigaretu a pohodlně si hověl v sedle, protože celý život

jezdil na koních. Louky porostlý vřesem a polním kvítím se za

neustálýho mrholení vinuly stále výš, a vítr byl pořád horší na těch

horských klikatých stezkách, a nakonec Happy zavolal: „Vidíš tam

nahoře to velikánský skalní čelo přímo před náma?“ Zvednul jsem

hlavu a uviděl jsem blbou masu šedivý skály, tyčící se v mlze přímo

nade mnou. „Tak to je dalších čtyřista metrů, i když by se ti mohlo

zdát, že už jenom natáhneš ruku a sáhneš si na ni. Až se tam

dostanem, tak už tam skoro budem. Pak už to bude jen půl

hodiny.“

„Chlapče, seš si fakt jistej, že tam s sebou nemáš náhodou

nějakou tu malou lahvinku brandy navíc?“ zařval po chvilce. Byl

promočený a zbědovaný, ale kašlal na to, a já ho slyšel, jak si v

tom vichru zpívá. Zanedlouho jsme se už prakticky octli nad hranicí

lesa, louka ustoupila ponurý skále a najednou se na zemi objevil

nalevo i napravo sníh, koně z toho měli dole nohy samý led a

pomalu a ztěžka v tom čvachtali, a bylo vidět, jaký zůstávaly po

jejich kopytech stopy, plný vody, a teď už jsme byli skutečně úplně

nahoře. Nicméně jsem nikde neviděl nic jinýho než mlhu, bílý sníh

a ženoucí se mlžný závoje. Za jasnýho dne bych mohl vidět srázný

spády vedle stezky a bál bych se, že by mýmu koni sklouzlo kopyto;

teď jsem ale viděl akorát nejasný náznaky špiček stromů někde

pode mnou, který vypadaly jako malý trsy trávy. „Ach, Japhy,“

pomyslel jsem si, „a ty se tam plavíš přes oceán, jseš na lodi v

bezpečí, v kajutě máš teplíčko a píšeš dopisy Psyché, Seanovi a

Christine.“

Sníh byl hlubší a kroupy začaly bičovat naše zrudlý, větrem

ošlehaný obličeje, a nakonec Happy vepředu zařval: „Už tam skoro

sme.“ Byla mi zima a byl jsem celý mokrý: slezl jsem z kobyly a

prostě jsem ji vedl vzhůru po stezce, vydala něco jako chrochtavý

vydechnutí úlevy, že se zbavila zátěže a poslušně mě následovala.

Už takhle nesla docela pěkný náklad zásob. „Tam je!“ zařval

zepředu Happy a v mlze, vířící přes samý vrcholek světa, jsem

mezi nízkými špičatými jedlemi a balvany uviděl legrační, malou

špičatou chatu, vypadala málem jako z Číny, stála na holým

skalnatým vrcholu a byla obklopená sněžnými závějemi a pruhy

mokrý trávy s drobounkými květinami.

Zalapal jsem po dechu. Na to, aby se mi líbila, vypadala příliš

tísnivě a temně. „Tohle že má bejt můj domov? Tohle bude celý

léto místo mýho odpočinku?“

S námahou jsme se plahočili dál až ke korralu z klád, který

postavil nějaký starý hlídač v třicátých letech, uvázali jsme tu

zvířata a sundali z nich náklad. Happy šel nahoru, sundal dveře,

který tam byly kvůli počasí, vzal klíče a odemknul, uvnitř byla

zablácená deprimující šedá smradlavá podlaha, celá pokrytá plísní,

a na stěnách byly vidět stopy deště, bylo tam bezútěšný dřevěný

lůžko s výpletem z provazů (aby to nepřitahovalo blesky) a okna,

přes který nebylo pro prach vidět, a nejhorší ze všeho bylo, že po

celý podlaze se válely časopisy, který roztrhaly a rozhryzaly myši, a

taky kousky potravin a nespočetně malých černých kuliček

potkaních hovínek.

„No,“ začal Wally a vycenil na mě ty svoje dlouhý zuby, „to ti

teda zabere hodně času, než tenhle bordel uklidíš, co? Dej se do

toho hned, sundej si z poličky všechny ty konzervy, co tady zůstaly

a pěkně ten špinavej regál přejeď mokrým namydleným hadrem.“

Což jsem udělal, a taky musel, protože mě platili.

Ale starý dobrák Happy rozdělal v bubínku oheň, až to hučelo,

postavil na kamna hrnec s vodou, vyklopil do něj půl plechovky

kafe a zařval: „Není nad pořádně silný kafe, chlapče, tady nahoře

na severu potřebujem takový kafe, po kterým ti budou stát

všechny chlupy v pozoru.“

Kouknul jsem se z oken: mlha. „Jak jsme vysoko?“

„Skoro dva tisíce metrů.“

„Jasně, ale jak mám teda vidět nějakej oheň? Venku není nic

jinýho než samá mlha.“

„Za pár dní se to všechno vyfouká a ty budeš vidět do všech

stran na sto mil daleko, s tím si vůbec nemusíš dělat starosti.“

Já jsem tomu ale nevěřil. Vzpomněl jsem si na Chan Šana, když

mluvil o mlze na Studený hoře, jak nikdy nezmizela; začal jsem

obdivovat Chan Šanovu odvahu. Happy s Wallym šli se mnou ven a

nějakou dobu jsme strávili vztyčováním sloupku s anemometrem a

ještě několika dalšími drobnými úkoly, a pak šel Happy dovnitř a

začal dělat na kamnech křupavou večeři, smažil lančmít s vejci.

Pořádné jsme se napili kávy a dali si dobrý, sytý jídlo. Wally vybalil

obousměrnou vysílačku a spojil se s plovoucím přístavištěm na

jezeře Ross. Pak se oba zachumlali k nočnímu odpočinku do svých

spacáků, leželi na podlaze, zatímco já jsem spal na vlhký pryčně

ve svým spacáku.

Ráno byla pořád šedá mlha a foukal vítr. Připravili si zvířata a

ještě než odjeli, tak se otočili a zeptali se mě: „Tak co, pořád se ti

Desolation Peak líbí?“

Happy: „A nezapomeň, co sem ti říkal vo tom vodpovídání na ty

vlastní votázky. A kdyby se tu zastavil medvěd a koukal se ti do

vokna, tak prostě zavři voči.“

V oknech to skučelo a oni odjížděli a ztráceli se z dohledu, v

mlze, mezi větrem zkroucenými stromy na skalnatým vrcholku, a

za chvíli už jsem je vůbec neviděl a byl jsem na Desolation Peak

sám, a pokud mi bylo známo, tak to mělo trvat celou věčnost, a

bylo mi jasný, že se odtamtud živý nedostanu. Pokoušel jsem se

zahlídnout hory, ale jenom občas se v nějaký trhlině ve fičící mlze

ukázaly nějaký vzdálený nejasný tvary. Nechal jsem toho, šel

dovnitř a strávil celý den uklízením toho bordelu ve srubu.

V noci jsem si přes pláštěnku přehodil pončo, teple jsem se

oblékl a šel ven meditovat na mlhavý vrcholek světa. Skutečně tam

byl, Ohromný oblak pravdy, Dharmégha, konečný cíl. V deset jsem

začal vidět svou první hvězdu a najednou se část bílý mlhy

rozestoupila a já měl pocit, že vidím hory, trochu strašidelný,

obrovský černý rozpatlaný tvary naproti, naprosto černý a bílý, se

sněhem na vrcholku, tak najednou a blízko, že jsem málem

nadskočil. V jedenáct se směrem na sever objevila nad Kanadou

Večernice a mně se zdálo, že jsem za tou mlhou objevil oranžovou

šerpu západu slunce, ale na tohle všechno jsem rychle zapomněl

kvůli rámusu, který dělaly lesomyši, co škrábaly na dveře do

sklepa. V podkroví hopkaly na černých nožkách malý diamantový

myšky mezi ovsem, zrnky rýže a kousky starý výstroje, co tu

zůstaly po generacích ztroskotanců Desolation. „Ach jo,“ pomyslel

jsem si, „dojde na to, že se mi tu bude líbit? A když ne, jak se mám

odsud dostat?“ Jediný, co se dalo dělat, bylo jít si lehnout a strčit

hlavu do prachovýho peří.

Uprostřed noci jsem v polospánku zřejmě otevřel trochu oči a

pak jsem se najednou probudil a vlasy se mi postavily hrůzou,

prostě jsem spatřil ohromnou černou příšeru, jak mi stojí v okně,

podíval jsem se a mělo to nad sebou hvězdu, byl to Mount

Hozomeen, vzdálený na míle daleko, u Kanady, nakláněl se nad

mým dvorkem a civěl mi do okna.

Mlha už všechna odfičela pryč a byla dokonalá noc plná hvězd.

To ale byla hora! Měla přesné ten samý, naprosto zřetelný tvar

čarodějnický věže, jak ji Japhy zachytil na svých štětcových

kresbách, který bývaly pověšený po pytlovinových stěnách boudy,

co stála v Corte Madera a byla plná květin. Měla takový tvar, že se

kolem ní ovíjela pořád dokola jakási kamenitá cesta, jako římsa, a

jako spirála stoupala až k samýmu vrcholu, kde se špičatila

dokonalá čarodějnická věž, a mířila do ryzího nekonečna.

Hozomeen, Hozomeen, ta naprosto nejsmutnější hora, co jsem kdy

viděl, ale jakmile jsem ji poznal a spatřil za ní severní záři, ve

který se z druhý strany světa odrážel všechen led ze Severního

pólu, byla ze všech nejkrásnější.

33

Hle, ráno jsem se probudil a bylo nádherný modrý slunečný

nebe, vyšel jsem na svůj vysokohorský dvorek a bylo to tam,

všechno, o čem Japhy vyprávěl tam bylo, stovky mil pouhých skal

pokrytých sněhem a panenských jezer a vysokých hustých lesů a

místo světa jsem pod tím vším spatřil moře přesládlých mraků,

který vypadaly, že si na ně můžu sáhnout, rovný jako střecha a

táhnoucí se všemi směry míle a míle daleko, všechny údolí zalitý

jako šlehačkou, to, čemu se říká přízemní mračna, tak tady, na tý

mý dva tisíce metrů vysoko položený věžičce bylo hluboko pode

mnou. Uvařil jsem si na kamnech kafe, vyšel ven a na nízkých

dřevěných schodech jsem si v teplým slunci vyhříval svoje starý

kosti, který už jsem měl z mlhy celý zmáčený. Udělal jsem „Tý,

tý“ na velkýho chlupatýho králíka a on strávil chvíli v mý

přítomnosti a upřeně se mnou hleděl na to moře mraků. Udělal

jsem si vajíčka na slanině, vykopal sto metrů po stezce jámu na

odpadky, natahal si dříví a s panoramatickým nákresem a požárním

hledáčkem jsem si identifikoval orientační body a pojmenoval si

všechny ty magický skály a strže, jména, o kterých mi Japhy tak

často básnil: Jack Mountain, Mount Terror, Mount Fury, Mount

Challenger, Mount Despair, Golden Horn, Sourdough, Crater Peak,

Ruby, Mount Baker, v dálce na západě a vyšší než všechno ve světě,

Jackass Mountain, Crooked Thumb Peak, a ty pohádkový jména

potoků: Three Fools, Cinnamon, Trouble, Lightning a Preezout. A

tohle všechno bylo moje, a žádný jiný lidský oči na světě se

nedívaly na tohle nesmírný úžasný kruhový panoramatický

universum hmoty. Ta jeho snovost ve mně vyvolávala fantastický

dojem, který mě celý léto neopustil a vlastně neustále narůstal,

hlavně když jsem stál na hlavě, abych si zlepšil krevní oběh, přímo

na vrcholku hory, pod hlavu jsem si dal místo rohože jutový pytel,

a hory pak vypadaly jako malý bubliny, visící v prázdnu vzhůru

nohama. Ve skutečnosti mi došlo, že hory jsou vzhůru nohama a já

taky! Nebylo tu nic, co by mohlo zakrýt skutečnost, že na kulatým

zemským povrchu nás gravitace všechny drží vzhůru nohama

netknutý v nekonečným, prázdným prostoru na kulatým zemským

povrchu. A najednou jsem si uvědomil, že jsem opravdu sám a

kromě toho, že se musím krmit, odpočívat a nějak se bavit, nemám

nic jinýho na práci a že mě nikdo nemůže kritizovat. Všude kolem

rostly na skalách malý květiny a nikdo po nich nechtěl, aby rostly,

a nechtěl to ani po mně.

Odpoledne se ta nasládlá střecha mraků místy rozfoukala a mně

se odkryl pohled na Ross Lake, překrásný blankytně modrý

přehradní jezero hluboko pode mnou, s mrňavými loďkami lidí na

dovolené, vypadaly jako hračky, čluny samotný byly moc daleko a

byly vidět jenom ubohý nepatrný stopy, který zanechávaly, když

brázdily zrcadlový jezero. Bylo vidět borovice, který se vzhůru

nohama odrážely v jezeře a mířily do nekonečna. Pozdě odpoledne

jsem ležel v trávě, všechnu tuhle nádheru před sebou, začal jsem

se trochu nudit a napadlo mě „Nic tam není, protože na to kašlu.“

Pak jsem vyskočil a začal tancovat a zpívat a pískat si skrz zuby

daleko přes Lightning Gorge, ale tahle rokle byla na ozvěnu přilil

obrovská. Za chatou bylo ohromný sněhový pole, který mě bude až

do září zásobovat čerstvou pitnou vodou, čistě jeden kýbl denně,

nechat ho v domku roztát, a když do něj ponoříte plecháček, máte

vodu studenou jako led. Připadal jsem si šťastnější, než jsem kdy

dlouhou řadu let od dětství byl, cítil jsem, že jsem rozvážný,

osamělý, a byl jsem rád. „Kámo, ó, židam, didam dý,“ zpíval jsem

si, chodil kolem dokola a kopal do kamínků. Pak nastal můj první

západ slunce a bylo to neuvěřitelný. Hory byly pokrytý růžovým

sněhem, mraky byly daleko, vypadaly jako nabíraný a podobaly se

pradávným vzdáleným městům buddhovský země jasu, vítr se měl

nepřetržitě k dílu, huíáá, huíšš, občas nabral grády a lomcoval mou

lodí. Kotouč novýho měsíce vystrkoval na vybledlým pásu modři,

nad oparem, který se zvedal z Ross Lake jako nestvůrný ramena,

bradu příliš dopředu, a byl tak nějak zvláštně a pro sebe legrační.

Za svahy se náhle vynořovaly ostrý hroty skal jako moje dětský

hory, který jsem kreslil šedý. Vypadalo to, jako kdyby se někde

konala šťastná slavnost plná radosti a veselí. Napsal jsem si do

deníku: „Ach, jsem šťastnej!“ Ve štítech toho pokročilýho dne

jsem spatřil naději. Japhy měl pravdu.

Tma začala obklopovat moji horu a brzo bude zase noc, a objeví

se hvězdy a Sněžný muž, plížící se po Hozomeenu, rozdělal jsem v

kamnech praskající oheň a upekl si lahodný žitný vdolky a k tomu

výborný dušený hovězí na zelenině. Prudký západní vítr bičoval

chatu, ale byla dobře postavená, s ocelovými pruty, který šly až

dolů a byly zalitý do betonu, takže by ji nic neodfouklo.

Byl jsem spokojený. Vždycky, když jsem se podíval z okna, viděl

jsem alpský jedle s pozadím se sněžnými čepičkami, zatracenou

oslepující mlhu, která všechno skryla, a jezero dole, celý zčeřený a

měsíčný, jako dětský jezero ve vaně. Natrhal jsem si malou kytici

vlčího bobu a horských kytek a dal ji do kávovýho šálku s vodou.

Vrcholek Jack Mountain úplně zmizel ve stříbrných mracích. Občas

jsem zahlídnul zákmity blesku někde daleko, které náhle osvětlily

neuvěřitelný obzory. Některý rána tam bývala mlha a můj horský

předěl, Starvation Ridge, byl celý jako zalitý mlíkem.

Příští neděli ráno, na vteřinu přesně jako tu první, se za svítání

objevilo čtyři sta metrů pode mnou moře rovných zářivých mraků.

Vždycky, když jsem se nudil, tak jsem si ubalil z plechovky Prince

Albert cigaretu; na světě není nic lepšího než vlastnoručně ubalený

cigáro, který pořádně a beze spěchu vychutnáte. Procházel jsem se

v jasným stříbřitým tichu s růžovými horizonty na západě a všechen

hmyz ustal na počest měsíce. Byly dny, kdy bylo horko a mizerně, s

mračny žravýho hmyzu, křídlatými mravenci, bylo vedro, vzduch se

ani nepohnul a nikde ani mráček, nešlo mi do hlavy, jak může být

na severu na vrcholku hory takový horko. V poledne nebylo slyšet

vůbec nic jinýho než symfonický bzukot mých přátel, miliónů

různých mušek a dalšího hmyzu. Ale pak přišla noc a s ní horský

měsíc, na jezeře se odrážel měsíční pruh a já vycházel ven, usedal

do trávy a meditoval, tváří k západu, a přál jsem si, aby byl ve vší

týhle neosobní hmotě nějaký osobní Bůh. Zašel jsem na sněhový

pole, vyhrabal zavařovačku s nachovým želé a díval se přes něj na

bílý měsíc. Cítil jsem, jak se svět koulí směrem k měsíci. V noci,

když jsem ležel ve spacáku, tak přicházeli z níž položenýho

hustýho lesa jeleni a okousávali zbytky, který zůstaly na plechových

miskách na dvorku: samci s mohutnými parohy, laně a roztomilí

malí koloušci, a s celou tou skálou ozářenou měsícem, která byla

za nimi, vypadali jako savci z jinýho světa, který se octli na cizí

planetě.

Pak přicházel divoký lyrický mrholivý déšť z jihu, s větrem, a já

říkával „Kapka deště, proč poklekat?“ a taky jsem říkal, „Hoši, je

as na horký kafe a na cigárko,“ a oslovoval tak svoje imaginární

bhikky. Nastal úplněk, byl obrovský měsíc a s ním vyšla nad Mount

Hozomeen severní polární záře („Pohlédni do prázdna a to je

dokonce ještě klidnější,“ řekl Chan Šan v Japhyho překladu); a já

byl ve skutečnosti tak klidný, že stačilo, abych posunul nohy

zkřížený ve vysokohorský trávě a už jsem slyšel kopýtka vysoké, jak

prchají někam jinam. Když jsem stál před spaním na týhle skalnatý

střeše zalitý měsícem na hlavě, tak jsem mohl skutečně vidět, že

země je opravdu vzhůru nohama a člověk je nějaký podivný,

nepodstatný brouk, plný zvláštních nápadů, který chodí hlavou dolů

sem a tam a jen se naparuje, a mně došlo, že si člověk pamatuje,

proč byl ten sen o planetách, plantážích a Plantagenetech vytvořen

z prapůvodní podstaty. Někdy jsem se naštval, že všechno

neklapalo tak dobře, zkazil jsem lívanec nebo jsem uklouznul na

sněhovým poli, když jsem šel pro vodu, a nebo mi jednou sklouzla

do rokle lopata a já tak zuřil, že jsem chtěl okusovat vrcholky hor,

a přišel jsem do chaty, nakopnul kredenc a udělal si něco s prstem

u nohy. Nechť si ale dá mysl pozor, neboť ač je tělo doháněno k

šílenství, okolnosti bytí jsou pěkně úžasný.

Musel jsem akorát dávat pozor na všechny horizonty, jestli se

neobjeví kouř, obsluhovat obousměrnou vysílačku a zametat

podlahu. S rádiem jsem se moc nevzrušoval; nedošlo totiž k

žádnýmu požáru, který by byl tak blízko, abych ho ohlásil dřív než

někdo jiný, a pokecu mezi strážci jsem se nezúčastnil. Shodili mi

padákem pár baterií do rádia, ale původní byly ještě dobrý.

Jednu noc mi při meditační vizi Avalókitéšvara, ten, který slyší a

odpovídá na modlitby, řekl, „Jsi zmocněn, abys připomněl lidem,

že jsou naprosto svobodní,“ a tak jsem si sám rukou požehnal,

abych si to nejdřív uvědomil já a pak jsem se zaradoval a zakřičel

„Ta“, otevřel jsem oči a zrovna padala hvězda. Nespočetný hvězdy

v Mléčný dráze, slova. Polívku jsem jedl z plných malých smutných

misek a chutnala mnohem líp než z nějaký ohromný teriny…

japhyovskou hrachovou polívku se slaninou. Každý odpoledne jsem

si na dvě hodiny zdřímnul, probudil jsem se, a když jsem se

rozhlížel kolem mýho horskýho vrcholu, tak jsem si uvědomil, že

„nic z toho se nikdy nestalo“. Svět byl vzhůru nohama, visel v

oceánu nekonečnýho prostoru a tady byli všichni ty lidi, co seděli v

biografech a sledovali filmy, tam dole, v tom světě, kam se

vrátím… Přecházel jsem za soumraku po dvorku sem a tam, zpíval

jsem si „Wee Small Hours“, a když jsem došel k veršům „když celý

širý svět rychle usíná,“ zalily se mi oči slzami. „Jasně, světe,“

pronesl jsem, „miluju tě.“ V noci v posteli, když mi bylo teplo a

byl jsem šťastný ve spacáku na pohodlným konopným lůžku, tak

jsem viděl v měsíčním světle stůl a svoje šaty a pocítil jsem soucit:

„Chudák chlapec, ubohý Raymond, jeho den je tak žalostný a

ustaraný, jeho důvody jsou tak pomíjivé, muset žít je prostě něco

tak obtěžujícího a bídnýho,“ a s tím jsem usínal jako jehňátko.

„Jsme snad padlí andělé, kteří nechtěli uvěřit, že nic je nic, a

proto jsme se narodili, abychom ztráceli své drahé přátele a

milované, jednoho po druhém, a nakonec i svůj vlastní život,

abychom viděli, že se to potvrdilo?“… Ale vracely se chladný jítra,

s mraky, vzdouvajícími se z Lightning Gorge, jako obrovský kouř,

jezero dole stále blankytně modrý a nestranný a prázdný prostor

stejný jako vždycky. Ó, skřípající zuby země, kam to všechno

povede, jestli ne k nějaký sladký zlatý věčnosti, aby se prokázalo,

že jsme se všichni mýlili, aby se ukázalo, že prokazování samotný

je ničím…

34

Konečně přišel srpen s prudkým poryvem větru, který

zalomcoval mým domkem a věštil pramálo vznešenosti. Udělal

jsem si malinový želé a v zapadajícím slunci zářilo jako rubíny.

Šíleně krásný běsnící západy slunce chrlily mezi nepředstavitelnými

skalními útesy a ostrými převislými skalami záplavy mračen, který

vypadaly jako mořská pěna, a s každým růžovým zdáním naděje

navíc jsem se cítil přesně jako to všechno kolem, skvěle,

pochmurně a tísnivě, prostě nepopsatelně. Všude strašný ledový

pole a uschlá tráva pod sněhem; jediný stéblo trávy, který se

trhavě cuká ve vichrech nekonečna, připoutaný ke skále. Na

východ bylo šedo; pohled na sever byl strašný a naháněl strach; na

západě běsnící šílení nelítostní železní blázni zápasili v ženišské

temnotě a beznaději; na jihu mlžný závoj mýho otce. Jack

Mountain, jeho třistametrový skalní klobouk přehlížel sto

fotbalových hřišť sněhu. Cinnamon Creek byl orlím hnízdem

skotský mlhy. Shull sám se ztrácel v Golden Horn a Bleak. Moje

petrolejka zářila v nekonečnu. „Ubohý, jemný tělo,“ došlo mi,

„neexistuje žádná odpověď.“ Nic víc už jsem nevěděl, nezajímalo

mě to, bylo to jedno a najednou jsem se cítil skutečně volný. Pak

přicházely opravdu mrazivý rána, praskající oheň, dříví jsem štípal

v čepici (s klapkama na uši) a pod střechou jsem se cítil lenošivě a

skvěle, zahalen mlhou ledově studených mračen. V horách déšť a

hřmění, ale já si četl u kamen sešitový kovbojky. Všude je ve

vzduchu cítit sníh a kouř z dřeva. Sníh nakonec přišel, ve vířícím

příkrovu od Hozomeenu blízko Kanady, přihnal se mi neurvale a

divoce do cesty a vysílal oslnivě bílý posly, přes který jsem viděl

vykukovat anděla světla, a vítr sílil, temný nízký mraky se hnaly

vzhůru jako z nějaký kovářský výhně, a Kanada byla jedno moře

nesmyslný mlhy; přišlo to v jednom generálním široce rozvinutým

útoku, který se ohlásil zahvízdnutím v mý rouře od kamen; vrazilo

to do ní, aby pohltilo můj parádní výhled na modrý nebe, který

bylo samý zahloubaný oblaka zlata; a v dálce, rám dam dam

kanadskýho hromu; a na jihu další rozsáhlejší temnější bouře,

která se stahovala jako k obchvatu; ale hora Hozomeen tam stála a

na útok odpovídala mlčením, který bylo přímo cítit. A nic

nedokázalo přimět rozjásaný zářivý zlatý horizonty daleko na

severovýchodu, kde žádná bouře nebyla, aby si vyměnily místo s

Desolation. Zelená a růžová duha náhle zajela přímo do Starvation

Ridge, ani ne tři sta metrů od mých dveří, jako blesk a jako pilíř:

vyšla z jedný vřavy ženoucích se zamlžených mračen a oranžového

slunce.

Co je to duha, Pane?

Prsten

pro pokorné.

Vypnula se přímo do potoka Lightning Creek, sněžilo i pršelo

současně, jezero míli pode mnou bylo mléčně bílý, bylo to prostě

příliš bláznivý. Šel jsem ven, a jak jsem kráčel k vrcholu, duha

udělala kolem mýho stínu kroužek, mystérium, rozkošně obklopený

svatozáří, a mně se z toho chtělo pomodlit. „Ó, Rayi, běh tvého

života je jako kapka deště v bezmezném oceánu, který je věčnou

probuzeností. Proč si dál dělat starosti? Napiš to a vyprávěj o tom

Japhymu.“ Bouře pominula stejně rychle jako přišla a jiskření

pozdně odpoledního jezera mě oslepovalo. Pozdní odpoledne, můj

smeták se suší na skále. Pozdní odpoledne, moje holý záda,

prochladlý, jak jsem stál nad světem v sněhovým poli a nabíral tam

plný lopaty do kbelíku. Pozdní odpoledne, nebylo to prázdno, co se

proměnilo. Teplý růžový soumrak, meditoval jsem za žlutého

srpnového půlměsíce. Kdykoli jsem v horách uslyšel zahřmění,

znělo to jako síla lásky mý matky. „Hřmění a sněžení, to bude

těšení!“ prozpěvoval jsem si. Najednou nastaly vydatný podzimní

deště, pršelo celou noc, a milióny akrů Buddhových posvátných

stromů byly pořád zaplavovaný, a v mým podkroví moudře

vyspávaly tisíciletý krysy.

Jitro, výrazný pocit nadcházejícího podzimu a blížícího se konce

mý práce, byly teď divoký větrný dny poblázněných mračen, zlatá

krása v lehkém oparu pravého poledne. Noc, připravoval jsem

teplý kakao a zpíval u ohně. Volal jsem v horách Chan Šana: žádná

odpověď. Volal jsem Chan Šana v jitřní mlze: odpověděla mlčením.

Volal jsem: Dípankara mě poučil tím, že nic neřekl. Mlhy fičely

kolem, zavřel jsem oči, kamna mě nepustily ke slovu. „Vůů“

zakřičel jsem a pták, který držel dokonale rovnováhu na špici

jedle, jenom hnul ocasem; pak byl pryč a v dálce všechno úžasně

dočista zbělelo. Temný divoký noci se stopama po medvědech: dole

v jámě na odpadky starý plechovky se zbytky ztvrdlýho zkyslýho

kondenzovanýho mlíka, pohryzaný a rozervaný mocnými tlapami,

patřícími nějaký obludě: Medvěd Avalókitéšvara. Divoký studený

mlhy s děsivými trhlinami. V kalendáři jsem si odkroužkoval

padesátý pátý den.

Vlasy jsem měl dlouhý, opálenou, šťastnou pleť, oči byly v

zrcadle čistě modrý. A zase bouře s deštěm, který vše promáčel a

který trval celou noc, podzimní déšť, ale mně bylo ve spacáku

teplo jako topince a snil jsem si o dlouhých přesunech pěchotních

průzkumníků po horách; chladný divoký rána s prudkým vichrem,

mlhy, ženoucí se jako o závod, letící mraky a do toho chvílemi

najednou jasný slunce, čistý světlo na části kopců, v kamnech

hučelo ze tří pořádných polen, a já zajásal, když jsem zaslechl, jak

Burnie Byers nařizuje všem svým strážcům, aby ještě ten samý den

sešli dolů. Čas vypršel. Rázoval jsem po větrným dvorku sem a

tam, hrnek s kafem jsem svíral mezi ukazovákem a palcem a zpíval

jsem si „Breky fleky, v trávě sedí deňka.“ Byla tam, moje deňka, v

čistým jasným slunečným povětří se upřeně dívala na skálu; seděla

vzpřímeně a ve stisknutých tlapkách držela trochu nízkýho ovsa;

hryzla si a vystřelila pryč, malá oříšková paní všeho, co obzírala. Za

soumraku přicházela od severu mohutná stěna mračen. „Brrr,“

otřásl jsem se. Zazpíval jsem si „Jej, teda, ale ta byla!“ a myslel

jsem tím chatu, celý léto, jak ji vítr nesfouknul, a dodal jsem

„Projdi, projdi, projdi, to, co prochází vším.“ Na tom strmým kopci

jsem viděl obíhat šedesát západů slunce. Vize svobody věčnosti

byla navždy má. Deňka zaběhla mezi kameny a vyletěl motýl.

Takhle to bylo prostý. Nad chatou létali ptáci a veselili se; měli

míli dlouhý pás sladkých borůvek, který se táhl až dolů na hranici

lesa. Naposledy jsem vyšel na okraj Lightning Gorge, kde byl přímo

na strmém svahu srázné a hluboké rokle postavený záchod. Když

jsem tu denně po šedesát dní sedával, v mlze, za svitu měsíce, ve

slunečným dni nebo v nejtemnější noci, vždycky jsem viděl nízký,

zkroucený, větrem ošlehaný stromy, který jakoby vyrůstaly přímo

ze skály, tak vysoko nad zemí.

A najednou jako kdybych spatřil toho nepředstavitelnýho malýho

čínskýho tuláka, stál tam v mlze, a z výrazu jeho vrásčitýho

obličeje se vůbec nedalo poznat, jakou má náladu. Nebyl to Japhy

z reálnýho života, Japhy ruksaků, buddhistických studií a

velkolepých bláznivých mejdanů v Corte Madera, byl to Japhy

mých snů, skutečnější než život, stál tam a nic neříkal. „Odejděte,

zloději mysli!“ křičel do kotlin neuvěřitelných Kaskád. Byl to Japhy,

který mi poradil, abych sem šel, a teď, i když byl v Japonsku, sedm

tisíc mil daleko, a reagoval na meditační zvonek (malý zvonek,

který později poslal mojí matce jako dárek poštou, čistě proto, že

to byla moje matka, a aby jí udělal radost), zdálo se, že stojí na

vrcholku Desolation Peak, u starých větrem pokroucených stromů

rostoucích na skále, a potvrzuje a omlouvá vše, co tady je.

„Japhy,“ pronesl jsem hlasitě, „vůbec nevím, kdy se znovu

uvidíme, nebo co se v budoucnu přihodí, ale Desolation,

Desolation, dlužím toho Desolation tolik, díky navždycky, žes mě

zavedl na místo, kde jsem se všemu naučil. Teď nadchází smutek

návratu do měst, zestárnul jsem o dva měsíce, a tam je všechna ta

humanita barů, groteskních spektáklů a zaťatý lásky, všechno v

prázdnu a vzhůru nohama, Bůh jim žehnej, ale, Japhy, ty a já,

navěky víme, ó, stále mladí, ó, stále plačící.“ Dole na jezeře se

objevily růžový odrazy nebeskýho oparu a já dodal „Bože, já tě

miluju,“ a zvednul jsem hlavu k nebi a opravdu jsem to tak myslel.

„Zamiloval jsem se do tebe, Bože. Všechny nás opatruj, tak nebo

onak.“

Dětem a nevinným, všechno je to stejný.

A v souladu s Japhyho zvykem, vždycky pokleknul na jedno

koleno a odříkal krátkou modlitbu k tábořišti, které jsme opustili, k

tomu v Sieře a k těm ostatním v Marin, anebo tu krátkou modlitbu

plnou vděčnosti, kterou pronesl k Seanově boudě v den, kdy

odplouval, tak když jsem s báglem scházel z hory, otočil jsem se,

kleknul si na stezku a řekl „Děkuju ti, chato.“ A pak jsem dodal

„Kecy,“ a trochu jsem se zakřenil, protože jsem věděl, že chata i

hora pochopí, co to znamená, a pak jsem se obrátil a šel dál po tý

stezce zpátky do tohohle světa.

Jack Kerouac v roce 1953. Foto Allen Ginsberg

ZÁVĚREM

„Hele, já nevím, jestli jsi vůbec nad tím nějak přemýšlel a

nebo ti to už bylo všechno jasný, ještě než jsi sem šel. Něco bych

ti ale chtěl říct, a to naprosto jasně. Jde o to, že tady mě máte,

obyčejnýho kluka, co makal na dráze jako brzdař, dělal kovboje a

hrál americkej fotbal – prostě jako řada jinejch naprosto

normálních kluků. Nesnažil jsem se stvořit nějaký nový vědomí

nebo něco takovýho. Vůbec jsme nevedli nějaký důležitý

abstraktní řeči. Byli jsme jenom parta kluků, co koukali, kde by se

s kým vyspali.“

Jack Kerouac, v rozhovoru s Bruce Cookem

Když v říjnu 1969 Jack Kerouac zemřel, bylo mu pouhých

čtyřicet sedm. Na fotografiích z posledních let ale vypadal, jako

kdyby se s tímto světem již více méně loučil. Opuchlá tvář,

rezignovaný pohled, melancholie v očích… To nebyl chlapský

Kerouac na fotografii z roku 1953, stojící s cigaretou v ruce na

požárním schodišti Burroughsova bytu na 23. ulici. Na ještě starší

fotografii, z roku 1939, vidíme sebevědomě rozkročeného

gymnasistu, úspěšného hráče školního týmu. Není ani tak důležité,

jakou příčinu smrti stanovila pitva. Kerouaca totiž v podstatě

zahubil Kerouac. Že v tom sehrál rozhodující roli zrovna alkohol, je

vedlejší.

Kerouacovým životem a tvorbou se již zabýval Martin Hilský v

předmluvě k prvnímu vydání Kerouacova generačního románu Na

cestě (Odeon 1978, přel. Jiří Josek), doplníme ho proto jen o

některá další fakta.

Narodil se v roce 1922 v malém městečku Lowell ve státě

Massachusetts, jako nejmladší ze tří dětí. Nejstarší ze sourozenců,

Gerard, zemřel, když byly Kerouacovi čtyři roky. Gerard měl silně

vyvinutý smysl pro soucit se všemi malými tvory, nedopustil, aby se

jim ubližovalo. Zároveň byl silně nábožensky založen. Obě tyto

vlastnosti Kerouaca silně ovlivnily na celý život. Bratrova smrt ho

značně poznamenala, a možná právě zde lze hledat kořeny jeho

obsese smrtí a umíráním, zánikem a pomíjením, která svou zvláštní

melancholií prolíná nejen celým jeho dílem, ale i životem.

Společně s alkoholem a pocity osamělosti a nezařazenosti pak

Kerouaca nejspíš dovedla až k hrobu. Alkohol mu totiž umožňoval

nejen překonávat vrozenou plachost a ostych, zároveň si s jeho

pomocí stavěl hráz mezi sebou a okolním světem. Jeden z

Kerouacových starých přátel vzpomíná, že zvláště dříve opilost

často pouze předstíral a používal ji jako zvláštní způsob obrany.

Jeho přítel a ochránce ho ale nakonec také zabil.

V dětství a dospívání se projevoval jako všichni jeho vrstevníci.

Vedle klukovských her ale také rád četl a později si začal do

malých notýsků psát smyšlené příběhy a popisy fiktivních

sportovních zápasů. V eseji Kořeny beat generation vzpomíná, jak

v dětství rád čítával šestákové magazíny, hlavně týdeník The

Shadow, ve kterém se Zlo plížilo temnými uličkami a nakukovalo

lidem do oken, aby bylo nakonec přemoženo Stínem. Na malého

snílka to jistě mělo značný vliv. Kerouac také rád poslouchal

rozhlasové seriály a často chodil do kina. Ve své představivosti si

podle hudby vymýšlel celé filmy. Na gymnáziu začal vynikat v

americkém fotbale a na běžeckých tratích. Publikoval ve školním

časopise. Zároveň se také poprvé zamiloval. To bylo v roce 1938. V

tom samém roce mu byla nabídnuta hned dvě sportovní stipendia,

do Bostonu a na Columbia University v New Yorku. Kerouac tehdy

váhal mezi láskou a možností poznat jiný, vzdálený svět, o kterém

dosud jenom snil. Rozhodl se pro New York. Když po letech

uvažoval, co by se asi stalo, kdyby zůstal v Lowellu, nedokázal říct,

jestli byla jeho volba šťastná. Nejspíš by vedl poklidný život, měl

kupu dětí, domek s pěstěným trávníkem…

Když se jako šestnáctiletý rozhodl odejít z rodného městečka,

jistě netušil, že se vydává na cestu, ze které již nebude návratu.

Zdá se to možná trochu nadnesené, ale bylo tomu tak. Vypadá to

jako literární stylizace, a možná to nebude tak daleko od pravdy,

jak by se zdálo. Kerouac ze svého života literaturu v podstatě

dělal. Je otázkou, v kterém z obou světů, zda v tom skutečném či v

tom vysněném, literárním upraveném, se cítil lépe. Který mu byl

vlastnější, který byl tím jeho.

Na roční přípravce Horace Manna studoval bez problémů, opět

zde vynikal v americkém fotbale. Když se ale vyhlašovaly maturitní

výsledky, povaloval se místo toho v trávě na školním dvorku a četl

si Whitmanova Stébla trávy. Romantické gesto? V prvním ročníku na

Kolumbijské univerzitě si zlomil nohu a nemohl hrát. Měl dostatek

času na sebe, hodně četl. Tento vážný úraz nejspíš definitivně

změnil celý jeho další život. Kerouac se již k fotbalu nevrátil a

místo toho si vybral nejistou dráhu spisovatele.

Vystřídal pár příležitostných zaměstnání, jako plavčík se nechal

najmout na několik plaveb do Anglie. V roce 1942 se seznámil s

Williamem S. Burroughsem, pozdějším autorem Nahého oběda

(název mimochodem vymyslel Kerouac, stejně jako u Ginsbergova

Kvílení). Později se potkal s Allenem Ginsbergem, Lucienem

Carrem, Herbertem Hunckem. Všichni pak vystupovali pod různými

krycími jmény v jeho románech. Intelektuálněji zaměřený

Burroughs mladšího Kerouaca i Ginsberga přivedl k současné

filozofii a literatuře. Kerouac se mu za to odvděčil tím, že ho v

několika svých knihách nezapomenutelným způsobem zvěčnil (v

románu Na cestě vystupuje jako Starouš Bull Lee).

Asi nejdůležitějším setkáním pro Kerouaca jako spisovatele bylo

seznámení se s Nealem Cassadym, „rousatým hrdinou zasněženého

Západu“. Toto setkání Kerouac později popsal v knize Na cestě (a

trochu jinak i ve Vizích Codyho), jejímž hlavním hrdinou Cassady

byl.

„Poprvé jsem Deana potkal krátce potom, co jsme se rozešli se

ženou. Měl jsem zrovna za sebou dost vážnou nemoc, ale o tom

bych radši nemluvil, snad jenom, že to mělo co dělat s tím

ohavným mizerným rozvodem a hrůzou, že všecko kolem mě je

mrtvý. S příchodem Deana Moriartyho začíná v mém životě období,

který by se dalo nazvat obdobím života na cestě. Sice už předtím

jsem si často představoval, jak do toho praštím a odjedu na Západ.

Velký plány – ale pořád nic z toho. Dean je pro tenhle druh života

přímo stvořenej, poněvadž on se na cestě vlastně narodil…“ (přel.

Jiří Josek). Kerouac jistě sám netušil, co všechno ho čeká. Jízdy z

jednoho konce kontinentu na druhý, hladovění v Mexico City,

halucinační hrůzy v marockém Tangeru, vyvolané rozjitřenou

fantazií a kvanty různých drog a alkoholu, samota, deprese a

neosobní pokoj, obskurních hotýlků v uličkách kořalů amerických

velkoměst.

Cassady Kerouaca nejen vylákal na cestu, ale také mu ve svých

dlouhých, spontánně psaných dopisech nevědomky ukázal, jak ze

slepé spisovatelské uličky. Tok vyprávění, popisy Cassadyho

sexuálních radovánek s houfy mladých holek, vzpomínky na těžké

dětství a roky v polepšovně, nesené nezkrotnou energií, to vše bylo

pro Kerouaca zjevením.

Los Angeles. Foto Miroslav Jindra.

Kerouac byl psaním posedlý. V letech 1951-57 napsal dvanáct

knih. Do jejich vydání se ale nakladatelství nijak nehrnula.

Prvotinu Town and the City vydal až čtyři roky po jejím napsání,

v roce 1950. Román Na cestě, který dal Kerouacovi pořádně zabrat,

psal ho celkem osm let a poslední vydaná verze se od té první dost

lišila, vyšel až v roce 1957. Kniha tedy nevznikla naráz, kdy ji

Kerouac podle vlastních slov namlátil za tři zběsilé týdny na

třicetimetrovou roli dálnopisného papíru. Tato legenda byla

samozřejmě ale daleko příjemnější než doznání, že s její formou

svedl dlouhý a bolestný zápas. Začala vycházet i další díla ze

šuplíku, rostl zájem nejen o Kerouaca samotného, ale i o jeho

přátele, literární veřejnost, nebo alespoň její otevřenější část,

začínala brát beatniky na vědomí. Není účelem, abychom se zde

podrobněji zabývali hnutím beat generation, koho to zajímá, nechť

se obrátí k doslovům a esejům Jana Zábrany.

Na základě úspěchu knihy Na cestě nutilo nakladatelství

Kerouaca k tomu, aby napsal její pokračování. Kerouac souhlasil a

tímto dílem na objednávku jsou právě Dharmoví tuláci, napsaní v

listopadu 1957. Je v něm zachyceno období září 1955 – srpen 1956.

Hrdinou zde není Cassady, ale básník Gary Snyder, který se v knize

jmenuje Japhy Ryder. Bylo by tedy dobré odkrýt identitu ostatních

básníků, kteří se účastnili legendárního čtení v Gallery Six,

označovaného někdy za první manifestační vystoupení beatniků

vůbec. Allen Ginsberg vystupuje jako Alvah Goldbook, Philip

Whalen je Warren Coughlin, Michael McClure je Ike O‘Shay, Philip

Lamantia je Francis DaPavia, Kenneth Rexroth je Rheinhold

Cacoethes. Čtení skutečně proběhlo tak, jak je Kerouac díky své

skvělé paměti popsal. Lze říci, že všechny dialogy v jeho knihách,

zabývajících se „životem na cestě“ jsou autentické. Méně reálné

ale bývaly Kerouacovy popisy vlastních stavů, často šlo o stylizaci.

Krásný příklad nalezneme právě v Dharmových tulácích. Když

Kerouac popisuje svůj dvouměsíční pobyt na Desolation Peak, není

z toho vůbec poznat, že se tam v podstatě dost nudil a bál a že se

celou dobu více méně těšil, až už bude zase zpátky mezi lidmi a

bude se moci opít. Obraz letní brigády je v této knize značně

přikrášlený, zmizely deprese i pochyby. Přitom si od dlouhého

odloučení dost sliboval, těšil se, jak bude moci ničím nerušen

meditovat. Realističtější popis toho samého období najdeme v jiné

Kerouacově knize, v Desolation Angels.

Zajímavý je jeho příklon k buddhismu. Kerouac byl vychováván v

přísně katolické rodině a v jádru vždy zůstal přesvědčeným

křesťanem. V buddhismu ale našel potvrzení svého

melancholického pohledu na život, proher a rozčarování. Tezi

„Veškerý život je pouze utrpením“ si klidně mohl napsat sám. Měl

tak potvrzenu svou osobní bolest, svá trápení, ve kterých, zdá se,

si alespoň někdy liboval.

Je také třeba zmínit se o Kerouacově vztahu k ženám. Přestože,

jak tvrdí v úvodním motu, mu šlo hlavně o to se s někým vyspat,

nebývalo to často tak jednoduché. Plachý Kerouac míval problémy

s navazováním kontaktů. Když se opil, bariéry sice zmizely, ale pak

již zbývaly většinou jen prostitutky. Na jedné straně si ženy

idealizoval, byla to pro něj romantická, téměř vysněná stvoření,

která byla v jeho očích naprosto čistá. Zároveň se jich ale nejspíš i

trochu bál. Pak byla skupina druhá, ženy, se kterými pouze spal a

ke kterým se většinou nechoval zrovna moc pěkně. Byl dvakrát

rozvedený, třetí manželku si vzal hlavně z toho důvodu, aby se měl

kdo starat o jeho nemocnou matku. K dceři z druhého manželství

se vůbec neznal. Je ironií osudu, že toto jediné dítě, Janet, se po

značně bouřlivém dospívání, drogách, toulání a prostituci také

vydala na spisovatelskou dráhu. V podstatě jedinou ženou, kterou

Kerouac ctil a před kterou měl zároveň respekt, byla jeho matka.

Nebudeme se zde však pouštět do nějakého psychologizování či

snad vytahovat Freuda. Faktem je, že až do své smrti na ní byl

značně emočně závislý, co řekla, to platilo. Velkou část života byl

na ní závislý i finančně. Zatímco se pokoušel psát, vyspával

kocovinu nebo se toulal po světě, matka každé ráno o šesté

nastupovala ve fabrice ke stroji. Zajímavá byla také jeho

manželství. Kerouac se ženil vždy tehdy, když došlo v jeho životě k

nějakému otřesu a on hledal v manželství jistotu a úkryt. Obě první

manželství netrvala dlouho, Kerouac o své ženy rychle ztrácel

zájem.

Jak skončit? Záměrně se vyhýbám nějakému hodnocení Kerouaca

jako spisovatele. Jeho knihy znamenaly pro americkou literaturu

dvacátého století značný přínos. V současnosti prožíváme renesanci

zájmu o jeho osobu a tvorbu, na gramofonových deskách vyšly

archivní záznamy, po smrti třetí manželky, která jejich vydání

blokovala, vycházejí jeho deníky, díla o buddhismu a další dosud

nevydané rukopisy, o Kerouacově životě byl také natočen

celovečerní film. Kerouac své dílo pojímal značně autobiograficky,

byť s určitými posuny. Ze života se mu tak stala literatura a z

literatury život. Věděl, že někde na své velké Cestě potká někoho,

kdo mu podá perlu. Těžko soudit, co znamenala tato perla pro něj,

a zda skutečně někoho takového potkal. Pro nás to ale mohou být

všechny ty krásné knížky, které po tomto velkém americkém

spisovateli zůstaly.

Josef Rauvolf

Golden Gate, San Francisko. Foto Miroslav Jindra.

Gary Snyder ve svém domku v Berkeley, Kalifornie, v roce 1955.

Foto Allen Ginsberg.

Jack Kerouac

Narozen v Lowellu, Massachusetts, 12. března 1922, rodiče Leo

Alcide a Gabrielle Levesque Kerouac.

Vzdělání na Columbia University 1940-1942, New School For

Social Research 1948-1949.

Manželství: První uzavřel 22. srpna 1944 s Frankie Edith

Parkerovou, později zrušeno. Podruhé se oženil 17. listopadu 1950

s Joan Haverty, rozvedl se, zůstalo dítě Janet. 19. listopadu 1966

se oženil potřetí se Stellou Sampasovou.

Zemřel 21. října 1969 v St.Petersburgu na Floridě.

Výběrová bibliografie knižního díla

Jacka Kerouaca

The Town & the City, New York, Harcourt, Brace 1950

On the Road, New York, Viking 1957

The Subterraneans, New York, Grove 1958

The Dharma Bums, New York, Viking 1958

Doctor Sax: Faust Part Three, New York, Grove 1959

Maggie Cassidy, New York, Avon 1959

Mexico City Blues, New York, Grove, 1959

Excerpts From Visions of Cody, New Yoťk, New Directions 1960

The Scripture of the Golden Eternity, New York, Totem

Press/Corinth Books 1960

Tristessa, New York, Avon 1960 Lonesome Traveler, New York,

McGraw-Hill 1960

Book of Dreams, San Francisco, City Lights Books 1961

Pull My Daisy, Grove, New York 1961

Big Sur, New York, Farrar, Straus & Cudahy 1962

Visions of Gerard, New York, Farrar, Straus 1963

Desolation Angels, New York, Coward-McCann 1965

Satori in Paris, New York, Grove 1966

Vanity of Duluoz: An Andventurous Education 1935-46,

New York, Coward-McCann 1968

Scattered Poems, San Francisco, City Lights Books 1971

Pic, New York, Grove 1971

Visions of Cody, New York, McGraw-Hill 1972

Trip Trap: Haiku along the Road from San Francisco to

New York, 1959 (Kerouac, Albert Saijo, Lew Welch), Bolinas, Cal.,

Grey Fox Press 1973

Pomes All Sides, San Francisko, City Lights Books 1992

Česká a slovenská bibliografie díla Jacka

Kerouaca

knižně vyšlo (v 1. vydání):

Říjen v železniční zemi, ukázky z románů On the Road,

The Dharma Bums, The Subterraneans, Book of

Dreams, (přel. Jan Válek), Praha, SNKLU 1963

Na cestě, (přel. Jiří Josek), Praha, Odeon 1978

Na cestě, (přel. Jiří Josek), Praha, Odeon 1980

Mag, (přel. Olga Špilarová), Praha, Práce 1984

časopisecky vyšlo:

Říjen v železniční zemi, (přel. Jan Válek), Světová literatura, roč.

6,1961, str. 94-112,129-133

3. chór, báseň, (přel. Jan Zábrana), Kultura 1961, roč. 5, 1961,

číslo 5, str.8

Striptýz v Seatlu, povídka, (přel. Jan Válek), Světová literatura 10

– Ročenka zahraničních literatur 1956-1965, Praha, Odeon 1966,

str. 264-268

Satori v Paříži, (přel. Jan Válek), Světová literatura, roč. 12,1967,

č. 5

Mag, povídka, (přel. Olga Špilarová), Světová literatura, roč.

23,1978, č. 2, str. 2– 46

Počátky beatnické generace, esej, Playboy, květen 1991 ve

slovenštině:

Tuláci v přístave noci, (přel. Juraj Kiška), Revue světovej literatury

č. 7,1989, str. 25-34

San Francisko. Foto Miroslav Jindra.

Jack Kerouac na pláži, Tangier 1957. Foto Allen Ginsberg.

Union Square, San Francisko. Foto Miroslav Jindra.

Pobřeží Pacifiku u San Franciska. Foto Miroslav Jindra.

Překladatel i nakladatel děkují Allenu Ginsbergovi za poskytnutí

dokumentárních fotografií.

Document Outline

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Závěrem