1

Kingsley Amis

ŠŤASTNÝ

JIM

Nakladatelství Svoboda

Praha 1992

Přeložil Jiří Mucha

Copyright © 1953 by Kingsley Amis Translation © Jiří Mucha (Heirs), 1959, 1992

2

ISBN 80-205-0285-8

3

O, šťastný Jim,

jak mu závidím.

Ó, šťastný Jim,

jak mu závidím.

(LIDOVÁ PÍSEŇ)

4

PHI

H LI

L PU

P

U

LA

L RKI

K N

I OVI

5

JEDNA

„Ale udělali hloupou chybu,“ řekl profesor dějepisu a Dixon

viděl, jak mu znovu při této vzpomínce mizí z tváře úsměv, až

se ztratil úplně. „Po přestávce jsme zahráli takovou maličkost

od Dowlanda,“ pokračoval, „pro dulcián a klavír. Já hrál přiro-

zeně dulcián a Johns...“ Odmlčel se. Celá jeho postava v chůzi

náhle ztuhla, pohybovala se toporně, jako by vedle Dixona

kráčel někdo cizí, pokoušející se bezúspěšně napodobit jeho

hlas. „Johns hrál na klavír. Šikovný chlapec, že? Vlastně ho-

bojista. Ale jak říkám, ten novinář bud dobře nechápal, nebo

nedával pozor, já nevím. Druhý den to stálo v novinách černé

na bílém: Dowland - správně, to nepopletli; a pánové Welch a

Johns taky. Ale co myslíte, že stálo dál?“

Dixon potřásl hlavou. „Nevím, pane profesore,“ odpověděl s

nepředstíranou opravdovostí. Byl přesvědčen, že žádný profe-

sor v celé britské říši neklade takový důraz na svůj akademic-

ký titul.

„Flétna a klavír!“

„Co?“

„Flétna a klavír. Ne: dulcián a klavír!“ Welch se krátce

zasmál. „Jak víte, dulcián vůbec nevypadá jako flétna, i

když je ovšem bezprostředním předchůdcem flétny. Jed-

nak se na něj hraje, tedy na dulcián, chápete - způsobem

zvaným á bec čili fouká se do náustku jako u klarinetu

nebo hoboje. Kdežto na dnešní flétnu se hraje způsobem

zvaným a traverso, jinými slovy fouká se přes otvor mís-

to...“

Jelikož se Welch zřejmě uklidnil a dokonce zpomalil

chůzi, Dixon jdoucí po jeho boku si oddechl. Ke svému

nemalému údivu narazil na nadřízeného profesora v uni-

6

verzitní knihovně před skříní obsahující nové knihy a

nyní odtud spolu šli přes zelený trávník ke vchodu do

hlavní budovy. Napohled, a nejen napohled, vypadali

jako dvojice komiků. Welch byl vysoký a hubený, s

mdlými prošedivělými vlasy, Dixon menší, plavovlasý, s

kulatým obličejem a neobvykle širokými rameny, která

však nebyla výrazem žádné zvláštní síly nebo obratnosti.

Dixon si uvědomoval, že přes veškerou až příliš zřejmou

rozdílnost musí jejich vážná, hluboce zamyšlená chůze

na kolemjdoucí studenty působit pedantsky. Kráčeli, jako

by byli ponořeni do odborné debaty, přesně podle vzoru

profesorů rozbírajících závažné vědecké otázky na ná-

dvořích univerzity v Oxfordu nebo Cambridgi. V tako-

vých chvílích si Dixon téměř přál, aby to bylo pravda.

Věnoval svému přání ještě dvě nebo tři myšlenky, dokud

jeho starší společník neprojevil další známky života, ten-

tokrát v podobě hlasitého křiku, překypujícího nesdíle-

ným veselím:

„Poslední číslo před přestávkou nádherně popletli.

Mladík, který hrál na violu, nešťastnou náhodou obrátil

dva listy místo jednoho a byl z toho takový zma-

tek...prostě...nedovedete si představit…“

Dixon si to představit dovedl a v duchu dokonce bez

váhání svou představu pojmenoval. Pak se s křečovitým

úsilím donutil vykouzlit na tváři výraz odpovídající ale-

spoň přibližně očekávané reakci. V hloubi duše však dě-

lal jiný obličej a sliboval si, že ho při nejbližší příležitosti

udělá doopravdy, jakmile se octne sám: spodní ret zasune

pod horní zuby, zatáhne bradu a bude střídavě poulit oči

a roztahovat chřípí. Spoléhal se, že mu při tom obličej

nebezpečně zrudne.

7

Welch znovu vyprávěl o svém koncertu. Bylo nepo-

chopitelné, jak se mohl takový člověk stát třebas i jen na

zdejší škole profesorem historie. Na základě publikova-

ných prací? Ne. Pro své zvláštní pedagogické schopnos-

ti? Ne proloženě. Tak proč? Jako obyčejně Dixon otázku

odsunul, protože jediné, na čem koneckonců záleželo, byl

rozhodující vliv, který mohl mít Welch na jeho osud -

alespoň v průběhu příštích čtyř nebo pěti týdnů. Až do té

doby se musí snažit, aby si ho Welch oblíbil, a zajeden

způsob, jak toho dosáhnout, pokládal svou přítomnost a

zjevné vnímání ve chvílích, kdy Welch mluvil o koncer-

tech. Ale: uvědomoval si Welch něčí přítomnost, když

mluvil, a jestliže ano, pamatoval si to, a jestliže pamato-

val, mohlo to ovlivnit názory, které si utvořil? Pak, náhle,

bez nejmenšího varování se v Dixonově vědomí vynořila

druhá z obou strastí, které ho sužovaly. Jektaje zuby úsi-

lím, aby potlačil zívnutí, otázal se dutým hlasem: „Jak se

daří Margaretě?“

Vosková tvář jeho společníka se neznatelně změnila a

jeho pozornost jako eskadra starých a pomalých bitev-

ních lodí provedla otočný manévr, aby čelila novému

pojmu. Za dva nebo tři okamžiky byl tak daleko, že řekl:

„Margaretě...“

„Ano; neviděl jsem ji už čtrnáct dní.“ Nebo tři neděle,

pomyslel si Dixon rozpačitě.

„Uzdravuje se celkem rychle, myslím, když se uváží.

Byla to pro ni samozřejmě ošklivá rána, ta záležitost s

tím Catchpolem a vůbec všechno, co se pak stalo. Mně

osobně se zdá - že je na tom teď špatně spíš po duševní

stránce, rozumíte, ne po tělesné. Tělesně by už byla jakž-

takž v pořádku. Dokonce - čím dřív se dá znovu do něja-

8

ké práce, tím lépe, ačkoliv teď už je dost pozdě, přiroze-

ně, aby začala v tomhle běhu přednášet. Já vím, že by

ráda, a víceméně s ní souhlasím. Pomohlo by-jí to přestat

myslet na ty - na ty...“

Tohle všechno Dixon věděl, dokonce mnohem lépe,

než to kdy mohl pochopit Welch, ale cítil, že musí říci:

„Opravdu?“ Myslím, že jí ohromně pomohlo, jak jste se

jí vy a vaše paní ujali, vzali ji k sobě.“

„Pravda, pravda. Mně se vůbec zdá, že v našem domě

je pozoruhodně konejšivé ovzduší. Jednou byl u nás o

vánocích na návštěvě přítel Petra Warocka. Už je to dáv-

no, hezkých pár let. Ten řekl něco podobného. Já sám si

vzpomínám, jak jsem se loni v létě vrátil od zkoušek v Dur-

hamu: Cely den horko jako v peci, vlak měl - tedy -“

Po zcela nepatrné úchylce se útočná vozba jeho hovoru vrá-

tila do původního směru. Dixon se vzdal, a těžce našlapuje,

dorazil v jeho společnosti k hlavní budově. V duchu si kreslil

vidinu, ve které svého profesora uchopil kolem pasu, sevřel

jeho šedomodré sako, až mu vyrazil dech, vyběhl s ním po

schodech a chodbou k profesorským umývárnám, vrazil jeho

příliš malé nohy v neforemných botách do záchodové mísy a

spláchl jednou, dvakrát, zacpávaje mu současně ústa toaletním

papírem.

Ponořen do těchto představ, reagoval, když stanuli na chlad-

ných dlaždicích vstupní haly, na Welchova slova, že si skočí

do pracovny, která byla ve druhém poschodí, pro „brašnu“,

pouze zasněným úsměvem. Pak, zatímco na něj čekal, se vě-

noval úvahám, jak mu připomenout, aniž vyvolá na jeho tváři

strnulý výraz údivu, že ho Welch pozval k sobě na venek k

svačině. Dohodli se, že pojedou ve čtyři hodiny Welchovým

vozem, a nyní byly čtyři deset. Dixonovi se svíral žaludek,

když si uvědomil, že se u nich bude muset setkat s Margare-

9

tou, se kterou měl poprvé od té doby, co se zhroutila, smluve-

nou na večer schůzku. Snažil se obrátit pozornost k Welchovi

a jeho zlozvykům při řízení vozu a zkusil čelit rostoucím oba-

vám zlostí, netrpělivě poklepávaje nohou a hvízdaje. Dařilo se

to však pět vteřin nebo o něco méně.

Jaká bude, až se octnou spolu sami? Bude vesele předstírat,

že zapomněla nebo že si neuvědomila, kolik času uplynulo od

posledního setkání, aby nabrala výšku před střemhlavým úto-

kem? Nebo bude tichá, tragická, naoko zcela lhostejná, aby ho

donutila klopýtat od jedné trapné věty ke druhé až k slibům a

omluvám? Ať tak nebo tak, výsledek bude stejný: nakonec mu

položí jednu z těch otázek, na které nelze ani odpovědět, ani se

jim vyhnout, nebo dojde z její strany k strašlivému vyznání, k

nějakému prohlášení, které, ať už řečeno záměrně nebo ne,

svého záměru dosáhne přece. Do celé té záležitosti s Margare-

tou byl ostatně zatažen řadou ctností, kterých si u sebe nebyl

nikdy vědom: slušností, přátelským zájmem, běžnou starostli-

vostí, dobromyslnou ochotou nechat do sebe strkat, potřebou s

někým se spřátelit. Nejprve se zdálo celkem přirozené, že si

lektorka pozvala pořadím mladšího, věkem však staršího kole-

gu na kávu, a bylo pouhou otázkou slušnosti, má-li její pozvá-

ní přijmout nebo ne. A pak, aniž věděl jak, se stal „tím, co

chodí s Margaretou“ a uchází se o její přízeň navzdory Catch-

polovi, postavě v pozadí a neurčité důležitosti. Před nějakými

dvěma měsíci se mu zdálo, že si Catchpole vede celkem zdaři-

le, že mu ulehčuje situaci a odsunuje ho do přijatelné úlohy

poradce ve věcech taktiky; působilo mu dokonce zábavu před-

pokládat, že je do osnování jednotlivých tažení zasvěcen. Ale

z ničeho nic ji Catchpole pustil, a to dokonce rovnou jemu do

klína. V takové situaci byl jeho osud jako jediného terče od-

zbrojujících otázek a vyznání jednoznačný.

Ty její otázky... Ačkoliv měl Dixon příští cigaretu plánova-

nou až na pět hodin, zapálil si, když si vzpomněl na první sérii,

která mu byla položena před šesti nebo více měsíci; bylo to za-

10

čátkem prosince, sedm nebo osm týdnů po jeho nástupu na

školu. „Chodíte mě rád navštěvovat?“ zněla, pokud si pamato-

val, první otázka a bylo stejně lehké jako pravdivé odpovědět

„Ano“. Pak následovaly dotazy jako „Myslíte, že si rozumí-

me?“ a „Jsem jediná dívka, kterou tady znáte?“ A když s ní šel

tři večery za sebou: „Budeme se takhle vidět často?“ Tehdy se

zrodily jeho první starosti, i když předtím a ještě nějaký čas

potom si myslel, že taková přímost a otevřenost pozoruhodně

zjednodušuje obtížné styky s ženami. A zdálo se, že totéž platí

pro vyznání: „Jsem s vámi tak ráda!“, „Obyčejně si s muži

nerozumím,“ a „Nesmějte se mi, ale myslím, že ředitelství

mělo ohromný nápad, když vás přijalo.“ Tehdy mu do smíchu

nebylo, ani teď. Co bude mít asi dnes večer na sobě? Dokázal

už celkem pochválit všechno, až na zelené šaty s kašmírovým

vzorem ve spojení se sametovými mokasíny.

Kam se ztratil Welch? Jeho nepředvídatelná unikavost byla

všeobecně známá. Dixon se vrhl vzhůru po schodech, proběhl

kolem pamětních desek a dlouhými opuštěnými chodbami, ale

malá nízká pracovna byla prázdná. Seběhl zadním schodištěm,

ústupovou cestou, které často sám použil, a vrazil na profesor-

skou toaletu. Tam stál Welch, tajuplně skloněný nad umyva-

dlem. „Už vás mám,“ zvolal Dixon bodře. „Myslel jsem, že

jste odjel beze mne.“ Pak dodal málem pozdě: „Pane profeso-

re.“

Welch zdvihl úzký obličej zkřivený údivem. „Odjel?“ otázal

se. „Vy...“

„Jedu k vám na čaj,“ oznámil Dixon. „Domluvili jsme to

v pondělí při kávě v klubovně.“ Zahlédl svou vlastní tvář v

zrcadle a byl překvapen, s jakou horlivostí se snaží vyjadřovat

přátelské city.

Welch otřepával s rukou kapky vody a zastavil se uprostřed

pohybu. Vypadal jako africký divoch, kterému byl předveden

jednoduchý kouzelnický trik. Řekl: „Při kávě?“

11

„Ano, v pondělí,“ odpověděl mu Dixon, zastrčil ruce do ka-

pes a sevřel pěsti.

„Aha,“ řekl Welch a poprvé pohlédl na Dixona: „Aha. Řekli

jsme dnes odpoledne?“ Obrátil se k pruhovanému ručníku

visícímu na zdi a začal si pomalu utírat ruce, pozoruje přitom

Dixona s velkou bedlivostí.

„Ano, pane profesore. Doufám, že se vám to dosud hodí.“

„Hodí, hodí,“ řekl Welch nepřirozeně tichým hlasem.

„Dobře,“ řekl Dixon, „budu se těšit,“ a vzal si z věšáku na

zdi svůj špinavý starý plášť do deště.

Welch byl stále ještě trochu v transu, ale zřejmě se rychle

probíral a celkem brzy se mu podařilo vzít si „brašnu“ a nasa-

dit si na hlavu sportovní klobouk ze zmačkaného tvídu. „Poje-

deme mým vozem,“ navrhl.

„Výtečně.“

Když vyšli před budovu a zahnuli na cestu, zamířili k par-

kovišti, kde byl jeho vůz mezi několika ostatními. Dixon zů-

stal stát a tupě se rozhlížel, zatímco Welch hledal po kapsách

klíčky.

Před nimi se rozprostíral špatně udržovaný trávník, sahající

ke zbytkům železného plotu, za kterým byla Univerzitní ulice

a městský hřbitov, tvořící spojitost, jež byla pramenem několi-

ka místních vtipů. Přednášející s velkou oblibou chválili stu-

dentům poměrně vyšší vnímavost „posledního semestru na

druhé straně ulice“, zatímco přirovnání činnosti hrobníka a

mistrů vysokého učení se nabízelo i širšímu okruhu, než byli

studenti.

Zatímco se Dixon rozhlížel, jel kolem autobus, pomalu

stoupající v mírném květnovém slunci do vrchu, cestou k ma-

lému

městečku, kde bydleli Welchovi. Dixon se v duchu vsadil, že

12

tam dorazí před nimi. V jednom z oken nad jeho hlavou začal

někdo hřímavým hlasem zpívat; znělo to jako - a pravděpo-

dobně to skutečně byl - Barclay, profesor hudby.

O minutu později byl již Dixon usazen, naslouchaje řinčení

jakoby ochraptělého zvonku, zatímco Welch tahal za startér.

Skončilo to kvílivým jekem, který jako by vycházel ze všech

součástek vozu. Welch se pokusil znovu; tentokrát dosáhl

dojmu velikého množství pivních lahví, postrkovaných po

dláždění. Dřív než mohl Dixon učinit víc než mimovolně za-

vřít oči, byl přitlačen k opěradlu sedadla a hořící cigareta mu

vypadla z ruky kamsi do temného kouta podlahy. S prudkým

drcením písku pod koly vyrazil vůz z klidové polohy k okraji

trávníku, přes který se Welch hladce přehoupl a zamířil po

cestě k bráně.

Pohybovali se krokem s motorem běžícím na nejvyšší ob-

rátky a způsobili, že skupina studentů, většinou se žlutozele-

nými univerzitními šálami kolem krku, se otočila a zírala za

nimi zpod malého přístřešku vedle vrátnice, kde byly vyvěše-

ny sportovní zprávy.

Stoupali Univerzitní ulicí, držíce se středu vozovky. Marné

troubení nákladního auta za nimi přinutilo Dixona, že vrhl

kradmý pohled na Welche, na jehož tváři, jak zjistil s nadše-

ním, byl výraz klidné sebejistoty kormidelníka na rozbouře-

ném moři. Dixon znovu zavřel oči. Doufal, že až se Welch

prokouše druhou výměnou rychlosti, která na něj dosud čeka-

la, obrátí se rozhovor k jinému než školnímu předmětu. Do-

konce se mu zdálo, že by raději slyšel ještě něco o hudbě nebo

o Welchových synech, o zženštilém literátovi Michalovi a

vousatém malíři a pacifistovi Bertrandovi, které mu popsala

Margaret. Ale ať se stočil rozhovor kam chtěl, Dixon věděl, že

dříve než cesta skončí, bude jeho obličej zvrásněný a skleslý

jako starý pytel úsilím usmívat se a projevovat zájem a pro-

mluvit několik přípustných slov, úsilím udržet se v rovnováze

mezi únavnou beznadějností a divokou zuřivostí.

13

„Jo... poslyšte... Dixone.“

Dixon otevřel oči, pokoušeje se polovinou obličeje odvráce-

nou od Welche dělat co mohl, aby předem ulevil svým poci-

tům.

„Ano, pane profesore?“

„Myslel jsem na ten váš článek.“

„Skutečně? Já opravdu...“

„Máte už nějakou zprávu od Partingtona?“

„Ano, totiž jestli se pamatujete, poslal jsem mu ho a Par-

tington mi sdělil, že vzhledem k záplavě ostatního materiá-

lu...“

„Co?“

Dixon snížil hlas pod hranici průměrného křiku nutného k

přehlušení vozu, pokoušeje se nějakým způsobem neupozor-

ňovat na Welchovu zapomnětlivost, a tím chránit sám sebe.

Nyní však musel zařvat: „Už jsem vám řekl, že nemá místo.“

„Nemá? Tak on nemá? Samozřejmě, dochází jim nesmírná...

nesmírná spousta článků. Ale přece, myslím, že kdyby se jim

něco skutečně líbilo, že by... že... poslal jste to ještě někomu

jinému?“

„Ano, tomu Catonovi, který inzeroval vT. L. S. před několi-

ka měsíci. Začíná vydávat nový historický měsíčník s meziná-

rodním zaměřením nebo co. Myslel jsem, že bude nejlepší

dlouho s tím nečekat. Koneckonců, nový časopis toho nemůže

mít tolik v zásobě jako všechny ty, kam jsem...“

„Tak, tak, nový časopis stojí za pokus. Právě nedávno jeden

takový inzeroval v Times Literary Supplement, Paton nebo jak

se ten šéfredaktor jmenoval. Měl byste se u něho pokusit, když

se zdá, že v žádném zaběhnutém časopise nemají místo pro va-

še... snahy. Počkejte; jaký že jste tomu dal název?“

14

Dixon se díval okénkem na pole ubíhající podél silnice, jas-

ně zelená po deštivém dubnu. Nebyl to onen dojem dvojexpo-

zice, který mu vzal řeč, protože takové případy byly běžnou

výbavou Welchových rozhovorů; děsil se, že bude muset vy-

slovit název svého článku. Byl to dokonalý název tím, jak v

kostce vystihoval jeho puntičkářskou bezmyšlenkovitost, po-

hřební průvod uspávajících podrobností a zdánlivé světlo,

které článek vrhal na problémy, které nebyly problémem. Di-

xon četl nebo alespoň začal číst desítky podobných článků, ale

z žádného na něj nečišelo tolik samolibosti a důležitosti jako z

jeho vlastního. „Obrátíme-li svou pozornost k tomuto neprá-

vem opomíjenému aspektu,“ začínal. K tomuto jak opomíje-

nému aspektu? K tomuto neprávem jakému aspektu? K tomuto

neprávem opomíjenému čemu? Že tohle všechno mohl vymys-

let a rukopis neroztrhat a nehodit do ohně, mu dokazovalo, že

je pravděpodobně daleko větším pokrytcem a bláznem, než

myslel. „Jak to vlastně bylo“, napodobil Welche, předstíraje

usilovné vzpomínání: „Aha, Ekonomické vlivy vývoje techniky

stavby lodí mezi rokem 1450 až 1458. Ano, tak nějak...“

Neschopen dokončit větu, ohlédl se znovu nalevo, kde se

střetl s lidskou tváří, zírající na něj ze vzdálenosti patnácti

centimetrů. Tvář se vůčihledně plnila zmatkem a náležela řidi-

či nákladního auta, které se Welch rozhodl předjet v ostré za-

táčce mezi dvěma kamennými zdmi. Právě nyní se vřítil do

zorného pole obrovský autobus, jedoucí proti nim. Welch po-

někud zpomalil, tak aby byli dosud po boku nákladního auta,

až k nim autobus dorazí, a prohlásil: „Myslím, že by to mohlo

být dobré.“

Dříve, než se Dixon stačil schoulit do klubka nebo jen sun-

dat brýle, nákladní auto zabrzdilo a zmizelo, řidič autobusu,

mocně otvírající a zavírající ústa, přitiskl nějak své vozidlo k

protější zdi a jejich vůz s ohlušujícím rachotem vyrazil na

rovnou silnici. Dixon, ačkoliv byl vcelku rád, že vyvázli, záro-

veň cítil, že by byl rozhovor býval vhodně zakončen Welcho-

15

vou smrtí. Tento jeho pocit vzrostl, když Welch pokračoval:

„Na vašem místě, Dixone, bych podnikl všechny kroky, aby

někde ten článek během příštího měsíce přijali. Samozřejmě,

že z čistě odborného hlediska nemohu soudit...“ Pak rychleji:

„...já přece nemohu vědět, jestli je dobrý nebo ne. Nikdo se mě

nemůže zeptat: „Stojí ten Dixonův článek za něco?," když ho

nemohu posoudit z odborného hlediska. Ale kdyby například

vyšel ve vědeckém časopise, pak ovšem..., jenže vy sám, vy

taky nevíte, jestli za něco stojí nebo ne, jak byste mohl?“

Dixon naopak byl přesvědčen, že má v tomto bodě naprosto

jasno z několika hledisek. Jednak mohla být jeho hodnota

vyjádřena stručným a poměrně neslušným podstatným jmé-

nem; z jiného hlediska se hodnota rovnala množství zuřivé

dokumentace a fanatické nudy, vynaložené k jeho napsání;

mimo to se jeho cena rovnala jeho cíli: odstranění „špatného

dojmu“, který učinil na profesorský sbor, a to zejména na čle-

ny vlastní katedry. Řekl však: „Ne, samozřejmě že ne, pane

profesore.“

„To je to, Faulknere, chápete, že je pro vás důležité, aby se

ukázalo, že za něco stojí. Rozumíte, ne?“

Přes chybné oslovení (Faulkner byl jeho předchůdce) Dixon

rozuměl a přisvědčil. Proč vlastně udělal špatný dojem? Nej-

pravděpodobnějším důvodem bylo, podle jeho soudu, že při-

vodil během prvního týdne lehké zranění profesoru angličtiny.

Onen muž středních let, absolvent jedné z cambridgeských ko-

lejí, stál na schodech před hlavní budovou, když Dixon, vrace-

jící se z knihovny, prudce kopl do malého kulatého oblázku,

ležícího na asfaltové cestě. Kámen, dříve než opsal celou ba-

listickou křivku, zasáhl profesora angličtiny ze vzdálenosti

patnácti metrů těsně pod levým kolenem. Dixon zíral v němém

údivu; dát se na útěk nemělo smysl. Nejbližší úkryt byl daleko

mimo jeho dosah. V okamžiku se obrátil a vykročil směrem k

hlavní bráně, i když si uvědomoval, že byl jedinou možnou

veličinou, schopnou uvést kámen do pohybu. Ohlédl se a spat-

16

řil profesora angličtiny kroutícího se na jedné noze a dívající-

ho se za ním. Jako vždycky při takových příležitostech se chtěl

omluvit, ale v rozhodujícím okamžiku pocítil příliš velký

strach.

Totéž se stalo, když o dva dny později na první schůzi fakulty

procházel za kvestorovou židlí, klopýtl a odkopl židli právě ve

chvíli, kdy na ni měl tento dosednout. Varovný výkřik kvesto-

rova tajemníka sice odvrátil úplnou katastrofu, ale Dixon si

dodnes pamatoval výraz na tváři postavy ztuhlé do písmene S.

Pak následovala disertační práce napsaná pro Welche jedním z

posluchačů nejvyššího ročníku, obsahující, lépe řečeno skláda-

jící se z hanlivých zmínek o knize vydané, jak se ukázalo,

bývalým Welchovým žákem. „Ptal jsem se ho, kde mohl pro-

boha tyhle nesmysly nabrat, chápete, a řekl mi, že to má

všechno z vaší přednášky, Dixone. Tedy, upozornil jsem ho,

pokud možno taktně...“

Mnohem později Dixon zjistil, že kniha byla napsána na

Welchův popud a zčásti dokonce pod jeho vedením. Všechny

tyto skutečnosti byly uvedeny zcela jasně v závěrečné kapito-

le, ale Dixon, jehož zásadou bylo číst z jakékoliv knihy pokud

možná nejméně, přirozeně nic takového nečetl a skutečnost

mu objasnila teprve Margaret. Došlo k tomu, pokud se mohl

pamatovat, ráno toho dne, kdy se Margaret večer pokusila o

sebevraždu uspávacími prášky.

Když na něj Welch zahulákal jakoby z veliké dálky: „Poví-

dám, Dixone,“ obrátil se k němu s opravdovou žádostivostí.

„Ano, pane profesore?“ Oč lepší bylo cokoliv, co mohl po-

skytnout Welch, než co mohly poskytnout myšlenky na Mar-

garetu - radosti, kterých stejně bude zakrátko okoušet v jejich

skutečné podobě.

„Myslel jsem si, jestli byste k nám nechtěl příští víkend na...

na víkend. Bude to asi docela dobrá zábava. Přijede několik

známých z Londýna, víte, našich a mého syna Bertranda.

Bertrand přijede taky, nebo alespoň se pokusí, chápete, záleží

17

na tom, jestli bude s to se uvolnit. Chceme uspořádat malý

program, trochu komorní hudby a tak. Pravděpodobně požá-

dáme i vás, abyste přiložil ruku k dílu a s něčím nám pomohl.“

Vůz se hnal po rovné prázdné silnici. „Děkuji, velice rád,“

řekl Dixon, umiňuje si, že musí donutit Margaretu, aby pro-

vedla zpravodajský průzkum pravděpodobných možností, o

jakou pomoc by mohl být požádán.

Welch se zdál touto ochotou příjemně rozjařen. „Výborně,“

řekl takřka procítěně. „A nyní bych s vámi rád pohovořil o

něčem, co se týká univerzity. Mluvili jsme s rektorem o týdnu

veřejných přednášek na konci semestru. Chtěl by, aby něčím

přispěla i historická katedra, chápete, a tak jsem si vzpomněl

na vás.“

„Opravdu?“ K tomu byly přece na škole osoby povolanější.

„Ano. Napadlo mě, že byste si snad rád vzal na starost ve-

černí přednášku, kterou má dodat naše katedra, můžete-li.“

„Myslím, že bych to zkusil docela rád, jestli se vám zdá, že

to svedu,“ přiměl se Dixon k odpovědi.

„Představoval jsem si něco jako ‚Blažený věk alžbětinské

Anglie.‘ Nic moc těžkého a ne moc... ne moc... myslíte, že

byste dal něco v tom smyslu dohromady?"

18

DVĚ

„A pak, právě než to přišlo, mně najednou začalo být všech-

no jedno. Držela jsem se prázdné lahvičky jako tonoucí, já ne-

vím, jako posledního stébla života. Ale za chvíli už jsem se ne-

bránila, už jsem nelitovala, že to končí; byla jsem strašlivě

unavená, strašně. Kdyby mnou byl někdo zatřásl a řekl mi:

„Probuď se, vrať se," myslím, že bych se byla alespoň snažila

dostat se z toho zpátky. Ale nikdo to neudělal, a tak jsem si jen

myslela, už je to jedno, teď přijde konec, na ničem nezáleží.

Zvláštní pocit.“ Margaret Peelová, malá, tenká, obrýlená, vy-

zývavě namalovaná, pohlédla na Dixona s neurčitým úsmě-

vem. Kolem nich šumělo půl tuctu útržkovitých rozhovorů.

„Jak o tom můžete takhle klidně mluvit, máte vyhráno,“ ře-

kl. Protože neodpověděla, pokračoval: „Co se stalo pak? Nebo

se nepamatujete? Ale jestli nechcete, samozřejmě mi to poví-

dat nemusíte.“

„Ne, mně to nevadí, a když vás tím nebudu nudit...“ Její

úsměv se o něco zpřesnil. „Ale nevyprávěl vám Wilson, jak

mě nalezl?“

„Wilson? Aha, ten co bydlí pod vámi? Ano, povídal, že u

vás strašně hlasitě hrálo rádio a že si šel nahoru stěžovat. Co

vás to napadlo, nechat rádio hrát?“ Pocity, vyvolané v něm

první částí Margaretina vyprávění, takřka vyprchaly a byl

schopen jasnějšího uvažování.

Upřela pohled do poloprázdné místnosti baru. „Na mou duši

nevím,“ řekla. „Myslím, že to bylo něco jako přání slyšet ko-

lem sebe nějaký hluk, zatímco... zatímco to se mnou končilo.

V pokoji bylo takové hrozné ticho.“ Otřásla se a pak řekla

rychle: „Je tu chladno, nemyslíte?“

„Můžeme si přesednout, jestli chcete.“

19

„Ne, to nevadí; to jenom ten průvan, jak se otevřely dveře...

Ano; potom. Myslím, že jsem dost brzy pochopila, co se děje a

kde jsem a vůbec. A co se mnou dělali. Myslela jsem si, pa-

nebože, hodiny a hodiny zle od žaludku, jak to vydržím? Ale

samozřejmě že jsem pořád omdlévala, znovu a znovu; konec-

konců je to tak lepší. Když jsem byla jakžtakž při vědomí, to

nejhorší jsem měla za sebou, alespoň co se týče pocitů. Samo-

zřejmě, byla jsem strašlivě slabá; pamatujete si, ne... ? Ale

všichni byli ke mně úžasně milí. Člověk by si myslel, že mají

dost starostí s těmi, kdo se dostali do nemocnice bez vlastní vi-

ny. Pamatuji se, jaký jsem měla strach, že zavolají policii a da-

jí mě převézt na policejní oddělení - existuje vůbec policejní

nemocnice, Jamesi? -, ale chovali se prostě nádherně; nemohli

být laskavější. A pak jste mě přišel navštívit vy a celá ta hroz-

ná věc se mi zdála jako neskutečná. Ale vypadal jste strašně,“

zasmála se, začala se pohupovat na vysoké barové stoličce,

objala si rukama koleno a sametový mokasín jí visel vyzutý s

paty. „Vypadal jste, jako byste pozoroval nějakou příšernou,

hrozivou operaci, bílý jako křída a s takovými... s kruhy pod

očima...,“ potřásla hlavou, stále se ještě tiše smála a přetáhla si

svetr přes ramena zelených šatů s kašmírovým vzorem.

„Já? Opravdu?“ zeptal se Dixon. Vědomí, že toho rána vy-

padal úměrně svým pocitům, ho uspokojilo; pak mu bylo zno-

vu bídně, když si dodal odvahy k poslední povinné otázce. Po-

slouchal minutu nebo dvě na půl ucha, zatímco Margareta po-

pisovala, jak k ní paní Welchová byla hodná, když si ji vzala z

nemocnice na rekonvalescenci. Nepochybně se k ní opravdu

chovala velice laskavě, i když jindy, zejména kdykoliv veřejně

nesouhlasila se svým mužem, byla jedinou žijící bytostí,

schopnou vyvolat v Dixonovi sympatie k jeho osobě. Vcelku

však bylo mrzuté slyšet o její laskavosti; znamenalo to únav-

ným způsobem specifikovat všeobecnou nechuť. Nakonec řekl

Dixon tichým hlasem, když se předtím zhluboka napil: „Ne-

musíte odpovídat, když nechcete, ale... už jste s tím skončila,

že? Myslím jako, nenapadlo by vás udělat to znovu?“

20

Rychle vzhlédla, jako by byla takovou otázku očekávala, ale

nedovedl rozeznat, má-li z ní radost nebo ne. Pak otočila hlavu

a všiml si, jak má tvář a bradu vyhublou. „Ne, asi bych to už

neudělala^ řekla. „Už o něj nestojím; už mi na něm nezáleží

tak ani tak. Dokonce mi teď celá věc připadá strašlivě hloupá.“

Dixon usoudil, že jeho obavy, se kterými hleděl vstříc dneš-

nímu večeru, byly směšně nemístné. „Dobře,“ řekl srdečně.

„Dal o sobě od té doby vědět nebo co?“

„Ne, vůbec ne, dokonce ani nezatelefonoval. Zmizel beze

stopy. Jako by byl nikdy neexistoval - co se nás dvou týče. Asi

má plné ruce té své slečny, jak mi ostatně naznačil.“

„Tohle že řekl?“

„Samozřejmě. Vážený pan Catchpole nebyl z těch, kdo cho-

dí dlouho kolem horké kaše. Počkejte. Možná že si vzpomenu,

jak to doslova povídal: „Jedu s ní na čtrnáct dní do severního

Walesu. Přišel jsem vám to oznámit." V tom ohledu byl roz-

košně upřímný, Jamesi; po všech stránkách rozkošný člověk.“

Znovu otočila hlavu a tentokrát byly zřetelně viditelné šla-

chy na jejím krku a jednotlivé kosti, ke kterým se upínaly.

Pocítil prudký zmatek, který vzrostl, když si uvědomil, že

neví, co by odpověděl. Jako by hledal vhodná slova, prohlížel

si její obličej, uvědomuje si chomáčky hnědých vlasů, které jí

visely přes drátky brýlí, rýhu ve tváři, která sahala ještě do

větší blízkosti očního důlku než dříve (nebo se mu to jen zdá-

lo?), a lehký, ale z tohoto pohledu neomylně viditelný zatrpklý

sklon úst. Nic, co by rozdmýchalo konverzaci; sáhl pro cigare-

ty, ale než mohl jejich prostřednictvím zasáhnout do situace,

otočila se na něj s úsměvem, ve kterém ke své nelibosti rozpo-

znal uspokojení z vědomí statečnosti.

Vyprázdnila rychlým, takřka radostným pohybem svou skle-

nici. „Objednej mi pivo,“ řekla. „Večer teprve začíná.“

Zatímco se snažil upoutat pozornost číšnice, uvažoval Di-

21

xon nejprve, kolik dvanáctek bude muset celkem zaplatit, a

pak, proč Margaret, které šel plný lektorský plat dokonce i po

celou dobu její nemoci, byla tak málokdy ochotná zaplatit

někdy za něj. A konečně, ačkoliv to bylo již méně příjemné,

myslel na jitro onoho dne, kdy Margaret požila smrtící dávku

uspávacích prášků. Neměl celé dopoledne na univerzitě co

dělat, teprve odpoledne ho čekal dvouhodinový seminář a

Margaret měla od deseti volno. Když vypili po šálku kávy za

sedm pencí v nedávno otevřené a nyní vzkvétající restauraci,

zašli do lékárny, kde si chtěla koupit několik drobností. Jednou

z nich byla nová lahvička prášků pro spaní. Pamatoval si přes-

ně, jak se tvářila, když vložila lahvičku v bílém zalepeném

obalu do kabelky a obrátila se na něj: „Jestli nemáte dnes ve-

čer nic lepšího na práci, budu vařit asi tak v deset hodin čaj.

Co kdybyste se přišel na chvíli podívat?“ Řekl, že přijde, a

skutečně chtěl, ale když se přiblížila desátá, uvědomil si, že by

si nestačil připravit na zítřek přednášku, nehledě na to, že se

mu další podrobný rozbor případu Catchpole nezdál dostateč-

ně lákavý. A pak, časně zvečera se Catchpole objevil u Marga-

rety, oznámil jí, že s ní skoncoval, a kolem desáté spolykala

celý obsah lahvičky. Kdyby tehdy přišel, říkal si Dixon již

potisící, mohl jí v tom zabránit, nebo kdyby na to bylo bývalo

pozdě, mohl ji dopravit do nemocnice nejméně o půldruhé

hodiny dříve než Wilson. S úzkostí se odvrátil od představy,

jak by to bylo dopadlo, kdyby se byl Wilson neodhodlal podí-

vat se do jejího pokoje. Co se skutečně stalo, bylo neskonale

nepříjemnější než cokoliv, co si toho rána mohl představit.

Viděl ji pak až za týden nato, v nemocnici.

Zastrčil do kapsy osm pencí, které dostal zpět ze svých čtyř

šilinků, a posunul jednu z vysokých sklenic před Margaretu.

Seděli u baru ve výčepu hotýlku Pod dubem, který stál u silni-

ce nedaleko Welchových. Dixon si vybral toto místo, protože

doufal, že vytrvalé pojídání bramborových lupínků, kyselých

okurek a červených, zelených a žlutých nakládaných cibulek

poskytovaných zdarma vedením podniku částečně vyváží vy-

22

sokou cenu nápojů. Dal se do pojídání největší ze zbylých

okurek, uvažuje při tom, jaké měl štěstí, že takové množství

citových záležitostí bylo toho večera odbyto, aniž se k něčemu

musel zavázat. Nezmínila se ani o jeho vytrvalé nepřítomnosti

u Welchových, ani neutrousila žádnou zničující otázku nebo

vyznání.

„Mimochodem, Jamesi,“ řekla Margaret, držíc úzkou a vy-

sokou sklenici v ruce. „Chtěla bych vám poděkovat za vaši

taktnost, kterou jste projevil za posledních čtrnáct dní. Bylo to

od vás úžasně laskavé.“

Dixon zmobilizoval veškeré duševní schopnosti. Protismys-

ly, které zněly nevinně nebo dokonce příjemně, byly nejjistěj-

ším příznakem nadcházejícího útoku, tajuplní jezdci blížící se

k povozu s nákladem zlata. „Nevěděl jsem, že bych se byl cho-

val zvlášť taktně,“ řekl bezbarvým hlasem.

„Víte, to, jak jste se držel v pozadí. Byl jste jediný, kdo si

dal práci, aby přišel na to, že bych asi raději neslyšela spoustu

laskavých otázek. Věřil byste, že k paní Welchové přicházeli

lidé z vesnice, o kterých v životě neslyšela, a ptali se jí, jak mi

je? Docela nepochopitelné. Víte, Jamesi, byli ohromně laskaví,

ale budu strašně ráda, až budu z toho domu venku.“

Znělo to upřímně. Nebylo řídkým zjevem, že si tím způso-

bem vykládala některé z jeho nejlínějších a nejurážlivějších či-

nů, i když ne tak často, jako si vykládala některé jeho projevy

dobré vůle leností a urážlivostí. Možná že by se mu nyní poda-

řilo zavést rozhovor na jiné pole. „Neddy mi povídal, že máte

chuť dát se brzy do práce,“ řekl. „Samozřejmě, za chvíli máme

na krku zkoušky, ale chcete něco dělat ještě předtím, než za-

čnou?“

„Uvažovala jsem, že bych zašla alespoň jednou do každé

posluchárny pro případ, že by potřebovali vyložit nějaké otáz-

ky. Totiž, jestli se vymýšlením otázek úplně nezhroutí. Ale víc

v tomhle běhu dělat nebudu, až na bodování písemných prací,

23

samozřejmě. Ale skutečně mě dá do pořádku jedině, až vypad-

nu z Neddyho domu, ať to zní nevděčně jak chce.“ Přehodila

si křečovitě nohu přes nohu.

„Jak dlouho tam chcete ještě zůstat?“

„Doufám, že nejvýš čtrnáct dní. Každopádně chci pryč před

začátkem prázdnin. Záleží na tom, jak rychle si někde něco na-

jdu.“

„Dobře,“ řekl Dixon, pociťuje, že se mu vrací dobrá mysl s

příležitostí k poctivějšímu jednání. „V tom případě u nich bu-

dete o příštím víkendu.“

„Na Neddyho umělecký večer? Samozřejmě. Snad tam ne-

budete taky?“

„Právě. Dozvěděl jsem se to dnes odpoledne, cestou vozem.

Proč, co je na tom k smíchu?“

Margaret se smála způsobem, který Dixon předběžně ozna-

čil názvem „cinkot stříbrných zvonků“. Často se mu zdálo, že

celé její chování není nic jiného než převádění takových názvů

do skutečnosti, ale dřív nežli mohl vůči sobě nebo vůči ní po-

cítit dostatečné podráždění, pravila: „Víte, co na vás čeká,

ne?“

„Vzdělaná společenská konverzace, alespoň doufám. S tím

už bych si věděl rady. Něco horšího?“

Odpočítávala jednotlivé body na prstech. „Společné zpívání

z not. Čtení divadelní hry. Předvádění mečového tance. Reci-

tace. Komorní hudba. Pak ještě něco, ale to jsem zapomněla.

Možná, že si za chvíli vzpomenu.“ Nepřestávala se smát.

„Nenamáhejte se, tohle už stačí. Proboha, je to docela váž-

né; Neddy konečně přichází o rozum. Sláva! A nikdo jim ne-

přijede.“

„To jste tedy, bohužel, na omylu. Jednak slíbil přijet nějaký

člověk z třetího programu BBC a fotografové z Picture Post.

24

Pak několik vynikajících místních hudebníků, mezi nimi váš

přítel Johns...“

Dixon přidušeně zavyl. „To nemyslíte vážně,“ řekl a vy-

prázdnil se staženým hrdlem sklenici. „To je nesmysl. Takové

množství lidí přece nemůžou nacpat do domu. Bude se snad

spát v zahradě? A co...“

„Podle paní Welchové jich většina přijde až v neděli. Ale na

noc tam budou taky někteří, mimo vás. Johns přijede v pátek

večer, pravděpodobně ho přivezou s vámi...“

„Spíš bych ho uškrtil, hada, než bych s ním vlezl do stejné-

ho...“

„Dobře, dobře, tak nekřičte. A taky přijede jeden ze synů se

svou slečnou. Může být docela zajímavá; studuje balet, jak

jsem slyšela.“

„Studuje balet? To existuje?“

„Zřejmě. Jmenuje se Soňa Loosmorová.“

„Ne, vážně? Jak tohle všechno víte?“

„Poslední týden se u Welchových nemluvilo o ničem ji-

ném.“

„To si dovedu představit.“ Dixon začal hledat pohledem číš-

nici. „V tom případě mi snad můžete vysvětlit, proč pozvali

mne.“

„Co se vás týče, výslovně se nezmiňovali o ničem. Jen tak,

abyste se zúčastnil. Počítám, že tam bude práce dost.“

„Podívejte, Margareto, víte stejně dobře jako já, že neumím

zpívat, že neumím hrát divadlo, že stěží umím číst a chválabo-

hu, noty neznám vůbec. Ne, já vím, oč jde. V jistém smyslu

dobré znamení. Neddy si chce vyzkoušet mé reakce na kultu-

ru, jestli jsem osoba hodná té cti, aby vyučovala na univerzitě,

chápete? Žádný, kdo nerozezná flétnu od dulciánu, nemůže

25

vyslovit nic závažného o ceně zatracených krav za vlády Edu-

arda III.“ Vložil si sedm nebo osm cibulek do úst a začal je

chroupat.

„Vystavil vás přece kultuře už předtím, nebo ne?“

„V tak vysoké koncentraci, jakou chystá tentokrát, nikdy.

Kristebože, co si myslí, že z toho bude? Proč to všechno dělá?

Přece ne kvůli mně?“

„Má asi políčeno na nějaký článek nebo vysílání o zdejším

osvětovém kroužku. Pamatujete se, s jakými nápady se vrátil

po velikonocích z Manchesteru?“

„Snad nečeká, že mu na to někdo skočí?“

„Kdo ví, co si myslí doopravdy? Pravděpodobně je to jen

záminka, aby mohl něco podnikat. Víte sám, jak rád tyhle věci

organizuje.“

„Jestli to vím!“ řekl Dixon, pokoušeje se znovu upozornit na

sebe číšnici. „Musíte vyslídit, co se na mne chystá. Abych mo-

hl začít vymýšlet důvody, proč to nemůžu udělat.“

Položila svou ruku na jeho. „Spolehněte se na mne,“ řekla

tichým hlasem.

Dixon se rychle zeptal: „Kde ale sebral toho člověka od

BBC a ty chlapy z Picture Posti Někdo se o celou věc musí

zajímat.“

„Mně se zdá, že se k oběma dostal přes Bertranda nebo snad

přes jeho slečnu. Ale už o tom nemluvme. Nemůžeme hovořit

o nás dvou? Máme si toho přece tolik co povídat, že?“

„Ano, ovšem,“ řekl, pokoušeje se vpravit do svého hlasu ka-

marádský tón. Vyndal krabičku cigaret, a zatímco dvě zapalo-

val a objednával další pivo, uvažoval o Margaretě a její schop-

nosti říkat bez předchozího varování nehoráznosti toho druhu.

Byl by nejraději vyrazil neartikulovaný výkřik, vyběhl z baru a

nezastavil se, dokud by nebyl v bezpečí autobusu, jedoucího

26

do města. I když byla, jak vděčně zpozoroval, umlčena sou-

sedstvím číšnice, přesto Margaret dokázala udržovat tlak dů-

věrnými pohledy, dokonce kolenem, kterým se dotkla jeho.

Převedl leknutí, jež se ho zmocnilo, v pohled vzhůru na hodi-

ny visící nad barem. Tenká červená ručička svižně obíhala

ciferník a vyvolávala iluzi rychle míjejícího času. Dvě další

ručičky ukazovaly devět a pět minut.

Zatímco dostával nazpět, prohlížel si Dixon číšnici, která

byla silná, tmavovlasá, s úzkým horním rtem a očima u sebe.

Říkal si, jak se mu líbí a jak mnoho mají společného a jak by

ho měla ráda a kolik by měla s ním společného, jen kdyby ho

znala. S nejvyšším možným rozmyslem schoval drobné do

kapsy, vztáhl ruku a zatřásl balíčkem od cigaret, který někdo

nechal ležet na pultě. Byl však prázdný. Margaret vedle něho

hluboce vzdychla, což pravidelně předcházelo nejhoršímu

vyznání. Čekala, dokud na ni nemusel pohlédnout, a pravila:

„Dnes večer máme jeden k druhému tak ohromně blízko, Ja-

mesi.“ Muž s tlustým obličejem, který seděl na druhé straně,

se otočil a překvapeně jí zíral do tváře. „Všechny přehrady

jsou konečně pryč, že?“ otázala se.

Nenalézaje odpověď, Dixon zvolna přikyvoval očekávaje,

že jakési neviditelné obecenstvo propukne v nadšený potlesk.

Co by byl v tu chvíli dal za prudkou dávku vzteku nebo pohr-

dání, které ho jedině mohlo zbavit ochromujícího pocitu odpo-

vědnosti!

Konečně sklopila oči, jako by se byla oddala pátrání po ci-

zích tělesech ve svém pivu. „Je to dokonce víc, než jsem dou-

fala.“ Po další pomlce pokračovala ostřejším hlasem: „Nemů-

žeme si jít sednout někam víc... do ústraní?“

Dixon řekl, že je to dobrý nápad, a tak přešli místnost, která

se začínala plnit, a uchýlili se do prázdného kouta. Nežli se po-

sadili, omluvil se a šel na záchod.

Myslel na to, jak by bylo pěkné, kdyby se mohl vzdát své

27

dvojí úlohy prostředníka a navždy zmizet. Pět minut by úplně

stačilo na postupně formulovanou telefonickou zprávu Wel-

chovi a stručné oznámení Margaretě. Pak by si šel zabalit ně-

kolik kusů šatstva a chytil by vlak v deset čtyřicet do Londýna.

Zatímco stál na špatně osvětleném záchodě, zjevil se mu až

nesnesitelně skutečný obraz, který pronásledoval jeho předsta-

vivost od té chvíle, kdy nastoupil své místo na škole. Zdálo se

mu, že hledí z tmavého pokoje přes opuštěnou postranní ulič-

ku kamsi do dálky, kde se proti jasnému západu večerního

nebe rýsuje řada střech a komínů jako vystřižených z plechu.

Malý dvojitý mráček pluje zvolna zprava doleva. Představa

nebyla pouze zraková, protože měl i pocit, jako by mu v uších

zněl tichý, nepopsatelný šum, a cítil s bezdůvodným přesvěd-

čením snícího člověka, že někdo vstoupí do pokoje, kde se mu

zdálo, že je, a že to bude někdo, koho znal v duchu, ale ne ve

skutečnosti. Byl si jist, že je to obraz Londýna, stejně jako si

byl jist, že to není žádná londýnská čtvrť, kterou kdy navštívil.

V celém životě nezažil v Londýně víc než dvanáct večerů.

Proč tedy, uvažoval, bylo jeho přirozené přání přestěhovat se z

venkova do města zostřováno a upřesňováno tímto letmo

zhlédnutým výjevem?

Vyšel ze záchodu pohroužen do úvah, zapomenuv za sebou

zavřít dveře, které byly vybaveny tlakovým pístem, zpomalují-

cím jejich pohyb. Protože však válec neznámý pachatel od-

šrouboval, dveře za ním prudce zabouchly a minuly pouze o

několik milimetrů jeho patu. Zvukový efekt v krátké a úzké

chodbě se rovnal odpálení těžkého polního děla. Zdálo se mu,

že zaslechl chraptivý výkřik leknutí, přicházející zvnitřku sálu.

Ted, víc než kdy jindy, byl vhodný okamžik, aby vyrazil do

ulic a nevrátil se. Ale hospodářská nutnost spolu s milosrden-

stvím tvoří velice silnou dvojici popudů; ve spojení se stra-

chem, který je obyčejně doprovází, se ukázaly nepřemožitelné.

Vrátil se vyleštěnými dveřmi do výčepu Pod dubem.

28

TŘI

„Promiňte, pane Dixone, měl byste na okamžik čas?“ Dixon

udělal nejprve obličej člověka střeleného do zad, načež se

zastavil a obrátil se. Vycházel z univerzitní budovy po skon-

čené přednášce, a tudíž spěchal: „Prosím, pane Michie?“ Mi-

chie, s ježatým knírem, byl jedním z demobilizovaných stu-

dentů. Za války velel tankové jednotce u Anzia v době, kdy

Dixon sloužil jako četař u letectva v západním Skotsku. Do-

stihl Dixona blízko vrátnice u hlavní brány. Jako obvykle bu-

dil dojem, že se snaží svým chováním něco zakrývat, ačkoliv

Dixon nemohl nikdy s jistotou určit, co to je. Chvíli čekal,

načež pravil: „Máte již sestavený program přednášek, pane

profesore?“ Byl jediným studentem, který ho nazýval panem

profesorem, a zřejmě vyhrazoval titul výhradně jemu.

„Aha, program,“ řekl Dixon, snaže se získat čas. Připravený

ho ještě neměl.

Michie předstíral, že pokládá svou otázku za nedostatečně

jasnou. „Víte, rozvrh látky pro náš nepovinný předmět v příš-

tím semestru. Slíbil jste, že ho naklepete a rozdáte nejvyšším

ročníkům, jestli se pamatujete.“

„Ano, kupodivu si vzpomínám,“ řekl Dixon a pak se ovládl.

Jen Michieho nepopuzovat! „Mám to už doma hotové, ale ješ-

tě jsem nedal materiál opsat. Pokusím se mít všechno do začát-

ku příštího týdne, jestli vám to stačí.“

„Naprosto, pane profesore,“ řekl Michie a knír se mu za-

chvěl úsměvem. Vykročil směrem k bráně, nespouštěje z Di-

xona oči, pokoušeje se, jak se zdálo, aby společně vyšli na

ulici. V jedné ruce pohupoval aktovkou, naditou četbou na

sobotu a neděli. „Co kdybych se u vás zastavil a vyzvedl si

to?“

29

Dixon se vzdal naděje na náskok a dovolil mu, aby s ním

kráčel k bráně. „To by šlo,“ řekl. Zuřivost v něm vzplanula

jako zapomenutá kotleta na grilu. Sestavit program si ovšem

vymyslel Welch; kandidáti nejvyššího semestru historie si ho

měli přečíst a „uvážit, mají-li zájem“ věnovat se novému

předmětu spíš než obvyklým nepovinným předmětům, které

přednášeli ostatní profesoři katedry a ze kterých se pak psala

jedna z osmi disertací požadovaných k absolutoriu. Bylo jasné,

že čím více studentů projeví o Dixonův předmět „zájem“, tím

lépe. Stejně jasné bylo, že příliš velký počet zájemců by zna-

menal, že počet studentů „zajímajících se“ o Welchův nepo-

vinný předmět by poklesl měrou, která by se Welche mohla

dotknout. V posledním semestru, čítajícím devatenáct studen-

tů, a na katedře, kde jich bylo šest, se zdálo celkem bezpečné

pokusit se získat tři. Až dosud jediné úsilí, které Dixon svému

nepovinnému předmětu věnoval vyjma hluboké nenávisti,

bylo, že se snažil získat pro sebe tři nejhezčí dívky v semestru,

z nichž jedna chodila s Michiem, a to tak, aby se Michie sám

kursu nezúčastnil. Vzhledem k Dixonově nechuti myslet na

práci vůbec byla potřeba udržovat Michieho od těla dalším

důvodem, proč v něm rozhovor vyvolával prudké pocity neli-

bosti.

„Které jsou hlavní body, pane profesore, jestli vás tím neob-

těžuji?“ zeptal se Michie, když zabočili do Univerzitní ulice.

Dixona to obtěžovalo, ale řekl: „Budu klást hlavní důraz na

sociální stránku. “ Pokoušel se nemyslet přímo na oficiální titul

předmětu, který zněl „Život a kultura středověku“. „Chtěl

bych začít například pojednáním o univerzitě jako společen-

ském faktoru.“ Vědomí, že vyslovil větu, která neznamená

zhola nic, bylo pro něj alespoň částečnou útěchou, že ji vůbec

řekl.

„Jak se zdá, nemáte v úmyslu zabývat se rozborem scholas-

tiky, pokud jsem správně rozuměl.“

30

Tato otázka byla jasným příkladem toho, proč Dixon nechtěl

mít Michieho ve svém kursu za žádných okolností. Michie

hodně věděl, nebo alespoň dělal takový dojem, a to bylo stejně

zlé. Jedním z oborů, ve kterém se vyznal nebo dělal, že se

vyzná, byla scholastika. Dixon je četl, slyšel a dokonce toho

slova užíval nejméně desetkrát denně, aniž se v něm vyznal,

ačkoliv dělal dojem, že by se vyznat mohl. Bylo mu však jas-

né, že by daleko nedošel s předstíráním, že zná význam slova

scholastika a stovky dalších, kdyby se měl o nich pouštět s

Michiem do debat a odpovídat mu na jeho otázky. Michie měl

pozoruhodnou schopnost znovu a znovu ho zesměšňovat, a to

bez nejmenšího varování. Ačkoliv bylo snadné vyvolat s ním

disciplinární spor, například pro nedodaný referát, Dixon se

tomu bránil z obavy, že by byl Michie schopen postavit si

hlavu a studovat život a kulturu středověku z pouhé zlomysl-

nosti a z touhy zničit ho. Z toho důvodu musí být Michiemu

přístup do kursu zatarasen, ale s úsměvy politování, místo

ranami a kopanci, které mu přísluší. Proto nyní Dixon pravil:

„Ne, bojím se, že to žádné zvláštní sousto nebude. Lituji, ale

nejsem povolán hovořit o učeném Tomáši Aquinském nebo o

Scotovi.“ Nebyl to snad svatý Augustin?“

„Škoda. Bylo by docela zajímavé studovat, jak působily na

lidské životy různé terciální degradace a vulgarizace filozofic-

kých doktrín.“

„Ovšem, ovšem,“ řekl Dixon a rty se mu začínaly třást.

„Jenže to je spíš námět pro disertaci k doktorátu z filozofie než

pro celkem povrchní kurs, nemyslíte?“

Michie, aniž tentokrát kladl nástrahy otázek, se zeširoka

rozhovořil o tom, v čem souhlasí a v čem odporuje jeho názo-

ru. Nakonec Dixon projevil lítost nad tím, že tak zajímavý

pohovor musí skončit, a rozešli se na konci Univerzitní ulice.

Michie zamířil do koleje a Dixon do svého podnájmu.

Zatímco Dixon spěchal postranními uličkami, prázdnými,

31

pokud práce v dílnách a úřadech neskončila, myslel na

Welche. Byl by mu Welch navrhl, aby si připravil nepovinný

předmět, kdyby ho nechtěl nechat dál na škole jako lektora?

Stačilo nahradit jméno „Welch“ kterýmkoliv jiným a odpověď

musela znít ne. Ale pokud jméno znělo ‚Welch‘, neexistovala

žádná jistota. Ještě minulý týden, měsíc potom, co se mu zmí-

nil o nepovinném předmětu, slyšel Welche, jak mluví s profe-

sorem pedagogiky o „někom novém, šikovném“, koho hledá.

Pět minut bylo Dixonovi velice zle; pak přišel Welch za ním a

začal mu vykládat s výrazem naprosté upřímnosti, co by chtěl,

aby Dixon probíral v příštím běhu s prvním ročníkem. Při této

vzpomínce obrátil Dixon oči v sloup a vtáhl tváře tak, aby

svému obličeji dodal výrazu vyhublého souchotináře, a hlasitě

vzdychaje, kráčel přes sluncem zaplavenou ulici ke dveřím

domu, kde bydlel.

Na mramorové desce bohatě rozvětveného secesního věšáku

v předsíni leželo několik dopisů, jež přišly druhou poštou. Ně-

co v obálce psané na stroji pro Alfréda Beesleyho, který byl

členem katedry anglického jazyka; obchodní obálka, obsahují-

cí sázkové kupóny a adresovaná W. Aťkinsonovi, pojišťova-

címu agentovi, o několik let staršímu, než byl Dixon; a ještě

jedna obálka psaná strojem ‚J. Dickinsonovi‘, s londýnským

razítkem. Zaváhal, ale pak ji otevřel. Uvnitř byl list v rychlosti

vytržený z bloku, na kterém bylo několik řádek napsaných

zeleným inkoustem. Pisatel bez dlouhého úvodu oznamoval,

že se mu článek o stavbě lodí líbil a že ho při nejbližší příleži-

tosti uveřejní. Napíše prý ještě jednou ‚co nejdříve‘ a podepsal

se ‚L. S. Caton‘.

Dixon sňal z věšáku plstěný klobouk, který náležel Aťkinso-

novi, nasadil si ho na hlavu a předvedl v úzké předsíni malý

taneček. Teď bude pro Welche těžší ho vyhodit. Zpráva byla

mimoto dobrá, povzbudivá; článek má nakonec přece jen ně-

jakou cenu. Ne, to je příliš; znamenalo to však, že článek je

takový, jaký má být, a ten, kdo ho dovedl jednou napsat, je

32

schopen napsat něco podobného znovu. Těšil se, že o tom

řekne Margaretě. Vrátil klobouk na místo a vrhl zběžný pohled

na časopisy, adresované Evanu Johnsovi, zaměstnanci rektorá-

tu univerzity, ve volných chvílích hobojistovi. Na první strán-

ce jednoho z nich byla otištěna velká, pečlivě provedená foto-

grafie soudobého skladatele, o kterém se dalo předpokládat, že

ho Johns obdivuje. Dixon dostal nápad, k jehož provedení byl

ve své rozjařené náladě tím spíš nakloněn. Chvíli zůstal tiše

stát a naslouchal, pak odešel po špičkách do jídelny, kde bylo

prostřeno k čaji. Pracuje rychle a opatrně, začal pomocí měkké

černé tužky měnit skladatelův obličej. Ze spodního rtu udělal

řadu zažloutlých tesáků a přikreslil ještě jeden spodní ret, svis-

lý a tlustší, než byl původní. Tváře zjizvil sečnými ranami, k

rozšířenému chřípí přikreslil štětiny jako párátka a oči vylepšil

tak, že vypouleně šilhaly ke kořenu nosu. Když připojil ježa-

tou bradu a zakryl čelo bohatou ofinou, přidal ještě čínský knír

a pirátské náušnice a právě položil časopisy na původní místo

v předsíni, když zaslechl, jak někdo vstupuje domovními

dveřmi. Za několik vteřin se již usmíval, protože někdo volal

„Slečno Sutlerová“ týmž severním přízvukem, jako byl jeho,

ale s východním zabarvením, na rozdíl od jeho západního.

Vykročil a řekl: „Dobrý den, Alfréde.“

„Aha. Dobrý den, Jime.“ Beesley uspěchaně roztrhl svůj do-

pis. Dveře do kuchyně se otevřely a Dixonovi za zády se vy-

nořila hlava slečny Cutlerové, jejich domácí, která zjišťovala,

kdo je přítomen. Když se po této stránce uspokojila, usmála se

a zmizela, Dixon se znovu obrátil k Beesleymu, který nyní četl

dopis se zachmuřeným výrazem.

„Jdeme na čaj?“

Beesley přisvědčil a podal list psaný strojem. „Dobré zprávy

na neděli.“

Dixon četl, že je Beesleymu projevován dík za jeho zájem,

ale na místo že byl jmenován pan P. Oldham. „Škoda, Alfréde,

33

něco se snad ale ještě najde, ne?“

„Do října pochybuju, moc času už nezbývá.“

Usadili se ke stolu. „Hodně vám na tom záleželo?“ zeptal se

Dixon.

„Jen pokud mi to umožňovalo dostat se od Freda Karna!“

Beesley tak obyčejně nazýval svého profesora.

„Pak vám asi na tom záleželo hodně.“

„Myslím, že ano. A co vy? Dal vám Neddy vědět, jaké máte

vyhlídky?“

„Ne, nic nového. Ale právě jsem dostal dobrou zprávu. Ten

Caton přijal můj článek o stavbě lodí.“

„Alespoň něco, že? Kdy vyjde?“

„To nepíše.“

„Tak? Kde máte ten dopis?“ Dixon mu ho podal. „Hm, s

úpravou si moc hlavu nedělá, že? Aha... Potřeboval byste ale

nějaké přesnější vyjádření.“

Dixon si pokrčením nosu posunul brýle. „Myslíte?“

„Proboha, Jime, samozřejmě! Přijmout jen tak něco naneur-

čito není nic platné. Článek by vám mohl klidně vyjít za dva

roky, jestli vůbec. Ne, jen ho pěkně uvrtejte na určité datum,

pak budete mít pro Neddyho opravdu něco v ruce. Dejte na

mne.“ Protože si Dixon nebyl jist, jak dalece je Beesleyho rada

rozumná a jak dalece pramení z pouhého zklamání, byl naklo-

něn vyčkávací taktice, ale do pokoje právě vstoupila slečna

Cutlerová s čajem a jídlem na podnose. Měla na sobě jedny ze

svých nejstarších černých šatů, které prosvítaly na několika

místech její plné postavy. Usilovná snaha o tichou chůzi, rych-

lost a neomylnost pohybů jejích velkých zfialovělých rukou,

malý úšklebek a oddychnutí, s kterým kladla jednotlivé před-

měty na stůl a přikazovala jim zachovat přísnou nehybnost,

34

její pohled skromně sklopený, to všechno působilo, že v její

přítomnosti nemohl nikdo promluvit, leda k ní. Uplynulo již

mnoho let od té doby, co se ze služebné stala bytnou, ale i

když občas projevila překvapivě bohatý rejstřík vlastností

náležejících k tomuto povolání, její chování, když dávala na

stůl, by bylo uspokojilo nejnáročnější paní domu. Dixon a

Beesley k ní prohodili několik slov, která zůstala jako obvykle

bez odpovědi, dokud nebyl celý podnos prázdný; pak se roz-

proudil rozhovor, ale brzy byl přerušen příchodem pojišťova-

cího agenta, bývalého majora pěchoty Billa Atkinsona.

Tento další podnájemník, vysoký a tmavovlasý, těžce dosedl

na své místo na konci stolu a slečna Cutlerová, které naháněl

hrůzu svými požadavky, jež nazýval oprávněnými, vyběhla z

pokoje. Když mu Dixon řekl: „Dnes jdete nějak brzy, Bille,“

upřel na něj pátravý pohled, jako by poznámka vyjadřovala

pochybnost o jeho tělesné síle a zdatnosti; pak, zřejmě ubez-

pečen, dvacetkrát nebo třicetkrát přikývl. Jeho černé vlasy,

rozdělené uprostřed pěšinkou, a obdélníkový knír dodávaly

jeho vzezření pravěké divokosti.

Svačina pokračovala, Atkinson se brzy zúčastnil, ale nevmí-

sil se do rozhovoru, který se několik minut točil kolem Dixo-

nova článku a pravděpodobného data uveřejnění. „Je to dobrý

článek?“ zeptal se nakonec Beesley.

Dixon překvapeně vzhlédl. „Dobrý? Jak to dobrý? Dobrý?“

„No, jestli je víc než jenom podrobný, totiž alespoň v něčem

nad obecný průměr. Jestli je lepší, než co by člověk obvykle

napsal, aby si udržel místo.“

„Kdepak! Snad si nemyslíte, že beru něco takového vážně?“

Dixon si uvědomil, že na něj Atkinson upřeně zírá černě obr-

venýma očima.

„Jen tak mě to zajímalo,“ řekl Beesley a vyndal svou zahnu-

tou dýmku, která, jak doufal, mu měla sloužit k tomu, aby se

po ní jeho osobnost vyšplhala k vyšší dokonalosti jako břečťan

35

po kmeni stromu. „Měl jsem tedy pravdu.“

„Podívejte se, Alfréde, snad na mou duši nechcete, abych ta-

kovou věc bral vážně. Co tím chcete říct?“

„Nic. Jen mě tak napadlo, proč jste si vůbec vybral právě

tohle.“

Dixon zaváhal. „Už jsem vám přece vysvětlil před několika

měsíci, že nejsem na škole k ničemu a vůbec...“

„Ne, myslel jsem obor, středověk.“

Beesley škrtl sirkou a jeho myší obličej se zachmuřil. „Bill

nám, doufám, promine.“ Když nedostal odpověď, pokračoval

mezi tahy z dýmky: „Nějak zvlášť vás to nezajímá, že?“

Dixon se pokusil zasmát: „Ne, asi ne. Dal jsem se na středo-

věk, protože v Leicesteru byla lehká disertační práce ze středo-

věkých dějin. Když jsem žádal na zdejší škole o místo, přiro-

zeně jsem se tím oháněl, protože vypadá dobře, když člověk

má nějaký speciální zájem. U pohovoru to pak se mnou do-

padlo lépe než s tím chytrým mládencem z Oxfordu, který se

zamotal do všelijakých moderních výkladů dějin. Ale ani ve

snu mě nenapadlo, že budu mít na krku samý středověk a nic

než středověk.“ Potlačil touhu kouřit, protože cigaretu pláno-

vanou na pět hodin vykouřil ve tři.

„Aha,“ zafrkal Beesley. „Tohle jsem nevěděl.“

„Nepozoroval jste, že se všichni specializujeme na to, co

nejvíc nenávidíme?“ zeptal se Dixon, ale Beesley, potahuje z

dýmky, se již zdvihl. Dixonovy názory na středověk jako ta-

kový musely počkat na jindy.

„Tak já už musím jít,“ řekl Beesley. „Hezky se pobavte s

umělci, Jime. Koukejte, abyste se neopil a nezačal vykládat

Neddymu, co jste právě povídal mně. Na shledanou, Bille,“

dodal, aniž se dočkal Atkinsonovy odpovědi, a vyšel zanechav

za sebou otevřené dveře.

36

Dixon mu dal sbohem, chvíli čekal a pak řekl: „Poslyšte,

Bille, mohl bych vás poprosit o laskavost?“

Odpověď přišla neočekávaně rychle. „Záleží na tom, co

chcete,“ řekl Atkinson nevrle.

„Mohl byste mi zavolat na tohle číslo v neděli asi v jedenáct

ráno? Budu u telefonu a jen tak si trochu pohovoříme o počasí.

Ale kdybych náhodou nebyl...,“ odmlčel se, protože z chodby

se ozval tichý neurčitý zvuk. Když už nebylo nic slyšet, pokra-

čoval: „Kdybyste mě náhodou nedostal k telefonu, řekněte ko-

mukoliv, s kým budete mluvit, že mně přijeli nečekaně rodiče

a že by si přáli, abych se co nejdřív vrátil do města. Tady to

máte, všechno jsem vám podrobně vypsal.“

Atkinson povytáhl husté obočí a prohlížel si zadní stranu

obálky, jako by obsahovala chybnou odpověď na šachový pro-

blém. Pak se barbarsky zasmál a upřel pohled do Dixonovy

tváře. „Máte strach, že to nevydržíte, co?“

„Víkend s uměleckým pořadem u mého profesora. Musím

jet, ale celou neděli bych asi nepřežil.“

Následovalo dlouhé mlčení, zatímco Atkinson, jak bylo jeho

zvykem, prohlížel kritickým okem jednotlivé části pokoje.

Dixon ho miloval a ctil pro způsob, jakým dával najevo svou

upřímnou nenávist ke všemu, co přišlo do styku s jeho smysly,

aniž dovolil tomuto svému odporu zdegenerovat ve zvyk. Na-

konec pravil: „Aha. To bude legrace.“ Zatímco mluvil, vstou-

pil do místnosti další člověk. Byl to Johns, nesl si časopisy, a

Dixon, jakmile ho spatřil, pocítil lehký neklid: Johns byl ticho-

šlápek, byl schopen poslouchat za dveřmi a kromě toho se

vyznačoval přátelskými vztahy k Welchově rodině, zejména k

paní Welchové. Zaměstnávaje se otázkou, mohl-li Johns za-

slechnout podstatnou část úkolu, který právě dal Atkinsonovi,

Dixon mu horlivě kývl na pozdrav, ale Johnsonova vosková

tvář se nepohnula. Zůstala strnulá, i když ho Atkinson pozdra-

vil. „Nazdar, chlapče!“

37

Dixon se rozhodl, že pojede k Welchovým autobusem, aby

se vyhnul Johnsově společnosti, a nyní se rychle zdvihl uvažu-

je, jak by Atkinsona vhodně varoval. Protože si však nedovedl

nic vymyslet, vyšel z pokoje. Ještě ve dveřích slyšel, jak At-

kinson znovu oslovil Johnse: „Tak se posaď a povídej, co dělá

hoboj.“

Za několik minut pospíchal Dixon ulicemi k autobusové za-

stávce s malým příručním kufříkem v ruce. Došel na roh hlav-

ní třídy, odkud bylo vidět dolů na město, kde několik posled-

ních rodinných domků se zahrádkami nebo venkovskými

krámky ustupovalo budovám úřadů, lepším obchodům s pán-

skými a dámskými oděvy, veřejné knihovně, telefonní ústřed-

ně a modernímu biografu. Za nimi se tyčily další, ještě vyšší

budovy, střed města a trčící věž katedrály. Trolejbusy a auto-

busy svištěly nebo se plazily oběma směry, zaklíněné mezi

nekonečné řady osobních aut, jež se proplétaly, natahovaly,

smršťovaly a řídly. Na chodnících bylo plno. Když Dixon

přecházel ulici, vrátil mu pohled na takové množství vybíjející

se energie dobrou náladu a kdesi v pozadí jeho myšlenek ho

zaplavovalo nevysvětlitelné vzrušení. Bylo naprosto bezdů-

vodné očekávat, že by se víkend skládal z čehokoli jiného než

ze směsi předvídané nudy a nudy nepředvídané, ale na chvíli

tomu nedovedl věřit. Přijetí článku mohlo být předehrou šťast-

ného období, kterého měl již silně zapotřebí. Možná že se se-

tká se zajímavými nebo zábavnými lidmi. Nebo se s nimi ne-

setká, ale bude se moci o nich pobavit s Margaretou. Musí se

snažit, aby se pokud možno bavila, a to bude bezpochyby mezi

tolika lidmi snazší. V kufříku nesl malou knížku básní od sou-

dobého básníka - v hloubi duše ho pokládal za neobyčejně

protivného -, kterou odpoledne koupil Margaretě jako zcela

nesobecký dárek. Očekával, že jí tím poskytne vedle příjem-

ného překvapení také důkaz náklonnosti a že jí zalichotí výbě-

rem. Trapné hryzení, které se dostavilo při vzpomínce na slova

věnování, jež jí vepsal do knihy, se mu podařilo pomocí dobré

nálady potlačit.

38

ČTYŘI

„Samozřejmě že tenhle druh hudby nebyl míněn pro veřej-

nost, chápete,“ pravil Welch, rozdávaje noty. „Nejvíc se baví

ten, kdo je zpívá s sebou, každý hlas má vlastní, opravdový

nápěv. Ano, opravdový nápěv,“ opakoval útočně. „Dalo by se

říci, že v tehdejší době dosáhla polyfonie největšího rozkvětu,

svého vrcholu, a pak už jen vytrvale upadala. Stačí porovnat,

jak jsou psány hlasy, řekněme, takové písně jako Vzhůru, bo-

jovníci Páně, která je typickým... typickým...“

„ Všichni už čekáme, Nede,“ pravila paní Welchová od kla-

víru. Zahrála pomalé arpeggio s nohou na pedále. „Připrave-

ni?“

Vzduch kolem Dixona se naplnil otupělým mručením zpě-

váků, kteří jeden druhému udávali tón. Paní Welchová se při-

šla postavit na nízký stupínek na konci hudebního pokoje

vedle Margarety, která zpívala druhý soprán. Jediný altový

hlas zastávala malá zakřiknutá žena s řídkými vlasy. Vedle

Dixona stál Cecil Goldsmith, kolega z historické katedry, je-

hož tenor byl natolik mohutný a pronikavý, zejména ve vyš-

ších polohách, že mohl při dobré vůli přehlušit jakékoliv zvu-

ky, které by Dixon eventuálně vydával. Za nimi byly tři basy,

z nichž první byl obsazen místním skladatelem, druhý houslis-

tou amatérem, vypomáhajícím občas v městském orchestru, a

třetí Evanem Johnsem.

Dixon pohlédl na řady černých teček, které utíkaly nahoru a

dolů po linkách, a podařilo se mu nabýt jistoty, že každý bude

muset zpívat po celou dobu. Před dvaceti minutami zažil oškli-

vou chvilku, když zpívali jakousi slátaninu od Brahmse, která

začínala desetivteřinovým sólem tenorů - nebo přesněji sólem

pana Goldsmithe, který dvakrát před obtížným skokem zadrhl

a nechal ho otvírat a zavírat ústa za naprostého ticha. Z opatr-

nosti chytil nyní notu, kterou si mručel Goldsmith, zamručel ji

39

také a usoudil, že výsledek je spíš libý než nelibý. Nemohli

mít trochu slušnosti a zeptat se ho, jestli vůbec chce zpívat,

než ho zahnali na stupínek a vecpali mu ty papíry do rukou?

Madrigal začal na pokyn Welchová revmatického ukazováč-

ku. Dixon měl skloněnou hlavu, pohyboval ústy, aby každý vi-

děl, že jimi hýbá, a sledoval slova, která zpívali druzí. „Když z

lásky své já lásku hledal a libý pitu květ,“ četl, „já zjistil, žel,

že sliby jsou jen pramenem mých běd. Když jsem se však své

hvězdy ptal...,“ pohlédl na Margaretu, která zpívala se zjev-

ným potěšením - vystupovala v zimě pravidelně ve sboru

místního konzervativního klubu -, snažil se představit si, jak

by se musely změnit okolnosti a jejich povahy, aby se slova

madrigalu alespoň vzdáleně vztahovala na něj a na ni. Také

mu všelicos slíbila, nebo mu alespoň učinila různá vyznání, a

nic jiného možná skladatel na mysli neměl. Ale jestliže měl na

mysli to, co nazýval „libý citu květ“, pak Dixon nic podobné-

ho u Margarety nehledal. Snad se o to měl pokusit; koneckon-

ců, lidé to dělají stále. Škoda že není trochu hezčí. Dříve nebo

později, řekl si, to zkusí a uvidí, co se stane.

„Všok koždá čosem svá zruší slova, neb byla pó-óuhý

žort...,“ zpíval Goldsmith rozechvěle a velice hlasitě. Byla to

poslední řádka: Dixon nechal ústa široce otevřená, dokud

Welchův prst trčel ve vzduchu, a zavřel je s lehkým pohoze-

ním hlavy, jak to viděl u zpěváků, když prst odlétl stranou.

Zdálo se, že všichni jsou s výkonem spokojeni a těší se na

další. „Ano, tedy tohle, co přijde nyní, je, jak se kdysi říkalo,

balet. Ovšem neměli na mysli, co my máme na mysli, když

říkáme... Je to celkem dobře známý kousek. Jmenuje se „Na-

stává sladký jara čas“. Tak a teď si všichni...“

Dixonovi za zády se ozval chrochtavý výbuch smíchu. Ob-

rátil se a spatřil Johnsovu bledou tvář, roztaženou v širokém

úšklebku. Jeho velké oči s krátkými řasami se mu upíraly do

obličeje. „Oč jde?“ zeptal se Dixon. Jestliže se Johns smál

Welchovi, byl Dixon ochoten postavit se na Welchovu stranu.

40

„Uvidíte,“ řekl Johns. Nepřestával na něj hledět. „Uvidíte,“

dodal a šklebil se.

Za necelou minutu Dixon viděl. Místo obvyklých čtyř hlasů

měla jich tato skladba pět. Třetí a čtvrtá řádka odshora byla

nadepsána Tenor I a Tenor II; na druhé stránce bylo ještě k

tomu všelijaké dětské tralala s množstvím pauz v jednotlivých

hlasech. Za takových okolností se dalo očekávat, že i Welcho-

vo ucho zjistí naprostou nepřítomnost jednoho z hlasů. Aby

nyní Dixon začal vysvětlovat, že nemyslel doslova, co řekl

před půlhodinou, že totiž dovede číst noty „do jisté míry“, na

to bylo pozdě; nebyl už ani čas přejít k basům. Mohl ho za-

chránit leda záchvat padoucnice.

„Měl byste si vzít první tenor, Jime,“ řekl Goldsmith.

„Druhý je trochu těžký.“

Dixon tupě přikýval a takřka již neslyšel další výbuch John-

sova smíchu. Dříve než mohl alespoň vykřiknout, bylo po kla-

vírním rituálu a všeobecném mručení. Začal otvírat ústa podle

textu: „Každý svému děvčátku, na zeleném trávníčku: tralala,

trala-la-la-la-la...“ Ale Welch přestal mávat prstem a nechal ho

zabodnutý ve vzduchu. Zpěv umlkl. „Tenoři,“ začal Welch,

„myslím, že jsem neslyšel...“

Na protějším konci místnosti se ozvalo nepravidelné klepá-

ní, poté se dveře rozletěly a dovnitř vstoupil vysoký člověk v

citrónově žlutém sportovním saku, zapjatém na všechny tři

knoflíky, ozdobený bohatým plnovousem, jehož jeden konec

byl delší než druhý a z poloviny zakrýval pestrou květovanou

vázanku. Dixon uhodl s rostoucím nadšením, že to nemůže být

nikdo jiný než malíř a pacifista Bertrand, jehož příjezd s dív-

kou ohlašovali Welchovi s patřičným halasem každých něko-

lik minut od té chvíle, kdy skončila svačina. Tento příjezd se

dříve nebo později musel projevit jako vysoce nepříjemný, ale

v tomto okamžiku byl nejlepším možným východiskem z ka-

tastrofálního madrigalu. Ještě než si to Dixon plně uvědomil,

41

opustili manželé Welchovi svá místa, aby přivítali syna, načež

je poněkud pomaleji následovali ostatní hosté, kteří, využívají-

ce vítané přestávky, začali cestou ke dveřím hlasitě hovořit.

Dixon, jakmile se octl sám, spokojeně si zapálil cigaretu;

houslista amatér se zmocnil Margarety; Goldsmith a místní

skladatel se dali do rozhovoru s Carol, Goldsmithovou ženou,

která se záviděníhodnou důsledností odmítala dělat cokoli

jiného než sedět v křesle u krbu a poslouchat; Johns se začal

odborně vrtat v klavíru. Dixon zamířil, proplétaje se mezi lid-

mi, na druhý konec pokoje a opřel se o zeď u dveří, kde byly

police s knihami. Z tohoto místa, vychutnávaje cigaretu, měl

dobrý výhled na Bertrandovu dívku, která o několik vteřin

později zvolna, váhavě vešla a stanula nepozorována na prahu

pokoje.

Za dalších několik vteřin si Dixon povšiml všeho, čeho si

bylo třeba u dívky všimnout: plavých, rovných a krátce přistři-

žených vlasů, hnědých očí, nenalíčené tváře, pevných, trochu

přísných úst, širokých ramen, plného poprsí a úzkého pasu,

rafinované jednoduchosti tmavočervené manšestrové sukně a

bílé plátěné halenky bez veškerých ozdob. Pohled na ni byl

krutým napadením jeho zvyklostí, úrovně a ambicí. Zdála se

stvořena k tomu, aby mu jednou provždy dala vědět, co si

nikdy nebude moci dovolit. Vědomí, že se takové ženy nevy-

skytují jinak než jako vlastnictví mužů Bertrandova typu, v

něm do té míry zdomácnělo, že už je dávno přestal pociťovat

jako nespravedlnost. Pro něj byl pouze široký sortiment žen

typu Margarety. Žen, u kterých úmysl hezky vypadat mohl být

někdy omylem pokládán za cosi blížícího se vzhlednosti; žen,

u kterých příliš úzká sukně, špatně zvolená nebo žádná rtěnka,

nebo dokonce neobratně provedený úsměv mohly tuto iluzi

zdánlivě navždy rozbít. Ale iluze se obnovovala přece: nový

svetr nějakým způsobem vyvážil příliš velké nohy, velkomy-

slnost se překlenula přes tuhé vlasy a několik sklenic piva vlilo

půvab do hovoru o londýnských divadlech a francouzské ku-

chyni.

42

Dívka obrátila hlavu a setkala se s Dixonovým upřeným po-

hledem. Leknutím se mu stáhl žaludek. Viděl, že se dívka na-

přímila jako voják v pohovu, kterému byl opakován rozkaz

pohov. Hleděli chvíli jeden na druhého, až začínal mít pocit,

že mu běhají ve vlasech mravenci, ale vtom se ozval vysoký

mečivý hlas: „Aha, tady jsi, má milá; přistup blíž a dovol, ať tě

představím shromáždění!“ a Bertrand zamířil přes pokoj ke

dveřím, vrhnuv na Dixona krátký nepřátelský pohled. Tohle se

Dixonovi nelíbilo; jediné, co měl podle jeho názoru Bertrand

udělat, bylo pokorně se omluvit za svou tělesnou přítomnost.

Dixon byl z pohledu na Bertrandovo děvče příliš nešťastný,

aby jí chtěl být představen, a nějaký čas zůstal v pozadí; pak

přešel na druhý konec pokoje a dal se do rozhovoru s Margare-

tou a houslistou amatérem. Bertrand ovládl největší část pří-

tomných a nešetře smíchem vyprávěl jakousi zdlouhavou his-

torku; jeho dívka na něj upírala pozorný pohled, jako by oče-

kávala, že jí v příštím okamžiku přikáže vyprávět vlastními

slovy stručný obsah. Nato se místo večeře podávala káva a

zákusky a Dixon se nějaký čas věnoval snaze zajistit dostateč-

né množství pro sebe a pro Margaretu. Pak k němu přistoupil

Welch a řekl zcela neočekávaně: „Poslyšte, Dixone, pojďte se

seznámit s mým synem Bertrandem a jeho... jeho... tak pojď-

te.“

S Margaretou po boku se Dixon zakrátko octl tváří v tvář

oběma osobám, kterým ho chtěl Welch představit, a Evanu

Johnsovi. „Tohle je pan Dixon a slečna Peelová,“ řekl Welch a

odvedl Goldsmithovy, kteří stáli vedle.

Než mohlo dojít k trapnému mlčení, řekla Margareta: „Zů-

stanete tady dlouho, pane Welchi?“ a Dixon byl vděčný za její

přítomnost a za to, že vždycky má o čem mluvit.

Bertrandova čelist úspěšně chňapla po soustu potravy, která

mu málem o vlas unikla. Pak chvíli zamyšleně žvýkal. „Po-

chybuji,“ řekl konečně. „Po zralé úvaze pokládám za nutné o

43

tom pochybovat. Mám v Londýně rozmanité záležitosti, které

čekají na mé rozhodnutí.“ Usmál se do plnovousu, ze kterého

začal vyčesávat drobty. „Přesto člověka vždycky těší občas

zavítat domů a zjistit, že pochodeň kultury je na venkově do-

sud v plném průběhu spalování. Velmi potěšující skutečnost.“

„A jak pokračuje vaše práce?“ otázala se Margaret.

Bertrand se zasmál, obrátil se na svou dívku a ta se také za-

smála - jasným melodickým hlasem, ne nepodobným stříbr-

ným zvonkům Margarety. „Moje práce“ opakoval Bertrand.

„Říkáte to, jako by šlo o misionářskou činnost. Ne že by ně-

kteří z našich přátel takovou kategorii svého úsilí zavrhovali.

Například Fred,“ řekl dívce.

„Ano, a možná i Otto,“ odpověděla.

„Otto určitě. Ten alespoň vypadá jako misionář, i když se

tak nechová.“

Znovu se zasmál. Dívka také.

„O jakou práci jde?“ zeptal se Dixon bezbarvým hlasem.

„Jsem malíř. Bohužel ne malíř pokojů, jinak bych se byl už

dnes mohl uchýlit do výslužby s pěkným bankovním kontem.

Ne, ne. Maluji obrazy. Opět, bohužel, ne obrazy odborových

funkcionářů nebo radnic nebo nahých žen, protože v tom pří-

padě bych měl v bance konto ještě větší. Ne, ne. Pouze obrazy,

nic než obrazy, obrazy tout court, nebo, jak by řekli naši ame-

ričtí bratři, obrazy-tečka. A jaké je vaše zaměstnání, smím-li

se ptát?“

Dixon zaváhal. Bertrandův projev, který byl zřejmě prone-

sen již několikrát, ho podráždil, a to z mnohem více důvodů,

než se zdálo možné. Dívka na něj upírala tázavý pohled; obo-

čí, tmavší než vlasy, povytáhla a pravila svým zvláštním hlu-

bokým hlasem: „Ukojte naši zvědavost.“ Také Bertrandovy

oči, kterým, jak se zdálo, scházela vypouklost běžného oka,

byly upřeny do jeho tváře.

44

„Jsem jedním z poddaných vašeho otce,“ řekl Dixon, který

se rozhodl, že se nebude chovat urážlivě. „Jsem na katedře dě-

jin a dělám do středověku.“

„Rozkošné, rozkošné,“ řekl Bertrand a jeho dívka pravila:

„Je to zajímavá práce, viďte?“

Nyní, jak si Dixon všiml, se k nim opět připojil Welch, hle-

děl z jednoho na druhého a zřejmě čekal na příležitost vmísit

se do rozhovoru. Dixon se rozhodl, že mu ji za žádných okol-

ností neposkytne. Řekl tiše, ale rychle: „Ovšem, má to své

zajímavé stránky. Samozřejmě chápu, že v tom není nic tak

vzrušujícího,“ obrátil se k dívce, „jako ve vašem oboru.“ Jen

ať Bertrand vidí, že se nerozpakuje zapojit ji do rozhovoru.

Pohlédla zmateně na Bertranda. „Moc vzrušujícího jsem za-

tím nezažila...“

„To snad ne,“ řekl Dixon. „Přirozeně, spousta práce a cviče-

ní, ale koneckonců balet...,“ nedal se vyrušit Margaretou, která

do něho strčila loktem. „Musí to být vzrušující povolání. Ale-

spoň jsem si to vždycky představoval.“ Uštědřil při tom

Bertrandovi úsměv vyjadřující přátelskou závist a velmi spole-

čensky míchal lžičkou svou kávu.

Bertrand se k němu naklonil a prudce rudl v obličeji, pokou-

šeje se současně spolknout půl housky a promluvit. Dívka opa-

kovala s nelíčeným údivem: „Balet? Já přece prodávám v

knihkupectví. Proč jste si myslel, že...“ Johns se šklebil. Do-

konce i Welch zřejmě pochopil. Jak se tohle mohlo stát? Lekl

se a zároveň mu prolétlo hlavou, že slovo balet může být ve

Welchově rodině domácím synonymem pro pohlavní styk.

„Poslyšte, Dickinsone, nebo jak se jmenujete,“ začal Bert-

rand, „možná si myslíte, že děláte vtip, ale co mne se týče,

koukejte toho raději nechat. Nebudeme to rozmazávat, že?“

Mečivý přízvuk jeho hlasu, zejména v poslední otázce, spo-

lu s polykáním některých souhlásek vyvolal v Dixonovi přání

45

upozornit ho na vady jeho výslovnosti a možná i na zvláštní

vzhled jeho očí. Pravděpodobně by to Bertranda přimělo k fy-

zickému násilí. Výtečně: byl přesvědčen, že by ze střetnutí vy-

šel vítězně. Nebo by se mu postavil v cestu Bertrandův paci-

fismus? Během mlčení, které následovalo, se však Dixon rych-

le rozhodl k ústupu. Zřejmě došlo k nějakému omylu a nemělo

smysl věci ještě pohoršovat. „Je mi líto, jestli jsem se zmýlil,

ale měl jsem dojem, že slečna Loosmorová má něco společné-

ho s...“

Obrátil se o pomoc k Margaretě, ale než mohla promluvit,

ozval se k jeho neobyčejnému údivu a ještě k tomu velmi hla-

sitě Welch: „Chudák Dixon, ha, ha, ha, zřejmě si popletl

tuhle... tuhle mladou dámu se Soňou Loosmorovou, Bertran-

dovou přítelkyní, která nás jaksi nechala na holičkách. Mně se

zdá, že si Bertrand myslí... že to říkáte schválně nebo co...

Dixone, ha, ha, ha.“

„Kdyby se byl obtěžoval a nechal se představit, tak k tomu

nemuselo dojít,“ řekl Bertrand, stále v ráži. „Místo toho ale...“

„Tak už pana Dixona nech,“ ozvala se dívka. „Bylo to hlou-

pé nedorozumění, nic víc. Dovedu si docela dobře představit,

jak se to stalo. Mé jméno je Christina Callaghanová. Jak vidí-

te, úplně něco jiného.“

„Je mi opravdu... děkuji vám, že se nezlobíte. Je mi opravdu

strašně líto, strašně.“

„Nenechte si tím kazit náladu, Dixone,“ řekl Bertrand, vrh-

nuv současně pohled na svou dívku. „Jestli nás omluvíte, obra-

zíme teď trochu společnost.“

Zamířili, s Johnsem v závěsu, ke skupině manželů Goldsmi-

thových a Dixon osaměl s Margaretou.

„Vezměte si cigaretu,“ řekla. „Mně se zdá, že to potřebujete.

Proboha, ten Bertrand je ale zvíře. Mohl si přece uvědomit...“

„Byla to moje chyba,“ řekl Dixon, vděčný za nikotin a pod-

46

poru. „Měl jsem být při představování.“

„To je pravda. Proč jste tam nebyl? Ale nemusel to ještě

zhoršovat. To je celý on, pokud vím.“

„Nějak se mi nechtělo vidět ho zblízka. Kolikrát jste se s

ním setkala?“

„Byl tady jednou s tou Loosmorovou. Aleje to vlastně

zvláštní, nemyslíte? Tehdy si měl brát Loosmorovou, teď je

tady zase s novým kusem. Vzpomínám si, že mi před několika

dny Neddy dlouze a široce vykládal, kdy budou mít s Loosmo-

rovou svatbu a tak dále, takže zřejmě sám...“

„Podívejte, Margareto, pojďme se raději někam napít. Po-

třebuju to jako sůl. A tady nic nedostaneme. Je teprve osm;

zpátky můžeme být...“

Margaret se zasmála, přičemž ukázala mnoho zubů a jeden

Špičák, na kterém byla rtěnka. Vždycky se malovala příliš vý-

razně. „Vy jste nenapravitelný, Jamesi,“ řekla. „To jsou nápa-

dy. Samozřejmě že nikam nemůžeme; co by si pomysleli Ned-

dyovi? Zrovna když se objevil jejich geniální syn? Dostal bys-

te výpověď, než byste řekl popel.“

„Budete mít asi pravdu. Ale dal bych nevím co za tři piva

vstoje - Naposled jsem pil včera večer, než jsem přijel.“

„Takhle je to lepší pro vaši kapsu.“ Dala se znovu do smí-

chu. „Byl jste báječný při madrigalu. Nejlepší výkon, jaký

jsem kdy u vás viděla!“

„Nepřipomínejte mi to, prosím vás.“

„Dokonce lepší než v té hře od Anouilhe. Nasadil jste tako-

vý báječně strašidelný přízvuk. Jak jste to říkal? La rigolade,

c'est autre chose. Na mou duši, ohromně působivé.“

Dixon tiše zakvílel. „Přestaňte, proboha. Copak se to dá vy-

držet? Proč si nevybrali nějakou anglickou hru? Dobře, já vím,

nic mi nevysvětlujte. Podívejte, co se bude dít teď?“

47

„Asi dulciány.“

„Z toho mám alespoň dispens. Každý to nemusí umět. Ko-

neckonců jsem tu jen na výpomoc. Ale řekněte poctivě, není to

hrůza? Není to úplná hrůza? Kolik těch přístrojů funguje na-

jednou?“

Opět se zasmála a rychle se rozhlédla po místnosti. Bylo to

spolehlivé znamení, že se baví. „Pokud vím, může jich hrát

kolik chce.“

Dixon se zasmál také, pokoušeje se zapomenout na pivo. Ve

skutečnosti měl doma v plechovce poslední tři libry, se který-

mi bude muset vystačit devět dní do příští výplaty. Na knížce

měl sice ještě dvacet devět liber, ale to byl fond, který si zalo-

žil pro případ propuštění.

„Docela hezké děvče, ta Christina, nebo jak se jmenuje,“

řekla Margaret.

„Že?“

„Má moc hezkou postavu, nemyslíte?“

„Ano.“

„Tak hezká postava se moc často nevidí s tak hezkým obli-

čejem“

„Ne.“ Dixon se připravil na nevyhnutelné zhodnocení.

„Škoda že je taková vznešená.“ Margareta zaváhala, poté se

rozhodla připojit ke svému epitafu: „Nemám ráda, když ze se-

be děvčata jejího věku dělají dámy. Taky je trochu netýkav-

ka.“

Dixon, který dospěl k podobným závěrům, cítil, že nechce,

aby mu je někdo tímto způsobem potvrzoval. „Já nevím,“ řekl.

„Tak rychle se nedá soudit.“

Bylo to přijato cinkotem stříbrných zvonků. „Vy jste vždyc-

ky dal na hezkou fasádu, viďte? Takové leccos projde.“

48

Byl o tom hluboce přesvědčen, ale protože nemohl vyslovit

souhlas, nevěděl, co by odpověděl. Zírali úzkostlivě jeden na

druhého, jako by cokoliv, co by jeden nebo druhý mohl nyní

vyslovit, nutně muselo znít urážlivé. Konečně pravil Dixon:

„Připadá mi trochu ze stejného těsta jako Bertrand.“

Na tváři se jí objevil zvláštní sardonický úsměv. „Myslím,

že mají hodně společného.“

„Já taky.“

Služebná nyní sbírala špinavé šálky a společnost se rozptýli-

la po místnosti. Další pořad večera na sebe zřejmě nenechá

dlouho čekat.

Bertrand a jeho dívka zmizeli, pravděpodobně aby vybalili

zavazadla. Na Welchův pokyn opustil Dixon Margaretu a ode-

šel pomáhat s rozestavováním židlí. „Jaký je příští bod progra-

mu, pane profesore?“ otázal se.

Welchovy ztrhané rysy, vyjadřující během uplynulé hodiny

známky maniakálního šílenství, se změnily ve výraz depresiv-

ní melancholie. Upřel na Dixona vzpurný pohled. „Jedno nebo

dvě instrumentální čísla.“

„To by mohlo být velice hezké. Kdo je první na řadě?“

Jeho společník dumal, s velkýma rukama položenýma na

opěradle směšně nízké židle, která připomínala nedokonale

předělanou podnožku. Za chvíli mu sdělil, že místní skladatel

a houslista amatér „si zkusí“ houslovou sonátu od jistého nud-

ného Teutona, pak zahraje nejmenovaný počet dulciánů vhod-

nou skladbičku a nakonec lze očekávat vystoupení Johnse na

hoboj. Dixon přikyvoval a tvářil se potěšené.

Vrátil se k Margaretě, kterou nalezl v rozhovoru s Carol

Goldsmithovou. Dixon pokládal tuto čtyřicetiletou ženu s

dlouhými rovnými hnědými vlasy za svého spojence, ačkoliv

ho někdy zastrašovala svým příliš zkušeným vzezřením.

49

„Jak se vede, Jime?“ zeptala se ho nepřirozeně jasným hla-

sem.

„Špatně. Máme před sebou nejméně hodinu vrzání a píská-

ní.“

„To je zlé, že? Proč sem vůbec lezeme? Proč jste tady vy,

vlastně vím, a chudák Margaret tu bydlí. Ale proč jsem tu pro-

boha já?“

„Jako oddaná manželka, pravděpodobně,“ řekla Margaret.

„Na tom něco bude. Ale proč sem tedy leze můj muž? Stej-

ně tu není nic k pití.“

„James už to zjistil taky.“

„Pro potěšení setkat se s malířským géniem jsme sem chodit

nemuseli, nemyslíte?“ řekl Dixon, s úmyslem začít rozhovor,

kterým by si odreagoval rozpaky nad nedávným imbrogliem

Loosmorová - Callaghanová.

Z důvodu, který mu nebyl zcela jasný, nebyla jeho poznám-

ka vlídně přijata. Margaret na něj pohlédla se zdviženou bra-

dou, jako by se chystala pokárat ho za nediskrétnost, ačkoliv

její vlastní poznámky o komkoliv byly výhradně nediskrétní.

Carol přivřela oči a uhladila si rovné vlasy. „Proč to říkáte?“

pravila.

„Jen tak,“ řekl Dixon zmateně. „Trochu jsme se před chvílí

chytili. Nějak jsem si spletl jméno jeho slečny a pokládal jsem

jeho reakci za celkem nevychovanou. Ale nic vážného.“

„To je běžné,“ řekla Carol. „Vždycky si myslí, že ho někdo

napadá. Často je to pravda.“

„Vy se s ním znáte?“ řekl Dixon.“V tom případě mne

omluvte; jste snad kamarádi?“

„Ani ne. Trochu jsme se vídali loni v létě, totiž Bertrand,

Cecil a já. Ještě než jste nastoupil. Občas dovede pobavit, ač-

50

koliv máte pravdu s tím geniálním malířem; někdy to člověku

leze na nervy. Tady Margaret se s ním už taky jednou nebo

dvakrát setkala, viďte? Co o něm soudíte?“

„Poznala jsem ho, když přijel minule. Zdá se mi docela při-

jatelný, když s ním byl člověk sám. Ale jak má obecenstvo,

chce dělat dojem.“

Ozval se hlasitý mečivý smích a všichni se obrátili. Blížil se

Bertrand, vedoucí Goldsmithe pod paží. S posledními záchvě-

vy smíchu v tváři řekl Carol: „Tady jste, děvčátko, jak se vám

celou tu dobu vedlo?“

„Děkuji, přijatelně, mladý muži. Jak se vede vám, je celkem

jasně vidět. Trochu nové gusto, nezdá se vám?“

„Kdo? Christina? Prvotřídní děvče, na mou duši. Jedno z

nejlepších.“

„A vaše úmysly?“ pokračovala Carol s lehkým úsměvem.

„Úmysly, úmysly? Ne, ne, žádné úmysly. Naprosto žádné.“

„To se vám vůbec nepodobá,“ řekl Goldsmith zastřeným

jednotvárným hlasem, tak rozdílným od jeho burácivého teno-

ru.

„Abych mluvil pravdu, trochu jsem se nechal nachytat,“ řekl

Bertrand a přitiskl palec k ukazováčku, aby zdůraznil poslední

slovo.

„Jak to?“ zeptal se Goldsmith starostlivě.

„Tak. Dovede si představit, že přes můj hluboký zájem o

tenhle druh zábavy,“ ukázal hlavou ke klavíru, kde houslista

amatér ladil svůj nástroj za spolupráce místního skladatele.

„Přes opravdu hluboký zájem by mě sem tohle nebylo dostalo,

i když vás všechny ohromně rád vidím. Ne, ne; doufal jsem,

jak mi bylo slíbeno, že se tu setkám s jistým Gorem-

Urquhartem, o kterém jste možná již slyšeli.“

51

Dixon přirozeně slyšel o Gore-Urquhartovi, bohatém milov-

níku umění, jehož články se občas objevovaly v kulturních

rubrikách týdeníků a který měl v nedalekém okolí venkovské

sídlo, kam nezřídka přijížděly vynikající osobnosti; byl rybou,

kterou se Welch více než jednou pokusil chytit na svou udici.

Dixon pohlédl znovu na Bertrandovy oči. Byly skutečně podi-

vuhodné; působily dojmem, jako by na vnitřní straně jeho

obličeje byl přilepen potištěný papír, viditelný dvěma náhod-

nými otvory v tváři. Co může mít člověk s takovýma očima, s

takovým plnovousem a (jak si poprvé všiml) tak vzájemně si

nepodobnýma ušima společného s Gore-Urquhartem?

Měl se to dozvědět během příštích dvou tří minut. Prozatím

bylo jejich spojení labilní: Callaghanová, která se znala s rodi-

nou Gore-Urquharta nebo dokonce byla jeho neteří, se mu na-

bídla, že mu o víkendu Bertranda představí. Ale v poslední

chvíli se ukázalo, že Gore-Urquhart je v Paříži, takže sezná-

mení bude vyžadovat další výpravy do těchto končin. Existo-

val jakýsi důvod, který však Dixon ihned zapomněl, proč

představení nemohlo být odbyto v Londýně. A co měl Gore-

Urquhart pro Bertranda učinit, až by se setkali?

Když Margaret podle svého zvyku požádala oklikou o tuto

informaci, zdvihl Bertrand velikou hlavu a chvíli povýšeně

zíral z jednoho na druhého. „Mám víc než věrohodné zprávy,“

řekl konečně odměřeným hlasem, „že u našeho vlivného příte-

le se v nejbližší době uvolní místo osobního tajemníka. Po-

chybuji, že bude tato skutečnost oznámena veřejnosti, a proto

činím vše potřebné, abych si toto místo zajistil. Tvůrčí exis-

tence zabezpečena, chápete? O to tady jde. Budu zodpovídat

jeho dopisy jednou rukou a druhou budu malovat.“ Zasmál se

a Goldsmith a Margaret se připojili. „Ovšemže musím kout

železo, dokud je žhavé, prominete-li srovnání.“

Proč by mu srovnání neprominuli? pomyslel si Dixon.

Proč?

52

„Kdy tedy zase přijdete?“ zeptal se Goldsmith. „Budeme

muset dát něco dohromady. Tentokrát nebyl na nic čas.“

„Asi tak za čtrnáct dní, počítám,“ řekl Bertrand, a pak dodal

významně: „Slečna Callaghanová a já máme už na příští ví-

kend jiné plány a chápete, že bych se jich nerad vzdával.“

„To znamená víkend, kdy je univerzitní ples,“ vpadla rychle

Margaret, aby se pokusila, jak se Dixonovi zdálo, zakrýt ne-

diskrétnost předešlého prohlášení. Jak může Bertrand říkat

takové věci před ženou, která ho stěží zná, před mužem, o

kterém musí tušit, že si ho při prvním setkání nijak zvlášť ne-

oblíbil?

„Skutečně?“ zeptal se Bertrand se zřejmým zájmem.

„Ano, zúčastníte se letos taky, pane Welchi?“

„Myslím, že by to šlo, alespoň doufám. Pamatuji se, že to

minule byla docela pěkná zábava. Aha, vidím, že se nabízejí

cigarety. Mám velice rád cigarety. Smím si posloužit z vašich

zásob, Cecile? Výborně! Tak jak je to s tím plesem? Doufám,

že vás tentokrát zase někam nezavolají?“

„Už to tak asi dopadne,“ řekl Goldsmith. „V Leedsu je sjezd

profesorů dějepisu. Váš otec mě chce delegovat.“

„Bože bože,“ řekl Bertrand. „To je škoda, opravdu škoda.

Nemohl by poslat někoho jiného?“ Přitom pohlédl na Dixona.

„Zdá se, že ne. Už jsme to všechno prodiskutovali,“ řekl

Goldsmith.

„Škoda, škoda. Nedá se nic dělat. Bude tam ještě někdo ze

ctěné společnosti?“

Dixon rozhodně potřásl hlavou. „Nebyl jsem nikdy moc do-

brý tanečník. Co se mne týče, bylo by to čistě vyhazování pe-

něz.“ Zhrozil se pomyšlení, že by ho Margaret mohla donutit.

„Na tom snad trvat nebudeme, že?“ řekl Bertrand. „To by

53

vůbec nebylo spravedlivé. Kam se poděla ta malá Callaghano-

vá? Počítám, že se mohla už desetkrát napudrovat. A na co

čekají hudebníci ?“

Dixon se ohlédl a spatřil oba umělce, kteří zřejmě skončili

ladění, otevřeli noty a nyní stáli, pokuřovali a hovořili. Welche

nebylo nikde vidět; zřejmě předváděl jeden ze svých osvědče-

ných triků, jak beze stopy zmizet. Na druhém konci dlouhé,

nízké a tlumeně osvětlené místnosti se otevřely dveře a Cal-

laghanová vstoupila. Dixonovi se zdálo, že přes svou hezkou

postavu se poněkud neobratně pohybuje.

„Tady jsi,“ řekl Bertrand s dvornou úklonou. „Už jsme si ří-

kali, kam ses poděla.“

Zrozpačitěla. „Byla jsem jenom...“

„Mluvili jsme o panu Gore-Urquhartovi. Zajímalo by nás,

jestli bude k maní přespříští víkend, vzhledem k tomu, že uni-

verzita pořádá slavný ples. Můžeš nám poskytnout bližší infor-

mace?“

„Já nevím, ale jeho tajemník povídal, že asi zůstane v Paříži

do poloviny příštího měsíce, a to už by asi bylo pozdě, že?“

„Ano, to by bylo. Ano, bylo. Co se dá dělat, budeme muset

počkat na jindy.“ Nezdálo se však, že ho ta zpráva vyvedla z

míry.

„Každopádně jsem strýčkovi napsala, aby mi dal vědět, kdy

se vrátí.“

Dixonovi bylo do smíchu. Bavilo ho, kdykoliv slyšel dívky

(muži to nikdy nedělají), jak říkají „strýček“, „tatínek“ a tak

dále, jako by byl na světě jen jeden strýček a jeden tatínek

anebo jako by právě tento strýček nebo tatínek byl strýčkem a

tatínkem všech přítomných.

„Oč jde, Jime?“ zeptala se Carol. Bertrand na něj upřeně zí-

ral.

54

„Nic.“ Opětoval Bertrandův zarytý pohled. Přál si, aby exi-

stovalo nějaké bojiště, na kterém by mohl Bertranda potřít, i

kdyby to znamenalo znepřátelit si jeho otce. Každý prostředek

nepřesahující nebo nevyžadující násilí by byl dobrý. Ale zdálo

se, že neexistuje nic, v čem by mohl jít pouze do té míry, a dál

ne. Na chvíli se mu zdálo, že by měl věnovat příštích deset let

života budování kariéry uměleckého kritika, aby mohl jednoho

dne napsat o Bertrandově díle nepříznivý posudek. Vzpomněl

si na větu, kterou kdysi četl v jakési knize: „A s těmito slovy

uchopil starého darebáka za krk a přísahámbůh ho málem

uškrtil.“ Tomu se také musel usmát a Bertrandův plnovous se

zachvěl, ale Dixon neřekl nic a všichni ostatní mlčeli.

Jako vždycky to byla Margaret, které něco napadlo: „Právě

nedávno jsem četla o vašem strýci, slečno Callaghanová. Psali

o něm v místních novinách. Daroval naší galérii nějaké akva-

rely. Bůhví, co bychom si počali bez lidí, jako je on.“

Tato poznámka, sama o sobě nezodpověditelná, vyvolala

účinek dobře známý lidem z jejího blízkého okruhu; zbavila

posluchače řeči tím, že se je zjevně snažila k řeči přimět. Ně-

kolik kroků od nich bylo slyšet chraptivý smích houslisty ama-

téra, kterému něco vyprávěl místní skladatel. Kde však byl

Welch?

„Ano, je velice štědrý,“ řekla dívka.

„Dobře že jsou ještě na světě lidé, kteří si to mohou dovo-

lit,“ řekla Margaret. Dixon vzhlédl, aby se dorozuměl pohle-

dem s Carol, ale ta právě vyměnila pohled se svým manželem.

„Za chvíli jich moc nezůstane, jestli nám budou páni odbo-

ráři organizovat život,“ řekl Bertrand.

„Já nevím, ale mně se nezdá, že by si byli vedli tak špatně,“

vložil se do hovoru Goldsmith. „Koneckonců, nemůžete...“

„Jejich zahraniční politika mohla být horší, to je pravda, i

když se jim většinou podařilo přilít ohně do oleje.“ Bertrand

55

vrhl rychlý pohled na své posluchače a pokračoval: „Ale jejich

vnitřní politika... vycucat bohaté, totiž...“ Zdálo se, že váhá.

„Koneckonců, je to tak, nebo ne? Myslím, jako že se nám to

všem tak jeví, nebo ne? Počítám, že o nic jiného nejde. Nebo

myslíte?“

Předstíraje, že nepozoroval varovný pohyb Margaretina

obočí a lehký úsměv, plný očekávání, na tváři Carol, řekl Di-

xon klidně: „A co na tom, jestli o nic jiného nejde? Když má

jeden deset housek a druhý jenom dvě a když se jeden z nich

má jedné housky vzdát, pak počítám, že by to měl být ten,

který jich má deset.“

Bertrand a jeho dívka na sebe zírali s naprosto stejným výra-

zem v tváři, potřásajíce hlavou, usmívajíce se, vytahujíce obo-

čí a vzdychajíce. Vypadalo to, jako by byl Dixon právě řekl,

že sice nerozumí umění, ale ví, co se mu líbí. „My si ale ne-

myslíme, že někdo má někomu dávat housku, pane Dixone,“

řeklo děvče. „V tom to vězí.“

„Bojím se, že v tom nevězí všechno,“ řekl Dixon ve chvíli,

kdy Margaret pravila: „Co kdybychom raději nechali téhle...,“

a Bertrand: „Je jasné, že bohatí...“

Ze soutěže vyšel Bertrand vítězně. „Je jasné, že v moderní

společnosti hrají bohatí hlavní úlohu,“ řekl hlasem o něco

mečivějším než obvykle. „V dnešní době víc než kdy jindy. To

je všechno; nebudu vás nudit běžnými pravdami o tom, že

jejich zásluhou se udrželo umění naživu, a podobně. Sám fakt,

že jsou to běžné pravdy, potvrzuje moje slova. A já náhodou

mám umění rád, žánop?“

Poslední slovo bylo Bertrandovou vlastní formou slova že

ano. Vzniklo tímto způsobem: obě samohlásky se stáhly, zmi-

zely v jakémsi mečivém a, zatímco rty po závěrečném o široce

otevřené sklaply se zvukem zjevně slyšitelném jako p. Když si

Dixon celý tento proces objasnil, nepřipadl již na žádnou od-

pověď a spokojil se pouhým „Aha“ s pokud možná spektic-

56

kým přízvukem.

Zdálo se, že to dodalo Bertrandovi odvahy. „Ano, já ano,“

řekl mnohem hlasitěji, takže se všichni na něj ohlédli. „A mám

vám povědět, co se mi líbí ještě? Bohatí lidé. Jsem hrdý na

dnešní neoblíbenost takového prohlášení. A proč je mám rád?

Pro jejich přívětivost, pro jejich štědrost, protože se naučili

cenit si toho, co já mám taky rád, protože mají domy plné

krásných věcí. Proto je mám rád, a proto nechci, aby je někdo

vycucával. Rozumíte?“

„Pojď, hochu, pojď,“ ozvala se za nimi paní Welchová.

„Když budeme čekat na otce, zůstaneme tu celou noc. Začne-

me, ne? Pojď sem a pak si můžete všichni sednout.“

„Dobře, máti,“ řekl Bertrand přes rameno a skupina se zača-

la rozcházet, ale nežli se od ní odpoutal, řekl s očima upřený-

ma na Dixona: „Doufám, že jste to pochopil, nebo ne?“

Margaret zatahala Dixona za rukáv, a tak, protože nechtěl

pokračovat v zápase, když už bylo kolo odpískáno, řekl přívě-

tivě: „Ano, ovšem. Zdá se, že jste měl s bohatými lidmi, se

kterými jste se setkal, větší štěstí nežli já. To je všechno.“

„To mě nepřekvapuje,“ prohlásil Bertrand s dávkou pohrdá-

ní, ustoupiv, aby Margaret mohla projít.

Dixon řekl zlostně: „Tak jich koukejte využít, dokud je má-

le, protože už je dlouho mít nebudete.“

Pustil se za Margaretou, ale Christina Callaghanová ho za-

stavila slovy: „Prosila bych vás, abyste takhle nemluvil, jestli

dovolíte.“

Dixon se rozhlédl; celá společnost byla již na svých místech

a houslista amatér si strkal nástroj pod bradu. Usednuv na nej-

bližší židli, pravil Dixon tichým hlasem: „Říkáte, že takhle

bych raději neměl mluvit?“

„Ano, buďte tak laskav.“ Posadila se a Bertrand usedl vedle

57

ní. „Tyhle řeči mě vždycky trochu urážejí. Nesmíte se zlobit,

ale já za to nemohu. To už bude asi moje povaha.“

Kdyby si Dixon nebyl zvykl vzpírat se takovýmto argumen-

tům, kdykoliv je slyšel od Margarety, nebyl by pravděpodobně

odpověděl tak, jak to učinil. „U doktora jste s tím nebyla?“

Houslista amatér naklonil horní polovinu těla, a podporován

místním skladatelem, vrhl se do jakéhosi skřípavého ježdění

po strunách. Bertrand se nahnul k Dixonovi. „Zatraceně, co

jste to povídal?“ zeptal se hlasitým šepotem.

„Kdo je váš psychiatr?“ pravil Dixon, rozšířiv pole působ-

nosti.

„Poslyšte, Dixone, mluvíte, jako byste chtěl dostat jednu do

nosu.“

Dixon, kdykoliv se ho zmocnilo pohnutí mysli, nedovedl

dobře ovládat své reakce. „Snad si nemyslíte, že bych si pro ni

šel k vám, kdybych ji chtěl?“

Bertrand zkřivil nad touto hádankou tvář. „Co?“

„Víte, jak vypadáte v těch svých vousech?“ Dixon přesedlal

na prostoduchý útok a rozbušilo se mu srdce.

„Dobře; jdeme na chvíli ven?“

Poslední otázka se utopila v prodlouženém dunění basových

tónů klavíru. „Co?“ zeptal se Dixon.

Paní Welchová, Margaret, Johns, manželé Goldsmithovi a

altistka, všichni se takřka naráz obrátili. „Šššš,“ řekli najed-

nou. Bylo to, jako když z lokomotivy vyrazí pod skleněnou

střechou pára. Dixon vstal a zamířil po špičkách ke dveřím.

Bertrand se začal zdvíhat, že půjde za ním, ale jeho děvče ho

zadrželo.

Dveře, ještě než k nim Dixon došel, se otevřely a vstoupil

Welch.

58

„A hleďme, vy už jste začali!“ zvolal, aniž jakkoliv ztišil

hlas.

„Ano,“ zašeptal Dixon. „Obávám se, že budu muset...“

„Škoda že jste nemohli chvíli počkat. Byl jsem u telefonu.

Volal ten člověk z toho... z toho...“

„Na shledanou.“ Dixon se snažil proklouznout dveřmi.

„Nepočkáte si na Racina Frickera?“

„Ted ne, pane profesore. Musím na chvíli...“ Dixon doplnil

svá slova několika pohyby, záměrně nejasného významu. „Za

chvíli se vrátím.“

Zavřel dveře a nechal za nimi Welchovu tvář se strnule udi-

veným výrazem.

59

PĚT

„ Řítil se po svahu rychlostí sto dvacet mil, z píšťaly vyrazil

zoufalý kvil,“ zpíval Dixon. „ Našli ho v troskách, na brzdě ru-

ku. .., “ zadýchal se a přestal; cesta do kopce k Welchovu domu

nebyla žádná maličkost, zejména pro tělo obsahující veliké

množství piva. Přesto, že byla tma, měl na tváři zasněný

úsměv a znovu a znovu vychutnával překrásný okamžik, který

nastal v deset hodin. Bylo to něco jako první opravdové setká-

ní s uměním nebo s lidskou dobrotou, vážné, nadšené, takřka

zbožné vzrušení. Když dopíjel sklenici piva, o které musel

nutně předpokládat, že bude toho večera poslední, zpozoroval,

že objednávky neustávají, že se čepuje dál, že se dosud trousí

hosté a že jejich výrazy, místo aby vyjadřovaly obavy, jsou

sebevědomé. Ve stolním kulečníku nadto zazvonila další šes-

tipence. Pochopil vše, když spatřil barmana v bílém saku, jak

vleče dovnitř další dvě basy lahvového piva. Obec, ke které

náleželi Welchovi, byla v jiném okrese než město. Zdejší hos-

tinec, na rozdíl od městských hostinců a hotelů, kam chodíval

s Margaretou, zůstával v létě otevřen do půl jedenácté a léto

podle kalendáře už začalo. Jeho vděčnost byla bezmezná. Pou-

ze další návštěvy u baru mohly částečně splatit radostný dluh.

Následkem toho utratil víc, nežli si mohl dovolit, a vypil více,

než měl, ale přesto cítil jen spokojenost a mír. Odraziv se bo-

lestivě od sloupu branky, začal se plížit zahradou kolem domu.

Ve velkém dlouhém pokoji na zadní straně, kde se provozo-

vala hudba, bylo zhasnuto. To bylo dobře. Avšak o něco dále

svítilo v oknech salónu světlo, a jak brzy zjistil, ozýval se i

rozhovor. Nakukuje štěrbinou mezi záclonami, spatřil Welche

v modrém, červeně pruhovaném plášti do deště a v tvídovém

klobouku, jak právě vychází ze dveří, následován místním

skladatelem a Cecilem Goldsmithem, kteří měli oba taktéž

60

pláště do deště. Zřejmě už nastalo rozvážení hostů. Dixon se

škodolibě ušklíbl při představě, jakou jízdu jim Welch poskyt-

ne. Carol, v lehkém tvídovém plášti, se ještě zdržela a vyměni-

la několik posledních slov s Bertrandem. Mimo něj už v pokoji

nebyl nikdo.

Ačkoliv bylo jedno okno otevřené, Dixon Bertranda dobře

neslyšel, ale z přízvuku jeho slov mohl tušit, že vyjadřují otáz-

ku, na kterou Carol odpověděla: „Ano, dobře.“ Nato se

Bertrand přiblížil a vzal ji do náruče. Dixon neviděl, co násle-

dovalo, protože Bertrand byl k oknu obrácen zády, ale jestliže

došlo k polibku, trval pouze okamžik; Carol se vymanila a

spěchala ven. Bertrand vyšel také.

Dixon se vrátil k hudebnímu pokoji a dostal se dovnitř za-

sklenými dveřmi vedoucími na terasu. To, co zahlédl, ho zne-

klidnilo zvláštním, nedefinovatelným způsobem. Ačkoliv ho

podobná činnost celkem nevzrušovala, působila na něj, viděna

zblízka, spíš nepříjemně než příjemně. Cecil Goldsmith nebyl

sice nikdo, byla to pro Dixona naprostá nula, i když spolu v

posledních měsících hovořili několikrát do týdne, ale přece mu

ho to přiblížilo natolik, že nedovedl zůstat lhostejný při pohle-

du na jeho ženu v rukou třetí osoby, zvláště pak takové třetí

osoby. Dixon litoval, že vůbec přišel na tu škvíru v záclonách,

pak však nad celou záležitostí mávl rukou. Potřeboval zmobi-

lizovat všechny duševní schopnosti, aby čelil dalšímu úkolu,

který na něj čekal: dostat se nepozorovaně do ložnice.

Usoudiv, že se tak jako tak vystavuje nebezpečí, že ho v hu-

debním pokoji někdo nečekaně překvapí, dotápal Dixon potmě

ke křeslu, pohodlně se usadil, zavřel oči a spokojeně naslou-

chal, jak Welch nastartoval vůz a odjel. Za chvíli se ho zmoc-

nil pocit, jako by se s ním celé křeslo prudce naklánělo nazad a

jako by se mu žaludek rozrůstal do takových rozměrů, až pohl-

til i jeho hlavu. Otevřel znovu oči a udělal obličej tragické

řecké masky. Ne, ten poslední půllitr nebyl dobrý nápad. Vstal

a začal cvičit dřepy s předpažením, jak je tomu kdysi učili u

61

letectva. Pět set dřepů s předpažením mu už několikrát v živo-

tě pročistilo hlavu. Když jich udělal sto osmdesát, zdála se

nejasná hlava daleko snesitelnější než další dřepy. Nastal čas

vydat se na cestu.

Když se dostal do poloviny haly, zaslechl Bertrandův smích,

silně tlumený zavřenými dveřmi. Vyšel po vrzavých schodech

a octl se v prvním poschodí. Z jakéhosi architektonického roz-

maru byl jeho pokoj dosažitelný pouze za předpokladu, že se

prošlo koupelnou, jejíž vnější dveře se nyní snažil otevřít.

Marně. Koupelna byla zřejmě obsazena; nebylo však také

vyloučeno, že se Johns rozhodl znemožnit hanobiteli svého

časopisu přístup do pokoje. Dixon ustoupil, rozkročil se, zdvi-

hl ruce jako dirigent těsně před začátkem hřmící ouvertury

nebo melodramatu a pak, napůl dirigent, napůl boxer, provedl

zuřivý sled hanlivých pohybů. Právě v tom okamžiku kdosi

otevřel dveře na druhé straně chodby. Neměl čas na nic jiného

než zaujmout postoj člověka čekajícího před koupelnou, přes-

tože celkovou věrohodnost tohoto plánu narušovala poněkud

skutečnost, že měl na sobě dosud plášť do deště.

„Jamesi! Co tam proboha děláte?“

Ještě nikdy nebyl Dixon tak rád, že vidí Margaretu spíš než

někoho jiného. „Šššš,“ řekl. „Pomozte mi odtud.“

Měl ji ještě radši, když mu pokynula a bez dalších slov ho

odvedla do své ložnice. Právě když zavírala dveře, ten, kdo byl

v koupelně, vyšel. Dixon si uvědomil, že mu tluče srdce.

„Chvála bohu,“ řekl.

„Ted mi povězte, kde jste byl celý večer?“

Zatímco vysvětloval, vnímal s nelibostí její vyčítavý výraz a

jeho nespokojenost brzy přemohla předchozí pocit úlevy. Jak

by to asi dopadlo, kdyby se jednou vzali? Zároveň však musel

uznat, že nevypadá špatně v modrém županu, na který jí spa-

daly hnědé rozpuštěné vlasy, lesknoucí se místy zlatými pří-

svity.

62

Svlékl plášť, zapálil si cigaretu a začínalo mu být lépe. Do-

končil své vyprávění, aniž se zmínil o tom, co viděl oknem

salónu.

Margaret, která ho vyslechla mlčky, se slabě usmála. „Když

se to tak vezme, nemohu se vám divit. Ale bylo to přece jen

trochu neslušné. Viděla jsem hned, co si o tom paní Welchová

myslí.“

„Ona si o tom něco myslela? Kam jste řekla, že jsem ode-

šel?“

„K tomu jsem se vůbec nedostala: Evan jí pověděl, že jste

šel pravděpodobně do hospody.“

„Jednou té kryse na mou duši zakroutím krk. Kristepane, to

je chování! Tomu se říká přátelská laskavost. Teď to bude mít

teprve u Neddyho vyžehlené. A neříkejte mu Evan.“

„Nic si z toho nedělejte. Neddy to nebral vážně.“

Dixon si odfrkl. „Jak tohle můžete tvrdit? Nikdo nikdy neví,

co se děje v jeho hlavě, jestli se tam vůbec něco děje. Prosím

vás, chvilku počkejte. Musím na chvíli do koupelny. Zůstaňte

tu.“

Když se vrátil, seděla stále na posteli, ale zřejmě si kvůli ně-

mu nanesla trochu červeně na rty. Potěšilo ho to spíš jako po-

zornost než estetický vjem; začalo mu být dokonce velice dob-

ře a tento pocit trval, i když zvrátil v křesle hlavu nazad, za-

tímco hovořili několik minut o první části večera. Pak řekla

Margaret: „Nemyslíte, že by byl čas, abyste šel? Je dost poz-

dě.“

„Já vím. Ale mně se tu úžasně líbí.“

„Mně taky. Vlastně jsme poprvé opravdu sami alespoň... jak

dlouho?“

Jedním z následků této otázky bylo, že se Dixon cítil velice

opilý, a později si nikdy nemohl dobře vysvětlit, proč udělal,

63

co udělal potom, jinými slovy, že se posadil na postel vedle

Margarety, objal pevně její ramena a políbil ji na ústa. Ať byly

důvody jakékoliv, modrý župan, rozpuštěné vlasy, dodatečně

přičerveněné rty, půllitry místního piva, jeho přání dovést

jejich vztah k nějakému rozuzlení, jeho přání vyhnout se další

salvě důvěrných otázek a vyznání a jeho starost, udrží-li se v

zaměstnání, - všechno nějak spolupůsobilo a výsledek byl

jednoznačný: položila mu ruce kolem krku a opětovala jeho

polibky se zanícením, s daleko větším zanícením, než jaké kdy

projevila během předešlých, celkem vlažných milostných pro-

jevů ve svém bytě. Dixon nejprve sundal své, pak její brýle a

někam je odložil. Nato ji líbal znovu, silněji; cítil, že se mu

točí hlava, stále rychleji. Za minutu nebo dvě se zdálo, že není

důvodu, proč by nevložil ruku pod její župan. Zamumlala cosi

milostného a sevřela ho tím pevněji.

Proč by nepokračoval? Měl dojem, že by mohl, ačkoliv ne-

dovedl odhadnout, jak daleko. A chce vůbec pokračovat? Ano,

v jistém smyslu chtěl. Ale je to vůči ní spravedlivé? Nejasně si

vzpomínal, že jí radil, aby nepodnikala ani nejmenší milostné

pokusy, dokud by neuplynul alespoň rok od záležitosti s

Catchpolem. Je to vůči ní spravedlivé? A vůči němu? Dařilo se

mu jen s největším úsilím vycházet s ní přátelsky; jako „mile-

nec“ by z něho byl kovboj, tváří v tvář svému prvnímu a po-

věstně nebezpečnému býkovi. Ne, nebylo by to vůči němu

spravedlivé. A vůči ní by teprve nebylo spravedlivé postavit ji

před situaci, která by ji nesporně silně rozrušila, nehledě na

další následky. Ne, tohle by jí dělat neměl. Ale na druhé straně

- Dixon usiloval o jasnou nebo alespoň o jakoukoliv myšlenku

- zřejmě si to přála. Cítil její měkký a teplý dech na tváři a

jeho žádost, která kolísala, náhle zesílila. Ovšemže mu nic

jiného nedělalo starost než obava z odmítnutí. Stáhl ruku, pak

ji položil zpět, tentokrát pod její noční košili. Tento pohyb a

zachvění, kterým na něj reagovala, mu zamotalo hlavu ještě

víc; dokonce tolik, že ztratil jakoukoliv schopnost vůbec mys-

let. V uších mu hučelo ticho.

64

Zakrátko, když leželi vedle sebe na posteli, učinil pohyb ne-

jen zcela nedvojsmyslný, ale dokonce velmi výmluvný. Způ-

sob, jakým Margaret reagovala, i když tak učinila velice prud-

ce, bylo těžko si vyložit. Dixon bez váhání postoupil dál. Do-

šlo ke krátkému zápasu, při kterém byl Dixon odhozen stra-

nou, a to s takovou silou, že se jeho hlava hlasitě a bolestivě

střetla s pelestí postele. Margaret vstala, upravila si župan a

zdvihla jeho plášť. „Běžte,“ řekla. „Jděte pryč, Jamesi.“

Postavil se a podařilo se mu zachytit hozený plášť. „Nezlob-

te se - stalo se něco?“

„Ven.“ Její drobná postava se chvěla zlostí.

„Dobře, ale nechápu..“

Otevřela dveře a ukázala na ně pohybem hlavy. Bylo slyšet

kroky stoupající po schodech.

„Podívejte, někdo jde...“

Vystrčila ho za dveře s pláštěm přehozeným přes ramena.

Na poloviční cestě ke koupelně se střetl s Christinou. „Dobrý

večer,“ řekl vychovaně. Pohlédla na druhou stranu a prošla

kolem něho do svého pokoje. Pokusil se otevřít dveře koupel-

ny; bylo opět zamčeno. Bez váhání zaklonil hlavu, nadechl se

a vyrazil hlasitý, dlouho trvající zlostný řev, který svým obje-

mem a zabarvením připomínal Goldsmithův výkon při madri-

galech. Nato seběhl hlasitě dupaje se schodů, pověsil kabát na

věšák, vstoupil do jídelny a poklekl před původním nebo na-

podobeným příborníkem z osmnáctého století.

Obratem ruky vzal z oddělení, zpola naplněného lahvemi pi-

va, sherry a moštu, láhev portského. Právě z této mu Welch

včera večer nalil nejmenší možnou skleničku, kterou mu kdo v

životě s vážnou tváří nabídl. Část nápisu na vinětě byla v jazy-

ce románském, část v anglickém. Správně: nic příliš britského

ani příliš cizího. Zátka vydala slavnostní, silvestrovský zvuk,

který v něm vyvolal touhu po mandlích a rozinkách; zhluboka

65

se napil. Trochu nápoje mu steklo osvěžujícím praménkem po

bradě a za košili. Když začal, byla láhev ze tří čtvrtin plná.

Když skončil, byla ze tří čtvrtin prázdná. Nacpal ji hlučně zpět

na původní místo, otřel si ústa do vyšívané dečky na příborní-

ku a v nejlepší náladě pronikl bez odporu do své ložnice.

Několik minut chodil sem a tam, zvolna se svlékaje, a pře-

mýšlel, jak nejlépe dovedl, o příhodě s Margaretou. Přál si

skutečně to, co vyjadřoval svou činností? Jedinou odpovědí

tak jako předtím bylo stále jen: Ano, víceméně. Ale že by se

nebyl pokoušel, nebo aspoň ne tak rozhodně, kdyby nebyl měl

dojem, že si o to říká. A proč se najednou tvářila, že chce,

když se tolik týdnů tvářila, že nechce? Pravděpodobně začala

číst nějakého nového autora. Vlastně by měla chtít. Určitě

chce a nemyslí na nic jiného, řekl si tak rozhodně, že se při

tom až zamračil. Možná že to neví, ale nic jiného nechce, je to

její povaha. A proboha, má snad taky nějaké právo, nebo ne?

Po všem, co s ní musel prodělat. Ale bylo spravedlivé dostat ji

do takové situace po všem, co prodělala? Jakmile Dixon po-

znal duševní obálku s touto otázkou, odsunul ji od sebe neote-

vřenou a odešel do koupelny, zavazuje si tkanici od pyžama.

V koupelně nebylo zdaleka tak hezky jako v ložnici. Ačko-

liv noc začínajícího léta byla chladná, bylo mu horko a potil

se. Zůstal stát před umyvadlem, pokoušeje se podrobněji zjis-

tit, jak mu je. Tělo mu připadalo od pasu dolů oteklé a jeho

specifická váha jako by byla různá, nestejnoměrně rozvrstve-

ná. To, co se linulo ze žárovky, se podobalo spíše než světlu

velmi řídkému, mlhavě světélkujícímu plynu; vydávalo to

lepkavý bzukot. Pustil studenou vodu a naklonil se nad umy-

vadlo. Ale vzápětí se musel ovládnout, aby se nenakláněl dál,

až by mu hlava zapadla mezi kohoutky. Navlhčil si obličej,

vzal ze skleněné poličky nad umyvadlem bakelitový pohár a

vypil veliké množství vody, která ho dočasně občerstvila, ač-

koliv měla i jiný následek, který však zatím nedovedl rozpo-

znat. Vyčistil si zuby množstvím zubní pasty, znovu si navlh-

66

čil obličej, naplnil ještě jednou pohárek a pozřel další množ-

ství zubní pasty. Pak stanul zadumaně u své postele. Obličej

ho tížil, jako by mu byl někdo bezbolestně zašil na různá místa

sáčky s pískem, které mu zvolna stahovaly kůži z kostí, pokud

ještě nějaké kosti v obličeji měl. Náhle se mu udělalo špatně a

hluboce, rozechvěle vzdychl. Někdo se mu zřejmě dostal do

zad a navlékl mu přes hlavu jakýsi potápěčský oblek z nevidi-

telné vaty. Tiše zasténal; modlil se, aby mu už nebylo hůř.

Začal se ukládat na lože. Jeho poslední čtyři cigarety - vy-

kouřil jich opravdu toho večera dvanáct? - ležely v balíčku na

leštěném stolku u hlav postele spolu se sirkami, bakelitovým

pohárkem vody a popelníkem, který byl původně na krbu.

Dočasná neschopnost zdvihnout na postel druhou nohu mu

objasnila, jaký byl druhotný následek takového množství vypi-

té vody: opilost. Z tohoto druhotného zjevu se stal prvotní,

jakmile ulehl. Na vlnícím se krbu stála malá porcelánová soš-

ka, představující známou orientální náboženskou osobnost v

sedící poloze. Postavil ji tam Welch jako němé kázání o ceně

odříkání? Jestliže ano, pak přišlo poselství pozdě. Natáhl ruku

a stisknutím tlačítka, jež mu viselo nad hlavou, zhasl světlo.

Pokoj se začal od dolního pravého konce postele zdvíhat, ale

přesto zřejmě zachovával touž polohu. Dixon odhodil pokrýv-

ku a posadil se s nohama visícíma přes pelest. Pokoj se uklid-

nil. Po několika okamžicích nohy zdvihl a položil se. Také

pokoj se zdvihl. Dal nohy na zem. Pokoj se zastavil. Dal nohy

na postel, ale nelehl si. Pokoj se pohnul. Posadil se na okraj

postele. Nic. Dal na postel jednu nohu. Něco. Dokonce hodně.

Byl zřejmě v nanejvýš kritickém stavu. Pronášeje chraptivé

kletby, opřel polštáře o pelest a zabořil se do nich, polo sedě,

polo leže, s nohama visícíma k zemi. V této poloze se mu ko-

nečně podařilo vrávoravě upadnout do spánku.

67

ŠEST

Dixon byl opět naživu. Plné vědomí ho zasáhlo dříve, než

mu mohl uhnout z cesty; žádná pozvolná, vznešená pouť ze

síní spánku, ale rázné a bezohledné vyhození. Ležel s roztaže-

nýma rukama a nohama, příliš zničený, aby se mohl pohnout,

jako potlučený krab, vyvržený za jitra na kamenitý břeh moře.

Světlo ho bolelo, ale nebolelo ho tolik jako pohled na jednotli-

vé předměty; po prvním pokusu se rozhodl už očima nepo-

hnout. Všechno, co viděl, mu pulsovalo tupým duněním v

hlavě. Jeho ústa zřejmě sloužila nějakému nočnímu tvorovi za

latrínu a později i za mauzoleum. Během noci se také nějakým

způsobem zúčastnil přespolního běhu a byl odporně ztlučen

tajnou policií. Bylo mu zle.

Vztáhl ruku a nasadil si brýle. Okamžitě viděl, že s ložním

prádlem těsně před jeho obličejem je cosi v nepořádku. S nasa-

zením života se posadil a to, co spatřily jeho třeštící oči, vy-

stupňovalo řádění činelisty v jeho hlavě k zuřivosti. Velký, ne-

pravidelně ohraničený kus prostěradla, pod kterým spal, schá-

zel, a to v místě, kde bylo přeloženo přes pokrývku; menší, ale

přesto podstatný kus přeložené pokrývky scházel také; scházel

i kus zvíci přibližně jedné dlaně v pokrývce pod přeloženou

částí a pod přeloženým prostěradlem. Těmito otvory, které

měly náležitě začernalé okraje, mohl vidět hnědou skvrnu na

další pokrývce. Objel prstem okraje díry v prostěradle, a když

ho prozkoumal, zjistil stopy tmavošedého prachu. To zname-

nalo popel; popel znamenal, že něco hořelo; a jestliže něco

hořelo, mohla to být pouze cigareta. Dohořela cigareta na při-

krývce? Jestliže nedohořela, kde je nyní? Nikde, ani na posteli,

ani v posteli. Nahnul se přes pelest, skřípaje zuby; světležlu-

tým polem vzácně vypadajícího koberce se táhla hnědá, hlu-

boká rýha, končící u hromádky zuhelnatělého papírku. Za-

68

chvátila ho veliká lítost, která citelně vzrostla, když se podíval

na noční stolek. Byl zohaven dvěma černými vypálenými

žlábky, místy našedlými, místy lesklými, sbíhajícími se v pra-

vém úhlu a končícími v sousedství popelníku, který obsahoval

jedinou použitou sirku. Na stole ležely další dvě sirky, nepou-

žité; zbytek se válel spolu s prázdným balíčkem od cigaret na

zemi. Bakelitový pohárek zmizel.

Bylo tohle všechno jeho dílem? Nebo přenocoval v jeho po-

koji poutník, lupič? Stal se obětí strašidla, tajně oddaného

kuřácké vášni? Usoudil, že všechny škody pravděpodobně

způsobil sám, a přál si, aby se to bylo nestalo. Nemohlo to

skončit jinak než vyhozením z místa, zejména jestli nepůjde za

paní

Welchovou a ze všeho se jí nevyzná, jenže toho, jak věděl již (

nyní, nebude nikdy schopen. Nebylo omluvy, která by se ne-

skládala z neomluvitelného: nebylo odpuštění žháři, který se

zároveň projevil jako opilec - dokonce takový opilec, že mu

povinnosti vůči hostitelům a ostatním hostům, a dokonce vy-

hlídka na komorní koncert nebyly ničím proti svodům alkoho-

lu.

Jedinou nadějí bylo, že si Welch nevšimne, co mu jeho žena

pravděpodobně bude říkat o propáleném ložním prádle. Ale

Welch si mnohdy dovedl lecčehos všimnout, viz útok na knihu

jeho žáka. To však byl ve skutečnosti útok na Welche; na pro-

stěradlech a pokrývkách, kterých sám právě neužívá, mu ne-

může tolik záležet. Dixon si vzpomněl, jak byl kdysi přesvěd-

čen, že by Welch nic nepozoroval, i kdyby z ničeho nic začal

opile povykovat ve sborovně, vykřikovat neslušná slova, vyrá-

žet okna a špinit časopisy, pokud by se tím nedotkl jeho vlast-

ní osoby. Tato vzpomínka mu připomněla větu, kterou kdysi

zahlédl v knize u Alfréda Beesleyho: „Mozek nemůže vnímat

popud, který by nesloužil nějakým způsobem organismu.“ Dal

se do smíchu, který však brzy zredukoval na bolestné zamrká-

ní víčky.

69

Vstal a šel do koupelny. Za dvě nebo tři minuty se vrátil,

pojídaje pastu na zuby a přinášeje si holicí čepelku. Dal se do

pečlivého ořezávání spálených okrajů ložního prádla. Nevěděl,

proč to dělá, ale jeho činnost jakoby dodávala okolnostem

příznivějšího vzhledu: příčina katastrofy nebyla na první po-

hled tak zřejmá. Když byly všechny okraje pravidelně zarov-

nané, zvolna poklekl, jako by byl náhle o mnoho desítek let

zestárnul, a oholil příslušnou část koberce. Odpadky, které

zůstaly po těchto úpravách, si nacpal do kapsy saka a rozhodl

se, že se vykoupe a půjde pak zatelefonovat Billovi Atkinso-

novi, aby zprávu o starších Dixonech podal daleko dříve, než

bylo původně dohodnuto. Zůstal chvíli sedět na posteli, aby po

svém závratném výkonu nabral sil, ale dříve než se mohl

zdvihnout, někdo, a to, jak se brzy ukázalo, bytost pohlaví

mužského, vešel do koupelny druhými dveřmi. Slyšel, jak

zarachotil řetízek se zátkou a zašuměla voda tekoucí z kohout-

ku. Welch nebo jeho syn nebo Johns se přišli vykoupat. Bližší

identifikace už byla hračkou, když z koupelny zazněl hluboký

neškolený hlas a Dixon podle úmorných kudrlinek poznal

ohavnou píseň od Mozarta. Bertrand pravděpodobně nezpíval

vůbec a Johns se netajil svou lhostejností ke všemu, co před-

cházelo Richarda Strausse. Velice zvolna, jako lesní velikán

pod nárazy sekyry, se Dixon převalil na bok a zůstal ležet s

rozpáleným obličejem na polštáři.

Tím ovšem získal čas, aby si srovnal myšlenky, ačkoliv prá-

vě toto se svými myšlenkami udělat nechtěl; naopak: čím déle

by zůstaly v nesouvislém stavu, zejména ty, jež se týkaly Mar-

garety, tím lépe. Nyní se poprvé nemohl vyhnout otázce, co

mu řekne, jestliže mu vůbec něco řekne, až se znovu setkají.

Nacpal si jazyk pod spodní ret, pokrčil nos a provedl řadu

chvatných pohybů ústy. Jak dlouho se bude muset snažit, aby

nejprve otevřela a pak vyprázdnila bednu výčitek, které budou

nezbytnou předehrou vyčerpávajícího zápasu o možnost při-

mět ji, aby vyslechla jeho omluvu? Pokoušel se zoufale na-

slouchat Welchově písni, obdivovat se v ní jedinečnému nedo-

70

statku originality a přísné, doslova neoblomné oddanosti nudě;

nebylo to nic platné. Pak se chtěl zaradovat, že mu vyjde člá-

nek, ale nemohl si vzpomenout na nic jiného než na Welchovu

zřejmou lhostejnost, se kterou zprávu vyslechl, a na jeho ná-

mitku, tak zoufale shodnou s tím, co řekl Beesley: „Měl byste

na něm chtít nějaké přesnější datum, Dixone, jinak to nemá

velikou... velkou...“ Posadil se a postupně spustil nohy až na

zem.

Byla ještě jedna možnost mimo plán sjednaný s Atkinso-

nem. Jednodušší a daleko příjemnější. Zmizet, a neříct nikomu

ani slovo. Ale nemělo to smysl, pokud by nezmizel až do Lon-

dýna. Jak asi teď vypadá Londýn? Vzdal se koupele a začal si

svlékat pyžamo. Široké ulice a náměstí jsou pravděpodobně

dosud prázdné až na několik osamělých spěchajících postav;

ve vzpomínce se mu znovu vybavovalo všechno, co viděl bě-

hem dvoudenní dovolené za války. Vzdychl; zrovna tak by

mohl myslet na Monte Carlo nebo Čínský Turkestán; pak,

poskakuje po koberci jednou nohou vysvlečenou a druhou v

pyžamu, nedovedl již myslet na nic než na bolest, která mu

prolétla hlavou jako voda hradem z písku. Chytil se krbu, div

neshodil sedícího orientálce, a zkroutil se jako postřelený pis-

tolník v dobrodružném filmu. Má i Čínský Turkestán své

Margarety a Welche?

O několik minut později byl v koupelně. Po Welchovi zůstal

na stěnách vany pruh špíny a zamžené zrcadlo. Po krátké úva-

ze vztáhl Dixon prst a napsal: „Ned Welch je velkej Vůl a má

ksicht jako prase,“ potom zrcadlo utřel ručníkem a podíval se

na sebe. Vzhledem k okolnostem nevypadal zle; každopádně

lépe, než se cítil. Ale vlasy mu přes všechno kartáčování na-

močeným kartáčkem na nehty odstávaly a trčely čím dál tím

víc. Uvažoval, nemá-li použít mýdla jako pomády, ale zamítl

nápad vzhledem k tomu, že v minulosti již několikrát tímto

způsobem dodal krátkým vlasům na spáncích a v týle vzhledu

ozdobných per čejky. Jeho brýle se mu zdály větší než obvyk-

71

le. Ale jako vždy vypadal zdravě a doufal, že i čestně a laska-

vě. To bylo vše a nezbývalo, než se s tím spokojit.

Chystal se odplížit dolů k telefonu, ale vrátil se ještě jednou

do ložnice, aby podrobil zničené ložní prádlo nové prohlídce.

Z jakéhosi důvodu se mu výsledný dojem jevil jako uspokoji-

vý. Nevěděl proč. Nejprve šel a zamkl vnější dveře koupelny,

pak vzal holicí čepelku a začal znovu zpracovávat obvod děr.

Tentokrát však vyřezal do látky nepravidelné zuby, jakési

malé zálivy velkého vypáleného prostoru. Některé poloostro-

vy, které tak vznikly, bezmála uřízl. Nakonec čepelkou, kterou

držel v pravém úhlu, přejížděl kolem dokola okrajů, dokud

jejich povrch dokonale nezdrsnil. Ustoupil, aby pohlédl na své

dílo z dálky. Vypadalo nepoměrně lépe. Katastrofa se na první

pohled zdála daleko méně dílem člověka a několik vteřin moh-

la být přičítána zuřivé činnosti červotoče, plísně nebo kolonie

molů. Koberec otočil tak, že oholené spálené místo, i když

nebylo přímo zakryto poblíž stojící židlí, přece jen se octlo v

jejím sousedství. Chystal se odnést noční stolek dolů a později

ho vyhodit cestou do města z autobusu, když se na dosah jeho

sluchových schopností ozval známý hlas, notující melodii, jež

překypovala radostí a bujným veselím. Hlas sílil jako předtu-

cha něčeho nebezpečného a strašného, až došlo na kliku dveří

od koupelny, která se začala prudce pohybovat a třást. Zpěv

ustal, ale lomcování pokračovalo, připojilo se kopání a chvíli

dokonce bylo slyšet tlumené nárazy čehosi těžkého, pravděpo-

dobně ramene. Welch předem neuvážil, že by koupelna mohla

být obsazena ve chvíli, kdy se do ní chtěl vrátit (proč se vůbec

potřeboval vracet?), a neuvědomoval si to zřejmě ani teď.

Pokusil se ještě několika různými způsoby nahradit původní a

zcela marné třesení klikou a obrátil pak znovu svou pozornost

ke klice a marnému lomcování. Následoval závěrečný orgas-

mus třesení, klepání, bušení a lomcování, po kterém se kroky

vzdálily a kdesi bouchly dveře.

Se slzami v očích opustil Dixon ložnici, neúmyslně cestou

72

rozšlápnuv bakelitový pohár, který se mu odněkud zakoulel

pod nohy. V přízemí pohlédl na hodiny - ukazovaly osm dva-

cet - a vstoupil do salónu, kde byl telefon. Pomyslel si, jak je

dobře, že Atkinson v neděli časně vstává a chodí pro noviny.

Alespoň ho hravě stihne, než odejde. Zdvihl sluchátko.

To, co mu působilo během příštích pětadvaceti minut nej-

větší obtíže, bylo, jak dát průchod veškerým svým citům bez

nebezpečí, že ho příliš rozbolí hlava. Po celou tu dobu se ve

sluchátku neozvalo nic než tiché vytrvalé šumění, jako když se

přiloží k uchu škeble. Zatímco seděl na opěradle koženého

křesla, dělaje všechny známé obličeje, které vyjadřovaly nená-

vist a vzdor, probudila se zřejmě celá rodina k činnosti. Po

podlaze nad hlavou mu chodily kroky; jiné kráčely dolů po

schodech a vcházely do jídelny; další se blížily z druhého kon-

ce domu a také vcházely do jídelny; kdesi v dálce bzučel vy-

savač; zašumělo splachovací zařízení, bouchly dveře, zavolal

čísi hlas. Když se zdálo, že se přede dveřmi do salónu shro-

mažďuje celý dav lidí, zavěsil a odešel se sedací částí rozbola-

vělou od úzkého opěradla a s paží zdřevěnělou ustavičným

klepáním vidlicí telefonu.

Rituál snídaně u Welchů, tak jako způsoby jejich myšlení,

byl starodávného ražení. Pokrmy se hřály na příborníku nad

pánvemi, ve kterých Dixon poznával středověké rošty na dře-

věné uhlí, zatímco množství a rozmanitost jídel mluvily o

skutečnosti, že paní Welchová doplňuje Welchův univerzitní

plat vlastní podstatnou rentou. Dixon nikdy nepochopil, jak se

mohl Welch tak výhodně a bohatě oženit; pro nějakou jeho

osobní dobrou vlastnost, skutečnou nebo předpokládanou, to

jistě nebylo a rozmary jeho mozku neponechávaly ani nejmen-

ší místo ziskuchtivosti. Možná že měl v mládí to, co mu nyní

tak zjevně scházelo: podmanivé vystupování. Dixon přes veš-

kerou zkázu, kterou v něm napáchaly bolesti hlavy a zuřivost,

se přece jen zaradoval při pomyšlení na všemožné druhy po-

krmů, které pravděpodobně toho rána podají očividný důkaz

73

blahobytu Welchovy rodiny. Vstoupil do jídelny, na hony

vzdálen myšlenek na ložní prádlo a Margaretu.

Jedinou osobou, kterou v místnosti nalezl, byla Callaghano-

vá, která měla před sebou bohatě naplněný talíř. Dixon jí po-

přál dobré jitro.

„To jste vy? Dobré jitro.“ Její přízvuk nebyl nepřátelský,

pouze lhostejný.

Rozhodl se pro nečekaný útok formou co na srdci, to na ja-

zyku, aby pokud možná zakryl jakékoliv minulé nebo budoucí

hrubosti. Jeho otec měl přítele klenotníka, který dovedl celých

patnáct let, co ho Dixon znal, mluvit takřka výhradně v uráž-

kách, a to se mu dařilo jedině proto, že používal této jednodu-

ché metody. Úmyslně zdůrazniv severoanglický přízvuk, Di-

xon řekl: „Tak se mi zdá, že jsem do vás včera ryl nebo co.“

Zdvihla rychle hlavu a Dixon si s trpkostí uvědomil, jaký

má hezký krk. „Ále... to nevadí, nedělejte si s tím hlavu. Já se

taky moc dobře nepředvedla.“

„To je laskavé stanovisko,“ pravil a zdálo se mu, že jí něco

podobného již jednou řekl. „Choval jsem se hanebně.“

„Můžeme na to zapomenout, ne?“

„Budu sám rád.“

Odmlčeli se, zatímco překvapeně pozoroval, jak mnoho a

jak rychle jí. Na talíři měla zbytek veliké kaluže rajského pro-

tlaku a vedle zmenšující se hromady sázených vajec, slaniny a

rajských jablek. Dokonce i nyní sáhla ještě jednou po láhvi a

přilila si hustou, rudou kapku omáčky. Vzhlédla, zachytila

jeho pohled, povytáhla obočí a pravila: „Nezlobte se, já strašně

ráda protlak; doufám, že vám to nevadí.“ Nebylo to však pře-

svědčivé a zdálo se mu, že se zarděla.

„Z toho si nic nedělejte,“ řekl bodře. „Já taky.“ Odsunul talíř

s kukuřičnými vločkami, ve kterých byl slad a nechutnaly mu.

74

Když podrobně prostudoval vejce, slaninu a rajská jablka na

protějším talíři, rozhodl se odložit jídlo vůbec. Měl pocit, jako

by mu někdo neprodyšně sešil chřtán a žaludek. Nalil si šálek

černé kávy, vypil a šálek znovu naplnil.

„Vy nebudete jíst?“ zeptalo se děvče.

„Teď ne, možná později.“

„Co je s vámi? Necítíte se v pořádku?“

„Ne, to nic. Jen mě trochu bolí hlava.“

„Aha, tak jste přece jenom byl v hospodě, jak tvrdil ten - jak

se jmenoval?“

„Johns.“ Dixon se pokusil vyslovením jména stanovit správ-

ný názor na jeho nositele. „Ano, šel jsem do hospody.“

„Vypil jste toho hodně, viďte?“ Samým zájmem přestala

jíst, ale nůž a vidličku držela pevně v rukou opřených o stůl.

Všiml si, že má tupé konečky prstů s krátce přistřiženými neh-

ty.

„Myslím, že dost,“ odpověděl.

„Kolik?“

„Zásadně nepočítám. Počítat je zlozvyk.“

„Ano, možná, ale kolik myslíte, že toho bylo? Alespoň při-

bližně.“

„No, řekněme... sedm nebo osm.“

„Piv nebo čeho?“

„Proboha, copak vypadám na to, že bych si mohl dovolit ně-

co jiného?“

„Půllitrů piva?“

„Ano.“ Usmál se a usoudil, že vlastně není zlá a že namod-

ralá barva bělma jejích očí jí dodává zdravého vzhledu. Pak

75

ale první úsudek rychle změnil a ztratil zájem o druhý, protože

odpověděla:

„Co chcete? Nemůžete se divit, že vám je ráno špatně, když

takhle pijete.“ Zdvihla hlavu, vzpřímila se a seděla trochu jako

přísná staropanenská učitelka.

Vzpomněl si na svého otce, který nosil od začátku války tu-

hý límeček a kterému urážlivý klenotník vyčítal příliš „vzne-

šené“ chování. To slovo přesně vyjadřovalo Dixonovy námit-

ky proti Christině. Řekl poněkud chladně: „Ano, pravděpo-

dobně.“ Bylo to rčení, které pochytil od Carol Goldsmithové, a

tím si poprvé toho rána vzpomněl na objetí, kterého byl svěd-

kem předešlého večera. Zároveň si uvědomil, že má význam

nejen pro Goldsmithe, ale i pro děvče sedící naproti němu u

stolu. Ale co, zřejmě se dovede o sebe postarat.

„Všichni se po vás sháněli,“ řekla.

„Tomu se nedivím. Poslyšte, povězte mi, jak se na to tvářil

pan Welch?“

„Na co? Že jste šel do hospody?“

„Ano. Zdálo se, že se zlobí nebo něco?“

„Na mou duši nevím.“ Pravděpodobně si uvědomila, že to

zní kuse, a dodala: „Já ho totiž neznám, chápete? Nemůžu to

odhadnout. Ale zdálo se mi, že si ničeho nevšiml, jestli rozu-

míte, jak to myslím.“

Dixon rozuměl. Cítil také, že by se nyní mohl pustit do va-

jec a slaniny a rajských jablek, šel se tedy obsloužit a řekl: „To

rád slyším. Měl bych se mu asi jít omluvit.“

„To byste udělal dobře.“

Řekla to takovým způsobem, že se k ní obrátil zády, a stoje

u příborníku, udělal obličej čínského mandarína. Děvče a její

mládenec se mu do té míry nelíbili, že nechápal, jak se mohou

líbit jeden druhému. Pak si náhle vzpomněl na ložní prádlo. Že

76

mohl být takový blázen a nechat všechno, jak to bylo! Něco se

musí stát. Nejlépe, když se rychle vrátí do ložnice, prohlédne

pokrývky a uvidí, co mu vnukne jejich reálná přítomnost.

„Bože,“ řekl nepřítomně. „Bože, bože.“ Pak se vzpamatoval.

„Lituji, ale budu vás muset opustit.“

„Spěcháte do města?“

„Ne. Musím tu zůstat, dokud... totiž... musím nahoru do po-

koje.“ Uvědomil si, že je to na závěr výstupu slabý dialog, a

řekl prudce, drže neustále pokličku od mísy s vejci v ruce: „U

mne v pokoji se něco přihodilo, musím to dát do pořádku.“

Pohlédl jí do tváře a zjistil, že na něj zírá rozšířenýma očima.

„U mne v noci hořelo.“

„Co? Snad jste nezapálil?“

„Ne, neudělal jsem to schválně. Chytlo to jen tak, samo od

sebe. Od cigarety.“

Její výraz se znovu změnil. „U vás v ložnici hořelo?“

„Jenom postel. Chytla od cigarety.“

„Vy jste zapálil postel?“

„Ano.“

„Cigaretou? Neúmyslně? Tak proč jste to neuhasil?“

„Protože jsem spal. Nevěděl jsem nic, dokud jsem se nepro-

budil.“

„Ale přece jste musel... copak vás to nepálilo?“

Odložil pokličku. „Zřejmě ne.“

„No tohle!“ Pohlédla na něj s pevně sevřenými rty a dala se

do smíchu, ale jinak, než se smála předešlého večera; Dixon si

dokonce řekl, že je to smích dost nelibozvučný. Od přísného

účesu se jí oddělila zlatá kadeř, kterou ihned vrátila pohybem

ruky na místo. „Tak. A co s tím uděláte?“

77

„Zatím nevím. Ale něco budu muset podniknout.“

„Máte pravdu. A měl byste se do toho dát hned, nemyslíte,

než začne služebná uklízet?“

„Já vím. Ale co mám dělat?“

„Je to zlé?“

„Dost. Vyhořely ohromné díry.“

„A jéje. Jak vám mám radit, když to nevidím. Ledaže bys-

te... Ne, to by nepomohlo.“

„Poslyšte, nešla byste se mnou nahoru...?“

„Podívat se?“

„Ano. Myslíte, že byste mohla?“

Opět se vzpřímila a zamyslela se. „Tak dobře. Ale zaručit

vám nic nemůžu.“

„Ne, samozřejmě že nemůžete.“ S potěšením si vzpomněl,

že několik cigaret přežilo zkázu minulé noci. „Děkuji mnoho-

krát.“

Když zamířili ke dveřím, pravila: „A co vaše snídaně?“

„Nevadí, na tu teď není čas.“

„Bez snídaně byste zůstávat neměl. Tady moc k obědu ne-

dostanete, víte?“

„Já přece nezůstanu až... myslím, že jako není moc času...

počkejte.“ Vrhl se k příborníku, uchopil jedno kluzké sázené

vejce a dal si je celé do úst. Pozorovala ho se založenýma ru-

kama a s lhostejným výrazem. Zuřivě žvýkaje přehnul plátek

slaniny, nacpal si jej mezi zuby - a dal znamení, že je připra-

ven k odchodu. Kdesi v zažívacím traktu tušil předzvěsti mož-

ného zvracení.

Prošli halou a stoupali po schodech. Z dálky se ozývalo piš-

78

tění dulciánu, trylkujícího jakousi prostou melodii; možná že

Welch snídal ve svém pokoji. Dixonovi se silně ulevilo, když

zjistil, že se dveře koupelny dají otevřít.

Dívka na něj upřela přísný pohled. „Kam mě to vedete?“

„Do ložnice. Jinudy se tam nedostaneme.“

„Aha, to je ale divné zařízení.“

„Welch si tuhle část domu asi dal přistavět. Pořád je to lepší

než chodit do koupelny přes ložnici.“

„Pravděpodobně. Můj ty bože, vy jste ale včera musel vyvá-

dět!“ Přistoupila k posteli a začala ohmatávat prostěradlo a po-

krývky jako zákazník v obchodě s látkami. „To přece nevypa-

dá jako od cigarety; spíš jako by to někdo stříhal.“

„Ano, totiž... všechno, co bylo spálené, jsem odřízl. Žilet-

kou. Myslel jsem, že to bude lepší.“

„Jak vás mohlo něco takového napadnout?“

„Na mou duši nevím. Pravděpodobně se mi zdálo, že by to

mohlo líp vypadat.“

„Hm, a všechno že je od jedné cigarety?“

„Nemám potuchy, snad.“

„Musel jste mít ale pořádně v hlavě, když si ani... a stolek

taky! A koberec. Víte, já nevím, jestli bych vám s tímhle měla

pomáhat.“ Zasmála se, vypadala při tom až směšně zdravě, ale

také se ukázalo, že má mírně nepravidelné přední zuby. Z ně-

jakého důvodu to porušilo klid jeho duše víc, než kdyby je

měla všechny stejné. Došel k názoru, že si toho na ní všiml

dost. Vzpřímila se, stiskla rty a chvíli jako by přemýšlela.

„Myslím, že by se měla postel přestlat. Tohle všechno musí

přijít na druhou stranu, aby to nebylo vidět. Pokrývku, která je

jenom trochu spálená, tuhle - dáme navrch; po rubu asi ujde.

Co myslíte? Škoda že tu není nějaká prošívaná deka.“

79

„Ano. To zní celkem rozumně, ačkoliv na to stejně přijdou,

až budou povlékat.“

„Ať, ale nenapadne je, že je to od cigarety, hlavně když jste

to tak zřídil žiletkou. Žádný normální člověk nestrká hlavu do

noh postele, aby si zakouřil.“

„Na tom něco je. Tak se do toho dáme, ne?“

Pozorovala ho se založenýma rukama, dokud neodstavil po-

stel od zdi, a pak se oba dali do odestýlání a přestýlání. Vysa-

vač zněl nyní docela blízko, přehlušuje Welchův dulcián. Za-

tímco se zaměstnávali postelí, Dixon přes veškeré předsevzetí

nevšímat si už žádných dalších podrobností studoval Christinu

Callaghanovou a ke své zlosti musel uznat, že je daleko hezčí,

než původně myslel. Zachtělo se mu udělat obličej nebo vydat

zvuk, kterým obvykle projevoval své pocity, kdykoliv mu

Welch ulomil další úkol, aby si ověřil jeho schopnosti, nebo

kdykoliv z dálky spatřil Michieho, kdykoliv pomyslel na paní

Welchovou, něho kdykoliv mu Beesley řekl něco, co řekl

Johns. Chtělo se mu stáhnout obličej, splasknout ústa a vysát z

nich vzduch do té míry, až by došlo k částečnému vyrovnání

mezi jeho vzhledem a duševním stavem, ve kterém se octl. Ať

už pociťoval rozhořčení, zoufalství a nevraživost nebo urážku,

opovržení a bezmocný vztek, byly to vesměs různé obměny

bolesti. Za všechno mohlo to děvče, které nejenže vypadá tak,

jak vypadá, ale ještě mu chodí tak, jak vypadá, na oči. Králov-

ny krásy, italské filmové herečky, ženy milionářů, dívky na

kalendářích - lépe nekoukat. Vzpomínal si, že kdysi četl od

někoho, kdo věděl spousty věcí o lásce - snad Platon nebo

Rilke -, knihu, kde byla věta, že láska je cit lišící se od po-

hlavního vzrušení nejen kvantitativně, ale i kvalitativně. Je to

tedy láska, co pociťuje ve spojitosti s touto dívkou? Nic až

dosud prožitého, nebo co si dovedl v duchu představit, se tomu

nepodobalo. Jenže až na pochybnou podporu Platóna nebo

Rilka mluví všechny vědecké poznatky o tomto předmětu proti

němu. Co je to tedy, když ne láska? Žádost? Taky ne. Když

80

zastrkali poslední cíp pokrývky a když se k ní vrátil, byl v

pokušení vztáhnout ruku a položit dlaň na jeden z jejích pl-

ných prsů, ale tento pohyb, kdyby se k němu byl odhodlal, by

se mu byl jevil stejně přirozený, nedůležitý a samozřejmý,

jako vztáhnout ruku a vzít ze stolu velkou zralou broskev. Ne,

ať je to co chce, ať se to jmenuje jakkoliv, je to něco, s čím se

nedá nic dělat.

„Teď to vypadá docela pěkně,“ řeklo děvče. „Kdybyste ne-

věděl, co tam je, tak vás vůbec nic nenapadne.“

„Vůbec ne. Děkuji za radu a pomoc.“

„Rádo se stalo. A co uděláte se stolkem?“

„Na to už jsem taky myslel. Na konci chodby je komora, pl-

ná rozbitého nábytku a starých knih; včera večer mě tam po-

slali pro stojan na noty, nebo jak se tomu říká. Přesně to, co

tenhle stolek potřebuje. Strčíme ho do kouta za plentu, na kte-

ré jsou nějaké francouzské výjevy s širokými klobouky a man-

dolínami. Kdybyste se podívala, jestli je čistý vzduch, vzal

bych ho tam hned.“

„To je nápad! Jak bude pryč, nikoho nenapadne, že díra v

prostěradle je od cigarety. Budou si myslet, že jste měl divoké

sny a potrhal všecko nohama.“

„Pěkné sny, aby člověk potrhal i obě deky.“

Pohlédla na něj s otevřenými ústy a dala se do smíchu. Po-

sadila se na postel, ale hned zase vyskočila, jako by postel

dosud hořela. Dixon se dal také do smíchu, ne ani tak proto, že

by se bavil, jako že jí byl vděčný za její smích. Nepřestali se

smát ani o minutu později, když na něj kývla od dveří koupel-

ny, když vyběhl se stolkem na chodbu a když Margaret, která

náhle otevřela dveře, stanula na prahu své ložnice.

„Co to provádíte, Jamesi?“ zeptala se.

81

SEDM

„My jenom... já jenom... já se jen chtěl zbavit stolku,“ řekl

Dixon pohlížeje z jedné ženy na druhou.

Callaghanová vydala neobyčejně hlasitý kvičivý zvuk nedo-

konale potlačovaného smíchu. Margaret pravila: „Co je to za

nesmysl!“

„Na mou duši, žádný nesmysl, Margareto. Já jsem...“

„Jestli vám to nevadí,“ přerušilo ho děvče, „tak bych radila

zbavit se nejprve stolku a nechat si vysvětlování až na potom,

nemyslíte?“

„Správně,“ řekl Dixon, svěsil hlavu a přeběhl chodbu. V ko-

moře odstrčil lukostřelecký terč, udělal na něj obličej vesnic-

kého idiota -jaké množství stupidních výjevů se před ním mu-

selo odehrát - a nacpal stolek za plentu. Nato rozvinul dlouhý

pruh trouchnivějícího hedvábí a přehodil ho přes horní desku;

na takto vyzdobený stolek položil dva flerety, knihu Španělská

otázka a miniaturní skřínku se zásuvkami, obsahujícími nepo-

chybně škeble a kadeře dětských vlasů; konečně o takto vytvo-

řené zátiší opřel trojnožku, sloužící jakémusi teleskopickému

nebo fotografickému plýtvání časem. Celkový dojem, když na

to pohlédl ze vzdálenosti několika kroků, byl výtečný; nikdo

by nepochyboval, že předměty přečkaly v tomto uspořádání

roky.

Usmál se, na okamžik zavřel oči a pak se vrátil zpět do světa

skutečnosti.

Margaret ho očekávala na prahu svého pokoje. Jeden koutek

úst měla stažený, jak to u ní dobře znal. Callaghanová byla

pryč.

82

„Tak co to bylo, Jamesi?“

Zavřel dveře a dal se do vysvětlování. Nyní mu poprvé jeho

žhářství a protiopatření, která podnikl, připadaly k smíchu. Ne-

pochyboval, že budou Margaretě připadat k smíchu také, ze-

jména když se jí to všechno osobně netýká. Podobné příhody

se jí obyčejně líbily. Tímto názorem zakončil své vypravování,

ale Margaret, aniž změnila výraz tváře, projevila naprostý

nesouhlas. „Bylo vidět, že jste se oba dobře bavili.“

„Proč jsme se neměli bavit?“

„Ovšem. Není to moje věc. Jen mi to připadá trochu hloupé

a dětinské.“

„Podívejte, Margareto,“ řekl přemáhaje se. „Docela chápu,

že to na vás dělalo takový dojem. Ale copak nerozumíte? Pře-

ce jsem prostěradlo a deky nepropálil schválně. Ale když už se

to stalo, musel jsem něco podniknout, ne?“

„Zajít k paní Welchové a omluvit se jste samozřejmě ne-

mohl.“

„Ne, samozřejmě že ne. Za pět minut bych byl bez místa.“

Vyndal dvě cigarety, jednu pro sebe, druhou pro Margaretu,

zapálil je a vzpomínal, jestli mu Bertrandovo děvče řeklo, aby

se omluvil paní Welchové. Pokud se pamatoval, nezmínila se

o ničem, a nyní se mu to zdálo trochu podivné.

„Budete bez místa ještě rychleji, jestli objeví ten stolek.“

„Ten nenajde,“ řekl podrážděně a začal chodit po pokoji.

„A co prostěradlo? Říkáte, že přestlat postel navrhla Chris-

tina Callaghanová?“

„No a? Co má být s prostěradlem?“

„Zřejmě jste si rozuměli mnohem lépe než včera večer.“

„Ano, a je to dobře, nemyslíte?“

83

„Já nevím. Před chvílí se zachovala úplně nemožně.“

„V čem?“

„To se dělá, skočit člověku do řeči a komandovat vás pryč

se stolkem?“

Dixona její poznámka urazila a řekl: „Nevím, proč mluvíte

o nemožném chování. Měla úplnou pravdu. Každou chvíli se

mohl objevit někdo z Welchovy rodiny. A jestli se někdo za-

choval nevhodně, pak jste to byla spíš vy.“ Začal litovat svých

slov, ještě dřív než domluvil.

Zírala chvíli s pootevřenými ústy, pak se k němu prudce

otočila zády. „Promiňte, už se nikdy v nevhodný okamžik

neobjevím.“

„Podívejte se, Margareto, víte dobře, že jsem to tak nemys-

lel. Nebuďte dětinská. Já jenom...“

„Prosím, jděte pryč,“ řekla vysokým hlasem, který jen s nej-

větším úsilím udržela, že nepřeskočil.

Dixon se zarytě bránil dojmu, že se jako herečka a sce-

náristka v jedné osobě zhostila úlohy velice dobře, a měl na

sebe vztek pro svůj neúspěch. Pokoušeje se vpravit do svého

hlasu co největší naléhavost, začal: „Takhle to nemůžete brát.

Uznávám, řekl jsem strašlivou hloupost, ale neznamenalo to,

že jste se objevila nevhodně, samozřejmě že ne. Pochopte...“

„Chápu docela dobře, Jamesi. Naprosto všechno chápu.“

Tentokrát byl její hlas bezbarvý. Měla na sobě pestrou halen-

ku, širokou sukni s kapsou, střevíce s nízkými podpatky a

dřevěné korále. Popelavě modrý kouř cigarety se jí v paprsku

slunce vinul kolem obnaženého předloktí. Dixon se přiblížil a

viděl, že má čerstvě umyté vlasy; visely jí na ramena v su-

chých slepených pramenech bez lesku. Právě to se mu zdálo

hluboce ženské, daleko víc ženské než zlatý lesk účesu Cal-

laghanové. Chudák Margaret, pomyslil si, a doufaje, že tím

vyjadřuje starostlivou laskavost, položil jí ruku na rameno.

84

Ještě než se dostal ke slovu, setřásla mu ruku, přešla k oknu

a začala mluvit hlasem, který, jak se brzy přesvědčil, uváděl

další, zcela nový výstup odehrávajícího se představení:“Jděte

pryč. Co si to dovolujete? Přestaňte do mne strkat. Kdo si

myslíte, že jste? Neměl jste ani tolik slušnosti, abyste se mi

omluvil za včerejší večer. Zachoval jste se hanebně. Doufám,

že si uvědomujete, že z vás bylo na hony cítit pivo. Nikdy

jsem vám nezavdala ani nejmenší příčinu... Jak jste si mohl

myslet, že vám něco takového projde? Za koho mne máte?

Jako byste nevěděl, co jsem za poslední týdny prodělala! To je

nesnesitelné, nesnesitelné! A nenechám si to líbit! Musel jste

dobře vědět, jak mi je.“

Dixon jí hleděl do očí, zatímco dál lamentovala. Jeho zděše-

ní rostlo co do upřímnosti i co do objemu. Její tělo sebou šku-

balo; hlava jí poskakovala na dlouhém tenkém krku a na mno-

hobarevné halence se jí třásly dřevěné korále. Napadlo ho, v

jak podivném rozporu je její oblečení s jejím chováním. Kdo

se takhle obléká, nemá být takovýmito věcmi vyveden z míry

nebo alespoň ne tak dalece jako Margaret. Oblékat se vyzýva-

vě a chovat se vyzývavě je přinejmenším nesprávné, jestliže

jde o člověka tak urážlivého a nedůtklivého, jako je ona. Jenže

vlastně taková vždycky nebyla. Alespoň ne s tím Catchpolem.

Ovšemže není hezké takhle uvažovat, dokonce je od něho

velmi špatné, že se nechal některými maličkostmi, které ho na

ní dráždí, zaslepit, až zapomněl na to hlavní: Margaret je neu-

rotik, který má právě za sebou velice ošklivou zkušenost. Ano,

v podstatě má pravdu, ačkoliv ne v tom smyslu, jak si myslí

ona. Zachoval se k ní ošklivě, nešetrně. Měl by teď vyvinout

veškeré úsilí, aby se nějak omluvil. Napadlo ho sice, že přes

veškeré rozrušení dovede celkem úspěšně ovládnout hlas a

nekřičet, ale rozhodně tuto myšlenku potlačil.

„Právě včera odpoledne jsem si myslela, jak je to přátelství,

které se mezi námi pomalu vytvářelo, cenné, opravdu hodnot-

né. Ale to bylo ode mne hloupé, že? Byla jsem na omylu, na-

85

prosto...“

„Ne, na omylu jste teď, včera jste měla pravdu,“ přerušil ji.

„Tyhle věci přece jen tak nekončí; lidská bytost není nic jed-

noduchého, není to žádný stroj.“

Pokračoval a Margaret mu hleděla přímo do očí. Měl pocit,

jako by mu nekonečná prázdnota každého jednotlivého slova

pomáhala alespoň vydržet její utkvělý pohled. Zaujala svůj ob-

líbený postoj s lehce zkříženýma nohama, v kterém to, co bylo

zdaleka nejlepší, její nohy, docházelo patřičného uplatnění.

Pootočila hlavu, a protože se jí leskly brýle, nebylo vidět, kam

se dívá. Působilo to děsivě a načas ho to vyvedlo z rovnováhy,

ale probojovával se statečně k cíli, k nějakému slibu nebo vy-

znání, které sice ještě nebylo v dohledu, ale které by ukončilo

jejich střetnutí a dopřálo mu oddechu na pouti odvádějící ho

stále dál od poctivosti. Boty, boty, boty, boty, pochodující

nahoru, pochodující dolů.

Postupně byla už jen nesmiřitelně rozezlená; pak rozezlená;

pak zarytá a jednoslabičná. „Ach Jamesi,“ řekla konečně a při-

hladila si vlasy dlaní. „Nechme toho. Jsem unavená, strašlivě

unavená, a nemůžu dál. Půjdu si znovu lehnout; celou noc

jsem nezamhouřila oka. Nechci než zůstat sama. Pochopte to.“

„Co snídaně?“

„Nemám hlad. Stejně už bude sklizeno. A nechci nikoho vi-

dět, s nikým mluvit.“ Klesla na postel a zavřela oči. „Nechte

mne samotnou.“

„Určitě nic nepotřebujete?“

„Ne, ne,“ řekla s hlubokým povzdechem. „Prosím vás.“

„Nezapomeňte, co jsem vám řekl.“

Když nedostal odpověď, v tichosti opustil pokoj a vrátil se

do své ložnice, kde si lehl na postel, kouřil a bez valného

úspěchu uvažoval o událostech poslední hodiny. Zapomenout

86

na Margaretu se mu podařilo takřka okamžitě; bylo to všechno

velice složité, ale takové to bylo vždycky. Obracel se mu žalu-

dek nad tím, co mu řekla a co řekl on jí, ale nemohl dělat nic

jiného. Jak se naproti tomu zachovala ta malá Callaghanová

přes veškerou svou chvilkovou odmítavost a jak rozumně mu

radila. To a její záchvat smíchu byly důkazem, že ve skuteč-

nosti není zdaleka tak „povznešená“, jak vypadá. Vzpomněl si

v hlubokém zmatku na neblahou zářivost její pleti, na zoufalou

jasnost jejího pohledu, na nepřístupnou bělost lehce nepravi-

delných zubů. Pak se trochu potěšil pomyšlením, že její ná-

klonnost k Bertrandovi je pravděpodobně dostatečnou zárukou

její hanebné povahy. Ano, Bertrand; bude se s ním muset buď

smířit, nebo se mu vyhýbat. Vyhýbat se mu by bylo asi lepší;

mohl by se přitom vyhýbat Margaretě. Jestliže Atkinson zavo-

lá přesně, může být nejpozději za hodinu z domu venku.

Uhasil pečlivě cigaretu v popelníku, věnuje této činnosti do-

brých dvacet nebo třicet vteřin, a šel se oholit. Brzy nato hlasi-

té hulákání „Dixone!“ ho přivolalo ke schodišti. „Co je?“ za-

řval.

„Telefon! Dixon, Dixon, telefon!“

V salóně seděl Bertrand se svými rodiči a dívkou. Pokynul

velkou hlavou k telefonu a poslouchal dál otce, který zhrouce-

ný a zlomený v křesle jako porouchaný robot, nevlídně vyklá-

dal: „V dětských kresbách, chápej, je, čemu se říká reálné

vidění, totiž vnímání světa tak, jak se jeví, rozumíš, a ne, jak

dospělí vědí, že vypadá. Jinými slovy, tento... tento...“

„Jste to vy, Jime?“ ozval se Atkinsonův nelítostný hlas. „Jak

se daří v cirkuse?“

„Mnohem lépe, když vás slyším.“

Zatímco Atkinson, neočekávaně řečný, popisoval nejprve

vraždu, o které četl v nedělních novinách, pak chtěl vědět slo-

vo na pět písmen, které mu scházelo, v křížovce, a nakonec

navrhl pro společnost u Welchů neuskutečnitelnou kratochvíli,

87

pozoroval Dixon Callaghanovou, naslouchající Bertrandovým

výkladům o umění. Seděla na židli vzpřímená, se sevřenými

rty. Měla na sobě, jak si nyní všiml, přesně totéž co včera ve-

čer. Její oblečení, její výraz, všechno působilo přísným do-

jmem, a přece jí nevadila propálená prostěradla a ohořelé stol-

ky, kdežto Margaretě ano. Nedělala si také nic z vajec, cpa-

ných do úst rukama. Byla to záhada.

Zesíliv poněkud hlas, Dixon pravil: „Děkuji mnohokrát za

zprávu, Bille, omluvte mne, prosím vás, rodičům a řekněte

jim, že se vrátím jak nejrychleji to půjde.“

„Nezapomeňte ode mne vyřídit Johnsovi, kam si má strčit

svůj hoboj.“

„Udělám, co se dá. Na shledanou.“

„V tom je základní podstata mexického umění, Christino,“

tvrdil Bertrand. „Primitivní technika není sama o sobě nic

vzácného, žánop.“

„Ne, jistě ne. Rozumím,“ pravila.

„Lituji, paní Welchová, ale budu se muset okamžitě vrátit,“

řekl Dixon. „Teď právě mě volali...“

Všichni se na něj ohlédli: Bertrand netrpělivě, paní Welcho-

vá káravě, Welch nechápavě, Bertrandova dívka bez zájmu.

Než mohl Dixon cokoli vysvětlit, vešla otevřenými dveřmi

Margaret a za ní Johns. Podivuhodně rychle se vzpamatovala

ze svého zhroucení; pomáhal jí snad nějakým způsobem

Johns?

„Aha!“ pravila Margaret. Byl to její obvyklý pozdrav, kdy-

koliv vstoupila do pokoje plného lidí; jakýsi dlouhý výdech v

sestupném glissandu. „Dobrý den vespolek.“

„Přítomní se v odpověď na její pozdrav rozpačitě pohnuli.

Welch a Bertrand začali mluvit oba najednou, paní Welchová

zatěkala pohledem z Dixona na Margaretu, Johns, zelený v ob-

88

ličeji, zůstal stát na prahu. Když se Welch, nepřestávaje mlu-

vit, vrhl ataktickými pohyby ze svého křesla k Johnsovi, ztratil

Dixon poslední naději na příležitost něco dalšího pronést a

vykročil. Slyšel Welche, jak používá termínu „obligátní bas“.

Odkašlal si a pak řekl hlasitě a neočekávaně chraptivým hr-

dlem: „Budu se muset rozloučit. Přijeli mě nečekaně navštívit

rodiče.“ Odmlčel se, aby poskytl příležitost k výkřikům pro-

testu a politování. Když se však žádný neozval, rychle pokra-

čoval: „Děkuji srdečně za laskavé pohostinství, paní Welcho-

vá. Bylo to u vás velice hezké. Teď ale už abych raději šel.

Sbohem.“

Vyhýbaje se pohledem Margaretě, vykročil za mrtvého ticha

ke dveřím. Až na pocit, že každým okamžikem buď zemře, ne-

bo zešílí, jeho kocovina vyprchala. Johns, když ho míjel, se

zašklebil.

89

OSM

„Poslyšte, Dixone, na slovíčko.“ Nejhrůznější vyzvání, které

znal. Byla to oblíbená věta délesloužícího četaře u letectva se

zastaralými názory, že je třeba dostat poddůstojníka z doslechu

mužstva, jestliže se na něj má snést bouře urážek a hrozeb pro

některé bezvýznamné nedopatření. Welch tuto zvyklost obno-

vil, začínaje krátkým maestoso, jež přecházelo v allegro con

fuoco podle stupně nespokojenosti s každým novým „špatným

dojmem“, kterým Dixon zapůsobil na své okolí, a poté byla

Dixonovi obyčejně uložena další práce, kterou měl ospravedl-

nit svou přítomnost na katedře dějin. Také Michie několikrát

použil této věty, aby mu oznámil, že si přeje hovořit a klást

otázky o životě a kultuře středověku. Tentokrát přišlo vyzvání

od Welche, který stál, pohupuje se ve dveřích malé učebny, o

niž se Dixon dělil s Goldsmithem. Teoreticky nebylo sice vy-

loučeno, že po vyzvání může následovat pochvala za Dixono-

vu anotaci Welchovy knihy, nabídka členství v redakci časopi-

su Medium Aevum, pozvání na obscénní večírek, ale v hloubi

duše a celou svou bytostí tušil Dixon něco zlého.

„Ano, pane profesore.“ Zatímco Dixon kráčel Welchovi v

patách do sousední místnosti, pokoušeje se odhadnout, zda

předmětem rozhovoru bude prostěradlo nebo propuštění, nebo

prostěradlo a propuštění, odříkal mumlavě dlouhou řadu uráž-

livých slov, aby měl alespoň v jistém smyslu pro prvních ně-

kolik minut rozhovoru morální náskok. Kráčeje, hlasitě dupal,

částečně aby si dodal odvahy, částečně aby přehlušil své

brumlání, částečně proto, že toho dne ještě nekouřil.

Welch se posadil za svůj ošidně malý psací stůl. „Ehm... te-

dy... Dixone.“

„Ano, pane profesore?“

90

„Chtěl jsem... o tom vašem článku.“

Při vší své nesouvislosti postupoval Welch, kdykoliv šlo o

pokárání, vždycky přímo, takže začátek vypadal příznivě. Di-

xon řekl opatrně: „Ano?“

„Mluvil jsem s jedním známým z jižního Walesu. Je teď

profesorem na univerzitě v Abertawe. Athro Haines se jmenu-

je; počítám, že znáte jeho knihu o středověkém Cwmrhydycei-

rw.“

Dixon řekl „ano“ s jiným přízvukem, ale stále ve střehu.

Chtěl vyjádřit horlivý a pokorný obdiv, který by však nepřed-

stíral přímou znalost řečeného díla pro případ, že by chtěl

Welch slyšet stručný obsah.

„Ovšem že to u nich chodí trochu jinak... než... hlavně první

ročníky. Říkal mi... Jak se zdá, v prvním roce každý, ať už

dělá dějiny dál nebo ne, všichni musí věnovat určitý čas...“

Dixon vypnul většinu pozornosti a ponechal v chodu jen to-

lik, kolik potřeboval k přikyvování ve vhodných okamžicích.

Ulevilo se mu; ať bylo mostem vedoucím přes rychle se rozši-

řující propast mezi jeho článkem a Hainesem cokoliv, nestane

se nic zlého. V mysli se mu začalo rodit rozhodnutí, děsící ho

ještě dříve, nežli si je plně ujasnil. Nyní, když je s Welchem

sám, musí ho donutit k vyjádření, ke konkrétní odpovědi na

otázku, jak bylo rozhodnuto o jeho budoucnosti, anebo jestli

rozhodnuto nebylo, kdy k tomu dojde a co na to bude mít vliv.

Nechal se už dost dlouho vydírat nadějí, že se přece jen udrží v

místě, jestliže se bude hrabat v městské knihovně a shánět

materiál, „který by se hodil“ Welchovi do článku o dějinách

zdejšího města, nebo jestliže „přehlédne“ (tj. zkoriguje) dlou-

hou studii, kterou Welch otiskuje v místním odborném časopi-

se, nebo jestliže bude kdykoliv připraven zúčastnit se konfe-

rence o lidovém tanci (chválabohu, nakonec na ni nemusel), že

přetrpí přízračný víkend s hudebním programem, nebo že se

uvolí přednášet o alžbětinské renesanci - to zejména. Semestr

91

se už nebezpečně schyloval ke konci: zbýval již sotva měsíc.

Musí nějakou soustředěnou palbou nebo útokem na bodák

vyhnat Welche z jeho postavení opevněného mlčením, lhos-

tejností a strnulým udiveným pohledem.

Welch ho náhle donutil znovu zapnout veškerou pozornost:

„Ten Caton se zřejmě ucházel o katedru v Abertawe ve stejné

době jako Haines, asi tak před třemi nebo čtyřmi roky. Haines

mi toho samozřejmě moc neřekl, ale mám dojem, že by byl

Caton asi to místo dostal, kdyby s ním bylo bývalo všechno v

pořádku. Chápete? Nechte si samozřejmě, co vám říkám, pro

sebe, Dixone, ale šlo o nějaké padělané vysvědčení nebo co,

jak jsem vyrozuměl. Každopádně moc divná záležitost. Neří-

kám, že ten jeho časopis není v pořádku a tak dále, to ne; může

být docela... v pořádku. Ale myslel jsem si, že byste to měl

vědět, Dixone, abyste mohl eventuálně podniknout cokoliv...

cokoliv... cokoliv byste chtěl podniknout...“

„Děkuji vám, pane profesore, bylo to od vás velice laskavé,

že jste mne upozornil. Možná bych mu měl znovu napsat a ze-

ptat se...“

„Vy jste ještě nedostal odpověď na ten dopis, ve kterém jste

žádal určitější vyjádření?“

„Ne, ani slovo.“

„To byste mu tedy měl znovu napsat, Dixone, že potřebujete

znát přesné datum. Napište, že nějaký jiný časopis projevil o

vaši práci zájem. Napište, že to musíte vědět do konce týdne.“

Takovou plynulost, doprovázenou pohledem plným zájmu, si

Welch ponechával výhradně pro případy, kdy radil lidem, co

mají dělat.

„Ano, pane profesore, napíšu.“

„Udělejte to ještě dnes, Dixone.“

„Ano, pane profesore.“

92

„Koneckonců je to pro vás důležité, nebo ne?“

Právě tohle doufal, že uslyší. „Ano, pane profesore. Vlastně

jsem se vás chtěl na to zeptat.“

Welchovo husté obočí se lehce svraštilo. „Na co?“

„Doufám, že pochopíte, pane profesore, že jsem měl během

posledních několika měsíců určité obavy o své další působe-

ní.“

„Opravdu?“ řekl Welch vesele a jeho obočí se opět vrátilo

do původní polohy.„Byl bych rád věděl, jak na tom jsem.“

„Jak na tom jste?“

„Ano... totiž... bojím se, jestli jsem si to snad ze začátku tro-

chu nepokazil. Myslím, že jsem provedl několik opravdových

hloupostí. Ovšemže teď, když první rok pomalu končí, mám

jisté oprávněné obavy.“

„Ano, já vím, pro mladé lidi je těžké se usadit, když dosta-

nou první místo. Člověk se nemůže divit, po válce a vůbec.

Znal jste mladého Faulknera? Je teď v Nottinghamu; přišel k

nám v roce devatenáct set,“ odmlčel se, „čtyřicet pět. Celkem

vzato, za války hodně prodělal; nějaký čas byl na Dálném

východě, chápete, u námořního letectva, a pak ho poslali zpát-

ky na Středozemní moře. Vzpomínám si, jak mi vyprávěl, že si

těžko zvyká na nový způsob myšlení a jak se těžko ovládá...“

Aby někomu nedal přes hubu, pomyslel si Dixon. Chvíli po-

čkal a potom, když se Welch znovu odmlčel, pravil: „Ano,

ovšem, a je to dvojnásob obtížné, když člověk nemá jistotu, co

se týče místa. Pracovalo by se mi daleko lépe, víte, kdybych

měl pocit něčeho definitivního...“

„Máte pravdu, nejistota je velkým nepřítelem soustředění. A

samozřejmě, jak člověk stárne, dokáže se čím dál tím méně

soustředit. Je úplně neuvěřitelné, jak některé maličkosti, kte-

rých si v mládí člověk nevšímal, dovedou rozptylovat, když...

93

když je člověk starší. Pamatuji se, jak tady svého času zařizo-

vali novou chemickou laboratoř, tedy, říkám novou, ale dnes

už se o ní samozřejmě dávno nemůže mluvit jako o nové. Ale

tehdy, bylo to několik let před válkou, začali stavět takhle

kolem velikonoc a míchačka na cement nebo co to bylo...“

Dixon by byl rád věděl, může-li Welch zaslechnout, jak

skřípe zuby. Jestliže tomu i tak bylo, nedával to najevo. Jako

boxer, držící se po deseti kolech ještě stále na nohou, Dixon ze

sebe vypravil: „Mně by se tu všechno úžasně líbilo, jen kdy-

bych se zbavil té hlavní starosti.“

Welchova hlava se zvolna zdvihla jako hlaveň staré houfni-

ce. Na tváři se mu rychle usazoval udivený výraz. „Nevím, v

čem...“

„Trvalé jmenování,“ řekl Dixon hlasitě.

Udivený výraz zmizel. „Ach tak. Vy máte ale, Dixone, zku-

šební lhůtu dva roky, ne jeden. Stojí to přece ve vaší smlouvě

černé na bílém. Dva roky.“

„Ano, já vím. Ale to jenom znamená, že nemohu být natrva-

lo přijat před uplynutím dvou roků. Neznamená to, že bych ne-

mohl být... že by mi nemohla být na konci prvního roku dána

výpověď.“

„Ne, ne,“ řekl Welch přátelsky. „Ne.“ Otázku, zda tím posi-

luje Dixonovu záporou větu, nebo zda s ním nesouhlasí, ne-

chal otevřenou.

„Na konci prvního roku mohu přece dostat výpověď. Nebo

ne, pane profesore?“ řekl Dixon spěšně a přitiskl se zády k

opěradlu židle.

„Ano, to není vyloučeno,“ řekl Welch tentokrát chladně, ja-

ko by byl nucen k nějakému ústupku, který, ačkoliv byl teore-

ticky možný, se neslušelo na něm žádat.

„Mne by prostě zajímalo, jak to dopadne.“

94

„Ano, to je celkem přirozené,“ řekl Welch stejným tónem.

Dixon čekal, vymýšleje si obličeje. Rozhlížel se po malé

útulné místnosti s velkým kobercem, s řadami zastaralých

knih, se skříněmi, plnými dávných seminárních prací a spisů

týkajících se minulých generací studentů, se zavřeným oknem,

kterým byla vidět prosluněná zeď fyzikální laboratoře. Wel-

chovi za hlavou visel rozvrh hodin, vlastnoručně nakreslený

Welchem pěti různobarevnými inkousty, odpovídajícími pěti

profesorům historie. Pohled na rozvrh jako by uvolnil stavidla

Dixonova myšlení; poprvé od jeho nástupu na univerzitu se

mu zdálo, že pociťuje skutečnou, nepřekonatelnou, vášnivou

nudu a její družku, nenávist. Jestliže Welch během příštích

pěti vteřin nepromluví, udělá něco, zač bude vyhozen bez dal-

ších otázek - ale něco jiného, než o čem snil, sedaje v soused-

ním pokoji a předstíraje práci. Tentokrát už nechtěl například

napsat na rozvrh hodin stručné a hodně neslušné vylíčení

svých názorů na profesora dějin, na katedru dějin, na dějiny

středověku, na dějiny a Margaretu a vyvěsit ho z okna pro

informaci kolemjdoucím studentům a lektorům, ani neměl v

úmyslu přivázat Welche do křesla a tlouci ho po hlavě lahví

tak dlouho, dokud by nevysvětlil, proč, ačkoliv sám není Fran-

couz, dal svým synům francouzská jména, ani... ne. Řekne

pouze klidně a velice zvolna a srozumitelně, aby měl Welch

dostatečnou možnost pochopit obsah: „Poslyš, ty jeden troubo,

proč myslíš, že můžeš vést katedru historie? Ani tady ji nedo-

vedeš vést, a jestli chceš vědět, k čemu se hodíš...

ty troubo jeden...“

„Ono to všechno není tak jednoduché, jak si myslíte,“ řekl

Welch náhle. „Víte, je to složitá záležitost. Ohromná spousta

okolností přichází v úvahu.“

„Ovšem, pane profesore, ovšem. Chtěl jsem se jen zeptat,

kdy se o tom bude rozhodovat, nic víc. Budu-li muset odejít,

myslím, že by bylo spravedlivé, abych to věděl pokud možná

brzy.“

95

Cítil, jak se mu při tom třese hlava zlostí.

Welch, jehož pohled jednou nebo dvakrát zatékal po Dixo-

nově obličeji, nyní sklopil oči a upřel je na pokroucenou obál-

ku na stole. Zamumlal: „Ano... ovšem... jistě...“

Dixon pravil ještě důraznějším hlasem: „Protože si budu

muset hledat jiné místo, chápete? A většina škol obsazuje vol-

ná místa před koncem běhu. Takže bych to rád věděl včas.“

Na Welchově obličeji se zvolna rozhostil výraz lítosti. Di-

xona zprvu potěšilo vidět tento důkaz dostižitelnosti Welchova

ducha z vnějšího světa; nato zažil okamžik rozpaků při pohle-

du na člověka, který nechce druhému svými slovy způsobit

bolest; nakonec propadl panice. Co se skrývá za Welchovou

váhavostí? S ním, Dixonem, je konec. Jestliže ano, pak ale-

spoň bude moci pronést svůj monolog o troubovi, ačkoliv si

přál mít větší počet posluchačů.

„Dám vám vědět, jakmile se něco rozhodne,“ řekl Welch

neuvěřitelně rychle. „Zatím se nic nerozhodlo.“

Dixon nenalézal slov a teprve nyní si uvědomil, jak nesmy-

slné bylo spřádat monolog. Nikdy nebude schopen říci Wel-

chovi to, co chce, stejně jako to nikdy nebude moci říci Mar-

garetě. Po celou dobu, co se mu zdálo, že se dopracovává ně-

jaké jasné odpovědi, nebyl ničím než hračkou pro Welchovy

únikové akce; tentokrát byly slovní místo obvyklejších fyzic-

kých, ale byla to technika, kterou Welch dovedl čelit daleko

většímu nátlaku, než jaký mohl vyvinout sám.

Nyní, jak Dixon po celou dobu očekával, vytáhl Welch ka-

pesník. Zřejmě se hotovil smrkat. To bylo již samo o sobě

něco hrozného, protože se tím nedobrovolně upoutávala po-

zornost k Welchovu nosu, velikému houbovitému tetraedru.

Ale když konečně známé a neuvěřitelně dlouho trvající trou-

bení narazilo na zdi a okna, Dixonovi již takřka nevadilo; celá

jeho nálada se hlukem, který naplnil místnost, změnila. Kdy-

koliv se mu podařilo vyrvat Welchovi nějaké prohlášení, bylo

96

bez výjimky věrohodné a Dixon byl tedy zřejmě tam, kde byl

předtím. Ale jak krásné bylo octnout se tam, odkud vyšel,

místo tam, kde se octnout mohl, ale nechtěl. Říkat, že špatná

jistota je lepší než dlouhá nejistota, je omyl. Dokonce víc než

omyl. Pravý opak. Pane doktore, nic nezapírejte, řekněte mi

pravdu. Ovšem. Pokud to bude pravda, kterou chci slyšet.

Když se Dixon ujistil, že Welch přestal smrkat, povstal a

takřka upřímně mu poděkoval za rozhovor. Pohled na Wel-

chovu „brašnu“ a tvídový klobouk, ležící na nedaleké židli,

který ho pravidelně přiváděl k zuřivosti, tentokrát pouze způ-

sobil, že si vycházeje tiše prozpěvoval refrén o Welchovi.

Tento refrén vznikl z ronda jakéhosi nudného klavírního kon-

certu, který mu kdysi Welch přehrával od začátku do konce na

muzeálním gramofonu s velikou troubou. Rondo se ozvalo

někde v první třetině, když měli za sebou nejméně čtyři z

množství velkých dvoustranných desek s červenou nálepkou, a

Dixon si k němu v zoufalství přikomponoval vlastní slova.

Nyní, zatímco šel po schodech dolů do klubovny, kde se právě

podávala káva, cedil si text skrze skřípající zuby: „Pitomče

pitomá, hloupá, omezená, blboune, vrtáku, vole...,“ nyní ná-

sledovala řada nevyslovitelností, odpovídajících přiznávkám

basů. „Hyeno, jelito, pisklavá rachoto...“ Dixon byl právem

hrdý na skrytou narážku týkající se pískání Welchova dulciá-

nu; věděl dobře, kam míří.

Zkoušky byly v proudu a Dixon neměl odpoledne nic jiného

na práci než zajít o půl jedné do posluchárny a sebrat několik

písemných prací. Obsahovaly odpovědi na otázky ze středově-

ku. Zatímco se blížil ke klubovně, věnoval tomuto období

několik krátkých, soustředěných myšlenek. Ten, kdo nevěří,

řekl si, že je nějaký opravdový lidský pokrok, může získat

potěšitelnou jistotu stručným studiem středověku, tak jako tuto

jistotu nepochybně získali i studenti během roku. Zjistil by, že

vodíková puma, vláda Jihoafrické unie, Čankajšek, a dokonce

sám senátor McCarthy jsou celkem levným výkupným za prá-

97

vo ve středověku nežít. Nebo snad byli někdy lidé tak hanebně

rozmařilí, tak nudní, tak zbídačelí, tak samolibí, tak beze

smyslu pro umění a tak zoufale k smíchu a tak naprosto a ve

všem vedle jako za středního věku - jak Margaret nazývala

středověk? Při pomyšlení na ni se zašklebil, ale brada mu kles-

la, jakmile vešel do klubovny a zahlédl ji, jak stojí bledá a se

zapadlýma očima sama u krbu.

Jejich vztah se od víkendu u Welchových podstatně nezmě-

nil. Stálo ho to celý jeden večer u výčepu, s vynaložením znač-

ných výdajů a pokrytectví, než ji donutil k přiznání, že se na

něj stále zlobí, a další množství téhož, než ji přiměl definovat,

specifikovat, prodiskutovat, pak zmírnit a nakonec potlačit

zaujetí, které vůči němu chovala. Z nějakého těžko pojmeno-

vatelného důvodu ho její osoba čas od času naplňovala souci-

tem a výčitkami svědomí. Odmítnuv kávu, protože byl horký

den, vzal si od tlusté posluhovačky u bufetu plnou sklenici

citrónové šťávy a zamířil mezi hloučky rozmlouvajících profe-

sorů k Margaretě.

Měla na sobě svůj výstřední úbor s širokou sukní, ale místo

dřevěných korálů se ozdobila špendlíkem s dřevěným písme-

nem M. Na zemi vedle židle měla ležet obálku plnou písem-

ných prací. Trhl sebou, protože se na druhém konci místnosti

ozval prudký hvizd, vyluzovaný párou syčící z velkého stříbr-

ně se lesknoucího hrnce s kohoutkem a poklicí, v kterém byla

horká voda: „Dobrý den, Margareto. Jak se vám daří?“

„Děkuji, dobře.“

Zkoumavě se usmál: „Nezní to moc přesvědčivě.“

„Ne? To je škoda. Je mi opravdu docela dobře.“ Mluvila s

neobyčejně ostrým přízvukem v hlase. Svaly kolem čelistí

měla napjaty, jako by trpěla bolestmi zubů.

Rozhlédl se, pak přistoupil, sklonil se a řekl, jak nejlaskavěji

dovedl: „Prosím vás, Margareto, přestaňte už takhle mluvit. Je

to úplně zbytečné. Jestli vám není dobře, řekněte mi to a já to

98

pochopím. Jestli vám ale dobře je, tím lépe a všechno je v po-

řádku. Každopádně si vezměte cigaretu a jenom se proboha

nechtějte se mnou hádat. Nemám na to náladu.“

Seděla na opěradla křesla, ale nyní se prudce obrátila, takže

byla zády ke všem vyjma k Dixonovi, který spatřil, že se jí oči

začínají plnit slzami. Když viděla, že váhá, hlasitě vzlykla.

„Margareto, prosím vás, neplačte,“ zhrozil se. „Já to tak ne-

myslel.“

Odpověděla mu prudkým mávnutím ruky. „Měl jste prav-

du,“ řekla a zachvěla se. „Byla to moje chyba. Lituji.“

„Margareto...“

„Ne, to je moje chyba. Pustila jsem se do vás. Nebylo to

schválně, nechtěla jsem to udělat. Všechno je takové strašné.

Už od samého rána.“

„Tak mi povězte, co se stalo. Utřete si oči.“

„Vy jediný se ke mně chováte hezky, a já vás za to trápím.“

Sundala si brýle a začala si osušovat oči.

„Na tom nezáleží. Řekněte mi, co se stalo.“

„Nic. Všechno a nic.“

„Měla jste zase zlou noc?“

„Ano, Jamesi, měla a strašně jsem se litovala. Jako obyčej-

ně. Pořád si musím říkat: Všechno je k ničemu, hlavně já jsem

k ničemu.“

„Vezměte si cigaretu.“

„Děkuji, Jamesi, to mi udělá dobře. Prosím vás, jak vypa-

dám?“

„Docela v pořádku. Leda trochu unavená. To je všechno.“

„Do čtyř jsem nezamhouřila oko. Musím jít k doktorovi, aby

99

mi něco předepsal. Takhle to už dál nejde.“

„Pokud vím, řekl vám, že si musíte zvykat spát bez prášků.“

Vrhla na něj vítězný pohled. „Ano. Ale neřekl mi, jak si

mám zvyknout celé noci nespat.“

„Nepomáhá vám nic?“

„Proboha, přece to znáte, koupele a teplé mléko a všelijaké

ty aspiriny a otevřené a zavřené okno...“

Pokračovali tak několik minut, zatímco se ostatní přítomní

začali rozcházet za svými povinnostmi. Ty musely být, jelikož

v tomto období v roce nikdo nepřednášel, čistě osobního rázu.

Hovořili a Dixon se tiše potil, pokoušeje se zahnat dotěrný po-

cit vzpomínky, že přede dvěma dny slíbil mezi řečí zavolat

Margaretu nazítří večer k Welchovům - jinými slovy včera

večer. Zlikvidovat tento problém znamenalo něco jí slíbit nebo

někam ji pozvat. Jakmile se mu naskytla první příležitost, řekl:

„Co kdybychom spolu šli dnes na oběd - máte čas?“

Z nějakého důvodu u ní otázka vyvolala návrat k předchozí-

mu chování. „Čas? Kdo myslíte, že by mne pozval na oběd?“

„Myslel jsem, že jste možná slíbila paní Welchové přijít

domů.“

„Náhodou pozvala nějaké lidi a prosila mne, abych přišla.“

„Tak vás přece někdo pozval k obědu.“

Řekla „ano, máte pravdu“ trochu zmateně a nejistě a dojem,

že zapomněla, co právě řekla nebo o čem vůbec mluvili, ho

zneklidnil ve skutečnosti víc než její nedávné slzy.

„O jaký oběd jde?“ zeptal se rychle.

„Ani nevím,“ pravila unaveně. „Nic zvláštního, alespoň

myslím.“ Podívala se na něj, jako by se jí brýle náhle zamžily.

„Budu už muset jít.“ Zvolna a bezvýsledně začala hledat ka-

belku.

100

„Kdy se uvidíme, Margareto?“

„Nevím.“

„Nejsem na tom dost dobře s penězi až do... Mám se poku-

sit, aby mě Neddy pozval v sobotu nebo v neděli k svačině?“

„Jak chcete. Ale bude tam Bertrand.“ Mluvila stále týmž

zvláštním bezvýrazným hlasem.

„Bertrand? V tom případě raději ne.“

„Ano,“ řekla a dodala s nepatrně zvětšeným důrazem: „Při-

jede na univerzitní ples.“

Dixon měl pocit člověka, který ví, že se mu nepodaří vsko-

čit do rozjetého vlaku, jakmile o tom začne přemýšlet. „Pů-

jdeme také?“ řekl.

O deset minut později, když bylo rozhodnuto, že půjdou,

opouštěla Margareta kolegium se zářivým úsměvem, šla za-

mknout písemné práce, napudrovat si nos a zatelefonovat paní

Welchové, že přece jen nepřijde na oběd, který se nakonec

ukázal daleko méně důležitý, než se zdálo. Místo toho půjde

na pivo a obloženou housku s Dixonem. Byl rád, že jeho trum-

fová karta měla tak pozoruhodný výsledek, ale jak už to s

trumfy bývá, zdálo se mu, že mohl získat víc než tuto malou

výhru a Že v jeho ruce vypadala lépe než teď, vyložena na

stole. Byly mu však známy dvě podrobnosti, o kterých Marga-

ret nevěděla. Jednak to byl vztah, ať jakýkoliv, mezi Bertran-

dem Welchem a Carol Goldsmithovou, na který si nyní vzpo-

mněl, když se dozvěděl od Margarety, že Bertrand vezme na

ples Carol, zatímco její manžel bude jako Welchův zástupce

před sobotu a neděli v Leedsu. Pravděpodobně se tedy plavo-

vlasá, plnoštíhlá Callaghanová octla ke své cti mimo okruh

Bertrandovy působnosti. Tato okolnost z velké části vyvážila

nelákavou vyhlídku, že Carol, Bertrand, Margaret a on půjdou

na ples společně, „v par-tě“, jak řekla Margaret. To druhé, co

Dixon věděl, a Margaret nevěděla, bylo, že mu Bill Atkinson

101

slíbil přijít do téhož výčepu, kam měli nyní s Margaretou na-

mířeno. Atkinsonova přítomnost se mohla projevit jako cenná

podpora v případě nových obtíží s Margaretou (ačkoliv ví bůh,

že by tak brzy po vynesení trumfové karty k žádným nemělo

dojít) a jeho mlčenlivost vylučovala jakékoliv nebezpečí, že by

se Schůzka náhle a nevítaně prozradila. Ale co je důležitější,

Atkinson a Margaret se dosud nesetkali. Dixon se při pomyš-

lení, co mu jeden o druhém řeknou, zlomyslně usmíval, usadil

se a jal se čekat na Margaretu. Protože tušil, že čekání bude

dlouhé, vzal nazdařbůh list univerzitního dopisního papíru a

začal psát:

„Vážený doktore Catone, nechci vás obtěžovat, ale byl bych

vám velice zavázán, kdybyste mi mohl sdělit, kdy můj člá-

nek...“

102

DEVĚT

„Pan profesor Welch, prosím!“

Dixon se ještě víc skrčil za časopis, který četl, a nenápadně

udělal obličej útočníků z Marsu. V jeho očích bylo hrubým

přestupkem vyslovit Welchovo jméno na veřejnosti i tehdy,

když nehrozilo bezprostřední nebezpečí, že se jeho nositel

objeví v tělesné podobě; každý věděl, že si vzal Welch na celý

den volno, zatímco například včera (kdy došlo k rozhovoru o

Dixonově zaměstnání) si vzal volno pouze časně ráno, dopo-

ledne a odpoledne. Dixon si přál, aby vrátný, velice zlý člo-

věk, přestal jméno vykřikovat a odešel, než si ho zvolí za

vhodnou Welchovu náhražku. Bylo to však marné, za chvíli si

již uvědomoval, že vrátný míří přes celé kolegium k jeho židli,

a musel vzhlédnout.

Vrátný nosil šedozelený stejnokroj vojenského střihu a čepi-

ci se štítkem, která mu neslušela. Měl dlouhý obličej, zdvižená

ramena, z nosu mu rostly chlupy a byl neurčitého věku. Proto-

že zřídkakdy měnil výraz, nezměnil ho ani nyní, když spatřil

Dixona. Blížil se a již cestou pravil zastřeným hlasem: „Pane

Jacksone...?“

Dixon si přál, aby měl odvahu energicky se obrátit a zapát-

rat po této nové a zcela neznámé postavě. „Co byste rád, Ma-

conochie?“ řekl přívětivě.

„Někdo chce k telefonu profesora Welche, pane Jacksone,

ale nemůžu ho nikde najít. Vzal byste to za něj? Jste tu z jeho

katedry jediný,“ vysvětloval.

„Ano, dobře,“ pravil Dixon. „Můžu to vzít tady?“

„Děkuji, pane Jacksone. Ne, tady je přímá linka. Dáma, kte-

rá hledá pana profesora, volá přes naši ústřednu. Přepojím to

103

do kanceláře tajemníka kvestury. Jistě nebude nic namítat.“

Dáma? Může to být bud paní Welchová, nebo nějaká pološí-

lená milovnice lidové tvořivosti. Paní Welchová by byla lepší,

protože její vzkaz by byl srozumitelnější, ale taky horší, proto-

že mohla mezitím objevit prostěradlo nebo dokonce stolek.

Proč už všichni nedají pokoj! Proč by jeden každý z nich bez

jakékoliv výjimky nemohl jít pryč a nechat člověka na pokoji?

Šťastnou náhodou tajemník kvestury, další velice zlý člo-

věk, nebyl ve své úřadovně. Dixon zvedl sluchátko a pravil:

„Tady je Dixon.“

„Praktická geologie, ano, správně,“ pravil klidný hlas. „Kdo

je tam?“ řekl jiný. Následovalo bzučení zakončené bolestivým

rachotem. Když vzal Dixon sluchátko znovu do ruky a přiložil

si je k uchu, slyšel druhý hlas, jak praví: „Je to pan Jackson?“

„Tady je Dixon.“

„Kdo?“ Byl to povědomý hlas, ale nepatřil paní Welchové;

byl mladý, dívčí.

„Dixon. Profesor Welch tady není, ale mohu mu předat

vzkaz.“

„Aha, pan Dixon, samozřejmě.“ Ozvalo se něco jako potla-

čovaný smích. „To jsem si mohla hned myslet. Tady je Chris-

tina Callaghanová.“

„To jste vy? Jak se vám daří?“ Náhlé ochabnutí zažívacího

traktu, vyvolané poznáním, s kým mluví, bylo pouze dočasné.

Věděl, že může se ctí čelit jejímu hlasu, pokud všechno ostatní

zůstane daleko v Londýně.

„Děkuji, dobře. A jak vám? Doufám, že už nemáte žádné

nepříjemnosti s prostěradly.“

Dixon se zasmál. „Ne, už se to přehnalo, chvála bohu; měl

bych to zaklepat.

104

„To jsem ráda... Podívejte, profesor Welch tam není? Nedal

by se nějak sehnat?“

„Stěží. Neobjevil se celé dopoledne. Pravděpodobně je do-

ma. Zkusila jste to?“

„Bože, to jsou potíže. Nevíte alespoň, jestli očekává

Bertranda?“

„Ano; totiž čirou náhodou vím, že má Bertrand přijet na ví-

kend. Řekla mi to Margaret Peelová.“ Dixonův klid byl ten-

tam; Christina zřejmě nemá ani tušení, že ji Bertrand nechal a

že se chystá na univerzitní ples bez ní. Odpovídat na další

otázky týkající se Bertranda mohl být velice těžký úkol.

„Kdože vám to povídal?“ Její hlas zazněl o něco ostřeji.

„Margaret Peelová, pamatujete se, ne? Ta, co bydlela minu-

le u Welchových, když jste přijela.“

„Aha, aha, už vím... Neříkala vám náhodou taky, jestli se

Bertrand chystá na ples?“

Dixon se rychle rozhodl; nesmí dopustit, aby padla otázka, s

kým Bertrand půjde. „Ne, to nevím. Ale jde se všeobecně.“

Jako by se byla nemohla Bertranda zeptat sama.

„Aha... Ale přijede domů určitě?“

„Zřejmě.“

Vycítila asi jeho zmatek, protože řekla: „Divíte se, že se ne-

zeptám Bertranda rovnou, viďte, jenže on se někdy těžko hle-

dá. Právě zase někam zmizel, a nikdo o něm neví. Bertrand

úžasně miluje svobodu. Potřebuje vědět, že může přijít a ode-

jít, kdy chce. Nesnese závazky, chápete?“

„Ano, ovšem.“ Dixon prováděl volnou rukou různé neslušné

pohyby.

„Proto jsem se chtěla zeptat jeho otce, jestli ví, kde je, nebo

něco. Já totiž - ono se jedná o tohle. Můj strýc, pan Gore-

105

Urquhart, se vrátil z Paříže dříve, než se čekalo, a dostal od

vašeho ředitele taky pozvání na ples. Zatím sice neví, jestli by

měl jít nebo ne, ale já bych ho mohla přemluvit, kdybych tam

šla s Bertrandem. Mohli by se přitom seznámit, to Bertrand

pořád chce. Ale potřebovala bych to vědět brzy, protože ples

je pozítří a strýček musí vědět včas co a jak, aby se podle toho

zařídil, chápete? Je to vůbec strašlivý zmatek.“

„A co paní Welchová? Neví ta něco?“

Chvíli bylo ticho. „Tu jsem nevolala.“

„Musí přece vědět víc než já, nemyslíte...? Halo?“

„Ano, slyším... podívejte, ale necháte si to pro sebe, viďte?

„Já bych ji totiž raději nevolala, kdyby to šlo udělat jinak.

Já... my jsme se do sebe minule moc nezamilovaly. Kdybych

nemusela, tak bych s ní telefonem o Bertrandovi nedebatovala.

Myslí si, že si myslím... to je jedno; chápete, ne?“

„Chápu. Mne taky nemá moc v lásce. Víte co? Zavolám k

Welchovým a požádám, aby vás zavolal. Když nebude doma,

nechám mu vzkaz nebo něco. Každopádně se spolehněte, že to

udělám tak, aby se do toho paní Welchová nezapletla. Kdyby

to náhodou nevyšlo, zazvoním a povím vám, co a jak. Stačí?“

„Ano, báječně. Děkuji, ohromný nápad. Zapište si moje čís-

lo; ale je to do zaměstnání, a jsem tu jen do půl šesté. Máte

tužku?“

Zatímco psal Dixon číslo, několikrát po sobě se ujistil, že

paní Welchová ani prostěradlo, ani stolek neobjevila, protože

by ho byla Margaret již určitě varovala. A jak s ním to děvče

hezky mluví, pomyslel si. „Dobře, už to mám,“ řekl konečně.

„Je to od vás ohromně laskavé,“ pravila dívka živě. „Ale ne-

připadám vám trochu hloupá, když se musíte o mne takhle

starat?“

„Ne, vůbec ne. Vím dobře, jak je to všechno složité.“ Až

106

moc dobře, pomyslel si.

„Mockrát vám děkuji. Ale já prostě nemohla...“

Do posledních slov se vmísila řada jakoby morseových zna-

ček, následovaná hučením a šuměním. Ženský hlas řekl:

„Mluvíte? Už máte šest minut. Budete mluvit dál?“

Nežli se mohl Dixon ozvat, pravila Christina Callaghanová:

„Ano, prosím vás, ještě tři minuty.“

Šumění a hučení přestalo. „Haló?“ pravil Dixon.

„Ano, tady jsem.“

„Poslyšte, nepřivedete se na mizinu?“

„Sebe ne; nanejvýš podnik.“ Zasmála se smíchem, který ne-

připomínal stříbrné zvonky. V telefonu byla jeho nelibozvuč-

nost mnohem výraznější.

Dixon se zasmál také: „Hlavně aby to všechno dobře do-

padlo. Bylo by to škoda, po tolika komplikovaných přípra-

vách.“

„Že? A co vy, jdete taky na ples?“

„Ano, bohužel.“

„Bohužel?“

„Víte, já nejsem žádný velký tanečník. Bude to pro mne

spíš utrpení.“

„Proč tedy raději nezůstanete doma?“

„Už je pozdě, teď už se nedá nic dělat.“

„Co?“

„Povídám, že se to nemá dělat. Člověk se vždycky nějak

pobaví.“

„Uvidíte, že jo. Já taky moc slavně netančím. Nikdy jsem se

107

pořádně nenaučila.“

„Musela jste mít spoustu příležitostí, “

„Ani ne. Byla jsem všeho všudy jen na několika plesech.“

„Budeme tedy sedět spolu.“ Trochu odvážné, pomyslel si;

tohle jsem neměl říkat.

„Jestli tam budu.“

„Ano, jestli tam budete.“

Nastala pomlka předcházející obvykle konec rozhovoru. Di-

xon zesmutněl: poprvé si uvědomil, jak velice je nepravděpo-

dobné, že by přišla na ples, daleko nepravděpodobnější, než si

může sama myslet, a tím se stala nepravděpodobnou i mož-

nost, že ji kdy ještě spatří. Bylo k vzteku, že rozhodující úloha

v tom připadala Bertrandovi, lépe řečeno jeho ctižádosti na

poli sexuálním a hmotně společenském.

„Ještě jednou vám mockrát děkuju.“

„Není zač. Doufám, že v sobotu určitě přijdete.“

„Já taky doufám. Tak na shledanou. Kdyby něco, tak mě za-

voláte, viďte?“

„Ano. Na shledanou.“

Opřel se o opěradlo židle, nadmul tváře a pokusil se před-

stavit si ji na druhém konci linky. Pravděpodobně sedí velice

vzpřímeně na kancelářské stoličce, asi jako písař velitelství

peruti, když mu bylo řečeno, aby „pokračoval“ během inspek-

ce generála letectva. Nebo ne? V telefonu se to nezdálo; mlu-

vila klidným příjemným hlasem, který znal z prostěradlové a

stolní akce. Dojem přátelské laskavosti však mohl být pouhým

klamem, způsobeným její fyzickou nepřítomností. Zrovna tak

však mohla být klamem její nepřístupnost, klamem, který

pramenil z jejího vzhledu. Právě když sáhl do kapsy pro ciga-

retu, vstoupil do úřadovny Johns, nesoucí balík listin. Poslou-

108

chal za dveřmi?

„Hledáte někoho?“ pravil Dixon s posměšnou zdvořilostí.

Johns viděl, že bude muset promluvit. „Kde je?“

Dixon zapátral pod psacím stolem, v zásuvce, v koši na pa-

píry. „Tady není.“

Johnsova syrovátková tvář se nepohnula. „Počkám.“

„Já ne.“

Dixon vyšel s úmyslem zatelefonoval k Welchovým z klu-

bovny. Když však míjel vrátnici, zaslechl Maconochieho, kte-

rý pravil: „Tady ho máte, pane Michie.“ Dixon udělal esky-

mácký obličej, kterého dociloval jednak zkrácením a rozšíře-

ním tváře přibližně o polovinu, jednak úplným vyřazením krku

tím, že zatáhl hlavu mezi ramena. Když celou soustavu prove-

dl a na několik vteřin zachoval výsledný efekt, obrátil se a

spatřil blížícího se Michieho.

„Doufám, že nezdržuji, pane Dixone.“

Dixon přesně věděl, do jaké míry musí být Michiemu jasné,

že a proč Dixon nemá nic, od čeho by ho mohl zdržovat. „Ne,“

odpověděl. „Momentálně mám čas. Co byste rád?“

„Ohledně vašeho semináře v příštím běhu, pane profesore.“

„Ano, a co má být?“ Až dosud se věci vyvíjely spíš v Dixo-

nův prospěch; tři hezké dívky, které měl v plánu zajistit si jako

posluchačky, projevily během minulého rozhovoru zvýšený

„zájem“, zatímco „zájem“ Michieho, i když zjevně neklesal,

přece jen nevzrůstal.

„Nemohli bychom se trochu projít, pane profesore? Byla by

škoda zůstávat uvnitř, když je venku tak hezky, nemyslíte? Co

se týče programu: slečna O'Shaughnessyová, slečna Mc-

Corquodalová, slečna Rhys Williamsová a já jsme si všechno

pečlivě prostudovali a vypadá to, jakoby se dámám zdála látka

109

trošku obtížná. Já osobně si to nemyslím: řekl jsem jim hned,

že námět toho druhu předpokládá samozřejmě dosti rozsáhlé

základní znalosti, ale bojím se, že jsem je nepřesvědčil. Ženy

mají daleko větší sklon ke konzervatismu. Například Historic-

ké dokumenty pana Goldsmithe pokládají za daleko bezpeč-

nější půdu. Vědí, jak bych tak řekl, do čeho jdou.“

Dixon to věděl víceméně také, ale nechal Michieho, aby mu

dál hučel do uší, zatímco vykročili ven do oslnivého slunce a

zamířili přes rozteklý asfalt cesty na trávník před hlavní budo-

vou. Dával mu Michie na srozuměnou, že tři hezká děvčata

míní odpadnout, zatímco on míní zůstat? K tomu nesmí dojít, i

kdyby měl zahrát faul. Hned nato však pravil hlasem, ve kte-

rém se mu nepodařilo potlačit plačtivý přízvuk:

„Co tedy mám dělat.?“

Michie k němu obrátil tvář. Jeho knír vypadal dvakrát tak

dlouhý než obyčejně; hedvábná kravata, uvázaná kolem krku,

se zřejmě nehodila k jeho hnědožluté košili a šedivé kalhoty se

mu ladně plandaly kolem nohou. „To je samozřejmě vaše věc,

pane profesore,“ pravil, předstíraje lehké překvapení, jak to

vyžadovala slušnost.

„Možná že by se to dalo nějak zkrátit,“ řekl Dixon takřka

namátkou.

„Mně se nezdá, že byste mohl něco podstatného obětovat,

pane Dixone. Mne právě nejvíc zajímá šířka látky, ze které vy-

cházíte.“

To byl nesporně důležitý poznatek. Zřejmě se musí zaměřit

na nejmenší možný látkový okruh - vycházet z jediného bodu,

což je, jak známo, geometrická veličina bez měřitelné velikos-

ti, umístěná v prostoru. „Každopádně se ještě podívám, co by

se dalo škrtnout.“

„Dobře, pane profesore,“ řekl Michie jako náčelník štábu,

dávající souhlas k zahájení neproveditelné akce podřízeného

110

generála. „Přijdete za mnou, nebo se mám...“

„Prohlédnu si to dnes večer a ráno si můžeme promluvit,

jestli se vám to hodí.“

„Velice rád. Přišel byste kolem jedenácté do kolegia druhé-

ho ročníku? Pozvu všechny tři dámy a můžeme společně vypít

šálek kávy.“

„Výtečně, pane Michie.“

„Děkuji vám, pane Dixone.“

Po tomto viktoriánském nebo varietním rozloučení se Dixon

vrátil do klubovny, kde bylo nyní prázdno, a posadil se k tele-

fonu. Všechno, co by mohlo Michieho jen trochu zajímat,

musí být z programu vyškrtnuto, nebo ještě lépe všechno, co je

nezbytné. Stejně na tom nezáleží. Pravděpodobně nebude mít

nikdy příležitost seminář uskutečnit. Proč si tedy dělat starost,

do jaké míry projevují Michie a tři hezké dívky „zájem“? Po-

vzdechl si a zdvihl sluchátko.

Rázem se události začaly odehrávat velice rychle. Zatímco

telefonovat od Welchových, jak se přesvědčil, bylo podnikem,

který mohl trvat libovolně dlouho, dovolat se k Welchovým

bylo dílem děsivě krátkého okamžiku. Za necelých dvacet

vteřin se ozvalo: „Taky je Celia Welchová.“

Měl pocit, že se omylem zakousl do mýdla; samými sta-

rostmi zapomněl, že existuje. Co na tom? Odpověděl takřka

přirozeným hlasem: „Mohu mluvit s profesorem Welchem?“

„To je pan Dixon, že? Nežli zavolám manžela, ráda bych se

vás zeptala, jestli dovolíte, co jste provedl s prostěradly a de-

kami na vaší posteli, když jste...“

Málem zaječel. Seděl nehybný, zabodávaje rozšířené zorni-

ce do výtisku místních novin. Rychle změnil hlas tím, že na-

špulil rty a řekl bez rozmýšlení: „Ne, paní Welchová, to bude

asi omyl. Tady je Evening Post. U nás žádného pana Dixona

111

nemáme, pokud vím.“

„Bože, promiňte; podle hlasu se mi zdálo... Takový hloupý

omyl.“

„Nevadí, paní Welchová, nevadí.“

„Hned vám zavolám manžela.“

„Totiž, chtěl jsem vlastně mluvit s panem Bertrandem Wel-

chem,“ pravil Dixon, usmívaje se vlastní lstivosti, pokud mu

to dovolovaly našpulené rty; ještě několik vteřin a bude po

hrůze.

„Nevím, jestli je... okamžik.“ Položila sluchátko.

Nejlépe počkat, řekl si Dixon, jelikož informace, pro kterou

si zřejmě paní Welchová odešla, se týkala místa Bertrandova

pobytu a právě to potřeboval pro Callaghanovou. Bude ji moci

zavolat a sdělit jí to. Ano, vydržet, ať to stojí co chce.

Účet mu byl vzápětí předložen ve formě známého hlasu,

mečícího mu přímo do ucha: „Tady je Bertrand Welch,“ a to z

takové blízkosti, že se Dixonovi zdálo, jako by se Bertrand

skutečně octl v místnosti a nějakým kouzlem zaměnil sluchát-

ko za své růžové vousaté rty.

„Tady je Evening Post,“ podařilo se mu vyslovit vyšpule-

ným rypákem.

„Co si račte přát?“

Dixon se poněkud vzpamatoval. „Totiž... rádi bychom o vás

uveřejnili v sobotním čísle článeček,“ řekl, začínaje spřádat

plán. „Ovšem, nemáte-li námitky.“

„Námitky? Námitky? Jaké námitky by mohl mít prostý ma-

líř při trošce nevinné reklamy? Alespoň předpokládám, že je

nevinná.“

Dixon ze sebe vyždímal smích v podobě hlubokého dicken-

sovského „ho, ho, ho“. Nic lepšího se mu znetvořenými ústy

112

nepodařilo. „Samozřejmě, naprosto nevinná, mohu vás ujistit.

Něco už ovšem o vás víme, ale potřebovali bychom ještě na-

psat, na čem právě pracujete.“

„Chápu, chápu, velice správné. Právě se zabývám dvěma

třemi věcmi. Jednou z nich je velice krásný akt, ačkoliv nevím,

jestli by vaše čtenáře právě tohle zajímalo.“

„Naopak, pane Welchi, naopak. Pokud jim to ovšem podá-

me správným způsobem. Mohli bychom to třebas nazvat „Ne-

zahalená ženská postava“, co tomu říkáte? Alespoň předpo-

kládám, že jde o ženu.“

Bertrand se zachechtal jako ohař, vyrážející v čele smečky

za kličkující kořistí. „Na to můžete vzít jed, že jde o ženskou.

A když říkám jed, tak vím, o čem mluvím.“

Dixon se přidal vlastním nepřibarveným smíchem. To bude

něco pro Beesleyho a Atkinsona! „Mohl byste mi říci něco

bližšího o celkové koncepci?“ otázal se, když nechal uplynout

dobu, jež se mu zdála vhodná k přechodu od veselí k věcnému

tónu.

„Odvážná, odvážná, řekl bych moderní, ale samozřejmě s

mírou. Tihle mládenci, co malují modernu, dělají s detaily psí

kusy, a to my nechceme, že? To se nám nelíbí, žánop?“

„Ano, ovšem nechceme, jak správně říkáte. Předpokládám,

že je to olejomalba. Nebo ne?“

„Samozřejmě, příteli, samozřejmě, jen nešetřit na nákla-

dech. Mimochodem, je to dva metry padesát krát dva metry,

totiž bude to, s rámem. Hotová senzace.“

„Zvolil jste si nějaký název, Mistře?“

„Ano, myslel jsem něco jako Ochotný model. Děvče, které

mi sedělo, je k lecčemu ochotné, ha, ha, a je to model, protože

se nechá ochotně malovat. Ale na vašem místě bych raději

název nevysvětloval.“

113

„Ani ve snu,“ pravil Dixon takřka svým vlastním hlasem;

během několika posledních vteřin mu ústa mimovolně tuhla a

přestala být vysunuta do tvaru O. Ten Bertrand, pacholek je-

den!

Vzpomněl si na jeho narážku týkající se víkendu s Cal-

laghanovou při jejich prvním setkání. Jestli mu někdy padne

do rukou...

„Co jste říkal?“ zeptal se Bertrand podezíravým hlasem.

„Ale mluvil jsem s někým tady v kanceláři, pane Welchi,“

řekl Dixon, tentokrát opět sešpulenými rty. „Už to mám po-

znamenané, děkuji. A co ty ostatní věci, na kterých pracuje-

te?“

„Tedy jednak autoportrét, v plenéru proti cihlové zdi. Víc

zdi než Welche, když to chcete vědět. Hlavně z toho vytáhnout

co nejvíc kontrastu. Bílé zmačkané šaty na pozadí velké čer-

vené hladké zdi. Typická koloristická záležitost.“

„Ano, přesně tak; děkuji vám. Ještě něco?“

„Dal jsem se ještě do malého obrázku tří dělníků, jak se v

hospodě dívají do novin. Ale to je teprve v počátcích.“

„Aha, rozumím. Tohle nám úplně postačí, pane Welchi,“

řekl Dixon. Nyní nadešel okamžik odvážného manévru. „Ta

mladá dáma se také zmínila o nějaké výstavě; je to tak?“

„Ano, na podzim uspořádám místní výstavu; ale jaká mladá

dáma?“

Dixon se tiše a spokojeně zasmál. „Nějaká slečna Callagha-

nová, Mistře,“ pravil. „Bude to asi vaše známá.“

„Ano, známá to je,“ řekl Bertrand poněkud tvrdým hlasem.

„Co má s tímhletím vším společného?“

„Totiž, myslel jsem, že o tom víte,“ pravil Dixon, předstíraje

údiv. „Byl to vlastně její nápad. Zná se s jedním z mých ko-

114

legů, a pokud vím, zmínila se mu, že by bylo dobré uveřejnit

nějaký článeček.“

„Tak? Já to slyším poprvé. Víte to jistě?“

Dixon vyloudil klidný profesionální smích. „Ale, Mistře,

my se v takových věcech nemýlíme; nechci přece přijít o mís-

to, mám ženu a děti, chápete, ne?“

„Pravda, ale zní to, na mou duši...“

„Měl byste se jí snad zeptat, jestli jste na pochybách. Náho-

dou slečna Callaghanová, když mluvila s Atkinsonem...“

„Jaký Atkinson? Neznám.“

„Náš pan Atkinson z londýnské redakce. Právě před chvílí

mu volala a požádala ho, abychom vás požádali, abyste jí za-

volal, kdyby se nám podařilo vás nalézt. Nějak se k vám ne-

mohla dovolat nebo co. Zřejmě jde o něco vážného a ráda by,

abyste ji odpoledne zavolal, nejpozději do půl šesté, když bu-

dete tak laskav.“

„Dobře, zavolám. Jakže se jmenujete, pro případ, že by... ?“

„Beesley, Mistře,“ pravil Dixon bez váhání. „Alfred R.

Beesley.“

„V pořádku, děkuji, pane Beesley.“ (To je ten správný tón,

pomyslel si Dixon.) „Mimochodem, kdy myslíte, že článek vy-

jde?“

„Bohužel, Mistře, na to vám nemohu kompetentně odpově-

dět. Určitě během příštích čtyř neděl. Máme rádi nějaký ten

článeček v zásobě, kdyby se náhodou naskytla příležitost, zná-

te to, že?“

„Ano, ovšem. Tak už máte všechno, co potřebujete?“

„Ano, račte být bez starosti. Děkuji, Mistře.“

„Ne, ne, já vám mám co děkovat,“ pravil Bertrand s vítaným

115

návratem k původní bodrosti. „Chovám velké sympatie k tis-

ku. Nesmírně důležitá složka.“

„ Velice laskavé, Mistře,“ pravil Dixon a udělal do telefonu

obličej Edith Sitwellové. „Tak na shledanou, Mistře, a mnoho-

krát děkuji.“

„Buďte zdráv, Beesley, buďte zdráv.“

Dixon se natáhl do křesla, utřel si obličej, ačkoliv by si byl

nejraději utřel celé tělo, a zapálil si cigaretu. Samým zmatkem

se dopustil zbrklosti, ale doufal, že není neomluvitelná. Klíč k

situaci spočíval v okamžitém objasnění pravého stavu věcí, a

to dříve, než na to přijde Bertrand sám. Callaghanová se musí

pečlivě naučit toto vysvětlení: Ráno ji zavolal nějaký neznámý

člověk, který se představil jako Atkinson, novinář, a hovořil s

ní o Bertrandovi. Zmínil se o časopisu Evening Post, získal od

ní Welchovo číslo a zavěsil. Jakmile Bertrand zavolá, musí

ihned začít o Atkinsonovi a o tom, že se jí celá věc zdála po-

dezřelá a že jí „Atkinsonův“ hlas silně připomínal nějakého

jejich společného známého, o kterém by se dalo nejspíš nebo

nejméně předpokládat, že si z nich udělal legraci. Aniž to bude

příliš zdůrazňovat, musí mu naznačit, že „Atkinson“ volal z

Londýna, čili ne meziměstsky. Jestliže se bude přísně držet

návodu, budou oba, ona i Dixon, mimo nebezpečí, i kdyby

Bertrand již nyní telefonoval do redakce, pátraje po

„Beesleym“. Mohlo by se ovšem také stát, že se dívka k spik-

nutí nepřidá. Ale vcelku mluvily pro její spojenectví vážné

důvody: vděčnost za pomoc, úspěch, který měl tváří v tvář

přesile, její chování ve věci prostěradla a stolku a konečně, v

případě nutnosti, jeho nebezpečná zranitelnost, kdyby pravda

vyšla najevo. Kdyby Bertrand setrval v podezření, mohl by z

ní nakonec pomocí citového nátlaku všechno vytáhnout. Ale

proč by měl mít podezření? Nemohlo ho přece ani ve snu na-

padnout, že by šla tak daleko a zapletla se do složité intriky s

celkem neznámým venkovským člověkem jen proto, aby se

dozvěděla, co a jak bude na plese.

116

Nyní tedy bylo třeba zavolat a pečlivě ji připravit. Měl nej-

vyšší čas, protože ho čekal ještě oběd a ve dvě hodiny již zase-

dal jako přísedící u zkoušek. Nejprve však zaklonil hlavu a vy-

razil dlouhou otřesnou kadenci anarchistického smíchu.

Všechno je nádherné, i kdyby podnik dopadl špatně, ale to se

nestane. Tažení proti Bertrandovi, o kterém snil u Welcho-

vých, bylo zahájeno s oslnivým taktickým úspěchem. Varovný

hlas v jeho nitru mu sice pravil, že tažení je už nyní příliš ne-

bezpečné pro člověka jeho postavení, že opojení bitvy ho zba-

vuje opatrnosti, ale přehlušil ho novou dávkou divokého smí-

chu.

Pak zdvihl znovu sluchátko, vytočil meziměstskou a objed-

nal si Christinu Callaghanovou. Bude lépe, jestliže si plné

znění rozhovoru s Bertrandem nechá pro sebe. Pak se předklo-

nil a řekl: „Slečna Callaghanová? Výborně. To jsem já, Dixon.

Dejte dobrý pozor, co vám řeknu.“

117

DESET

„Na mou duši, Jamesi, doslova zezelenala vzteky,“ pravila

Margaret. „Samozřejmě že se ovládla, ale zaťala zuby a z očí

jí šlehaly blesky; přece ji znáte. Ne že bych se jí divila, když to

přišlo takhle z ničeho nic a ještě k tomu u stolu, přede mnou a

před Welchovými.“

„Jak se to vlastně odehrálo?“ zeptal se Dixon, provedl na

konci tanečního parketu půlobrat a začal se pohybovat směrem

k orchestru.

„Jak? Řekl jí prostě: „Abych nezapomněl, Carol, Christina

přece jen přijde na ples a vezme s sebou toho svého strýce.“

Pak byl najednou jako máslo: „Protože by se neslušelo, aby

strýc dělal partnera neteři,“ nebo něco takového, „myslel jsem,

že bude nejlepší, když si ji napíšu na pozvánku já, jestli dovo-

líte“ - jako by mu mohla něco před námi zakazovat - „a Gore-

Urquhart bude celý šťastný, když dostane vás,“ a bylo to.“

„Hm,“ řekl Dixon. Tanec ho vždycky velice namáhal a úsilí

hledět Margaretě do tváře, která se mu před očima zdvíhala,

propadala, vzdalovala a přibližovala, mu znemožňovalo vést

jakýkoliv souvislý rozhovor. Mimoto musel napínat uši, aby

slyšel rytmus hudby, přehlušovaný šustotem nesčetných párů

nohou a hlukem nesčetných rozhovorů. „Trochu silné, nemys-

líte?“

„V životě jsem neviděla nic tak nevychovaného. Ten člověk

je úplně nemožný, Jamesi, společensky a prostě vůbec. Ale

když jsem to tak pozorovala - poslyšte, nenapadlo vás, jestli

Bertrand a Carol spolu něco nemají?“

„Nevím. Proč?“

„Nikdy jste nic nepozoroval?“

118

„Ne, myslím, že ne. Proč?“

„Jen tak, já nevím. Prostě je to divné, že s ním vůbec měla

jít na ples a pak že tak zuřila...“

„Bertrand byl přece vždycky s Goldsmithovými zadobře -

slyšela jste, co říkala Carol, ne? Já se nedivím, že se jí takové

zacházení nelíbí. Promiňte,“ dodal, obrátiv se k dívce, jejíž

zadní část se střetla s jeho bokem. Modlil se, aby už tanec

skončil; bylo mu horko, ponožky jako by mu byl někdo vysy-

pal jemným lepkavým pískem a paže ho bolely jako boxera,

který byl ve střehu celých čtrnáct kol. Divil se, že se Margare-

tě nezmínil o polibku, který zahlédl večer na víkendu u Wel-

chových; dovedla vždycky mlčet, když ji o to požádal. Snad

proto, že taková věc by ji nejen pobouřila, ale částečně i uspo-

kojila, a do toho se mu nechtělo. Proč se mu do toho nechtělo?

Margaret opět hovořila, a to velice živě; byla lehce zardělá

ve tváři a rty měla namalované pečlivěji než obvykle. Zdálo

se, že se baví; uplatňovala minimum své vzhlednosti, jak nej-

lépe dovedla. „Ať tak nebo tak, myslím, že je na tom s Gore-

Urquhartem daleko lépe. Úžasně roztomilý člověk, nezdá se

vám? Takových lidí je dnes už málo. A to chování, všiml jste

si? Opravdový džentlmen. Příjemná změna po té vousaté pří-

šeře.“

Dixon neslušně zachrčel nad nesourodostí jejího projevu,

ale nežli měl čas odpovědět, tanec už dovířil a hromové racho-

cení bubnu, po němž se ozval pronikavý třesk, oznámilo pře-

stávku. Dixon si oddechl a utřel si dlaně do kapesníku. „Pů-

jdeme se napít?“ řekl.

Margaret těkala očima po sále. „Hned; jen co se podívám,

kde jsou ostatní.“

Páry se jeden po druhém vytrácely z parketu. Stěny kolem

dokola byly vyzdobeny výjevy z dávné minulosti, zobrazený-

mi v jakémsi průkopnickém stylu, jenže nedostatek perspekti-

vy nebo čehosi podobného způsobil, že na obraze, který byl

119

Dixonovi nejblíže, šik trpasličích pěšáků (Sparťanů? Make-

donců? Římanů?) zdánlivě padal z nebe na jejich daleko větší

barbarské protivníky (Peršany? Íránce? Kartagince?), kteří,

netušíce nebezpečí vznášející se jim nad hlavou, udatně zírali

do prázdna. V pravidelných rozestupech byly umístěny sloupy

z nezjistitelného bezbarvého materiálu. Dixon se smutně,

tesklivě usmál; všechno mu živě připomínalo velké jídelny

restaurací v okolí Marble Arch, Charing Cross, Coventry

Street, kde prožil opravdové chvíle štěstí. Odpoutav oči od

památníků zašlých dob, zahlédl v jednom z hloučků Michieho,

jak se živě směje se slečnou O'Shaugnessyovou, nejhezčí ze tří

hezkých dívek a vlastně Michieho přítelkyní. Měla zvláštní

obličej, jako rusalka, ale zdravý, zarůžovělý a při pohledu na

něj pociťoval trapné vzrušení. Totéž platilo o hlubokém vý-

střihu jejích šatů. Ačkoliv byl od Michieho nejméně patnáct

metrů daleko, vnímal Dixon všechny podrobnosti jeho doko-

nale ušitého obleku, účinky jeho čilé konverzace a pozornost

jeho posluchačky. Nyní ho také Michie zahlédl, okamžitě

zvážněl a krátce, ale dvorně se mu uklonil. Slečna O'Shaug-

nessyová vykouzlila rychlý úsměv a pak se otočila zády, ne-

pochybně, aby se mohla smát. „Půjdeme se napít?“ zeptal se

Dixon znovu Margarety.

„Podívejte, tamhle jsou,“ řekla místo odpovědi.

Bertrand a Christina se skutečně přibližovali. Dixon musel

připustit, že ve tmavých šatech vypadá Bertrand celkem přija-

telně a že se dalo nazvat ho, aniž by to znělo příliš urážlivě,

umělcem. Dixon se na něj zahleděl ani ne tak ze zájmu jako

spíše proto, aby se nemusel dívat na Christinu. Chovala se k

němu celý večer více než chladně; prostě ho nevnímala, a za-

čínal mít pocit, že navzdory důkazům, které mu podávají jeho

smysly, ve skutečnosti není přítomen. Ke všemu ještě nikdy

nebyla tak hezká. Měla obnažená ramena a žluté šaty prostého

střihu bez ozdob, jež jako by úmyslně zdůrazňovaly neblahou

volbu Margarety, která se oblékla do modrého taftu s velkou

120

mašlí, spoustou volánků a čtyřmi řadami perel na krku. Soudil,

že Christina chtěla, aby vynikla přirozená barva a dokonalost

její pleti. Výsledek byl až strastiplně úspěšný - každý vedle ní

vypadal jako uhnětený z písku neurčité barvy. Na okamžik,

zatímco se blížila s Bertrandem, zachytil Dixon její pohled,

který, ačkoliv mu nic nesděloval, v něm vyvolal přání vrhnout

se za ochranný val sukní a kalhot nebo ještě lépe, přetáhnout si

límec kabátu přes hlavu a vyběhnout do ulice. Kdysi někde

četl nebo slyšel, že buď Aristoteles, nebo I. A. Richards pro-

hlásili, že pohled na krásu člověka přitahuje. V tom se tedy

Aristoteles nebo I. A. Richards zmýlili, že?

„Tak co je nového?“ zeptal se Bertrand. Držel Christinu pal-

cem a ukazováčkem za zápěstí a počítal jí asi tep. Pohlédl na

Dixona, ke kterému se až dosud choval celkem přívětivě.

„Chtěli jsme si jít něco vypít,“ řekl Dixon.

„Jamesi, prosím vás, mlčte; každý by mohl myslet, že nevy-

držíte bez pití ani hodinu!“

„Asi je to pravda,“ řekl Bertrand. „Každopádně je rozumné,

že se nemíní vystavovat zbytečnému nebezpečí. A co my, zla-

to? Dostane se tu bohužel jen pivo nebo mošt, ledaže bys chtě-

la podniknout výpravu do nedaleké hospody.“

„To nevadí, ale kde je strýc Julius a paní Goldsmithová?

Nemůžeme jen tak odejít bez nich.“

Zatímco nastalo dohadování, jsou-li již nebo nejsou oba

jmenovaní u baru, Dixon se v duchu zlomyslně usmál slovům

„strýc Julius“. Nebylo nádherné vědět, že se někdo tak nazývá,

že existuje někdo jiný, kdo ho tak může nazývat, a že on sám

je svědkem, jak ten jeden toho druhého nazývá tímto způso-

bem? Zatímco procházel po boku Margarety uličkou, kterou

tvořily na jedné straně bavící se hloučky a na druhé straně

jedinci stojící u zdi, zahlédl mezi opuštěnými samotáři smut-

nou postavu Alfréda Beesleyho. Beesley, všeobecně známý

svým nedostatkem štěstí u žen, přicházel na všechny podobné

121

podniky pravidelně, ale jelikož každá již s někým přišla (až na

takové, jako byla šedesátiletá profesorka filozofie nebo metrá-

ková lektorka ekonomie), muselo mu být jasné, že ztrácí čas.

Dixon se s ním pozdravil a zdálo se mu, že v Beesleyho po-

hledu objevil záblesk závisti. Dixon se nejprve zamyslel nad

tím, jak slabou ochranu proti ztrácení času poskytuje vědomí,

že něco je ztrátou času (zejména v tom, co Welch nazýval

„záležitosti srdce“); dále, jak nepatrný je vlastně rozdíl mezi

ním a Beesleym. A konečně, jak málo záviděníhodná je okol-

nost, že může hovořit s jednou ženou, zatímco je ve společnos-

ti, která tvoří průvod druhé. Došel však k závěru, že je důleži-

tější být nositelem zjevných známek pohlavní nadřazenosti než

užívat hodnot a výhod z toho plynoucích. Dixonovi se zdálo,

že by ho to bylo mělo uklidnit a vrátit mu sebejistotu, ale ne-

stalo se tak, stejně jako se žaludeční obtíže nezmenší zjištěním

jejich vědeckého názvu.

Došli do baru, který byl v malé místnosti, původně určené k

zcela jiným účelům. Prodávat alespoň lehké alkoholické nápo-

je se na univerzitním plese začalo teprve nedávno, a to na zá-

kladě zcela neopodstatněného názoru vyšších univerzitních

kruhů, že lze zredukovat někdejší otřesné opilství přítomných

podáváním levných, málo alkoholizovaných nápojů a snížit

tak přitažlivost okolních hostinců čepujících podřadný gin,

umělé brandy a syntetický vermut. Kupodivu se však tento

názor potvrdil a v místnosti, kterou nyní Dixon se svou spo-

lečností navštívil, pracovali v potu tváře tři nižší zaměstnanci

univerzity u sudů piva a moštu pod historickými plátny, jež

představovala, podobně jako jejich větší protějšky v tanečním

sále, snědé panovníky, netušící, že budou zakrátko rozdupáni

nohama trpasličích Saracénů, nebo karavany čínských ob-

chodníků, odnášené do oblak větrnou smrští. Bezbarvé sloupy

zde nahrazovaly palmy v kořenáčích a hrncích, rozprostírající

své vějíře s takřka přízračným přepychem. Mezi nimi se skrý-

val Maconochie, oficiální nadřízený tří zřízenců u výčepu,

zvyšující lesk večera tím, že přes šedozelené kalhoty oblékl

122

bílé naškrobené sako.

Gore-Urquhart a Carol seděli v jednom ze vzdálenějších

palmových hájů pohrouženi do rozhovoru. Když spatřili, že se

k nim blíží ostatní, Gore-Urquhart povstal. Bylo to tak nezvyk-

lé jednání v kruzích, ve kterých se Dixon běžně pohyboval, že

si nebyl na chvíli jist, nejde-li o pokus čelit jejich příchodu

násilím. Gore-Urquhart byl mladší, než si Dixon představoval

muže jeho postavení a ještě k tomu strýce Christiny: něco

mezi čtyřiceti a padesáti. Jeho smoking také nebyl tak nápadně

„bezvadný“, jak by se dalo očekávat. Jeho velký hladký obli-

čej, sedící na krátkém tenkém těle, byl vrcholem asymetrie,

jakou kdy Dixon, s výjimkou přímých deformit, viděl, a dodá-

val mu vzhledu opilého filozofa, pokoušejícího se soustředit

myšlenky, a tento dojem zvyšovaly i jeho lehce odulé rty a

jediná souvislá čára obočí, táhnoucí se od jednoho spánku k

druhému. Ještě nežli se celá společnost usadila, objevil se Ma-

conochie a čekal, zřejmě pod dojmem předcházejícího spro-

pitného, na jejich přání. Dixon se kochal jeho servilností s

rozkoší.

„Zatím jsem vašemu rektorovi vykličkoval,“ pravil Gore-

Urquhart se silným skotským přízvukem.

„Pozoruhodný výkon, pane Gore-Urquharte,“ pravila Mar-

garet se smíchem. „Určitě za vámi vyslal všechny stopaře.“

„Vážně? A co když mne chytí? Uklouznu?“

„O tom bych si dovolil pochybovat,“ řekl Bertrand. „Znáte

zdejší lidi. Předhoďte jim osobnost a poperou se jako psi o

kost. Co chcete, dokonce i já jsem musel svým skromným

způsobem vytrpět, zejména v takzvaných akademických kru-

zích. Stačí být synem profesora, aby si kdekdo myslel, že se

musím bavit s paní radní o potížích jejího kluka ve škole. Ale

pro vás to musí být tisíckrát horší, viďte?“

Gore-Urquhart, který mu pozorně naslouchal, pravil suše:

„V jistém smyslu,“ a napil se.

123

„S námi, pane Gore-Urquharte,“ pravila Margaret, „jste ale-

spoň dočasně v bezpečí. Rektor obyčejně poskytuje audienci v

místnosti na druhé straně sálu a sem mezi chátru nepřichází.“

„Čili s chátrou jsem v bezpečí, že ano, slečno Peelová? Zů-

stanu tedy s chátrou.“

Dixon nyní čekal stříbrné zvonky jejího smíchu, které, i

když se na ně připravil, byly nesnesitelné, sotva se ozvaly. V

témž okamžiku se dostavil Maconochie s nápoji, objednanými

Gore-Urquhartem. K Dixonovu radostnému překvapení bylo

pivo v půllitrech, a když poslal Gore-Urquhart Maconochieho:

„Přineste mi cigarety, hochu,“ naklonil se kupředu a řekl: „Jak

se vám tohle, proboha, podařilo? Celý večer mi dávali samé

malé sklenice. Kde jste je sehnal?“ Zatímco mluvil, uvědomo-

val si k své nelibosti, že Margaret těká s útrpným úsměvem od

něho ke Gore-Urquhartovi a zpět, jako by chtěla naznačit, že

přes všechny zjevné důkazy nejsou tato slova projevem žádné

závažné duševní poruchy. Také Bertrand zíral posupně.

Gore-Urquhart, který zřejmě Margaretiny úsměvy nebral na

vědomí, ukázal krátkým zažloutlým palcem za odcházejícím

Maconochiem. „Skotský separatista, jako já,“ pravil.

Všichni, kdo seděli naproti Dixonovi a po jeho levici, Gore-

Urquhart, Bertrand a Margaret, se tomu smáli stejně jako Di-

xon, který se nyní ohlédl vpravo a spatřil Christinu, sedící

vedle něho s lokty na stole. Zdrženlivě se usmívala, zatímco

Carol po Gore-Urquhartově levici zírala nevraživě na Bertran-

da. Ještě než smích dozněl, zpozoroval Dixon, že si Bertrand

její upřený pohled uvědomil a odvrátil hlavu. Napětí, které se

tímto nakrátko vytvořilo, vyvedlo Dixona poněkud z míry,

takže když zjistil, že na něj Gore-Urquhart upřel zpod černého

obočí pohled, posunul si prstem brýle na nose a pravil namát-

kou: „Člověka těší, když dostane na takovémhle podniku pivo

v půllitru.“

„Usmálo se na vás štěstí, Dixone,“ pravil Gore-Urquhart su-

124

še, nabízeje dokola cigarety.

Dixon se lehce zarděl a rozhodl se chvíli mlčet. Ale zalicho-

tilo mu, že si Gore-Urquhart pamatoval jeho jméno. V taneč-

ním sále spustila s hlasitým vřeštěním trubek znovu hudba a

hosté se z baru začali vytrácet. Bertrand, který se usadil vedle

Gore-Urquharta, se jal polohlasně hovořit a Christina takřka

současně oslovila Carol. Margaret pravila Dixonovi: „Jste

opravdu hodný, Jamesi, že jste mne vzal s sebou.“

„Mám radost, že se bavíte.“

„Zato vy se netváříte moc vesele.“

„To se vám jen zdá.“

„Mně se tu líbí líp, než když jsme tančili.“

„Já nevím, mně se líbí obojí, na mou duši. Dopijte a vrátíme

se do sálu. Tohle bych tančit uměl.“

Zadívala se mu vážně do tváře a položila mu ruku na paži.

„Povězte mi, můj milý, děláme dobře, že jsme tak často spo-

lu?“

„Proč proboha?“ ulekl se.

„Protože jste ke mně tak milý a já vás začínám mít příliš rá-

da.“

Řekla to rozechvělým a zároveň bezbarvým hlasem, jako

velká herečka, předvádějící, jak vyjadřovat s největší úspor-

ností silné city. Pronášela tak s oblibou svá nejotřesnější vy-

znání.

Přes veškerý zmatek, který se ho zmocnil, si Dixon jasně

uvědomoval, že by se v tom případě opravdu měli vídat méně

často; pak ho napadla odpověď, stejně poctivá jako přijatelná:

„Takhle nesmíte mluvit.“

Lehce se zasmála. „Chudáčku,“ pak řekla: „Držel byste mi

na chvíli místo? Budu hned zpátky.“ Vstala a odešla.

125

Chudáčku? Jaký chudáček? Byla to sice přiléhavá charakte-

ristika, ale Margaret jistě byla poslední, kdo měl právo, aby

mu ji připomínal. Pak s náhlým pocitem provinění rychle

uchopil sklenici; měl špatné svědomí nejen pro svou poslední

poznámku, ale i pro neúmyslnou ironii jejího „Jste ke mně tak

milý“. Byl na vážných pochybách, zda vůbec dovede být milý,

tím méně „tak“ milý ke komukoliv. Ať se dostalo Margaretě z

jeho strany jakéhokoliv slušného zacházení, bylo pouze vý-

sledkem dočasného vítězství strachu nad podrážděním a (ne-

bo) soucitu nad nudou. Že jí podobné chování může připadat

„tak milé“, je asi dobrým vysvědčením pro její cit, ale také

strašným důkazem její osamělosti. Ale jak na ni bude působit

zacházení ještě milejší nebo milé na vyšší úrovni? Jaké ná-

sledky by mohlo mít pro něj? Aby se vyhnul dalším úvahám,

začal naslouchat rozhovoru po své levici.

„... Mám k jeho názorům nejhlubší úctu,“ pravil Bertrand.

Snížil obvyklé hulákavé mečení svého hlasu na nejmenší mož-

nou míru. Možná že ho někdo upozornil. „Co se mně týče,

pokládám ho za posledního opravdového kritika ze staré školy,

to znamená, že ví, o čem mluví, a to se dá o celém tom dneš-

ním spolku stěží prohlásit. Víte, co je zajímavé: potkával jsem

ho vždycky na stejných výstavách a před stejnými obrazy.“

Zasmál se, zdvihnuv na chvíli jedno rameno. „Onehdy mi

povídá: „Chtěl bych vidět vaše práce. Slyšel jsem, že malujete

dobré věci.“ A tak jsem sebral několik drobností a zanesl mu

je do bytu - krásný dům, že? Přirozeně že to asi znáte; úplně

jako by se člověk přenesl do rokoka. Pokud mu to ovšem ne-

sebere odborový svaz gumárenských dělníků. A přiznám se, že

jeden nebo dva pastely ho chytly...“

Chytly za žaludek, div nezvracel, pomyslel si Dixon; pak ho

pojala hrůza z pomyšlení, že člověk, který „ví, o čem mluví“,

nejen nemluví o tom, jak jsou Bertrandovy obrazy ohavné, ne-

jenže na ně rovnou nešlápne, ale dokonce se může dát na jeden

nebo dva nachytat. Bertrand nesmí být dobrý malíř, něco tako-

126

vého je třeba zásadně vyloučit. Jak ale může ten Gore-

Urquhart, zřejmě žádný hloupý Člověk, klidně poslouchat jeho

žvanění a sebechválu a ještě k tomu se zájmem. Ano, Dixon

viděl, že zájem je podstatný. Gore-Urquhart naklonil k

Bertrandovi velkou tmavovlasou hlavu, hleděl do země a na

tváři měl pozorný, soustředěný výraz, jako by nedoslýchal a

nechtěl přijít ani o jediné slovo. Dixonovy pocity byly právě

opačné. Když Bertrand užil výrazu „kontrapunkt valéru“, ob-

rátil se vpravo, kde si již několik okamžiků uvědomoval trapné

mlčení.

Takřka současně se Christina obrátila na něj. „Prosím vás,

pomozte mi,“ zašeptala. „Nemůžu z ní dostat ani slovo.“

Pohlédl na Carol, jejíž oči se střetly s jeho, jako by ho nepo-

znávala, ale nežli mohl začít uvažovat, co by řekl, vrátila se

Margaret.

„Pořád u piva?“ zvolala živě na celou společnost. „Myslela

jsem, že jste šli dávno tančit. Teď ale, pane Gore-Urquharte,

už žádné schovávání, rektor nerektor. Vyhlašuji dámskou vo-

lenku: smím prosit?“

Gore-Urquhart s dvorným úsměvem prohodil několik slov k

ostatním a nechal se odvést z baru. Bertrand pohlédl na Carol.

„Nezdá se vám, má drahá, že v sále hrají nadarmo?“ pravil.

„Koneckonců jsem zaplatil za hudbu pětadvacet šilinků.“

„Máte pravdu, můj drahý,“ odpověděla Carol s důrazem na

posledním slově a Dixon se chvíli obával, že chce odmítnout a

situaci, ať už byla jakákoliv, řešit otevřeným střetnutím. Pak

však přece vstala a zamířila do sálu.

„Vemte si na starost Christinu, Dixone,“ zamečel Bertrand.

„A dejte na ni pozor, je křehká. Na shledanou, miláčku,“ za-

šveholil. „Za chvíli jsem zpátky. Zapískej na prsty, kdyby tě

obtěžoval.“

„Chcete si zatančit?“ pravil Dixon Christině. „Jak už jsem

127

vám řekl, moc toho nedovedu, ale kdyby vám to nevadilo...“

„Proč ne?“ usmála se.

128

JEDENÁCT

Vycházeje z baru s Christinou po boku, cítil se Dixon jako

tajný agent, jako korzár, chicagský král podsvětí, hidalgo,

petrolejový magnát, milionář. Hlídal soustředěně svůj obličej,

aby se na něm sám od sebe neobjevil přiblblý úsměv vzrušení

a pýchy. Když se k němu na parketu obrátila, nedovedl stále

ještě uvěřit, že mu dovolí, aby se jí dotkl, nebo že nepřispěchá

nejbližší muž, aby mu v tom zabránil. Ale za okamžik již spo-

činuli jeden druhému v předstíraném objetí tance a skutečně se

začali i pohybovat, ne sice příliš obratně, ale přece jen tančili.

Dixon hleděl mlčky před sebe, vyhýbaje se pohledu do její

tváře z obavy, aby se nerozptyloval při úkolu, kterému musel

věnovat veškerou svou pozornost: provést ji beze srážky ne-

sčetnými tančícími páry, kterých bylo nyní v kole více než

před čtvrthodinou. Poznal mezi nimi Barclayho, profesora

hudby, který tančil se svou ženou. Trvale se podobala koni,

kdežto Barclay pouze, když se smál, což činil náhle a

zřídkakdy, ale náhodou právě v tomto okamžiku.

„Nevíte, co vlezlo do hlavy paní Goldsmithové?“ zeptala se

Christina.

Její zvědavost ho překvapila. „Vypadala trochu otráveně,

že?“ odpověděl trochu vyhýbavě.

„Myslela si, že půjde Bertrand dnes večer s ní a ne se

mnou?“

To mohlo znamenat, že ví o provedené změně. Mohlo, ale

jisté to nebylo. „Nevím,“ zamumlal.

„Myslím, že víte.“ Její hlas zněl podrážděně. „Byla bych rá-

da, kdybyste mi řekl pravdu.“

„Nevím vůbec o ničem. Každopádně to není moje věc.“

129

„V tom případě se nedá nic dělat.“

Dixon cítil, že se zardívá již podruhé během posledních ně-

kolika minut. Zřejmě byla ve svém živlu, když proti němu při

prvním setkání popichovala Bertranda, když mu kázala, že

příliš pije, když ho celý dnešní večer přehlížela. Její pravé

povaze odpovídala upjatá povýšenost a ne chvilková příjemná

rozmarnost. Pomohla mu s prostěradlem, aby měla co vyprá-

vět londýnským známým, do telefonu na něj byla příjemná,

aby vyzvěděla, co potřebovala. Vztah mezi Carol s Bertran-

dem jí zřejmě dělá starosti, ale typický ženský manévr - nastr-

čit nevinnou třetí osobu - už dávno uměl rozpoznat, a nikterak

se mu nelíbil.

Chvíli se pohybovali mlčky. Když o sobě prohlásila, že tan-

čí pouze obstojně, nebyl to žádný projev skromnosti, ale Di-

xonovo úsilí vyhnout se každému příliš velkorysému kroku je

alespoň udržovalo v rytmu. Ostatní páry se kolem nich otáče-

ly, když bylo místo, tiskly se a přešlapovaly, když se octly v

tlačenici, a zřejmě každý, až na ně, se hlasitě bavil. Tím také

Dixon podlehl klamu, že zaslechl těsně u svého ucha podobný

hlas, jaký měla Christina.

„Co jste povídala?“ otázal se.

„Nic.“

Nyní bylo nezbytné, aby promluvil sám, a tak řekl to, co si

přál říci celý večer: „Chtěl jsem vám poděkovat, jak jste to do

telefonu dobře zahrála.“

„Do jakého telefonu?“

„Nepamatujete se? Když jste mne Bertrandovi vylíčila jako

novináře.“

„Ach tak. Raději bych o tom nemluvila, jestli vám to neva-

dí.“

Tohle nebyl ochoten přijmout: „A co kdyby mi to vadilo?“

130

„Jak to?“

„Zapomínáte asi, že nebýt mne a mé komedie, nebyla byste

pravděpodobně dnes večer tady.“

„Bylo by to neštěstí? Myslím, že ne.“

Tanec skončil, ale ani jednomu, ani druhému se nechtělo z

parketu. Řekl, zatímco zněl potlesk: „Ne, asi ne, ale tehdy vám

na tom zřejmě záleželo.“

„Nemůžete s tím dát pokoj ?“

„Dobře, ale přestaňte ohrnovat nos. Nemáte na to žádné

právo.“

Pokrčila rozpačitě rameny a sklopila oči. „Odpusťte; bylo to

ode mne hloupé. Nechtěla jsem vás urazit.“

Zatímco mluvila, zahájil tichý klavírní úvod další tanec.

„Tak dobrá,“ pravil Dixon. „Budeme tančit?“

„Ano, ovšem.“

Vmísili se znovu do kola. „Už nám to jde docela dobře,“ ře-

kl za chvíli.

„Mne hrozně mrzí, co jsem řekla. Udělala jsem hloupost.

Chovala jsem se jako hloupá holka.“

Viděl, že když zapomene na svůj povýšeně odmítavý výraz,

má plné a velké rty jako její strýc. „Netrapte se, nic se nestalo,

opravdu,“ řekl.

„Ne, ne, stalo se. Jednala jsem směšně. Myslím, že celá zá-

ležitost s těmi novinami byla ohromně legrační.“

„To zas ne, nemusíte zacházet do druhé krajnosti.“

„Ale pochopte přece, že jsem se s vámi o tom nechtěla ba-

vit, protože by to bylo, jako kdybych si dělala z Bertranda za

jeho zády legraci, a to se nemá. Myslím, že jsem byla podruhé

do telefonu trochu nepřívětivá. Ale já prostě nemohla mluvit,

131

jak bych byla chtěla, protože by se mi zdálo, že se smlouvám,

jak doběhnout Bertranda. Nic víc na tom nebylo.“

Znělo to celé trochu dětinsky, ale bylo to lepší než povýšená

urážlivost. Ženy si dovedou pro nic za nic nadělat ohromné

potíže, pomyslel si. Muži také, a dokonce takové, ze kterých je

těžko dostat se ven. Ale jejich potíže pramení z pokusů uspo-

kojit skutečné a prosté potřeby. Byl rád, že nemusí odpovědět,

protože se přes mikrofon ozval ohlušující řev, připomínající

obra v posledním tažení, který začal za neustálého rachotu

zpívat s přízvukem Cecila Goldsmithe:

„Přijedu prk trk taxíkem

dnes večer srk chrk pojedem

drk si ti chrk chrk do klína

má milá žrk chrk teprv zaáčíná...“

Dixon ve snaze, aby se Christina nesrazila s malým červe-

nolícím mužem, tančícím s dlouhou bledolící ženou, vypadl z

rytmu. „Začneme znovu,“ mumlal, ale už se nedovedli shod-

nout.

„Takhle to nikdy nepůjde, jste příliš daleko,“ řekla Christi-

na. „Nedovedu uhodnout, co chcete udělat. Chytněte mě po-

řádně.“

Dixon se opile přiblížil, až se dotýkali těsně jeden druhého.

Znovu se chopil její měkké pravé ruky a vedl ji po parketě.

Tentokrát se jim dařilo lépe, ačkoliv se Dixonovi zkrátil dech

víc, než bylo zapotřebí. Cítil její zaoblené, trochu neskladné

tělo na svém. Pohybovali se napříč sálem, vzdalujíce se od

hudby, a Dixon na chvíli zaslechl vzdálený mečivý smích.

Bertrand, zakláněje svou velkou hlavu, právě mizel několik

metrů od nich v mezeře. Ačkoliv Dixon neviděl Carol do tvá-

ře, bylo zřejmé, že se již částečně usmířili. Co má vlastně

Bertrand za lubem? Tato otázka byla stejně důležitá jako otáz-

ka, proč nosí plnovous. Chce mít současně dvě milenky, nebo

se pokouší zbavit se jedné ve prospěch druhé? Jestliže mu jde

132

o to poslední, kterou z nich chce získat a kterou chce smířit s

vědomím, že bude muset odstoupit? Je však vůbec v jeho po-

vaze smiřovat lidi s tím, co si vzal do hlavy? Pravděpodobně

není, a v tom případě asi získává půdu Carol, jinak by nebyla

vůbec přišla. Christina je zřejmě pouze neteří Gore-Urquharta,

kterou Bertrand bude muset udržovat v provozu, dokud nedo-

sáhne svého. Dixon cítil, jak mu začíná hučet v uších, když si

uvědomil, že se octl na prahu třetího kola s Bertrandem, ačko-

liv zbraně a místo nastávajícího boje nebyly dosud určeny.

„Jak vycházíte v poslední době s profesorem Welchem?“

zeptala se Christina nečekaně.

Dixon strnul. „Tak, celkem dobře,“ řekl mechanicky.

„Nevyptával se vás na ten telefonický rozhovor?“

Nepodařilo se mu potlačit zakvílení, ale doufal, že ho

přeslechla. „Snad Bertrand neví, že jsem ho volal?“

„Neví, že jste ho volal? Jak to?“

„Když jsem se tehdy vydával za novináře.“

„Ale ne, na to jsem nemyslela. Tehdy v neděli, když vás vo-

lal někdo z města.“

Stejně jako podříznutá slepice může ještě chvíli běhat po

dvoře, vykonávaly Dixonovy nohy dál předepsané kroky.

„Welch ví, že jsem se domluvil s Atkinsonem, aby mne zavo-

lal, že mi přijeli rodiče?“

„To je tedy ten váš Atkinson? Dal se nějak hodně do telefo-

nování od té doby, co jsme se seznámili. Ano, profesor Welch

ví, že jste se dal odvolat kvůli rodičům.“

„Kdo mu to pověděl? Kdo mu to mohl povědět?“

„Prosím vás, přestaňte mi zarývat nehty do zad... Udělal to

ten, co hrál na hoboj. Sám jste mi řekl, jak se jmenuje...“

„Ano. Řekl. Johns. Jmenuje se Johns.“

133

„Ten to byl. Pokud vím, za celý čas pronesl jen tuhle jedi-

nou větu. Ne, počkejte! Řekl taky, že jste asi šel večer do hos-

pody. Má vás nějak plné zuby, nemyslíte?“

„Má, a je to vidět, že? Povězte mi: Byla u toho paní Wel-

chová, když mě shodil s tím telefonem?“

„Ne, určitě nebyla. Řekl to po obědě, a to jsme byli v jídelně

jen my tři.“

„Chválabohu.“ Může alespoň doufat, že Welch Johnsova

slova nevnímal, pokud mu to řekl jen jednou; paní Welchová

by naproti tomu opakovala celou větu Welchovi tak dlouho,

dokud by konečně nepochopil. Ale možná že jí Johns řekl

všechno zvlášť, když u toho Christina nebyla. Pak ho napadlo

něco jiného: „Jak řekl Johns, že se to dověděl? Chápete, že

jsem se mu asi nesvěřil.“

„Byl prý při tom, když jste se domlouvali.“

„To je ale drzost,“ pravil zachmuřeně. „Jak bych si před tou

krysou nedával dost pozor... Promiňte. Prostě poslouchal za

dveřmi. Jinak na to přijít nemohl. Mně se hned zdálo, že tam

někdo štrachá!“

„To se nestydí?“ pravila s nečekanou zlostí. „Co jste mu

udělal?“

„Nic. Trochu jsem vylepšil fotografii nějakého šaška na

obálce jeho časopisu.“

Tento výrok, sám o sobě nejasný, byl zčásti přehlušen ru-

chem, který nastal, když tanec skončil. Christina, která právě

vykročila, se po tomto Dixonově vysvětlení otočila, pohlédla

mu do tváře a dala se se zavřenými ústy do smíchu. Když vi-

děla jeho kyselý úsměv, smála se s jazykem mezi drobnými

nepravidelnými zuby. Dixon cítil, že ho celého zaplavuje žá-

dost a zároveň nesmírná únava, jako by byl smrtelně zraněn

kulkou. Všechny svaly v jeho tváři mimovolně povolily. Střet-

la se s jeho pohledem a přestala se smát.

134

„Děkuji za tanec,“ řekl jí takřka přirozeným hlasem.

„Bylo to velice hezké,“ odpověděla a stiskla rty.

Dixon si ke svému překvapení uvědomil, že mu je poslední

Johnsův kousek z duše lhostejný, nebo přinejmenším pro tuto

chvíli. Asi to bylo tím, že se mu na plese tolik líbilo.

Když se vrátili do baru, nalezli Gore-Urquharta, jak stále na

témž místě poslouchá Bertranda, jako by rozhovor nebyli vů-

bec přerušili. Margaret si přisedla pokud možná ještě blíže; na

chvíli se přestala smát jakési Gore-Urquhartově odpovědi a

zběžně pohlédla na Dixona s tázavým výrazem, jako by si

nemohla vzpomenout, kdo vlastně je. Objevilo se další pití, a

to kupodivu dvojitý gin. Ovšemže ho přinesl Maconochie,

jehož hlavním úkolem při těchto příležitostech bylo hlídat, aby

se dovnitř nepašovaly alkoholické nápoje. Dixon, který začí-

nal, jak tvrdil, „cítit svoje léta“, se posadil, dal se do pití a

zapálil si cigaretu. To horko; a ty bolavé nohy; jak dlouho

bude ještě muset zůstat? Za chvíli se vzmužil, aby promluvil s

Christinou, ale seděla vedle Bertranda, a přestože ji nikdo

nenutil, poslouchala, co říká jejímu strýci, který vytrvale upíral

oči na podlahu. Margaret se znovu rozesmála a nakláněla se ke

Gore-Urquhartovi, až se ho dotkla ramenem. Ale co, pomyslel

si Dixon, každý ať se baví, kdy a jak dovede. Ale kam se po-

děla Carol?

Právě v tom okamžiku se objevila a kráčela k nim s onou

vědomou ledabylostí pohybů, které u Dixona vzbudily pode-

zření, že si schovala láhev, nyní již bezpochyby prázdnou, na

dámské toaletě. Výraz její tváře věstil někomu nebo všem cosi

zlého. Když došla ke stolu, zachytil Dixon pohled Gore-

Urquharta, který se snažil cosi vyjádřit, pravděpodobně ekvi-

valent věty „ Vidíte, že se nemůžu hnout“. Pak, jediný ze

všech přítomných mužů, povstal.

Carol se obrátila k Dixonovi. „Pojďte, Jime,“ pravila hlasitě.

„Půjdeme tančit. Myslím, že nikdo z přítomných nebude nic

135

namítat.“

136

DVANÁCT

„Co se děje, Carol?“

„To bych právě ráda věděla.“

„Něco vás mrzí?“

„Víte docela dobře, co mne mrzí, Jime, jestli nechodíte se

zavřenýma očima. A to vy neděláte, že? Ne, mám toho už

dost, aby se mnou někdo strkal, jak mu napadne. Já vám to

říkám, protože vás znám. A já vás znám, nebo ne? Musím o

tom prostě s někým mluvit a padla jsem na vás. Nezlobíte se?“

Zlobil se, ale proto, že musí znovu tančit, a ještě k tomu tak

brzy, a ne že má vyslechnout, co mu chce Carol povídat. Moh-

lo to být přinejmenším zajímavé. „Jen mluvte,“ řekl povzbudi-

vě a rozhlédl se, aby zjistil, kdo tančí v jejich okolí. Na parke-

tu byl ještě větší nával než dosud, páry poskakovaly, svíjely se

a každých několik vteřin se vrhaly společně jedním směrem,

strhujíce ostatní jako dav ustupující před policejním kordo-

nem. Hluk byl nesmírný; kdykoliv dosáhl vrcholu, vyrazil

Dixonovi na prsou pot, jako by ho někdo ždímal. Dokonce i

faraónové a césarové na stěnách jako by se svíjeli a natřásali.

„Čeká, že přiběhnu, sotva zakývá prstem,“ prohlásila Carol

na celé kolo. „Ale to se plete.“

Dixon měl sto chutí upozornit ji, že se nedá nachytat její

zjevnou snahou mluvit a chovat se, jako by byla mnohem opi-

lejší než ve skutečnosti je, ale rozmyslel si to, protože se zřej-

mě potřebovala schovat za nějakou masku, která, jak věděl ze

zkušenosti, je často účinnější než opilost sama. Otázal se pou-

ze: „Bertrand?“

„Ano, ten malíř, víte? Geniální malíř. Samozřejmě ví, že

137

není geniální, a proto se tak chová. Geniální umělci mají

všichni spoustu žen, takže když taky bude mít spoustu žen,

stane se z něho geniální umělec, ať maluje jak chce. Tenhle

druh logiky známe. Nic než podvod a lež. Nemusím vám po-

vídat, o které ženy se jedná. Jsem to já a ta slečna, na kterou

letíte.“

Dixon se neupřímně podivil; útok byl zcela neodůvodněný,

ale zároveň svým neomaleným způsobem odůvodněný až veli-

ce dobře. „Kde jste, proboha, tohle sebrala?“

„Nic mi nevykládejte, Jime. A vůbec, co s tím chcete dě-

lat?“

„S čím?“

Zaryla mu nehty do hřbetu ruky. „Přestaňte dělat hloupého.

Co podniknete ohledně Christiny Callaghanové?“

„Samozřejmě že nic. Co se dá dělat?“

„Když nevíte, co dělat, tak vám to ukážu, jak pravila ta he-

rečka biskupovi. Máte starosti, co by tomu řekla naše drahá

Margaret?“

„Podívejte, Carol, tohle si nechte. Myslel jsem, že mi chcete

něco povědět, a ne mne vyslýchat.“

„Já taky myslela. Jen se nebojte; všechno to souvisí. Všech-

no souvisí se vším. Ne, jen hezky nechte milou Margaretu, ať

se vaří ve vlastní šťávě. Takové lidi, hochu, já znám a věřte

mi, jinak se s nimi jednat nedá. Hoďte jí záchranný pás a stáh-

ne vás pod vodu s sebou. Věřte tomu.“ Zavřela oči a přikývla.

„Chcete mi vůbec něco povědět, Carol?“

„Jsou toho spousty. Víte přece, že jsem měla původně jít na

tuhle tancovačku s ním?“

„Ano, něco takového jsem vyrozuměl.“

„Zřejmě zase náš drahoušek Margaret. No, a v poslední

138

chvíli mě pustil k vodě, aby si mohl přivést toho nového zajíce

a jejího strýce, kterému mě pověsil na krk. Ne že by mi to bylo

dvakrát vadilo, nakonec jsme se s Juliem docela dobře shodli.

Nebo alespoň dokud si ta milá, drahá Margaretka nezačala

myslet, že by mu dovedla zobat z ruky rozkošněji než já. To je

její výrok, ne můj, abyste rozuměl.“

„Ano, rozumím, děkuji.“

V tomto okamžiku se prudce uprostřed tlačenice zapotáceli,

ale slyšel, jak pravila: „Nechte si laskavě své literární dialogy,

Jime. Nemůžeme se na chvíli posadit? Tady je to jako při vý-

prodeji v obchodním domě.“

„Dobře.“

Zamířili s velkým úsilím ke Kartagincům, pod kterými našli

u zdi dvě prázdné židle. Jakmile se posadili, naklonila se Carol

k Dixonovi, až se ho dotýkala koleny. Její tvář zůstala ve stínu

a působila zvláštně, romanticky. „Pochopil jste doufám, že

jsem se s naším přítelem malířem vyspala?“

„Ne, to jsem nepochopil.“ Začal dostávat strach.

„To je dobře. Nechtěla bych, aby to kdekdo věděl.“

„Samozřejmě.“

„Dobře. Ale je to překvapení, co?“

„Je.“

„Trochu vás to pohoršilo, že?“

„Ani ne. Alespoň ne tak, jak se to stává obvykle. Jen se mi

zdá, že jste si vybrala na můj vkus... trochu zvláštní číslo.“

„Ne tak zvláštní, jak si myslíte. Ví, co chce, a to je docela

dobrá vlastnost. A je svým způsobem přitažlivý.“

„Vážně?“ Dixon stiskl rty.

„Víte, Cecil na tyhle věci moc není, chápete. Víceméně

139

jsme to už pověsili na hřebík. Ale já ne. Pořád se mi to líbí.“

„A Bertrandovi taky, co?“

„Vleklo se to samozřejmě už delší čas. Začínalo to jít s kop-

ce. Bertrand lezl v Londýně do postele s kdekým, hlavně s tou

Loosmorovou, a já měla pomalu dost jeho řečí, jaký je umělec

a vůbec. Pak jsme to dali zase trochu dohromady, minule, jak

byl doma. Christina mu asi dost rychle neřekla jo nebo co.“

„Tak vy myslíte, že s ním... ?“

„To se těžko řekne. Spíš ne než ano. Celkem na to nevypa-

dá; alespoň tak nemluví a nechová se tak. Ale na druhé straně,

když se člověk na ni podívá... Záleží na tom, jak hluboko v ní

vězí ta její ctnost, na kterou je tak hrdá. Ale o to nejde. Mě

dožralo, že mi nejdřív slíbí ples a potom ještě leccos dalšího, a

v poslední chvíli řekne, že se mnou nikam nejde, a dokonce

před svou matkou a drahouškem Margaretou. Pak si mě chce

zase před Christinou udobřovat a to člověka dožere znova. Jde

se mnou tancovat, začne mluvit, jako mezi námi děvčaty, že

přece vím, co takové malé holky, jako je Christina, potřebují, a

že by se ve mně musel zklamat, kdyby taková maličkost měla

mít vliv na přátelství - prosím - mezi dvěma dospělými lidmi -

prosím, doslova. Já vím, že bych to neměla brát vážně, jenže...

na mou duši, Jime, člověk už má někdy všeho dost. Leze mi to

pomalu krkem. Už ani nemám chuť rozbít mu hlavu.“

Dixon po celou tu dobu pozoroval její obličej. Měla překrás-

ně výrazné pohyby úst, když se vzdala pokusů mluvit nepřiro-

zeně zastřeným hlasem, který nyní zněl opět jasně a zvučně.

Získávala tím jistou mravní závažnost, která na něj hluboce

zapůsobila; cítil, že ho přitahuje víc než jen sexuálně svým

ženstvím. Dobře že ji manželství postavilo mimo dosah jeho

zájmu, když i k přátelskému vztahu k ní potřeboval tolik bdě-

losti a citové poctivosti, jakou snad ani neměl. Odmlčel se a

pak řekl rychle: „Jak jste to všechno dokázala před Cecilem

zatajit?“

140

„Snad si nemyslíte, že jsem mu nic neřekla? Ani ve snu by

mě nenapadlo dělat něco za jeho zády.“

Dixon znovu zmlkl uvažuje, a to ne poprvé, že ve skuteč-

nosti neví nic o ostatních lidech a jejich životech. Pak se tvář

Carol vynořila ze stínu. Ačkoliv si obvykle rychle všímal

změny výrazu, nevnímal všechny podrobnosti, ale tentokrát

viděl naprosto jasně, že má rozmazaný obrys rtů a na tvářích

dvě jasně viditelné vrásky. Když znovu promluvila, zpozoro-

val ještě něco: že za řadou bílých pravidelných horních zubů,

končících špičáky, zeje tmavá mezera. Začalo mu být znovu

úzko.

„Teď zbývá jedině, abyste se rozhodl, co uděláte s Christi-

nou.“

„Už jsem vám řekl: nic.“

„Přestaňte alespoň chvíli myslet na Margaretu.“

„Nemá to s ní co dělat. Já prostě... mně se nechce něco si s

Christinou začínat, to je všechno.“

„Tenhle vtip jsem už někde slyšela. Ale není špatný. Musím

se mu pokaždé strašně smát.“

„Na mou duši, Carol. Rád bych ji sem tam viděl, ale jinak

nic. - Proboha, co mohu dělat? Patří do trochu jiné společnosti

než já, nemyslíte? Kdybych se o něco pokusil, poslala by mě s

ostudou tam, kam patřím. Každý má své závazky a...“

„Mluvíte, jako byste se byl zamiloval.“

„Vážně?“ řekl takřka lačně; ať chtěl nebo nechtěl, její slova

mu zalichotila a měl toho již dlouho zapotřebí.

„Ano. Máte dva důležité předpoklady k lásce: rád byste se s

ní vyspal, a nemůžete, a zároveň ji ještě dost dobře neznáte.

Čili neznalost druhé osoby spojená s odříkáním. Nic jiného to

není, Jime. Přesně podle osvědčeného receptu, a ještě k tomu

byste rád pokračoval. Nešťastná láska, že? O tom se nedá dva-

141

krát pochybovat, jak říkával Cecil, než jsem ho to odvykla.“

„Trochu naivní, nemyslíte?“

„Že? Taky se mi zdá. Nemáte cigaretu, Jime?... Děkuji.

Když mi bylo patnáct, věřila jsem, že to přesně tak na světě

chodí, ale nikdo mi nechtěl dát za pravdu.“

„ Vidíte.“

„Ano, vidím. A řeknu vám poctivě, když už o tom mluvíme,

že když mi začalo být nějaký ten rok přes dvacet, vrátila jsem

se ke svým původním názorům a udělalo mi to dobře. A taky

jsem měla leckdy pravdu. Zvlášť poslední dobou mi tenhle re-

cept vyhovuje.“

„Doopravdy?“

„Doopravdy, Jime. Přijdete jednou na to, že manželství je

dobrá zkratka, jak se dostat rychle k pravdě. Nebo ne. Cesta,

kudy se poklusem k pravdě vrátit. Další věc, na kterou přijde-

te, je, že období iluzí není v mládí, jak se nám dospělí snažili

dokazovat, ale později, někdy kolem pětadvaceti, v době fa-

lešné dospělosti nebo jak to chcete nazvat, kdy se poprvé po-

řádně do něčeho zamotáte a ztratíte hlavu. Mimochodem je to

váš věk, Jime. Období, kdy si uvědomíte, že sexuální záleži-

tosti jsou důležité i pro druhé lidi, nejen pro vás. Takový objev

vás samozřejmě načas vyvede z rovnováhy.“

„Carol... možná, kdybyste se nebyla vdala...“

„Co jsem měla udělat jiného?“

„Jak to? Proč?“

„Proboha, copak jste neposlouchal? Zamilovala jsem se. Ale

co kdybychom se vrátili do baru? Tady je strašlivý hluk.“ Po-

prvé od začátku jejich rozhovoru se jí hlas trochu zatřásl.

„Carol, odpusťte, neměl jsem to říkat.“

„Nemluvte hlouposti, Jime, nemáte se zač omlouvat. Byla to

142

docela přirozená poznámka. Ale nezapomeňte: máte před se-

bou morální povinnost: vysvobodit to děvče z Bertrandova

dosahu. Stejně by si s ním neměla nic začínat. Na takové věci

není stavěná. A vy si to taky pamatujte.“

Dixon si uvědomil, když vstali, že zapomněl na tančící páry

a hudbu. Nyní je začal vnímat velice živě. Z pódia zaznívala

písnička skromné melodické invence, bez rozmanitosti rytmu,

harmonií, výrazu, tempa nebo barvy a víceméně ve stejném

taktu se otáčely, potápěly a pohybovaly rukama skupiny tančí-

cích, zatímco obr, tentokrát již definitivně v posledním tažení,

kvílel z plných plic:

„Ty jsi moje chrk-chrk zlato

já bych tě chtěl chrk chrk chrk...“

Vrátili se do baru. Dixon měl pocit, jako by to už dělal celé

týdny. Pohled na jejich společnost stále na témž místě v něm

vyvolal touhu vrhnout se na podlahu a usnout. Bertrand mlu-

vil; Gore-Urquhart poslouchal; Margaret se smála, jenže nyní

měla ruce na Gore-Urquhartově rameni; Christina pravděpo-

dobně taky někoho poslouchala, jenže měla hlavu v dlaních. U

barového pultu stál Beesley a chmurně, rozechvěle zdvíhal

plnou sklenici piva k ústům. Dixon, ve snaze vnést do opaku-

jícího se děje prvek změny, zamířil k Beesleymu, ale Carol se

ohlédla a přiblížila se také. Nastalo nové vzájemné vítání:

„Co to vidím, Alfréde?“ zeptal se Dixon. „Ve spárech alko-

holu?“

Beesley přikývl, nepřestávaje pít; když konečně sklenici po-

stavil, otřel si rukávem ústa, ušklíbl se a zmínil se o pivu dvoj-

slabičným slovem ve společenském hovoru neužívaným; pra-

vil: „Tam vedle to nikam nevedlo, tak jsem šel sem a jsem tu.“

„A tady to někam vede, když jste tu, Alfréde?“ otázala se

Carol.

„K desátému pivu, přibližně,“ řekl Beesley.

143

„Se štítem, nebo na štítě. Tak to má být. Pro nás dva je tohle

taky nejlepší místo, nezdá se vám, Jime? Nikdo nemá zájem

ani o vás, ani o mne. Co na tom. Kam koukáte?“ Dixon si s

nelibostí uvědomil, že se v jejím hlase a chování znovu objevi-

la předstíraná opilost.

Beesley se k němu naklonil: „Co si dáte? Pivo nebo pivo?“

„Tady jsme a tady zůstaneme, dokud nás nevyhodí,“ prohlá-

sila Carol s umělou vzpurností.

„Ano, dal bych si jedno, ale nemohu tu bohužel zůstat,“

pravil Dixon.

„Protože se musíte zeptat drahouška Margarety, jestli má

všechno, co potřebuje, nemám pravdu?“

„Ano, já totiž...“

„Neřekla jsem vám, abyste nechal Margaretu, ať se vaří ve

vlastní šťávě? Co kdybyste jen tak na chvíli otevřel oči? Baví

se docela dobře, děkuji, pane Dixone, děkuji, paní Goldsmi-

thová. A já vám taky děkuju. Teď přišla vaše příležitost, Jime;

pamatujte na svůj morální závazek. Děkuju, Alfréde; na vaše

zdraví.“

„Jaký morální závazek?“

„Jim ví, že, Jime?“

Dixon se ohlédl na skupinu v koutě. Margaret odložila brýle

a to byl důkaz, že se začíná spouštět. Christina, obrácená k

Dixonovi zády, seděla nehybně jako mumie. Bertfand, který

ještě nepřestal mluvit, kouřil Černý doutník. Proč? Náhlá spr-

cha hrůzy zaplavila Dixona od hlavy k patě. Za okamžik si

uvědomil, že se tak stalo, protože pojal plán a chystá se ho

provést. Trochu se pod jeho tíží zadýchal, pak vyprázdnil

sklenici a řekl třaslavým hlasem: „Tak do toho. Mějte se tu

zatím dobře.“

Šel a posadil se na prázdnou židli vedle Christiny, která se k

144

němu otočila a přivítala ho s úsměvem; trochu smutný úsměv,

pomyslel si.

„To jste vy?“ pravila. „Myslela jsem, že jste šel domů.“

„Ne, ještě ne. Ale vy vypadáte trochu opuštěně.“

„Ano. Tohle dělá Bertrand vždycky, když se dá do řeči. Ale

samozřejmě že vlastně přišel, aby se seznámil se strýčkem.“

„Samozřejmě.“ Bertrand se právě zdvihl a bez jediného po-

hledu na Chřistinu zamířil k baru, kde stála Carol s Beesleym;

ozvalo se vzdálené zamečení na pozdrav. Dixonovi, který se

podíval na Christinu, se poštěstil vzácný pohled; přistihnout

někoho ve chvíli, kdy se zarděl. Řekl rychle: „Poslyšte, Chris-

tino, jdu teď ven objednat taxi. Bude tu asi tak za čtvrt hodiny.

Přijďte za mnou a zavezu vás k Welchovým. Nebojte se, ne-

mám žádné úmysly, to vám slibuji. Pojedeme rovnou k Wel-

chovým.“

Nejprve se zdálo, že se urazila. „Proč? Proč bych měla jez-

dit domů?“

„Protože toho máte dost a já se nedivím. Proto.“

„Co na tom? A vůbec je to nesmysl, bláznivý nápad.“

„Přijdete? Objednám taxi tak jako tak.“

„Neptejte se mne. Takové otázky si vyprošuji.“

„Ale já se vás ptám, tak co? Máte ještě celých dvacet mi-

nut.“ Pohlédl jí do očí a uchopil ji pod paží. Kdyby měl zdravý

rozum, nikdy by s takovým děvčetem takhle nemluvil. „Pro-

sím vás, přijďte,“ řekl.

Vytrhla se mu. „Ne, ne,“ ohradila se, jako by jí byl řekl, že

musí jít ráno k zubaři.

„Budu na vás čekat,“ zašeptal důrazně. „Na terase před

vchodem. Za dvacet minut. Nezapomeňte.“

145

Otočil se a zamířil sálem ke dveřím, odkud bylo vidět na

část tanečního parketu a na hudbu. Nepřijde, samozřejmě že

nepřijde, ale udělal alespoň, co mohl. Jinými slovy: znemožnil

sám sebe více než obvykle, a na veřejnosti k tomu. Pak se na

okamžik zastavil a zamával hudbě na rozloučenou. Jelikož mu

však nikdo na pozdrav neodpověděl, odešel hledat telefonní

budku.

146

TŘINÁCT

Dixon se zastavil ve dvoraně a zapálil si cigaretu, kterou si

měl podle plánu zapalovat pozítří po snídani. Objednané taxi

mohlo dorazit každou minutu. Rozhodl se čekat, dokud nedo-

kouří, a jestliže do té doby Christina nepřijde, pojede domů

bez ní, takže v každém případě bude brzy sedět ve voze. To

bylo dobře, protože se už stěží držel na nohou. Ještě deset

minut; pokusil se na to nemyslet.

V ulici nebylo všude stejně tma. Kdesi nad hlavní třídou se

chvěl bledý přísvit zářivek; vozy stojící podél chodníků měly

rozsvícena parkovací světla. V oknech budovy za ním se svíti-

lo. Ze stanice supěl velice zvolna a vytrvale po náspu vlak.

Dixonovi nebylo již tak horko a nyní zaslechl, jak v sále spus-

tila hudba jeho oblíbenou píseň; hudební doprovod se mu zdál

nesporným vylepšením celé scény a dobrou pomůckou, jak si

ji trvale zapamatovat; byl naladěn romanticky. Na takové poci-

ty však nemá nárok, nebo má? Co tu vůbec dělá? Kam to

všechno může vést? Ať už kamkoliv, odvádí ho to nepochybně

od směru, kterým se jeho život ubíral posledních osm měsíců,

a tato představa ospravedlnila jeho vzrušení a dodala mu od-

vahy a další naději. Každá změna je k lepšímu. Zůstat na mís-

tě, znehybnět, je vždycky špatné. Vzpomněl si, jak mu kdosi

jednou ukázal báseň končící slovy: „Přijmout i bídu, i smrti

stín.“ Tak to má být, a ne „žít v bídě“, což se stává každému.

Jedinou možnou reakcí na okolí hemžící se špatnými lidmi a

špatnými věcmi je vyhledat důkazy jejich ještě větší špatnosti.

Prométheus se nemohl zbavit supa, protože nechtěl, a ne nao-

pak.

Dixonovi prudce zabrnělo v hlavě. Docílil toho tím, že vy-

sunul dolní čelist co nejdál do strany. Cigaretu už dokouřil, a

nyní po nějakých pětadvaceti minutách čekání neměl ani

147

Christinu, ani taxi. Vtom zahnul z hlavní třídy vůz a zastavil

na rohu postranní uličky. Bylo to taxi. Z předního sedadla se

ozval řidičův hlas: „Barker?“

„Jaký Barker?“

„Taxi. Pan Barker.“

„Co?“

„Taxi na jméno Barker.“

„Barker? Aha, myslíte Barclay, ne?“

„Jo. Barclay.“

„Dobře, už jdeme. Zacouvejte zatím tady do té uličky, za

dvě minuty jsem zpátky. Možná že se mnou ještě někdo poje-

de. Ne abyste mi s někým ujel. Jsem tu za chvíli.“

„Ano, pane Barclay.“

Dixon se rychle vrátil do dvorany, a pátraje pohledem v

osvětlené chodbě, sbíral odvahu jít pro Christinu a zkusit to

znovu. Dva nebo tři kroky odtud chodba zahýbala a dál nebylo

vidět. Vzápětí se odtud vynořil profesor Barclay, navlékající

se do svrchníku, a za ním jeho manželka. Dixon si nejasně

vzpomínal, že nedávno v jakési souvislosti zaslechl jeho jmé-

no. Pak vyhlédl ven; taxi stojící uprostřed ulice právě začínalo

opatrně couvat do úkrytu postranní uličky za vysokou budo-

vou jakéhosi úřadu. Když se objevil Barclay, zbývalo mu ještě

několik metrů.

„Dobrý večer, pane profesore,“ oslovil Dixon Barclayho a

zastoupil mu cestu. Pronášel jednotlivá slova pomalu, jako v

hypnóze.

„Dobrý večer, Dixone, neviděl jste tu někde moje taxi?“

„Dobrý večer, paní Barclayová... ne, bohužel, neviděl, pane

profesore.“

148

„Ale, ale,“ řekl Barclay přívětivě. „Nedá se nic dělat, bude-

me muset počkat.“ Zatímco mluvil, zazněl chodbou hlasitý

akord trubek, který takřka přehlušil zaskřípání brzd v postranní

uličce. „Neslyšel jste nic? Nebyl to vůz?“ zeptal se, zdvihnuv

hlavu jako starý valach vyrušený při pastvě.

Dixon se zatvářil, že naslouchá. „Ne, nic neslyším,“ řekl s

politováním.

„Tak to byl asi omyl.“

„Bylo by snad lepší, kdybych se šla podívat, jestli náhodou

nepřijel, dokud tu ještě pan Dixon nebyl.“

„Máš pravdu, to bys mohla.“

„Kdepak, paní Barclayová. Stojím tu už dobrou půlhodinu, a

za celou dobu nepřijel ani jeden vůz.“

„To je na mou duši divné,“ pravila kysele. „Manžel telefo-

noval nejméně před půlhodinou a městská taxislužba je oby-

čejně na minutu přesná.“

„Před půlhodinou? To určitě nemohl přijet přede mnou,“

pravil Dixon s výrazem člověka v duchu počítajícího. „Měst-

ská taxislužba má garáže na druhém konci města, za autobu-

sovým nádražím.“

„Vy taky čekáte na taxi, pane Dixone?“ otázala se paní

Barclayová.

„Ne, já... jen tak jsem se šel nadýchnout čerstvého vzdu-

chu.“

„Za půl hodiny jste se už asi nadýchal dost,“ řekl profesor s

úsměvem.

Jeho přívětivost Dixona velice zahanbovala, ale na ústup by-

lo již pozdě. „Máte pravdu,“ pravil, pokoušeje se o lhostejný

tón. „Náhodou ale taky na někoho čekám.“

„Tak? Neměli bychom mu jít raději kousek naproti, Simo-

149

ně? Na čekání je trochu chladno.“

„Ano, máš pravdu, to bychom mohli.“

„Půjdu kousek s vámi,“ pravil Dixon. Nechtělo se mu opus-

tit své místo, ale neopustit je bylo ještě horší. Neměl tušení, co

udělá, aby Barclayovi nenašli své taxi.

Když byli všichni tři asi deset metrů od postranní uličky, vy-

jel proti nim z hlavní třídy vůz. Dixon okamžitě věděl, že to

není jeho taxi, protože by musel mít malý osvětlený štítek nad

předním sklem, kterým městská taxislužba označuje své vozy,

ale byla to příležitost, jak odlákat pozornost. Když došli až na

roh, vykročil Dixon do jízdní dráhy, zdvihl ruku a začal nalé-

havě volat: „Taxi! Taxi!“

„Tak si vyliž kapsu,“ ozval se pronikavý hlas ze zadního se-

dadla.

„Jó, taxi, to víš,“ zavrčel řidič a přidal plyn.

Dixon se vrátil k Barclayovým, kteří stáli zády k postranní

uličce a sledovali jeho počínání. „Tak nic, škoda,“ pravil. Ve

skutečnosti to však dopadlo dobře. Nyní se zcela přirozeně

otočili a kráčeli zpět ke schodům. Co se stane, až se budou

znovu vracet? Doufat v pravidelný přísun soukromých vozů ve

vhodnou chvíli bylo poněkud přehnané. Modlil se, aby se ale-

spoň se zlomyslností sobě vlastní neobjevilo jeho taxi; musel

by nasednout a odjet a nechat Barclayovy, aby našli vůz, který

před nimi schoval. Ledaže by se mu podařilo přemluvit je, aby

si vzali vůz, který objednal pro sebe.

Stáli asi minutu nebo dvě před hlavním vchodem, a za celou

tu dobu nikdo nepřišel, ani neodešel. Schylovalo se k novému

pochodu na roh postranní uličky. Dixon se zoufale ohlédl do

chodby. Spatřil dvě osoby, které se objevily takřka současně.

První z nich nebyla Christina, ale někdo opilý, zuřivě škrtající

zapalovačem. Druhá naproti tomu Christina byla.

Její příchod byl tak samozřejmý, že se Dixon takřka zhrozil.

150

Co vlastně očekával, nevěděl, ale v žádném případě se nena-

dal, že se bude tvářit tak přátelsky, že k němu zamíří bez roz-

paků a že její kroky budou na koberci, na parketách a na dlaž-

dicích znít tak přirozeně. Pohlédla na řadu stojících vozů a

zeptala se příkře: „Sehnal jste ho?“

Dixon věděl, že je poslouchá přinejmenším paní Barclayo-

va, když ne oba. Na okamžik zaváhal, pak řekl „ano“ a pokle-

pal si na kapsu. „Mám ho tady.“

Pokusil se ji odvést, ale zůstala stát ve dveřích, kterými pa-

dalo do ulice světlo z chodby. Její tvář byla ve stínu. „Myslela

jsem taxi.“

„Cože? Taxi? Na těch pár set metrů?“ dal se bouřlivě do

smíchu. „Dovedu vás k mamince dřív, než bych se ho dovolal.

Dobrou noc, pane profesore; dobrou noc, paní Barclayová.

Ještě že nejdeme daleko; udělala se trochu zima. Dala jste za

mne ostatním dobrou noc?“ Nyní byli dosti daleko, takže mohl

dodat: „Hotovo, podařilo se.“ Nedaleko startoval vůz. Slyšel,

jak za jejich zády paní Barclayová něco říká svému muži.

„Co se děje?“ zeptala se Christina s neskrývanou zvědavos-

tí. „Oč vlastně jde?“

„Vyfoukli jsme jim taxi, o to jde v prvé řadě. Čeká za ro-

hem.“

Jako na zavolání taxi, kterému se již nechtělo čekat, vyjelo z

postranní uličky a zabočilo k hlavní třídě. Vrhl se za ním, pro-

následuje ho zuřivými výkřiky: „Taxi! Taxi!“

Vůz zastavil a Dixon doběhl k řidiči. Po krátkém rozhovoru

se taxi znovu rozjelo směrem k hlavní třídě. Dixon se vrátil k

Christině, ke které došli nyní i Barclayovi. „Bohužel jsem je

pro vás nemohl dostat,“ řekl jim Dixon. „Jede pro někoho na

nádraží. Škoda.“

„Děkuji, Dixone, bylo to od vás velice laskavé,“ řekl

Barclay.

151

„Ano, děkujeme vám,“ pravila jeho žena.

Uchopil Christinu pod paží a zahnul s ní do postranní ulič-

ky, volaje na Barclayovy „Dobrou noc“. Pak přešli ulici.

„Ujel nám? Bylo to přece naše taxi, ne?“

„Naše, ale předtím jejich. Ne, řekl jsem, aby zajel za roh a

čekal. Průchodem jsme tam za chvíli.“

„Co byste byl dělal, kdyby nebyl právě vyjel? Nemohli jsme

jim přece ujet před nosem.“

„Na tohle všechno už jsem myslel. Šlo o to, dostat se odtud

zvlášť. Taxi napřed a my potom. Proto jsem to vyřídil tak

rychle.“

„Pracoval jste rychle. To je pravda.“

Bez dalšího slova došli k vozu, který na ně čekal před osvět-

leným výkladem módního obchodu. Dixon otevřel Christině

dvířka a řekl řidiči: „Nebudeme už čekat a pojedeme.“

„Ano, pane. Je to hned za plodinovou burzou, že?“

„Ne, trochu dál.“ Jmenoval městečko, kde bydleli Welchovi.

„Kdepak, tam se nedostanu, to nejde.“

„Jen jeďte, já znám cestu.“

„Já taky, ale v garáži mi řekli, že je to hned za plodinovou

burzou.“

„Vážně? Tak vám to řekli špatně. Vůbec nejedeme k plodi-

nové burze.“

„Nemám dost benzínu.“

„Bateson na konci Univerzitní ulice má otevřeno do dvanác-

ti.“ Pohlédl na hodinky. „Je za deset minut. Máme spousty

času.“

„Nesmíme brát benzín jinde než v naší garáži.“

152

„O to se nestarejte. Napíšu vaší firmě dopis. Je to jejich

chyba, jestli vám řekli, že jedeme k plodinové burze. A teď

honem, jinak zůstanete na zpáteční cestě trčet bez benzínu.“

Nastoupil, posadil se vedle Christiny a vůz se rozjel.

153

Čtrnáct

„Tohle se vám tedy podařilo,“ pravila Christina. „Stává se z

vás pomalu odborník, že? Nejdříve stolek, pak Evening Post, a

teď tohle.“

„Teprve poslední dobou. Mimochodem, doufám, že se ne-

zlobíte kvůli tomu, jak jsem sehnal taxi.“

„Nasedla jsem, ne?“

„Ano, ale mohlo se vám to zdát trochu nemorální.“

„Nemorální to je, ale v tomhle případě bylo důležitější, aby-

chom my dostali taxi dřív než oni.“

„Jsem rád, že si to myslíte.“ Chvíli se zaměstnával úvahami

o významu slova „důležitější“, pak si uvědomil, že se mu nelí-

bí, jak lehkovážně přijala pirátské získání Barclayho taxi. Do-

konce sám cítil, že zašel trochu daleko. Ji však nic neomlouva-

lo. Nepotřebovala taxi ani zdaleka tak nutně jako on. Stejně

jako jiné dvě hezké ženy, které v životě poznal, a řada dalších,

o kterých pouze četl, pokládala za spravedlivé, aby muž muže

podváděl v zájmu jejího pohodlí. Měla protestovat, měla ho

odmítnout, měla trvat na tom, aby taxi vrátil, a odejít do sálu,

pobouřena jeho bezohledností. Ano, to by se mu bylo líbilo

víc. A bylo by to pěkně dopadlo! Přitiskl si ve tmě ruku na

ústa, aby se nedal do hlasitého smíchu. Potřeboval se rychle

soustředit na něco jiného, a začal si dělat starosti, o čem mluvit

celou cestu až k Welchovým. Věděl pouze jedno: že únos je

přímou ranou zasazenou Bertrandovi, ale začínat právě tímto

způsobem se mu nezdálo právě rozumné. Proč se vůbec roz-

hodla tak zjevně opustit svého milence. Na to mohlo být něko-

lik odpovědí. Snad tedy začít tím. „Jak jste se dostala pryč?“

zeptal se.

154

„Docela dobře; nikdo nic nenamítal.“

„Co jste jim řekla?“

„Vy světlila jsem, oč jde, strýci Juliovi - ten mě stejně nechá

dělat, co chci - a pak jsem prostě řekla Bertrandovi, že odchá-

zíme

„A co on na to?“

„Abych nikam nechodila, že se mi bude věnovat. Ale mluvil

dál s paní Goldsmithovou a strýčkem, a tak jsem se sebrala a

šla.“

„Aha. Zní to docela stručně a krátce.“

„Taky to tak bylo.“

„Každopádně jsem rád, že jste se přece jen rozhodla přijít.“

„Dobře. Ale na začátku, víte, jsem se cítila trochu provinilá,

že jsem utekla. Teď už to přešlo.“

„Dobře. A co u vás nakonec rozhodlo?“

Po krátkém mlčení pravila: „Jak jste viděl, moc jsem se ne-

bavila a začala jsem být strašně ospalá, a Bertrand se zřejmě

nechtěl ještě zdvihnout, tak jsem si řekla, že pojedu s vámi.“

Sdělila mu to svým nejpovýšenějším, nejprotivnějším tó-

nem, a Dixon proto odpověděl stejně příkře: „Aha.“ Zahlédl ji

ve světle pouliční lampy, že sedí tak, jak očekával: vzpřímená

a na samém kraji sedadla. To by tedy bylo.

Náhle však přešla k jinému chování, k tomu, které spojoval

s jejich telefonickým rozhovorem: „Ne, samozřejmě že to není

všechno. Proč bych vám neřekla to ostatní. Šla jsem, protože

už jsem toho měla až po krk.“

„Trochu široký pojem, nemyslíte? Čeho jste měla až po

krk?“

„Všeho, úplně po krk. Proč bych vám to neřekla. Poslední

155

dobou jsem byla stejně otrávená, ale dnešní večer mi dodal.“

„Děvče jako vy se nemá nechat otrávit, Christino,“ řekl Di-

xon měkce, ale vzápětí narazil na okno a udeřil se do lokte.

Taxi prudce zabočilo k benzínové stanici. Za několika čerpa-

dly byla neosvětlená budova s velkým, slabě viditelným nápi-

sem Autonájem - Bateson - Autoslužba. Dixon vystoupil, při-

běhl k velkým dřevěným vratům a začal na ně bušit uvažuje,

zda a jak brzy by měl připojit výkřiky. Zatímco čekal, zopako-

val si v duchu několik běžných konverzačních frází urážlivého

nebo výhružného charakteru, pro případ, že by je garážmistr

nechtěl obsloužit. Uběhla minuta; bušil dál, zatímco se louda-

vě přiblížil řidič a stál vedle něho jako zosobněný pesimismus

a kritické zadostiučinění. Dixon si narychlo vybral vhodný

obličej bohatě využívaje úst a jazyka a příslušných pohybů

rukou. Vtom se uvnitř rozsvítilo a krátce nato se otevřely i

dveře. Objevil se muž a prohlásil, že je ochoten benzín prodat.

Během příštích dvou minut však Dixon nemyslel na něho, ale

na Christinu. Představa, že si ho nejen výslovně neoškliví, ale

že mu dokonce důvěřuje, ho naplnila posvátnou hrůzou. Je

nádherná. Je nesmírné štěstí mít ji s sebou. To, k čemu se při-

znal nebo co mezi řádky doznával během rozhovoru s Carol,

věci, které se mu ještě nedávno zdály nepředstavitelné, se staly

nyní možné a přijatelné. A příští půlhodina je jedinou a po-

slední příležitostí udělat něco pro své city. Poprvé v životě se

Dixon rozhodl vsadit na štěstí. Až dosud, pokud kdy vůbec o

štěstí zavadil, se pouze opatrně snažil čekat z obavy, aby ne-

ztratil počáteční náskok. Tohle musí jednou přestat.

Dixon zaplatil benzín a vůz se rozjel. „Mluvili jsme o tom,

že nemáte žádný důvod, abyste se cítila otrávená,“ pravil.

„Jak to můžete vědět,“ řekla opět svým přísným hlasem.

„Ne, ovšem, že nemohu, ale řekl bych, že se vám celkem tak

zle nedaří,“ odpověděl s lehkostí, kterou byl sám překvapen.

Viděl, že potřebuje čas, že je pro něj zcela nezvyklé uvažo-

156

vat o takových věcech, stejně nezvyklé jako všechny ostatní

pocity, které u sebe pozoroval. „Myslel jsem, že se vám v ži-

votě celkem daří.“

„Nechci ze sebe dělat mučedníka. Samozřejmě, máte prav-

du. Vede se mi dobře a vcelku jsem měla štěstí. Jenže někdy je

to ] hodně těžké, víte? Abych pravdu řekla, leckdy si nedove-

du poradit.“

Dixonovi to přišlo k smíchu. Nemohl si představit žádnou

ženu jejího věku, která by si dovedla poradit lépe. V tom

smyslu také odpověděl.

„Ne, je to pravda,“ trvala na svém. „Neměla jsem příležitost

ujasnit si celou řadu věcí.“

„Nezlobte se, ale mně se zdá, že dost lidí kolem vás by vámi

rádo ukázalo co a jak.“

„Já vím, já vám rozumím, jenže on se o to nikdo nepokusí.

Každý předpokládá, že už všechno vím.“ Hovořila nyní velice

živě.

„Opravdu? A proč myslíte?“

„Snad je to tím, že vypadám moc vyrovnaně a nevím jak

ještě. Vypadám, jako bych vždycky věděla, jak se zachovat a

vůbec. Už mi to dva nebo tři lidé řekli, tak to asi bude pravda.

Ale já jenom tak vypadám.“

„Možná. Vypadáte hodně zkušeně, jestli se to tak dá nazvat.

Někdy i trochu povýšeně. Ale...“

„Kolik myslíte, že mi je?“

Dixon usoudil, že tentokrát by byla poctivá odpověď na

místě. „Asi čtyřiadvacet.“

„Vidíte,“ pravila vítězně. „Přesně, co jsem čekala. Příští mě-

síc mi bude dvacet. Osmnáctého.“

„To neznamená, že byste nevypadala v obličeji ohromně

157

mladě, ale...“

„Ne, já vím; ale dělám takový dojem, že? Vypadám tak,

ne?“

„Ano, celkem ano. Ale není to jen tím, nemyslíte?“

„Jak to: není to jen tím?“

„Že to není jenom váš zevnějšek, který vás dělá starší a zku-

šenější. Je to ve vašem chování. A v řeči. Ne vždycky, samo-

zřejmě, ale hodně často. Nezdá se vám?“

„To můžu sama těžko posoudit.“

„Ano, ovšem. Jenže, rozumíte, každou chvíli vás to chytne a

začnete se dívat na lidi spatra; strašně těžko se to popisuje.

Prostě máte ve zvyku najednou mluvit a chovat se jako guver-

nantka, i když toho o nich moc nevím, aby bylo jasno.“

„Skutečně?“

Vyslovila svou otázku přesně oním tónem, o kterém mluvil,

a protože Dixon měl pocit, že nemůže vadit, ať řekne cokoliv,

pravil: „Vidíte, už zas! Jak nevíte dál, začnete se chovat

prkenně. Ohromně se to hodí k vašemu obličeji, a možná že

jste si celý ten svůj způsob chování osvojila právě proto, kvůli

svému obličeji, rozumíte? Ale dohromady to dělá dojem pový-

šené samospasitelnosti a vy povýšená být nechcete, pouze

sebejistá. Ano... ale tím končí moje rady mladým dívkám.

Dostali jsme se jinam. Co to má všechno co dělat s vaší otrá-

veností? Pořád ještě nemáte z čeho být otrávená.“

Chvíli váhala a Dixon se potil, vyčítaje si svůj výbuch bo-

jovné statečnosti. Pak řekla rychle: „Je to všechno kvůli

mužům, víte? Až do loňského roku, kdy jsem si našla místo v

Londýně, jsem se s nimi nedostala moc do styku... Ale nenudí

vás mluvit pořád o mně? Zní to strašlivě sobecky. Nemyslíte,

že...?“

„Nedělejte si starosti. Chtěl bych slyšet všechno.“

158

„Dobře. Tak tedy... Byla jsem teprve krátce v tom knihku-

pectví, když se se mnou dal do řeči nějaký člověk a pozval mě,

abych s ním šla na jeden večírek. Tak jsem šla, samozřejmě, a

bylo tam spousta umělců a dva nebo tři lidi z BBC. Víte, jak to

chodí?“

„Dovedu si to představit.“

„No... a tím to všechno začalo. Pořád mě někdo někam zval

a já jsem samozřejmě chodila a byla to všechno ohromná

legrace. A pořád mě to ještě hodně baví. Jenže každý z nich...

každý mě prostě celou tu dobu jenom sváděl. A já jsem se

nechtěla dát svést, rozumíte, a jakmile jsem je o tom přesvěd-

čila, tak vždycky každý zmizel. Ne že by mi to bylo moč vadi-

lo, protože byl vždycky někdo jiný po ruce, kdo...“

„To věřím. Pokračujte.“

„Tohle asi zní strašlivě...“

„Pokračujte.“

„Když myslíte... No prostě po několika měsících jsem se se-

známila s Bertrandem, přesně řečeno v březnu. Zdálo se mi, že

je jiný než ti ostatní, hlavně proto, že se pořád nesnažil, abych

se stala jeho milenkou. A taky dovede být moc milý, víte?

Ačkoliv, vy asi... jenže časem, prostě začala jsem ho mít ráda,

a zároveň, to je na tom právě to zvláštní, jsem ho začala mít

trochu dost po jiných stránkách, přitom jsem ho ale zase měla

pořád víc ráda. Je v něm tak nějak všechno dohromady, chápe-

te?“

Dixon si v duchu vyjmenoval složky, které podle jeho názo-

ru tvoří Bertrandovu osobnost, a pak pravil nahlas: „V jakém

smyslu?“

„Jednu chvíli dovede být ohromně citlivý a laskavý, a pak

zase nerozumný a dětinský. Vždycky mám pocit, že nevím, na

čem jsem, nebo co opravdu chce. Někdy se mi zdá, že všechno

záleží na tom, jak se mu právě maluje. Ale jedno s druhým

159

vedlo nakonec k hádkám. A já hádky nesnesu, hlavně proto, že

mi vždycky dokáže, že jsem začala a že nemám pravdu.“

„Jak to?“

„No prostě bud se začne hádat, když ví, že mi dokáže, že

nemám pravdu, nebo mě vyprovokuje, když ví, že bude v ne-

právu ten, kdo začne. Kvůli dnešnímu večeru samozřejmě

bude zase hádka a zase mi jako vždycky dokáže, že to byla

moje chyba. Aleje to jeho chyba, to on udělal chybu. Celá

záležitost s paní Goldsmithovou - nebojte se, nebudu se vás na

nic vyptávat, jenže já vím, že mezi nimi něco je, ale Bertrand

nechce prozradit co. Nezdá se mi, že je to něco vážného; do-

vede se někdy trochu zapomenout, když... jenže on mi nechce

vysvětlit, oč vlastně jde. Ted mi bude zase vykládat, že v tom

nic není, a zeptá se mě, jestli si myslím, že by něco dělal za

mými zády, a já budu muset říkat, že ne, jinak...“

„Podívejte, Christino, není to vlastně moje věc, ale podle

mého soudu by si přítel Bertrand zasloužil, abyste ho poslala k

vodě.“

„Ne, to bych nemohla, leda... ne, nemůžu. Jsem v tom už

moc hluboko, abych mohla jen tak vycouvat. Už se nedá nic

dělat. Člověk musí brát lidi tak, jak jsou.“

Protože Dixon raději nechtěl uvažovat, proti čemu se nedá

nic dělat, rychle se zeptal: „Dělali jste si nějaké plány do bu-

doucnosti?“

„Já nevím, já ne, ale Bertrand možná. Mám takový pocit, že

by si mě chtěl vzít, ačkoliv se o tom vlastně nikdy nezmínil.“

„A co vy o tom soudíte?“

„Ještě nevím.“

To zřejmě bylo prozatím vše. Dixona nenapadlo, že vyjma

jejího hlasu nemá žádný důkaz o tom, že jede vedle něj. Když

pohlédl vpravo, viděl pouze velmi temný a velice neosobní

160

tvar. Seděla tak nehybně, že nezaslechl ani zašelestění šatů,

voňavky také nepoužívala, nebo alespoň nic necítil, a dotknout

se jí mu ani ve snu nenapadlo. Ramena a hlava řidiče, rýsující

se proti světlu reflektorů, a jeho pohyby, kterými ovládal směr

jízdy, mu připadaly daleko skutečnější. Dixon se obrátil k

oknu a nálada se mu zlepšila při pohledu na temnou krajinu

ubíhající kolem vozu. Celá jízda, na rozdíl od takřka všech

věcí, které se mu kdy přihodily, byla pro jeho osobu daleko víc

žádoucí než nežádoucí. Dosáhl něčeho, čeho dosáhnout chtěl,

a byl ochoten zaplatit za to v budoucnosti jakoukoliv požado-

vanou cenu. Uvažoval, že arabské přísloví doporučující tento

postoj není úplné: k větě „Vezmi, co chceš, a zaplať“ by patři-

lo „což je lepší než brát, co nechceš, a platit za to stejně“. Dal-

ší důkaz jeho teorie, že hezké věci jsou hezčí než ty nehezké.

Přítomnost Christiny, i když smysly nepostižitelná, byla věc

velice hezká, dokonce tak hezká, že ho naplňovala uspokoje-

ním jako pochoutky žaludek labužníkův. Už jen to, jak krásně

zní její hlas! Aby mu mohl znovu naslouchat, otázal se: „Co

soudíte o Bertrandových obrazech?“

„Já nevím. Zatím mi žádný neukázal. Říká, že nechce,

abych se na něj dívala jako na malíře, pokud se tak nemůže na

sebe dívat sám. Ale slyšela jsem, že prý jsou dobré. Jenže to

říkali hlavně jeho přátelé.“

Ať už se z tohoto Bertrandova postoje linula svatozář jaké-

koliv tuposti, nemohl Dixon popřít, že je to postoj úctyhodný.

Musel být přece vystaven neustálému pokušení předkládat

důkazy o tom, že skutečně umělcem je, lichotit druhým, pro

sebe se zdánlivou bodrostí vyžadovat tvrdý kritický posudek,

předstírat, že padá na úrodnou půdu, a hlavně mezi řádky dá-

vat tušit, že uvnitř je daleko víc, než co je vidět na povrchu.

Dixon sám často toužil psát básně nebo něco podobného, aby

měl příležitost bránit se pokušení a pěstovat si charakter.

Christina pokračovala: „Každopádně je to změna, poznat

člověka, který ví, co chce. Nemyslím, jako že se chce seznámit

161

s filmovou hvězdou nebo tak podobně. Možná že se vám to

bude zdát divné, ale já si Bertranda vážím, protože má něco,

za čím jde, něco víc než čistě hmotné sobecké zájmy. Takže z

toho hlediska vlastně na tom moc nezáleží, jaké jeho obrazy

jsou. I kdyby se jeho obrazy mimo něj nelíbily živé duši.“

„Nemyslíte, že dělat celý život věci, které mají smysl jen

pro nás samotné, není nic jiného než sobectvím?“

„Já nevím, každý je snad svým způsobem sobec. Ale musíte

připustit, že jsou v tom určité rozdíly?“

„Pravděpodobně. Ale vzhledem k tomu, co jste řekla, že je

smyslem jeho života, nezůstáváte vy sama trochu stranou?“

„Jak to?“

„Například když chcete, aby s vámi někam šel, a zjistíte, že

raději sedí doma a maluje?“

„Někdy, ale snažím se, aby mi to nevadilo.“

„Proč?“

„A samozřejmě bych mu to v žádném případě nedala znát.

Není to vždycky lehké. Chodit s umělcem je docela něco jiné-

ho než chodit s obyčejným člověkem.“

Dixon, chovaje nyní ke Christině city, které k ní zřejmě

choval, nemohl než pokládat její poslední poznámku za neví-

tanou, dokonce za nesporně protivnou. Kdyby se bylo jednalo

o filmový dialog, byl by reagoval víceméně stejně jako nyní,

totiž obličejem člověka pojídajícího citrón. Zároveň se mu

však ulevilo při pomyšlení, že v tom pozoruhodně zralém a

vytříbeném zevnějšku je přece jen trhlina vulgární dětinskosti.

„Mně se to nezdá,“ musel odpovědět.

„Možná že jsem se nevyjádřila správně, ale řekla bych, že

umělec vkládá do své práce tolik, totiž citu a podobně, že mu

ho pak moc nezbývá pro druhé, alespoň když je to dobrý umě-

lec, samozřejmě. Myslím, chápete, že má svoje docela zvláštní

162

potřeby, a je na druhých, aby mu po té stránce poskytovali, co

mohou, a na nic se neptali.“

Dixon se neodvažoval promluvit. Nehledě na to, že měl na

tuto otázku zcela vyhraněný názor, jeho zkušenosti s Margare-

tou v něm vypěstovaly zcela neochvějný odpor k jakýmkoli

zvláštním požadavkům v kterékoli době, vyjma požadavky,

které bylo lze uvítat slavnostní fanfárou kopanců. Pak si uvě-

domil, že Christina velmi pravděpodobně a nevědomky cituje

svého milence nebo nějakou ohavnou knihu, kterou jí půjčil.

Jeho přání postavit se touto definicí svých potřeb do jedné

řady s dětmi, neurotiky a invalidy nestálo v tu chvíli ani za

útok. Dixon se zamračil. Ještě před necelou minutou se chova-

la a mluvila tak rozumně, že bylo až neuvěřitelné, jak málo se

podobá dívce, která na víkendu u Welchových podporovala

Bertranda v jeho výpadu. Je zvláštní, do jaké míry se dovedou

ženy připodobnit svým milencům nebo vůbec mužům, se kte-

rými se delší čas stýkají. Dopadá to špatně, když je muž špat-

ný; dopadá to dobře, když je dobrý. Dá se ovšem předpoklá-

dat, že by z ní jiný, ten pravý muž, všechny její vznešené a

pitomé názory na umění s velkým U dostal. Představoval si

sám sebe v roli onoho pravého muže? Měl chuť se bohatýrsky

zasmát.

„Jime,“ pravila Christina.

Bylo to poprvé, co ho nazvala křestním jménem, a Dixon

pocítil ostré svědění v koříncích vlasů. „Co je?“ řekl opatrně a

poposedl.

„Bylo to od vás ohromně hezké, že jste mě nechal stále mlu-

vit jen o mně. Mimo to si myslím, že máte zdravý rozum. Ne-

vadilo by vám, kdybych vás požádala o radu?“

„Ne, vůbec ne.“

„Musíte si ale uvědomit, že se vás ptám, jen abych slyšela,

co byste mi radil. Žádný jiný důvod nemám.“ Odmlčela se a

dodala: „Je vám to jasné?“

163

„Ano, ovšem.“

„Tak tedy: ze všeho, co jste zatím viděl, myslíte, že by bylo

dobře, abych si Bertranda vzala?“

Dixon pocítil chvilkovou nechuť, kterou si nedovedl dobře

zdůvodnit. „To je snad vaše věc, ne?“

„Samozřejmě, že to je moje věc; záleží na mně, jestli si ho

vezmu, nebo ne. Ale chtěla bych vědět, co si o tom myslíte.

Nepotřebuji, aby mi někdo říkal, co mám dělat. Tak co si o

tom myslíte?“

To byl zřejmě vhodný okamžik pro řadu přesných zásahů

Dixonova dělostřelectva v bitvě proti Bertrandovi. Ale nechtě-

lo se mu zahájit palbu. Systematické znehodnocení nepřítele,

spolu s krátkým vylíčením nedávného rozhovoru s Carol,

mohlo přivodit naprosté vítězství nebo alespoň způsobit pro-

tivníkovi těžké ztráty. Nezdálo se mu však, že má chuť postu-

povat tímto způsobem, a řekl pouze: „Myslím, že ani vás, ani

jeho dost dobře neznám.“

„Zatraceně, člověče,“ - kde to vzala? Od strýce Julia, po-

myslel si Dixon - „nechci na vás žádnou disertační práci.“

Stejně jako by to byla udělala Carol, štípla ho do paže tak sil-

ně, až vykřikl, a pravila přitom s důrazem takřka grafickým:

„Tak co si myslíte ?“

„Když mám mluvit pravdu... musím mluvit pravdu, chápe-

te?“

„Ano, samozřejmě, na to jsem se vás ptala, ne? Tak jak je

to?“

„V tom případě bych řekl ne.“

„Aha. A proč ne?“

„Protože vás mám rád a nemám rád jeho.“

„To je všechno?“

164

„To stačí. Znamená to, že každý z vás patří k jiné části lid-

stva, jež se pro mne dělí na lidi, které mám rád a které rád

nemám.“

„Trochu slabé, nemyslíte?“

„Dobře. Když chcete slyšet důvody, pamatujte si, že to jsou

moje důvody, ačkoliv tím není řečeno, že by nemohly být taky

vaše. Bertrand je stejný otrava jako jeho otec a jediné, co ho

zajímá, je jeho vlastní osoba. V žádném případě nemůže nikdy

brát v úvahu vaše stanovisko, protože něco takového vůbec

nedovede. Neznamená to jen, že je na prvním a vy na druhém

místě. Na prvním místě je on, a pak vůbec nikdo. Proboha, to,

co jste řekla, jak začíná hádky, aby vás z nich mohl obvinit, z

toho je vidět, že jste ho už sama prohlédla. Nevím, proč potře-

bujete, aby to někdo říkal za vás.“

Odmlčela se a za chvíli promluvila chladným povýšeným

hlasem: „Dovedla bych si ho vzít, i kdybyste měl pravdu.“

„Ano, to vím, že si ženy berou s chutí muže, kteří se jim ne-

líbí. Ale já vám říkám, proč byste si ho vzít neměla, a ne, jestli

si ho chcete vzít anebo jestli to uděláte. Myslím, že časem, až

odpadnou všelijaké ty věci, které obyčejně odpadnou, budete

mít peklo, a ne život. Tomu chlapovi byste přece nemohla

věřit ani se svou nejlepší... totiž, byly by to jenom samé hádky,

a vy přece nemáte ráda hádky. Milujete ho vůbec?“

„Tenhle výraz se mi nelíbí,“ pravila, jako by kárala prosto-

řekého podomního obchodníka.

„Proč ne?“

„Protože nevím, co znamená.“

Vyrazil tichý sten. „Prosím vás, tohle neříkejte; ne, neříkejte

to. S tím slovem jste se už přece musela někde setkat. Třebas v

hovoru nebo v literatuře. Chcete mi tvrdit, že se pokaždé běží-

te podívat do naučného slovníku? Samozřejmě že ne. Předpo-

kládám, že tím máte na mysli čistě osobní - pardon, abych

165

správně užil vaší hantýrky - čistě subjektivní záležitost.“

„No a není to pravda?“

„Ano, je, ale mluvíte, jako by to nebylo vůbec nic jiného.

Když dovedete odpovědět, jestli ráda nebo nerada ryngle, mů-

žete taky odpovědět, jestli máte nebo nemáte ráda Bertranda,

pokud mi to samozřejmě chcete povědět.“

„Vidíte všechno pořád moc jednoduše. Mohu nanejvýš od-

povědět, že jsem docela jistě měla ještě nedávno Bertranda

ráda, ale dnes že si tím tak jistá nejsem. Takhle s kopce do

kopce to s rynglemi nechodí, v tom je celý rozdíl.“

„Dobře, s rynglemi ne, souhlasím, ale co s rebarborou?

Řekněte: Co s rebarborou? Od té doby, co mě do ní matka

přestala nutit, existuje mezi mnou a rebarborou vztah, který se

při každém setkání jeví buď jako láska, nebo jako nenávist.“

„To je sice pravda, Jime, ale láska dovede člověka dostat do

takového zmatku, že nemůže posuzovat vlastní city neosob-

ně.“

„To by se vám hodilo, viďte?“

„Proč? Samozřejmě.“

Znovu tiše zakvílel, tentokrát kdesi nad dvojčárkovaným c.

„Nezlobte se, ale máte ještě před sebou hezký kus cesty. I

když jste celkem milá a příjemná. Posuzujte si svoje city neo-

sobně, když myslíte, že musíte, ale to nemá, proboha, nic spo-

lečného s otázkou, jestli někoho milujete. Na tu se dá odpově-

dět zrovna tak jako na otázku rynglí. Co je ale těžké - a tam

skutečně potřebujete ten svůj neosobní postoj -, je rozhodnout

se, co podniknout, když jste se zamilovala, to znamená, jestli

člověka, kterého milujete, snesete natolik, abyste si ho vzala, a

podobně.“

„To je přece přesně totéž, co jsem říkala já, jenže jinými

slovy.“

166

„Významy se mění slovy a vůbec, celý postup je jiný. Lidé

si obyčejně lámou hlavu, jestli se zamilovali nebo ne, nevy-

znají se v tom a jejich rozhodování vypadá podle toho. Můžete

to vidět denně. Místo toho by si měli uvědomit, že láskaje ze

všeho to nejlehčí; není těžké rozhodnout se, jestli někoho má-

me rádi, ale co dál. Rozdíl je v tom, že někomu se právě tehdy

mozek rozjede, místo aby se mu při pouhém slově „láska“

automaticky zastavil. Někam to alespoň vede, a je to lepší, než

se utápět v orgiích citového sebezpytování a nekonečných

otázkách, jak přijít na to, jestli člověk miluje, co vůbec je láska

a podobně. Taky se neptáte, co jsou ryngle, nebo jak to víte, že

je ráda. Nemám pravdu?“

Až na univerzitní přednášky to byl nejdelší proslov, který,

jak se Dixonovi zdálo, kdy pronesl, a nesporně nejplynulejší,

přednášky nevyjímaje. Jak to dokázal? Alkohol? Ne: byl ne-

bezpečně střízlivý. Sexuální vzrušení? Ne proloženě a velkými

písmeny. Záchvaty této kategorie ho naprosto umlčovaly, ob-

racely ho v solný sloup. Jak se to tedy stalo? Byla to záhada,

která ho však příliš uspokojovala, aby ji chtěl luštit. Zadíval se

na stuhu silnice, odvíjející se klikatě pod koly vozu. Keře a

živé ploty, vybílené a bledé ve světle reflektorů, míjely, stou-

paly a klesaly. Vnitřek vozu působil příjemným a přirozeným

pocitem odloučenosti od ostatního světa.

Nyní se Christina poprvé za celou cestu pohnula. Ohlédl se.

Spatřil ji, jak se naklání kupředu a hledí z okna. Pak řekla za-

střeným hlasem: „Totéž platí ovšem o rynglích, když je člověk

nemá rád.“

„Cože? Ano. Dá se to předpokládat.“

Slyšel, jak zívla. „Nevíte náhodou, kde jsme?“

„Asi tak na půl cestě.“

„Jde na mne strašlivé spaní. To je hrozné, protože spát ne-

chci.“

167

„Zapalte si cigaretu. To vám udělá dobře.“

„Ne, děkuji. Podívejte, nevadilo by vám, kdybych si na

okamžik zdřímla? Budu pak daleko méně ospalá, já se znám.“

„Ovšem. Klidně si zdřímněte.“

Schoulila se do svého kouta a Dixon bojoval s rozhořčením

nad tím, jak se vyhnula jeho společnosti. Užuž se mu zdálo, že

si vede zvlášť dobře, ale jak je vidět, jeho zvyk nepouštět se do

dlouhých řečí byl přece jen správný. Vtom mu však položila

hlavu na rameno a všechny jeho smysly se náhle probudily k

životu. „Dovolíte, že?“ otázala se. „To opěradlo je jako ká-

men.“

„Jen si poslužte.“ Přinutiv se jednat rychleji, než dovedl

myslet, objal její ramena. Několikrát se mu zavrtěla v náručí, a

jak se zdálo, takřka ihned usnula.

Dixonovi se rozbušilo srdce. Nyní měl o její přítomnosti to-

lik důkazů, kolik si jen mohl přát; mohl vnímat její dech na

své tváři a teplo její paže na své ruce, cítit vůni jejích pečlivě

pročesaných vlasů a váhu jejího těla. Scházelo pouze, aby byla

přítomna i duchem. Napadlo ho, že snad jen chtěla vzbudit

jeho žádost, aby uspokojila chvilkový rozmar. Vzápětí však

toto běžné a opovrženíhodné vysvětlení zamítl; na to se mu

zdála příliš poctivá. Přišla na ni prostě ospalost, to je vše. Vjeli

do zatáčky a musel se opřít nohou o podlahu, aby udržel sebe i

ji v rovnováze. Sám by byl usnout nedovedl, ale staral se ale-

spoň, aby se neprobudila.

Opatrně a šetrně vyndal z kapsy cigarety a sirky a zapálil si.

Ještě nikdy nepociťoval tolik sebejistoty: uvědomoval si, že

plní úkol, a podobně jako tomu bylo s jinými úkoly, čím déle

ho plnil, tím větší byla pravděpodobnost, že bude povolán, aby

ho plnil znovu. Jediným způsobem, jak dělat častěji to, co

člověk chce, je dělat to kdykoliv, při každé příležitosti. Až se

příště setká s Michiem, bude se k němu chovat méně uctivě;

příště až uvidí Atkinsona, bude s ním více hovořit; z toho Ca-

168

tona vyrazí nějakou rozumnou odpověď. Točila se mu hlava a

přisedl ke Christině o něco blíž.

Řidič nakonec odsunul sklo dělící ho od vnitřku vozu a po-

žádal o další příkazy. Brzy nato zastavil u odbočky vedoucí k

Welchovu domu. Christina se probudila a za okamžik řekla:

„Půjdete se mnou? Byla bych ráda, protože nevím, jak se do-

stanu dovnitř. Myslím, že jejich služebná bydlí mimo dům.“

„Ano, ovšem že vás doprovodím,“ pravil Dixon. Po krátké

slovní potyčce, kterou řidiči objasnil, že nebude jednat o pla-

cení, dokud nevystoupí před vlastním domem, odešel do tmy s

Christinou, opírající se mu celou vahou o paži.

169

PATNÁCT

„Myslím, že bychom se měli nejdříve podívat po nějakém

okně,“ pravil Dixon, když stanuli před ztemnělým domem.

„Raději nebudeme zvonit, kdyby už náhodou byli Welchovi

doma. Pokud vím, nechtěli tam dlouho zůstat.“

„Nečekali by s vozem na Bertranda?“

„Mohli si vzít taxi; ať tak nebo tak, zvonit se nebude.“

Obešli opatrně levé křídlo domu. Dixon v temnotě narazil

na cizí těleso, které ho udeřilo do holeně, až tiše zaklel. Chris-

tina se začala přidušeně smát, jako by si držela ruce na ústech.

Hmatem, a protože začínal po několika minutách ve tmě tro-

chu vidět, i zrakem identifikoval Dixon cizí těleso jako vodní

kohoutek obedněný dřevem, které bylo prasklé a rozštípnuté,

jakoby nárazem špatně řízeného vozu. Zamumlal několik taktů

své písně o Welchovi a řekl Christině: „Tiše. Tamhle jsou

skleněné dveře na verandu; pojďme je zkusit.“

Šel napřed, po špíčkách, skřípajícím pískem a takřka s lek-

nutím zjistil, že dveře na terasu zůstaly otevřené. Zastavil se

na prahu a zaváhal; manželé Welchovi mohli být již dávno

doma, a proč by nebyl Welch zvyklý provozovat ve tmě něja-

kou stupidní zálibu, jako pozorování světélkujícího dřeva nebo

jogínské cviky. S hrůzou si představil rozsah a délku trvání

Welchova udiveného výrazu, kdyby s Christinou vklouzli

potmě do místnosti.

„Otevřeno?“ otázala se vedle něho Christina. Její hlas, když

šeptala, měl tentýž mladistvý přízvuk, kterého si všiml v tele-

fonu.

„Ano, zdá se.“

170

„Tak proč nejdeme dovnitř?“

„Dobře, jdeme.“ Opatrně otevřel a vstoupil do pokoje, odhr-

nuv dlouhou záclonu. Ostatní záclony zůstaly zataženy a v

pokoji bylo tma jako v kovové rakvi. Postupoval zvolna se

vztaženýma rukama, až mu jakýsi kus nábytku zasadil touž

ránu, jakou utržil již jednou v zahradě. Následoval zvláštní

okamžik, kdy on i Christina reagovali stejně jako předtím.

Hmatal rukama od zdi ke zdi, až našel vypínač. „Rozsvítím,“

řekl. „Ano?“

„Dobře.“

„Tak...“ Otočil vypínačem a podvědomě se odvrátil v oka-

mžiku, kdy se pokoj naplnil světlem. Jeho pohyb ho přivedl do

Christininy bezprostřední blízkosti. Hleděli na sebe, usmívali

se a mžikali očima, s hlavami přibližně ve stejné výšce a těsně

u sebe. Pak úsměv na její tváři vystřídal úzkostlivý pohled.

Oči se jí zúžily, pohybovala mlčky ústy, zdálo se, že zdvíhá

ruce. Dixon udělal krok, který je dosud dělil, a pak velice po-

malu, aby měla dost času ustoupit, ji vzal do náruče. Ve chvíli,

kdy ji sevřel, vdechla a tak zůstala, zadržujíc dech. Líbal ji

několik vteřin, slabě přitisknutou v lehkém objetí. Rty měla

suché, spíš pevné než měkké; cítil, jak její tělo hřeje. Nakonec

přece jen ustoupila. V prudkém světle vypadala neskutečně,

jako postava prokopírovaná do trikové fotografie. Dixon měl

pocit, že běžel za autobusem a ve chvíli, kdy chtěl naskočit, ho

srazilo auto. Zmohl se pouze na: „To bylo velice hezké,“ ja-

kýmsi toporně vzrušeným hlasem.

„Že?“

„Přece jen stálo za to, jet domů.“

„Ano.“ Otočila se. „Podívejte, máme štěstí. To bych ráda

věděla, koho to napadlo.“

Na malém kulatém stolku stál podnos se šálky, termoskou a

miska se sušenkami. Dixon, který u sebe pozoroval sklon k

171

zimnici a klopýtání, pocítil při pohledu na stolek prudký vze-

stup tělesných sil. Znamenalo to, že nebude muset ještě

nejméně čtvrt hodiny odejít. „Velice laskavá pozornost,“ pra-

vil.

Za chvíli již seděli bok po boku na gauči. „Myslím, že byste

měl pít raději z mého šálku,“ pravila Christina. „Nechceme,

aby někdo věděl, že jsme tu byli, že?“ Nalila černou kávu,

upila a podala mu šálek.

Dixonovi se zdálo, že tato důvěrnost jaksi symbolizuje a ko-

runuje celý večer. Vzpomněl si na jistý řecký nebo latinský

citát, který praví, že ani Bůh nemůže zrušit historickou udá-

lost, a s potěšením vzal na vědomí, že totéž musí platit o histo-

rické události jeho pití z jednoho šálku s Christinou. Z misky,

kterou jí podal, si vzala dvě sušenky a to mu připomnělo, že

Margaret při takových příležitostech nikdy nejedla, snad že

tím chtěla působit dojmem levné originality, zato však vždyc-

ky pila černou kávu. Proč? Ze strachu, aby neusnula? Bylo

však příjemné vzpomenout si na ni bez obav; v duchu si takřka

slíbil, že pošle Gore-Urquhartovi krabičku nějakých hodně

dobrých cigaret, řekněme Balkán Sobranie, za to, že chtě ne-

chtě upoutal na plese její pozornost a tím umožnil strategický

plán s taxíkem. Pak ale snů zanechal, když si uvědomil, jak

velice pramení z touhy uniknout pomyšlení, že bude-li chtít

pokračovat v záležitosti s Christinou a udržet si počáteční

náskok, nesmí dopustit, aby se fronta stabilizovala. Sedět s ní

na gauči bylo příjemné, intimní, takřka domácké, ale srdce mu

nepříjemně tlouklo. Cítil však i nejasnou naději: byla to plavba

po neznámých vodách, ale ti, kteří se vydali bez map, obyčej-

ně dopluli nejdál. „Mám vás velice rád,“ pravil.

Postřehl něco z jejího škrobeného chování, když odpovědě-

la: „Jak to? Znáte mě příliš málo.“

„Na to, abych si tím byl jist, vás znám dost, děkuji.“

„To je sice hezké, ale bohužel ve mně toho víc není, než co

172

už jste poznal. Patřím k lidem, které každý rychle prohlédne.“

„Mně se nezdá. Ale i kdyby to bylo pravda, je mi to jedno.

Co jsem viděl až dosud, stačilo by mi k spokojenosti víc než

dost.“

„Varuji vás, nepřišel byste si na své.“

„Proč?“

„V první řadě nedovedu zacházet s muži.“

„Co je to za nesmysl, Christino? Nezačínejte mi s žádnou

smutnou pohádkou. Děvče jako vy může mít každého muže,

který se namane.“

„Už jsem vám řekla: ti, kterým bych se líbila, brzy odpad-

nou. A najít někoho, kdo by se líbil mně, není lehké.“

„Nevyprávějte. Existují desítky rozumných mužů. Mohl

bych vám dokonce několik jmenovat u nás na univerzitě. Ale-

spoň jednoho nebo dva. No, prostě...“

„Vidíte sám.“

„Nechme toho,“ řekl Dixon. „Povězte mi raději, jak tady zů-

stanete dlouho?“

„Několik dní. Je to část mé dovolené.“

„Báječně. Kdy se uvidíme?“

„Neblázněte, Jime. Jak bychom se mohli vidět?“

„Docela jednoduše. Můžete se vymluvit na strýce. Z toho,

co jsem viděl, bych řekl, že vás bude krýt.“

„Ne, už o tom nemluvte. Máme oba své závazky.“

„S tím si můžeme dělat starosti, jestli vůbec budeme chtít,

až se poznáme trochu blíž.“

„Uvědomujete si, co ode mne chcete? Jsem tu hostem,

Bertrand si mne pozval, a já jsem jeho... mám k němu určitý

173

vztah. Nevidíte sám, jak by to bylo ošklivé?“

„Ne, protože nemám Bertranda rád.“

„To na věci nic nemění.“

„Mění. Takovým lidem nemám ve zvyku říkat „Až po vás,

mladý muži“.“

„A co Margaret?“

„Na tom sice něco je, Christino, máte pravdu, ale Margaret

na mne v podstatě nemá žádné právo.“

„Nemá? Ale zřejmě si myslí, že má.“

Když Dixon váhal, uvědomil si, jaké je naprosté ticho. Ob-

rátil se, takže hleděl přímo na ni, a řekl méně drsným hlasem:

„Podívejte, Christino, postavme to takhle: Chtěla byste se se

mnou sejít a na chvíli zapomenout na Bertranda a Margaretu?“

„Víte dobře, že bych chtěla,“ pravila okamžitě. „Proč myslí-

te, že jsem vám dovolila, abyste mě odvezl z plesu?“

„Máte pravdu...“ Pohlédl jí do tváře a Christina opětovala

jeho pohled s bradou zdviženou a lehce pootevřenými rty.

Vzal ji kolem ramenou, sklonil se a jejich polibek byl tentokrát

daleko vážnější než předtím. Dixon měl pocit, že ho něco sta-

huje do temné dusné hlubiny, kde je vzduch nedýchatelně

těžký a krev řidne a proudí líně, stále pomaleji. Její tělo se

napjalo, jedním prsem se přitiskla k jeho hrudi; zdvihl ruku a

položil dlaň na druhý. Její napětí okamžitě povolilo, a přestože

ústa nechala na jeho rtech, celá jako by ochabla. Porozuměl,

přesunul ruku na její rameno a pak ji pustil. Usmála se na něj

tak, že se mu zatočila hlava ještě víc než při polibku.

Když nepromluvil, pravila: „Ano, dobře, ale myslím, že je

to trochu hanebné. Co navrhujete?“

Dixon si připadal jako člověk, jehož dekorování řádem za

zásluhy bylo přerušeno zprávou, že ho ve vrátnici čeká výhra

174

na tiket z minulého týdne. „Ve městě je jeden hezký hotel,

kam bychom mohli jít na večeři,“ řekl.

„Ne, myslím, že bychom nic neměli smlouvat na večer.“

„Proč ne?“

„Nebylo by to dobře, alespoň zatím. Začali bychom určitě

pít a já...“

„Co máte proti pití?“

„Nic, ale raději spolu zatím nepijme. Ano?“

„Dobře. A co tedy čaj?“

„Ano. Na svačinu by to šlo. Kdy?“

„Hodilo by se pondělí?“

„Ne, v pondělí nemohu; Bertrand pozval nějaké lidi, se kte-

rými mě chce seznámit. Co v úterý?“

„Dobře. Ve čtyři hodiny?“ Vysvětlil jí, jak se dostane k ho-

telu, kde se měli setkat, a sotva skončil, ozvalo se neklamné a

sílící hrčení vozu. „Panebože, už jsou tady,“ řekl, ztišiv in-

stinktivně znovu hlas.

„Jak se dostanete ven?“

„Počkám, až začnou vcházet, a pak to vezmu přes terasu.

Zavřete za mnou dveře.“

„Dobře.“

Vůz předjížděl k hlavnímu vchodu. „Pamatujete si, kde se

máme se jít?“ otázal se.

„Nebojte se. Budu tam ve čtyři hodiny.“

Šli k zaskleným dveřím a zůstali stát, držíce se v náručí, za-

tímco motor hrozivě zarachotil, zmlkl a bylo slyšet vzdalující

se kroky.

175

„Děkuji za krásný večer, Christino.“

„Dobrou noc, Jime.“ Přitiskla se k němu a chvíli se líbali;

pak se mu vyvinula a se slovy „počkejte ještě“ spěchala k žid-

li, na které nechala ležet kabelku.

„Co je?“

Vrátila se a strkala mu librovou bankovku. „Za taxi.“

„Nedělejte hlouposti, já...“

„Nehádejte se; za chvíli jsou tady. Muselo to stát moře pe-

něz.“

„Ale...“

Zastrčila mu bankovku do náprsní kapsy, mračila se, staho-

vala rty a levou rukou mu naznačovala, aby byl zticha, zrovna

tak, jako mu kdysi v dětství teta vnucovala cukroví nebo jabl-

ko.

„Mám možná víc než vy,“ pravila. Postrčila ho k zaskleným

dveřím, kam dorazili, právě když se nedaleko ozval Welchův

hlas, prozrazující nejvyšší stupeň šílenství. „Rychle. Na shle-

danou v úterý. Dobrou noc.“

Vyběhl na terasu a zahlédl, jak mu posílá do tmy polibek a

zavírá dveře; za okamžik zatáhla i záclonu. Nebe se již natolik

vyjasnilo, že viděl na cestu. Zamířil k silnici, pociťuje největší

únavu, jakou kdy v životě poznal.

176

ŠESTNÁCT

„Vážený pane Johns,“ psal Dixon, drže tužku jako nůž. „Já

vám chci akorát povědět že vím co provádíte s Marleen Ri-

chardsovou to je slušný děvče Marleen a nemá na takový jako

ste vy čas já dobře vím co ste zač. Je to slušný děvče a já se na

to nebudu koukat jak ji cpete do hlavy samý to umění a muzi-

ku, na to je moc dobrá a já si jí chci vzít a to je víc než co by

někdo jako vy pro ni moch udělat. Tak koukejte dát ruce pryč

pane Johns já vás tímhle varuju naposled. Tohle je jenom přá-

telskej dopis a já vám nevyhrožuju, ale radši udělejte jak vám-

povydám nebo já a pár kluků z továrny se na vás přídeme po-

dívat a že to nebude jenom abysme vám řekli maucta to můžete

bejt jistej. Tak rači nechte Marleen napokoji proto že to bude

pro vás lepčí. Váš odaný Joe Higgins.“

Přečetl celý dopis ještě jednou, obdivuje se důslednosti stylu

a pravopisu. Obojí pocházelo zejména z písemných prací Di-

xonových méně úspěšných žáků. Ale i tak mohl stěží doufat,

že se mu podaří Johnse nadlouho oklamat, zejména když se

takřka určitě nedostal s Marlene Richardsovou, písařkou v

jeho kanceláři, dál, než že na ni zíral tupě přes místnost. Kaž-

dopádně jím však dopis otřese a způsobí spolubydlícím nema-

lou kratochvíli, až ho dle svého zvyku otevře u snídaně a bude

ho číst nad talířem ovesné kaše. Dixon napsal: „Panu Johnso-

vi“ a pod to adresu jejich bytné, použiv levné obálky z vlast-

ních psacích potřeb, zalepil ji a prstem, který otřel o podlahu,

udělal na zadní straně dlouhou šmouhu. Nakonec přilepil

známku, kterou pro větší věrohodnost bohatě zaslinil. Měl v

úmyslu hodit dopis do schránky, až by šel v poledne do hos-

pody, ale předtím ho čekalo ještě zpracování některých po-

známek pro přednášku o alžbětínské Anglii. Předtím musel

ještě zrevidovat svou finanční situaci a zjistit, jakým způso-

177

bem by ji z naprosté beznaděje dostal zpět na obvyklou úroveň

pouhé katastrofálnosti, a ještě předtím musel věnovat alespoň

dvě nebo tři minuty úvahám o neuvěřitelném zakončení uni-

verzitního plesu a předešlého večera s Christinou.

Zjistil však, že nejen nemůže souvisle myslet, ale dokonce si

ani vzpomenout, co jeden druhému u Welchových řekli, ani už

si nedovedl představit, jaké to bylo, když se líbali, až na to, že

věděl, jak se mu to líbilo. Pomyšlení na úterý ho již nyní tak

vzrušovalo, že musel vstát a přecházet po pokoji. Nejdůležitěj-

ší bylo skálopevně se přesvědčit, že nepřijde, takže všechno,

co se pak skutečně stane, bude výjimečnou událostí. Potíž byla

v tom, že si dovedl přesně představit, jak bude vypadat, až k

němu zamíří v hale hotelu. Přitom zjistil, že si může zcela

jasně vybavit její obličej, a zadíval se do prázdna přes zahrád-

ku, která ležela v plném slunci pod okny domku jeho bytné.

Uvědomil si, že její obličej, když na něm nelpí chladná po-

smrtná maska vznešenosti, připomíná jakousi asociací řadu

zcela jiných tváří. Některé z nich byly velice vzdálené. Tak

například strnulý úsměv artistky nebo tanečnice z apačského

výstupu; sluncem oslněný pohled dívky ze společnosti, vyfo-

tografované, jak plachtí na Riviéře; tupě bezduchý výraz, teo-

reticky zjistitelný na obrázku krásných modelek; nevrlost

buclaté a nepříliš hezké malé holčičky. Alespoň to byly všech-

no ženské obličeje. Hlasitě se rozkašlal, protože si vzpomněl,

že mu Margaret nejednou připomínala tvář muže s nedefinova-

telným přízvukem a v služebních brýlích, kterého znal z vojny,

kde, pokud se pamatoval, nedělal nic jiného, než že zametal

podlahu v kantýně a utíral si nos do rukávu.

Aby se zbavil těchto myšlenek, otevřel skříň obsahující jeho

kuřácké náčiní a pomůcky - často velice nákladné podmínky

jeho šetrnosti. Pokud jeho paměť sahala, nemohl nikdy kouřit

tolik, kolik by chtěl, a tak se mu ve skříni časem navršil arze-

nál vynálezů, podle toho, jak se doslechl o dalších a dalších

možnostech kouřit v požadované míře: vysušený balíček lev-

178

ného cigaretového tabáku, dýmka s třešňovým troubelem,

červený balíček cigaretových papírků, svazek drátků na prota-

hování dýmky, kožený strojek na točení cigaret, čtyřdílná ka-

pesní dýmková souprava, zmačkaný balíček laciného dýmko-

vého tabáku, balíček nového druhu dutinek, poniklovaný stro-

jek na točení cigaret, pěnovka, lulka, modrý balíček cigareto-

vých papírků, balíček bylinného tabáku (zaručeně neobsahující

nikotin nebo jiné škodliviny. Proč?), rezavějící plechovka

drahého dýmkového tabáku, balíček filtrů do dýmky. Dixon si

vzal cigaretu z balíčku, který měl v kapse, a zapálil si.

Dole ve skříni stály prázdné láhve od piva, představující je-

ho jediný bezpečný způsob ukládání peněz. Stálo jich tam

devět, ale dvě byly z nesmyslně vzdáleného hostince; koupil si

je na cestu autobusem, když se v únoru vracel z večeře pořá-

dané Historickou společností. Tehdy doufal, že jejich pomocí

vymaže z paměti mrákotně trapný projev, který u stolu prones-

la Margaret, ale jelikož cestou domů seděla vedle něho, zabrá-

nila mu provést tento úmysl z pedagogických důvodů, vzhle-

dem k tomu, že v autobuse jela spousta studentů, kteří větši-

nou pili pivo z lahví. Při této vzpomínce mu přeběhl mráz po

zádech a pokusil se jí čelit vyčíslením celkové směnné hodno-

ty zbývajících sedmi lahví. Všechno dohromady dva šilinky

osm; daleko méně, než nač spoléhal. Rozhodl se svůj finanční

stav nerevidovat, zamířil ke stolu, a právě když se chystal

vyndat ze zásuvky poznámky o alžbětinské Anglii, ozvalo se

zaklepání na dveře a vstoupila Margaret. Měla na sobě zelené

šaty s kašmírovým vzorem a sametové mokasíny.

„Pojďte dál, Margareto,“ pravil se srdečností, která, jak si

uvědomil, pramenila ze špatného svědomí. Proč však měl

špatné svědomí? Nechat ji na plese s Gore-Urquhartem bylo

koneckonců „taktní“, nebo ne?

Upřela na něj pohled člověka, který si není jist, s kým vlast-

ně mluví, pohled, který ho náhle a zcela sám o sobě naprosto

vyvedl z rovnováhy. „Aha, dobrý den,“ pravila.

179

„Jak se daří?“ otázal se stále s touž křečovitou srdečností.

„Posaďte se.“ Přisunul jí obrovské kulhavé křeslo starobylého

vznešeného vzhledu, jež zabíralo takřka polovinu veškerého

zbylého místa vedle postele. „Cigaretu?“ Sáhl pro balíček, aby

dokázal, že jde o upřímnou nabídku.

Upírajíc na něj stále týž pohled, potřásla hlavou jako lékař

naznačující, že není pomoci. Měla popelavou tvář a zašpičatě-

lý nos. Zůstala stát a neřekla ani slovo.

„Tak co je nového?“ pravil Dixon a přinutil se k úsměvu.

Znovu potřásla hlavou, tentokrát pomaleji, a posadila se na

opěradlo křesla, jež ostře zapraskalo. Dixon hodil pyžamo na

postel a sedl si na proplétanou židli zády k oknu. „Nenávidíte

mě, Jamesi?“ pravila.

Dixonovi se zachtělo vrhnout se k ní, překotit ji do křesla,

vyrazil jí přímo do obličeje ohlušující neslušný zvuk a nacpat

jí do nosu skleněnou kuličku. „Jak to?“ otázal se.

Trvalo čtvrt hodiny, než to ze sebe dostala. Mluvila rychle a

plynně, poposedajíc na opěradle, trhala nohama, jako by jí

někdo klepal kladívkem do kolena, pohazovala hlavou, aby

odstranila s čela neviditelnou kadeř, a ohýbala a natahovala

palce. Proč ji opustil na plese? Nebo lépe řečeno, když všichni

vědí, proč, co to má znamenat? Nebo lépe řečeno, jak jí tohle

mohl udělat? Výměnou za informace týkající se těchto a pří-

buzných otázek, pokud je mohl poskytnout, mu nabídla zprá-

vu, že všichni tři Welchovi „žádají jeho hlavu“ a že se o něm

Christina zmínila při snídani zlehčujícím způsobem. O Gore-

Urquhartovi nepadlo ani slovo, až na zběžnou zmínku o Dixo-

nově „nevychovanosti“, že odešel z plesu, aniž mu dal dobrou

noc. Dixon věděl ze zkušenosti, že protiútok v jednání s Mar-

garetou nikdy nikam nevedl, ale měl příliš velkou zlost, aby

toho dbal. Když si byl jist, že již nemíní o Gore-Urquhartovi

mluvit, pravil s tlukoucím srdcem: „To bych rád věděl, proč se

tak rozčilujete. Šlo vám to beze mne docela dobře, když jsem

180

odcházel.“

„Co to povídáte, člověče?“

„Že jste se pověsila tomu Gore-Urquhartovi na krk tak, že se

mnou ani nemohl promluvit. Jestli se vám nic nepodařilo, litu-

ji, dělala jste, co jste mohla. V životě jsem něco takového ne-

viděl...“ Hlas mu selhal; nedovedl ze sebe vypravit dostatečné

množství spravedlivého rozhořčení.

Zírala na něj rozšířenýma očima. „Snad si nemyslíte...“

„Samozřejmě že si myslím; jakpak by ne?“

„Jamesi, nevíte... co říkáte,“ pravila pomalu a s obtížemi ja-

ko cizinec čtoucí v učebnici.“Já to nechápu; vůbec... nevím, co

bych řekla.“ Začala se třást. „Pět minut s někým promluvím,

víc nic... a vy mě hned obviňujete, že se mu nabízím. Tak je

to. Že jste to tak myslel?“ Hlas jí směšně přeskakoval.

„Ano, přesně tak,“ pravil Dixon, pokoušeje se vložit do

svých slov co nejvíce zlosti. „A nemůžete to zapřít.“ Znělo to

však pouze podrážděně, nespokojeně a mrzutě.

„Myslíte si opravdu, že jsem se mu nabízela?“

„Já nevím, ale vypadalo to tak, to musíte uznat.“

Prošla tak blízko kolem Dixona, že uskočil, a zahleděla se z

okna. Protože jí nemohl vidět do obličeje, aniž si vykroutil

krk, zaujal její místo na opěradla obrovského křesla. Stála u

okna tak dlouho a tak nehybně, že se odvážil doufat, že na něj

zapomněla; ještě chvilku a vytratí se tiše do hospody. Potom

však začala mluvit a její hlas zněl zcela klidně. „Vy mi vůbec

nerozumíte, Jamesi. Myslela jsem, že mi rozumíte, ale teď...

Chápete, když mi řeknete něco takového, je to vlastně urážka,

jenže, rozumíte, to by mi tolik nevadilo, protože vím, jak to

myslíte a proč jste nespravedlivý, nebo alespoň doufám, že

vím, a proto se vlastně nemůžu zlobit... když ztratíte hlavu.

Ale jsem tak nešťastná z té strašné propasti, která je vlastně

181

mezi námi. Co si mám jiného myslet, než že je to všechno

zbytečné, úplně zbytečné. Nerozumíte mi a nikdy jste mi nero-

zuměl. Uznejte sám.“ Dixon tentokrát neudělal žádný ze svých

obličejů; bál se, že by ho mohla vidět v odrazu na okenním

skle. „Ano,“ pravil.

„Nechci to rozbírat, Jamesi, je to tak malé, tak nepatrné, tak

triviální, ale musím, alespoň trochu.“ Vzdychla. „Nevidíte,

jaký je rozdíl mezi...? Ne, zřejmě nevidíte. Vysvětlím vám to,

alespoň tohle vám vysvětlím, snad vás to uklidní.“ Obrátila se

k němu a pak pravila již ne tak klidně. „Když jste včera ode-

šel, nepromluvila jsem s Gore-Urquhartem už ani slovo. Byl

celý ten čas s Carol Goldsmithovou. Zůstala jsem až do konce

s Bertrandem, když chcete něco vědět.“ Zvýšila hlas. „A do-

vedete si představit, co to bylo za...“

„To vás lituju...,“ vpadl Dixon dříve, nežli měl čas ochab-

nout. Naplnila ho nesmírná nechuť k celé záležitosti. Nejen k

tomu, co se projednávalo nyní, ale k celému tomu pokeru ve

dvou, který on a Margaret hráli tak dlouhou dobu. Kousl se do

rtu a přísahal si, že tentokrát vezme jakoukoliv kartu, kterou

by mu nabídla. Vzpomněl si, jak mu Carol řekla, aby Margare-

tě neházel záchranný pás. Tohle je tedy poslední. Neměl v

úmyslu ztrácet dále čas pokusy o smíření spíš proto, že to je

opravdu jen ztrácení času, než že by již neměl k dalšímu smi-

řování sil, se kterými byl ostatně také u konce. „Podívejte,

Margareto,“ pravil. „Nechci vám zbytečně ubližovat a vy to

víte, ať už říkáte co chcete. Ale už kvůli sobě a kvůli mně si

musíte některé věci objasnit. Máte za sebou v poslední době

ošklivé chvíle a víte, že to vím taky. Ale nemá smysl, abyste si

myslela, co si o mně zřejmě myslíte a jak to mezi námi je. Tím

jenom všechno zhoršíte. Jinými slovy, musíte přestat být na

mně citově takhle závislá. Souhlasím, že jsem se na plese

možná nezachoval správně, ale ať tak nebo tak, na věci to nic

nemění. Můžete se na mne kdykoliv obrátit s čím chcete, mů-

žeme si kdykoliv popovídat, mohu vám ve všem poradit, ale

182

mám už dost celého toho předstírání. Uvědomte si už jednou,

že jsem o vás ztratil všechen zájem, který jsem snad o vás měl

jako o ženu, to znamená o někoho, s kým se člověk chce vy-

spat - ne, teď počkejte, až domluvím. Tentokrát mě vyslechne-

te až do konce. Jak jsem řekl, co se milostného vztahu týče, je

mezi námi konec, pokud vůbec co začalo. Nedávám nikomu

vinu; chci jenom, abyste se mnou, co se toho týče, přestala

počítat. Rozumíte? A nemohu dodat, že je mi to líto, protože

nikdo nemůže litovat něčeho, proti čemu nemůže nic dělat, a

proti tomuhle já dělat nic nemohu a vy taky ne. To je všech-

no.“

„Snad si nemyslíte, že si ta holka s vámi něco začne? S ta-

kovým obyčejným venkovským balíkem, jako jste vy?“ vy-

buchla Margaret, jakmile přestal mluvit. „Nebo si už něco

začala? Možná že si jenom potřebovala...“

„Neblázněte, Margareto. Přestaňte alespoň na chvíli hrát di-

vadlo.“

Následovala krátká přestávka; nato učinila Margaret několik

potácivých kroků a položila mu ruce na ramena, jako by se

hroutila, nebo jako by ho chtěla odvléci do postele. Brýle jí

bezmocně spadly na zem. Vydávala podivný zvuk, jakési táhlé

opětované hekání, vycházející zdánlivě hluboko ze žaludku,

jako by byla několikrát za sebou zvracela a chtělo se jí zvracet

znovu. Dixon ji zpola dovedl, zpola zdvihl na postel. Vyrážela

chvílemi tiché chechtavé výkřiky. Obličej měla pevně přitisk-

nutý k jeho hrudi. Dixon nevěděl, jestli na ni jdou mdloby,

hysterický záchvat nebo jestli se prostě dává do pláče. Ať to

bylo cokoliv, neměl ponětí, co si počít. Když cítila, že sedí na

posteli, vrhla se na něj tak, že mu zůstala ležet s obličejem na

kolenou. Za okamžik mu začalo vlhko prosakovat kalhotami.

Pokusil seji zdvihnout, ale byla nezvládnutelně těžká; ramena

se jí třásla rychleji, než se zdálo přirozené, dokonce i v takové

situaci. Pak se prkenně posadila, třásla se dál a začala vydávat

řadu vysokých dušených výkřiků, které se střídaly s hluboký-

183

mi vzdechy. Obojí znělo velice hlasitě. Měla vlasy v očích,

roztažená ústa a jektala zuby. Obličej měla mokrý od slz a slin.

Nakonec, když začal vyslovovat její jméno, padla prudce do-

zadu na postel. Zůstala ležet s roztaženýma rukama, svíjela se,

několikrát hlasitě zaječela, pak začala poněkud tišeji, ale přes-

to vší silou sténat. Dixon ji uchopil za zápěstí a křičel: „Mar-

gareto! Margareto!“ Pohlédla na něj rozšířenými zraky, začala

sebou cloumat a pokoušela se vyprostit. Nyní se venku ozvaly

dvoje blížící se kroky, jedny po schodech nahoru, druhé dolů.

Otevřely se dveře a vstoupil Bili Atkinson se slečnou Cutlero-

vou v patách. Dixon zdvihl hlavu.

„Hysterický záchvat, co?“ pravil Atkinson a plácl Margaretu

několikrát - a podle Dixonova názoru velice silně - přes tvář.

Odstrčil Dixona, posadil se na postel, uchopil Margaretu za

ramena a prudce jí zatřásl. „Skočte ke mně, mám ve skříni

whisky.“

Dixon vyběhl ven a nahoru po schodech. Jediné, co si jasně

uvědomoval, byl údiv nad tím, že filmový a románový zákrok

při hysterickém záchvatu odpovídá tak očividně jedině úspěš-

nému postupu. Nalezl whisky, ale ruka se mu třásla tak silně,

že málem láhev upustil. Odzátkoval ji a rychle si lokl, snaže se

zadržet kašel. Když se octl znovu ve svém pokoji, zdála se už

situace daleko klidnější. Slečna Cutlerová, která se dívala na

Atkinsona a Margaretu, vrhla na Dixona pohled vyjadřující ne

ani tak podezření nebo výčitku jako povzbuzení; jinak neřekla

nic. Ve stavu, v němž byl, mu z toho bylo takřka do pláče.

Atkinson vzhlédl na podávanou láhev. „Sklenici nebo šálek.“

Přinesl ze skříně hrnek, nalil do něho trochu whisky a podal ho

Atkinsonovi. Slečna Cutlerová ještě s větším obdivem, než

jaký k němu vždycky chovala, pozorovala Atkinsona, jak dává

Margaretě napít whisky.

Atkinson ji nejprve zpola posadil. Přestala sténat a také se

již tolik netřásla. Obličej měla zarudlý od Atkinsonových ran.

Když jí přiložil hrnek k ústům, jektaly o něj její zuby a bylo

184

slyšet, jak hlasitě dýchá. S děsivě nepředvídatelnou důslednos-

tí se začala dusit, rozkašlala se, spolkla další doušek, rozkašla-

la se a polkla ještě. Brzy se přestala třást nadobro a začala se

rozhlížet. „Promiňte,“ řekla slabým hlasem.

„Už je dobře, děvenko,“ řekl Atkinson, „chcete cigaretu?“

„Ano, prosím vás.“

„Tak honem, Jime.“

Slečna Cutlerová se na všechny usmála, něco zamumlala a

tiše odešla. Dixon zapálil všem třem cigaretu a Margaret se

posadila na okraj postele; Atkinson ji dosud držel kolem ra-

menou. „To vy jste mi nafackoval?“ zeptala se ho.

„Samozřejmě, děvenko. A udělalo vám to zatraceně dobře.

Jak je vám teď?“

„Mnohem lépe, Děkuju. Trochu se mi motá hlava, ale jinak

jsem v pořádku.“

„Výtečně. Teď ještě klid. Pojďte, natáhněte si nohy a chvíli

si odpočiňte.“

„Není třeba, opravdu...“

Zdvihl jí nohy na postel, zul jí střevíce, potom stál a chvíli ji

pozoroval. „Alespoň deset minut ležet. Předám vás teď do

ošetřování přítele Jima. Až to dopijete, dejte si ještě, ale ne

abyste ho pustila k láhvi. Slíbil jsem jeho matce, že dám po-

zor, aby se neupil k smrti.“ Obrátil k Dixonovi svůj tatarský

obličej. „V pořádku, mladý muži?“

„Ano, děkuju, Bille.“

„V pořádku, děvenko?“

„Děkuju vám mockrát, pane Atkinsone; bylo to od vás straš-

ně laskavé. Nevím, jak bych vám poděkovala.“

„O to se nestarejte, děvenko.“ Pokynul jim hlavou a vyšel.

185

„Odpusťte, Jamesi,“ pravila, jakmile se dveře zavřely.

„Byla to moje vina.“

„Ne, tohle říkáte vždycky. Tentokrát vám to nedovolím. By-

lo toho na mne prostě moc. Myslela jsem: Tohle nesnesu, mu-

sím ho nějak zarazit, a pak jsem se už jednoduše nedovedla

ovládnout. Nic jiného to nebylo. A chovala jsem se tak hloupě

a dětinsky, protože vy jste měl koneckonců pravdu, když jste

mi to všechno řekl. Takhle je to daleko lepší. Chovala jsem se

jako úplný blázen.“

„Nemusíte si nic vyčítat. Za nic jste nemohla.“

„Ne, ale měla jsem se ovládnout. Posaďte se, Jamesi; tohle

vaše chození sem a tam mi jde na nervy.“

Dixon si přisunul proplétanou židli k posteli. Když se posa-

dil a hleděl na Margaretu, vzpomněl si, jak takhle u ní seděl,

když ji navštívil v nemocnici po jejím sebevražedném pokusu.

Tehdy však vypadala jinak, byla hubenější, slabší a vlasy měla

sčesané dozadu; v jistém smyslu na ni ani nebyl tak zoufalý

pohled jako dnes. Rozmazané rty, mokrý nos a rozcuchané

trčící vlasy ho pomalu, ale jistě sklíčily. „Měl bych vás dopro-

vodit k Welchovým,“ pravil.

„To vás nesmí ani napadnout. Raději se jim, pokud možná,

vyhněte.“

„To je mi jedno. Ostatně nemusím jít dovnitř. Dovezu vás

alespoň autobusem.“

„Nemluvte hlouposti, Jamesi. Není to vůbec nutné. Mně je

už úplně dobře. Nebo mi jistě bude, až se ještě jednou podí-

vám na whisky toho milého pana Atkinsona. Buďte tak hodný

a nalijte mi ještě.“

Zatímco Dixon plnil její přání, oddechl si, že s ní nebude

muset jet autobusem. Nyní byl již tak daleko, že vždycky do-

vedl uhodnout, co si Margaret přeje, ať už říkala cokoliv, a

186

tentokrát bylo jasné, že skutečně nechce, aby ji doprovázel. Ne

že by o ni neměl starost; dělal si s ní dokonce tolik starostí, že

břemeno bylo takřka nesnesitelné - a nesnesitelné bylo také,

do jaké míry se v něm jeho starost o její osobu smísila s poci-

tem provinění. Podal jí šálek, aniž na ni pohlédl; nepromluvil

ne proto, že jako obvykle nemohl říci to, co by chtěl, ale pro-

tože ho nic nenapadlo.

„Půjdu, jen co to dopiju a dokouřím cigaretu. Ve tři čtvrtě

mi jede autobus. Dostanu se domů právě včas. Podal byste mi

popelník, Jamesi?“

Podal jí malou měděnou misku ozdobenou reliéfem staroby-

lé válečné lodi s nápisem „J. V. Torpédoborec Ribble“. Okle-

pala do ní popel, pak se posadila na okraj postele, vyndala z

kabelky líčidla a začala si upravovat obličej. Zatímco hleděla

do zrcátka pudřenky, pravila lehkým tónem: „Zvláštní, že to

muselo všechno takhle skončit. Takovým trochu nedůstojným

způsobem.“ Když stále nic neodpovídal, pokračovala, pohybu-

jíc ústy sem a tam, podle toho, jak nanášela rtěnku: „Ono to

celé nebylo nijak důstojné, že? Vždycky mě něco chytlo tak

nebo jinak a vy jste se chtě nechtě snažil, abyste mě přivedl k

rozumu. To jste si nezasloužil.“ Namalovala si rty a pohlédla

znovu do zrcátka. „Udělal jste všechno - dokonce víc, než by

byl udělal jiný. Věřte mi. Nemáte si co vyčítat. Na mou duši,

nevím, jak jste to vydržel. Většinou to pro vás nebyla žádná

velká zábava. Dobře že jste se rozhodl udělat konec.“ Sklapla

pudřenku a dala ji zpět do kabelky.

„Víte, že vás mám docela rád, Margareto,“ pravil Dixon.

„Jenže to nikam nevedlo, to je všechno.“

„Já vím, Jamesi. Nedělejte si s ničím hlavu. Já si dovedu po-

radit.“

„Musíte vždycky za mnou přijít, kdybyste se octla v něja-

kých obtížích. Pokud vám mohu něčím pomoci.“

Trochu se jeho výhradě usmála. „Samozřejmě že přijdu,“

187

pravila, jako by ho utěšovala.

Zdvihl hlavu a rychle na ni pohlédl. Na tvářích měla dosud

pod nánosem pudru zarudlé skvrny, ale brýle, které si znovu

nasadila, takřka úplně zakryly oči naběhlé od pláče. Bylo

takřka k nevíře, že před chvílí prodělala hysterický záchvat,

stejně jako bylo neuvěřitelné pomyšlení, že byl schopen říci jí

něco tak důležitého, aby to u ní vyvolalo hysterický záchvat.

Zatímco ji pozoroval, uhasila cigaretu na torpédoborci Jeho

Veličenstva, vstala a setřásla si popel s šatů. „Tak to bychom

měli,“ pravila bezstarostně. „Sbohem, Jamesi.“

Dixon se neurčitě usmál. Je to vlastně škoda, pomyslel si, že

není trochu hezčí a že nečetla v ilustrovaných časopisech člán-

ky o tom, která rtěnka se hodí k jaké barvě pleti. Stačilo, aby

měla o dvacet procent víc toho, co jí scházelo, a nebyla by se

nikdy dostala do všech svých zoufalých obtíží: chorobné

zlozvyky pramenící z opuštěnosti by byly klidně spaly dál až

do vysokého stáří. „Určitě je vám už dobře?“ zeptal se.

„Přestaňte si dělat starosti. Úplně dobře. Ted už ale musím

jít, nebo zmeškám autobus a přijdu pozdě k obědu a víte, jak

paní Welchová bere tyhle věci vážně. Tak na shledanou. Mys-

lím, že se tak jak tak brzy uvidíme.“

„Na shledanou, Margareto, jistě se uvidíme znovu.“

Odešla bez odpovědi.

Dixon také uhasil cigaretu, drtě ji o palubu torpédoborce v

lehkém návalu zlosti, jejíž pramen nedovedl určit. Snažil si

namluvit, že bude rád, až se dostane přes prvotní šok, že řekl

Margaretě, co jí chtěl říci už takovou dobu, ale nebylo to pře-

svědčivé. Vzpomněl si, že pozítří má schůzku s Christinou, ale

nezpůsobilo mu to žádnou radost. Něco z toho, co se odehrálo

během poslední půlhodiny, všechno pokazilo, ale nevěděl

přesně, co to bylo. Někde se jeho cesta ke Christině něčím

zatarasila; nějakým nepředvídaným způsobem to nyní muselo

dopadnout špatně. Ne že by se Margaret sama do toho vložila

188

a způsobila obrat tím, že by varovala Bertranda a varovala

celou Welchovu rodinu; nebylo to ani tím, že by mohl být

donucen odvolat prohlášení, které Margaretě učinil. Bylo to

něco méně nepravděpodobného než první možnost, daleko

obtížnější než druhá možnost, a přitom mnohem neurčitějšího

než obě dvě. Všechno se to prostě nějak pokazilo.

Začal si nepřítomně před malým nezarámovaným zrcátkem

kartáčovat vlasy. Snažil se pokud možná nemyslet na Marga-

retu a její hysterický záchvat. Věděl, že se dříve nebo později

zařadí mezi tři čtyři vzpomínky, pod jejichž dojmem se kroutil

v židli nebo na posteli výčitkami svědomí, strachem nebo roz-

paky. Pravděpodobně zaujme čestné místo, které bylo až do-

sud obsazeno vzpomínkou na okamžik, kdy ho po školním

koncertě vystrčili před oponu, aby zahájil společné zpívání

státní hymny. Dodnes se slyšel, jak pronáší slova plná neu-

přímnosti: „Zazpíváme si... jestli dovolíte... všichni společ-

ně...“ A pak nasadil přesně o půl oktávy výš nebo níž, než měl.

Přeskakuje, tak jako všichni, každé tři nebo čtyři noty od jedné

oktávy ke druhé, o půl taktu před nebo za ostatními, prokousal

se hymnou až do konce. Potlesk, výkřiky a smích ho pronásle-

dovaly, ještě když ukryl rozpálený obličej za spásnou oponou.

Hleděl nyní na tentýž obličej v zrcadle: opětoval pohled neve-

sele a sebelítostivě.

Vzal Atkinsonovu láhev whisky a zamířil ke dveřím s úmys-

lem vyzvat ho, aby zašli na pivo do nejbližší hospody; pak se

však obrátil a sebral dopis určený Johnsovi. Nebylo důvodu,

proč by ho neměl posílat.

189

SEDMNÁCT

Nazítří spěchal Dixon k snídani ve čtvrt na devět, nejen aby

byl přítomen, až bude Johns číst svůj dopis, ale hlavně že

chtěl, lépe řečeno musel věnovat celé dopoledne přepisování

své přednášky o Blaženém věku alžbětinské Anglie. Snídal tak

brzy nerad. Kukuřičné vločky slečny Cutlerové, její bledá

sázená vejce, jasně červená slanina, výbušné toasty a močo-

pudná káva byly v devět hodin, v obvyklou dobu jeho snídaně,

takřka snesitelné, ale ve čtvrt na devět vyvolávaly z nejzazších

koutů jeho bytosti vybledlé stopy kocoviny, potlačované

nutkání zvracet a všechny ozvěny hluku, dřímající mu v hlavě.

Tato retrospektivní závrať se ho dnes zmocnila stejně krutě

jako obvykle. Tři půllitry piva, které vypil včera večer s

Billem Atkinsonem a Beesleym, jako by se byly nějakým

zvráceným působením pojmové záměnnosti času a prostoru

rozmnožily o další tři láhve britského sherry, následované

půltuctem hrnků konzumního vína. S rukama na očích kroužil

kolem stolu jako člověk vyhýbající se kouři táborového ohně,

pak ztěžka usedl a vlil si do talíře s kukuřičnými vločkami

saturační dávku modrého odstředěného mléka. Byl v jídelně

zcela sám.

Vyhýbaje se pomyšlení na Margaretu, a protože nechtěl z

jakéhosi důvodu myslet na Christinu, zabloudil myšlenkami k

přednášce. Včera večer se pokusil seřadit a sepsat své po-

známky. Soudě dle jejich nynějšího rozsahu, může z nich mlu-

vit jedenáct a půl minuty. Potřebuje tudíž ještě čtyřicet osm a

půl minuty vaty, jestliže představení obecenstvu potrvá minutu

a další minutu pití vody, odkašlávání a obracení stránek. Na

potlesk a klanění nepočítal nic. Kde však tu vatu sehnat? Zdálo

se, že jedinou odpovědí na tuto otázku je: Ano, kde? Moment;

může požádat Barclayho, aby mu našel knihu o středověké

190

hudbě. To by vydalo nejméně dvacet minut s omluvou, „že

jsem se příliš nechal strhnout zájmem o toto malé extempore“.

Welch by každopádně zářil. Dělal chvíli lžící bubliny na mlé-

ce, když si představoval, jaké množství odborných výpisků

bude muset pořídit, a pak se zaradoval při pomyšlení, že si

velice pomůže, a nebude přitom muset vůbec myslet. „Dalo by

se předpokládat,“ mumlal sám pro sebe, „že tvářnost věku,

národa, společenské třídy by jen stěží mohla být osvětlena

něčím tak zdánlivě nesourodým s běžnými myšlenkovými

proudy, jako je hudební myšlení toho kterého věku.“ Naklonil

se významně přes džbánek s mlékem. „Ale to bychom se hlu-

boce mýlili.“

V tom okamžiku vstoupil Beesley a mnul si dle svého zvyku

ruce. „Tak co, Jime,“ pravil. „Pošta už přišla?“

„Ne, zatím ne. Už jde?“

„Z koupelny je venku. Bude tu každou chvíli.“

„Dobře. A Bill?“

„Vstával přede mnou. Slyšel jsem ho, jak dupe po pokoji.

Počkejte, už asi jde.“

Zatímco se Beesley posadil a dal se do kukuřičných vloček,

vešel Atkinson zvolna do jídelny. Jeho chování, jak se často

stávalo zejména ráno, vzbuzovalo dojem, že oba přítomné

nezná a prozatím nemá nejmenší chuti vejít s nimi do styku.

Dnes vypadal dokonce ještě víc jak Džingischán dumající o

čistce mezi generály. Stanul pohrdlivě u své židle, zamlaskal a

divadelně vzdychl jako člověk čekající příliš dlouho v obcho-

dě, až bude obsloužen. Bloudil černýma tajuplnýma očima od

zdi ke zdi, prodléval u jednotlivých fotografií a tvořil si nepří-

znivý úsudek o synovci slečny Cutlerové v stejnokroji provi-

antního desátníka, o dvou holčičkách bratrance slečny Cutle-

rové, o vile se zahradou a bryčkou u vchodu někdejších za-

městnavatelů slečny Cutlerové, dokonce o samé slečně Cutle-

rové, oděné do honosného šatu družičky z doby první světové

191

války. Nebylo vyloučeno, že v něm probíhá destilace obrov-

ského množství drtivých soudů, jež se při těchto pohledech

zahustily na čtyři smrtonosné kapky jedu, určené čtyřem zmí-

něným fotografiím. Pak, stále mlčky, usedl a položil si velké

zarostlé ruce na ubrus dlaněmi vzhůru. Zásadně nikdy nejedl

kukuřičné vločky.

Zatímco se slečna Cutlerová pohybovala jídelnou s talíři po-

losyrové slaniny, bylo slyšet, jak dveřmi padají na podlahu

dopisy. Beesley vrhl na Dixona významný pohled a vyšel na

chodbu. Když se vrátil, pokynul mu ještě významněji, ale Di-

xon nepocítil příjemné vzrušení, které očekával; dokonce i

když o několik minut později vešel tiše Johns s dopisem v

ruce, neozvalo se v něm nic. Proč? Blažený věk alžbětinské

Anglie? Ano, a to ostatní také, ale proč si dělat hlavu. Pokusil

se upoutat pozornost na dopis, který si nyní Johns rozřezával a

otvíral. Beesley s ústy plnými jídla přestal žvýkat; Atkinson,

navenek lhostejný, pozoroval Johnse přimhouřenýma očima.

Johns se dal do čtení. Ticho bylo hmatatelné.

Johns opatrně odložil lžičku. S jeho účesem bylo zřejmě ně-

co v nepořádku. Obvyklá sýrová bledost jeho obličeje, i když

dnes ráno zpestřená několika zardělými skvrnami (následkem

použití holicí čepelky příliš tupé pro člověka s normálním

vztahem k penězům), byla již sama o sobě taková, že nepři-

pouštěla žádné další zblednutí následkem leknutí nebo zloby.

Brzy však zdvihl oči, ne ovšem na úroveň ostatních obličejů,

ale daleko výš než obvykle. V jednom okamžiku se Dixonovi

dokonce zdálo, že zachytil Johnsův pohled. Když si dopis ještě

jednou nebo dvakrát přečetl, vložil ho rychle zpátky do obálky

a nacpal si ho do náprsní kapsy. Vzhlédl znovu, a když zjistil,

že ho ostatní stále pozorují, uchopil lžičku tak rychle, že si

postříkal mlékem tmavomodrý svetr. Beesley vyprskl.

„Copak je, chlapče?“ zeptal se Atkinson Johnse jasně a vel-

mi pomalu. „Špatné zprávy?“

192

„Ne.“

„To by mi bylo líto, kdybyste dostal nějaké špatné zprávy.

Zkazilo by mi to na celý den náladu. Určitě žádné špatné zprá-

vy?“

„Ne, vůbec ne.“

„Ani trochu špatné?“

„Ne.“

„No dobře, dobře, ale kdyby náhodou, jen za mnou přijďte.

Mohl bych vám možná dobře poradit.“

Atkinson si zapálil cigaretu. „Do řeči vám ale nějak moc

není?“ zeptal se Johnse. „Že?“ zeptal se obou ostatních.

„Ne,“ odpověděli.

Atkinson přisvědčil a vyšel. Z chodby zaslechli jeho vzácný

smích; bez znatelného přechodu se změnil v záchvat kašle,

který se vzdaloval vzhůru po schodech.

Johns se pustil do slaniny. „To není k smíchu,“ řekl náhle k

všeobecnému překvapení. „Není to vůbec k smíchu.“

Dixon zahlédl Beesleyho rozzářený, nadšený obličej. „Co

není k smíchu?“ zeptal se.

„Dobře víte, Dixone. Tuhle hru ale můžou taky hrát dva.

Uvidíte.“ Nalil si třesoucí se rukou šálek kávy.

Střetnutí skončilo bez dalšího slova. Johns vrhl poslední ne-

přátelský pohled na uzel Dixonovy vázanky a vyběhl z míst-

nosti. V devět hodin začínal s výpočty pojistných prémií za

přestárlé zaměstnance, hrabaje se v kartotékách národního

pojištění. Dixon si všiml čehosi zvláštního vzadu na jeho hla-

vě.

Beesley se naklonil přes stůl. „Vyšlo to, co, Jime?“

„Vyšlo.“

193

„Všiml jste si, co toho namluvit? Úplná záplava slov. Už

jsem to přece tvrdil dávno: nepromluví, dokud se necítí napa-

den. Ale poslyšte, pozoroval jste, jaké měl divné vlasy?“

„Taky se mi zdály trochu divné.“

Beesley začal pojídat toast s marmeládou a pokračoval, zuři-

vě žvýkaje: „Koupil si nůžky na vlasy. Včera jsem na ně přišel

v koupelně. Teď se sám stříhá. Je mu už líto i toho šilinku za

holiče. Lakomec lakomá.“

Proto se tedy zezadu zdálo, že má Johns na hlavě paruku,

která se mu svezla, a zpředu vypadal, jako by měl do čela vra-

ženou přílbu. Dixon neodpověděl, uvažoval, že tentokrát Johns

provedl něco, čeho si on sám dovedl vážit.

„Co je, Jime? Nevypadáte moc radostně.“

„To nic.“

„Pořád starosti s přednáškou? Podívejte, mám doma ty po-

známky o Chaucerovi a jeho době, co jsem vám slíbil. Nic

zvláštního, ale mohl byste leccos použít. Hodím vám je do

pokoje.“

Dixon se znovu potěšil; kdyby měl odvahu čekat dostatečně

dlouho, sestavil by celou přednášku na základě cizích prací.

„Děkuji, Alfréde,“ pravil. „To bude báječné.“

„Jdete vůbec na fakultu?“

„Ano. Potřeboval bych vidět Barclayho.“

„Barclayho? Co s ním, prosím vás, máte?“

„Nic. Chci z něho něco vytáhnout o středověké hudbě.“

„Ach tak. Jdete hned?“

„Za pár minut.“

„Dobře. Půjdu s vámi.“

194

Bylo teplo, ale pod mrakem. Když kráčeli Univerzitní ulicí,

začal Beesley hovořit o výsledcích zkoušek na své katedře.

Přítomnost externího examinátora měla koncem týdne rozhod-

nout několik pochybných případů, ale v hlavních rysech byly

již výsledky jasné. Přibližně stejně to vypadalo u Dixona, tak-

že měli o čem hovořit.

„Jedna věc se mi u Freda Karna líbí,“ řekl Beesley. „Vlastně

jediná, když to tak vezmete: nikdy se nesnaží někoho protlačit,

o kom není přesvědčen, že si to zaslouží. Letos žádné jednič-

ky, čtyři trojky a pětačtyřicet procent z prvního ročníku u něho

propadlo; jen tak na ně! Fred je v celém podniku jediný profe-

sor, který si nedá zvenku nic namluvit, nepiplá se s prvním

ročníkem a nenechává projít každého spratka, který se umí

podepsat. Jak se na to kouká Neddy? Jestli se vůbec o něco

stará?“

„Ten? Nechává všechno Cecilu Goldsmithovi, to znamená,

že každý projde. Cecil má měkké srdce.“

„Spíš měkkou hlavu. Je to všude stejné, kam se člověk po-

dívá; nejenom tady, ale na všech venkovských univerzitách. V

Londýně ne, alespoň myslím, a ve Skotsku taky ne. Ale pro-

boha, jen to zkuste na většině menších škol někoho vyrazit jen

proto, že má v hlavě piliny a nemůže udělat zkoušky - to se

vám spíš podaří vyhodit profesora. A víte proč? Protože máme

takovou spoustu lidí na státní stipendium.“

„Jak to? Z čeho by pak měli být studenti živi?“

„Samozřejmě, Jime, člověk do jisté míry chápe stanovisko

úřadů. „Vydržujeme sedm let Johna Smithe, aby se dostal na

univerzitu, a vy nám nakonec řeknete, že nemůže udělat

zkoušky. Vyhazovali jsme kvůli vám peníze.“ Když ale zave-

deme přijímací zkoušky, u kterých neprojde, kdo neumí číst a

psát, klesne počet posluchačů na polovinu a polovina z nás

ztratí místo. Pak zase začnou: „Potřebujeme dvě stě nových

učitelů a musíme je mít.“ Dobře, odprosíme, snížíme index

195

znalostí na dvacet procent a projde jich tolik, kolik jich potře-

bujete, ale jenom si proboha za dva roky nezačněte stěžovat,

že máte školy plné učitelů, ze kterých by nikdo nepostoupil do

vyšší třídy, natož aby někoho k tomu uměl připravit. To jsou

poměry, co?“

Dixon s Beesleym spíš souhlasil než nesouhlasil, ale neza-

jímalo ho to natolik, aby se vyjádřil. Dnes byl jeden z oněch

dnů, kdy cítil s naprostou jistotou, že dostane vyhazov. Co

potom? Učit na střední škole? Ani za nic. Do Londýna do

úřadu? Do jakého? Co tam dělat? Blbost.

Vstoupili mlčky do hlavní budovy, pak do klubovny a zamí-

řili ke svým přihrádkám. Dixon našel upomínku, že nezaplatil

roční příspěvek klubovního fondu, a lístek adresovaný: Pan

Jas Dickson, B. A., oznamující mu vydání jakéhosi nabubřelé-

ho díla o tkalcovství za vlády Tudora. Obé hodil s největším

urychlením do koše na papír. Beesley si nevrle prohlížel nové

číslo vysokoškolského časopisu. Jinak nebyl v místnosti nikdo.

Dixon přišel k názoru, že by mohl, než půjde hledat Barclay-

ho, začít tak těžký den krátkým odpočinkem. Usedl do křesla a

zívl.

Za okamžik tu byl Beesley s časopisem v ruce. „Povídám,

Jime, tohle vás bude zajímat. Jmenování: Dr. L. S. Caton na

katedru dějin ekonomie univerzity v Tucumanu, Argentina.

Není to ten, co jste mu poslal svůj článek?“

„Kristepane, ukažte.“

„Měl byste si ho přitáhnout, než vám práskne do bot na ba-

nánové lodi. Počítám, že svou vydavatelskou činnost zabalí,

pokud nechce vydávat časopis tam.“

„Na mou duši, vypadá to černě.“

„Na vašem místě bych mu zatelefonoval.“

„Kristepane. Dobře. Zavolám. Každopádně vám děkuju,

196

Alfréde, měl bych ale raději jít honem za Barclaym, než taky

dostane místo v Jižní Americe.“

Ve spárech neurčitých, ale mocných obav pospíšil Dixon do

hudební školy, kde k svému překvapení nalezl Barclayho,

který nejen projevil ochotu, ale dokonce vlastnil přesně onu

knihu, kterou Dixon potřeboval. Poněkud méně zneklidněn,

odešel Dixon do knihovny a získal takřka zlověstnou rychlostí

další knihu, o středověkém šatu a nábytku. Když vycházel

otáčivými dveřmi, byl jeho pohyb nečekaně zmařen zásahem

kohosi, kdo se zvenčí pokoušel otočit dveřmi opačným a

(vzhledem k několika velkým a výstražným nápisům) chyb-

ným směrem. Byl to Welch, který se podezíravě rozhlédl a

zamračeně ustoupil, když se Dixon protlačil ven kolem něho.

„Dobrý den, pane profesore.“

Welch ho poznal takřka okamžitě. „Dixone,“ pravil.

„Ano, pane profesore?“ Dixon až do té chvíle zapomněl na

hlášení Margarety, že si Welch, zajedno s ostatními členy jeho

rodiny, „žádá jeho hlavu“. Jak bude Welch ve snaze získat

tento statek postupovat?

„Právě jsem uvažoval o knihovně,“ pravil Welch, pohupuje

se na podpatcích. Vypadal toho jitra ještě nepříčetněji a rozhá-

raněji než obvykle. Na vázance měl malý zlatý odznak, připo-

mínající heraldický přívěsek nebo něco podobného, ale při

bližším ohledám se ukázalo, že je to zaschlý vaječný žloutek.

Podstatné stopy téhož pokrmu byly patrný i kolem jeho úst, jež

byla nyní široce otevřena.

„Opravdu?“ zeptal se Dixon doufaje, že tím přiměje

Welche, aby mu naznačil, která složka představy spojené s

knihovnou by mohla být předmětem jeho uvažování.

„Co kdybyste tam zašel?“

Dixon podlehl vážným obavám. Propuklo konečně Welcho-

vo dlouho očekávané pominutí smyslů? Nebo to byl sarkas-

197

mus, vztahující se k Dixonově hluboké nechuti octnout se v

blízkosti jakéhokoliv vědeckého působiště? Hluboce otřesen,

vrhl kradmý pohled přes rameno, aby se ujistil, že skutečně

stojí dva kroky od vchodu do knihovny. „Proč ne?“ zdála se

nejbezpečnější odpověď.

„Nejste momentálně přetížen prací?“

„Momentálně?“ zakoktal Dixon. „Myslím, že...“

„Totiž, co se týče vaší středeční přednášky. Předpokládám,

že ji máte zhruba připravenou, ne?“

Dixon se pokusil schovat obě knihy, které držel pod paží,

pro případ, že by Welch zahlédl jejich názvy. „Ano,“ pravil

divoce. „Ano, pane profesore.“

„Nemám čas jít do knihovny, chápete,“ pravil Welch jako

člověk, odstraňující poslední nepatrnou překážku, jež stojí v

cestě naprostému dorozumění. „Musím jít tady semhle,“ do-

dal, ukazuje prstem na knihovnu.

Dixon zvolna přisvědčil. „Aha, musíte jít semhle,“ řekl.

„Jedná se o tři maličkosti v písemných pracích, chtěl bych si

je ověřit před zítřejší konferencí s externím examinátorem.

Mohl byste se na to podívat, ne? Řekněme zítra v pět hodin u

mne v pracovně.“

Christina bude na Dixona čekat ve čtyři hodiny. Dokonce i

kdyby si vzal taxi, nebude s ní moci zůstat víc než tři čtvrti

hodiny. Měl chuť nacpat Welche do otáčecích dveří a točit s

ním až do oběda. „Ano, přijdu,“ řekl.

„Dobře. Chápete, že nemám čas shánět dokumentaci v

knihovně.“

„Ano, ovšem.“

„Je to od vás velice laskavé, že to chcete za mne udělat, Di-

xone. Teď, co bych potřeboval z knihovny. Máte to všechno

198

tady vypsané.“ Vytahoval postupně z kapsy celý svazek papí-

rů. „Všechno je to docela jasné, jak vidíte. Takřka v každém

případě jsou uvedeny prameny, myslím... ano. Jak vidím, ně-

kdy taky prameny nejsou, ano... samozřejmě - jde o čistě vše-

obecné pojmy. Není to důležité, ale jen tak pro všechny přípa-

dy si prolistujte kartotéku. Kdybyste snad nic nenašel, musíte

prostě použít vlastního... vlastního... Máte tam obsahy kapitol,

to vám hodně pomůže. Například takhle. Podívejte se, co by se

dalo ještě doplnit. Nemyslím, že objevíte něco senzačního,

alespoň ne z té doby, ale člověk nikdy neví, že?“ Zíral Dixo-

novi pátravě do obličeje, očekávaje souhlas.

„Ne, ovšemže ne.“

„Ne, ovšem. Ne. Vzpomínám si, jak jsem svého času ztratil

celé týdny, protože mi scházela jedna jediná podrobnost. Jak

se zdá, na podzim roku 1663.. ne, v létě...“

Dixon měl nyní jasno, pokud šlo o několik základních sku-

tečností. Měl vyplnit jisté mezery ve Welchových znalostech

dějin lidového uměleckého průmyslu ve zdejším okrese a tyto

papíry, popsané Welchovým zbytečně čitelným a úhledným

písmem nebo naťukané s bujarou nepřesností na stroji, mu

měly umožnit splnění úkolu bez přílišného zmatku, třebaže ne

bez jisté ztráty času a cti. Odmítnout však nesměl; pro Welche

to mohl být důležitější zkušební kámen jeho schopností než

přednáška o Blaženém věku alžbětinské Anglie. Potud bylo

jasno; ale jak to vlastně myslel s knihovnou? Když Welchovo

mlčení ohlásilo konec nebo možná úplné zapomenutí celé

epizody, otázal se Dixon: „Najdu všechny prameny tady, pane

profesore? Totiž mně se zdá, že leckteré věci by mohly být

dost vzácné. Počítám, například, že v krajském archívu...“

Welchův výraz se zvolna přizpůsoboval návalu nechápavé

zlosti. „Ne, samozřejmě že to nenajdete tady, Dixone,“ pravil

vysokým útočným hlasem. „Jak vás něco takového mohlo

napadnout? Proto chci, abyste šel do městské knihovny. Vím

199

určitě, že mají dobrých devadesát procent pramenů, které po-

třebuji. Šel bych tam sám, ale jak jsem vám již snad dost jasně

vysvětlil, mám tady co dělat. A potřebuju to všechno ještě

dnes, protože budu mít zítra večer přednášku, jakmile profesor

Fortescue bude... odjede. Chápete?“

Dixon chápal: celou tu dobu mluvil Welch o veřejné

knihovně ve městě, a protože mu to bylo zcela jasné, ani na

okamžik ho nenapadlo, že by mohl způsobit zmatek, hovoře o

„knihovně“ ve vzdálenosti pěti kroků od zcela jiné budovy,

nazývané v celém okolí stejným jménem.

„Ovšem, pane profesore, promiňte,“ řekl Dixon, nyní již

dobře vycvičený omlouvat se ve chvílích, kdy měl sám očeká-

vat omluvu.

„To je v pořádku, Dixone. Ted vás už raději nebudu zdržo-

vat; počítám, že se budete chtít do toho dát, když máte mít do

pěti všechno hotovo. Nejlepší bude, když pak přijdete za mnou

a ukážete mi, co jste našel. Je to od vás velice laskavé, že jste

mi nabídl pomoc; děkuji vám.“

Dixon zastrčil papíry mezi stránky Barclayho knihy a otočil

se, ale vzápětí se s leknutím ohlédl, protože se za jeho zády

ozval rachotivý hřmot. Welch s vlajícími vlasy a sehnutý jako

útočící hráč ragby se pokoušel otočit dveřmi opačným smě-

rem. Dixon se zastavil a pozoroval ho, dopřávaje si naprosté

volnosti při variacích na obličej madrila. Welch za chvíli

zřejmě vytušil svůj omyl a začal nyní naopak za vzpříčené

otáčecí dveře tahat, jako by se s neviditelným soupeřem přeta-

hoval o lano. Dveře s náhlým zařinčením povolily a Welch se

překotil nazad, dopadnuv temenem hlavy na sklo. Dixon se

vydal na cestu hvízdaje si píseň o Welchovi v slavnostním,

takřka liturgickém rytmu. Cítil, že zážitky toho druhu v něm

živí neutuchající plamen optimismu.

200

OSMNÁCT

„To je tedy opravdu výtečné, Dixone,“ pravil Welch o sedm

hodin později. „Doplnil jste všechno skutečně tím nej... nej...

opravdu velký kus práce.“ Hrabal se chvíli spokojeně v po-

známkách a pak náhle s podezíravým přízvukem dodal:

„Co děláte?“

Dixon dělal rukama, založenýma za zády, pohyby vyjadřují-

cí jeho city. „Jen tak jsem...,“ zakoktal.

„Myslel jsem, jestli nejste dnes večer náhodou volný. Mohl

byste k nám přijít na večeři.“

Když se celý den zaměstnával tím, že vykonával práci za

Welche, měl Dixon celý večer dost práce se svou přednáškou,

ale zřejmě si nemohl dovolit pozvání odmítnout, a proto bez

váhání odpověděl: „Ano, pane profesore, děkuji vám, to je od

vás velice laskavé.“

Welch přikývl, což mělo pravděpodobně vyjadřovat potěše-

ní, sebral papíry a začal je ukládat do „brašny“. „Počítám, že

se to zítra večer může docela pěkně vydařit,“ pravil, uštědřiv

Dixonovi úsměv sexuálního maniaka.

„Zcela určitě. Kde budete přednášet?“

„Ve spolku pro historii a starožitnosti. Copak jste neviděl

oznámení?“ Sebral „brašnu“ a nasadil si měkký tvídový klo-

bouk. „Tak pojďme. Pojedeme mým vozem.“

„To bude velice hezké.“

„Bývá tam dobré publikum, to se musí nechat,“ pravil

Welch nadšeně, zatímco kráčeli po schodech. „Výborně se k

nim mluví. Poslouchají pozorně a... soustředěně a v diskusi se

201

ptají na spousty věcí. Samozřejmě, většinou jsou tam lidé z

města, ale vždycky přijde i několik lepších studentů, například

ten Michie. Slušný hoch. Jestlipak jste u něho vzbudil zájem o

svůj nepovinný předmět?“

Maje na mysli, že se Michie tyto dny držel podezřele stra-

nou, Dixon pravil: „Ano, zdá se, že ho to chytlo,“ a doufal, že

Welch vezme na vědomí očividný důkaz jeho pedagogických

vloh, když dovedl „vzbudit zájem“ tak hodného hocha.

Welch pokračoval beze změny: „Velice hodný hoch, oprav-

du. Má zájem. Pravidelně dochází do historického spolku. Už

jsem s ním taky dvakrát třikrát pohovořil. Myslím, že máme

leccos společného.“

Dixon pochyboval, že by Welch a Michie měli společného

cokoliv mimo názor na jeho vlastní schopnosti, ale soudě, že

Welchovy zásady by pravděpodobně nepřipustily tento bod s

posluchačem probírat, neváhal zeptat se s předstíranou zvěda-

vostí: „V jakém smyslu?“

„Nu, máme, jak bych tak řekl, oba zájem o anglické tradice.

Počítám, že se na to dívá spíš filozoficky, kdežto já, řekněme,

víc po stránce aspektu kulturního, ale máme mnoho společné-

ho. Právě nedávno mne náhodou napadlo, že je to vlastně

zvláštní, jak se v posledních letech můj zájem čím dál tím víc

obrací k anglické tradici. Zatímco moje paní... podle mého

názoru je na prvním místě dítětem západní civilizace, a pak

teprve Angličankou. Z jejího hlediska, s tím jejím spíš evrop-

ským názorem, víceméně, jak by se dalo říci, keltským pohle-

dem na některé věci, totiž na věci, které mají pro mne takovou

důležitost, jako například společenský a kulturní obraz anglic-

kého života, i když je to, řekněme, trochu retrográdní, myslím

jako lidový umělecký průmysl, lidové tradiční zábavy a po-

dobně, tedy pro ni je to aspekt, tedy, chápete, vlastně jenom

aspekt - samozřejmě zajímavý, ale pořád jenom aspekt,“ zavá-

hal, jako by hledal přesný výraz, „jeden z aspektů vývoje zá-

202

padoevropské kultury, jak by člověk řekl. Nejlépe je to vidět

na jejím postoji k tomu, čemu my říkáme stát sociálního za-

bezpečení. A vlastně je to veliké plus, dovede-li se někdo dívat

na věci z tohoto širšího hlediska. Tvrdí, abyste rozuměl, že

když lidé mají všechno zajištěno...“

Dixon, který si již dávno utvořil vlastní názor na paní Wel-

chovou, nechal Welche, aby pokračoval o jejích politických

názorech, o jejím postoji k „takzvanému všeobecnému právu

na školní vzdělání“, o její zaujatosti pro tělesné tresty, o její

zálibě ve čtení anglických spisovatelek popisujících myšlení a

city obyvatelů Paříže. Jeho vlastní city a myšlenky, zatímco

nastupovali do vozu a odjížděli, se točily kolem Margarety.

Nedovedl se smířit s představou, že se s ní bude muset setkat;

zaměstnávalo ho to takřka celý den, který strávil v městské

knihovně, a nyní, když se ten okamžik přibližoval, začínal

problém nabývat kritických rozměrů. Čekalo ho také setkání s

Bertrandem a paní Welchovou, ale ve srovnání s Margaretou

se tato perspektiva jevila daleko snesitelnější. A bude tam i

Christina; nechtěl se vlastně setkat ani s ní, ne kvůli její osobě,

ale protože tvořila součást jeho starostí týkajících se Margare-

ty. Bude muset udělat něco, čím by Margaretu přesvědčil, že

nezůstala zcela opuštěna; ne že by se chtěl, lépe řečeno mohl

vrátit k jejich původnímu vztahu, ale nějakým způsobem ji

musí ujistit, že může stále spoléhat na jeho přátelství. Ale jak

to udělat?

Aby se rozptýlil, vyhlédl z okna ve chvíli, kdy Welch zpo-

malil, dojížděje ke křižovatce. Spatřili na chodníku vysokého

tlustého muže, ve kterém poznal svého holiče. Dixon ho cho-

val v hluboké úctě pro jeho působivý zevnějšek, zvučný bas a

nepřebernou zásobu informací o královské rodině.

U nedaleké schránky na dopisy se právě zastavily dvě hezké

dívky. Holič se obrátil a začal je s rukama za zády pozorovat.

Na tváři se mu objevil krátký, ale neomylný záblesk žádosti.

Nato holič vykročil a jako ochotný prodavač zamířil k oběma

203

dívkám. Welch nyní opět přidal a Dixon, silně otřesen tím, co

viděl, rychle obrátil pozornost na druhou stranu ulice, kde na

zeleném hřišti probíhal kriketový zápas a jeden z hráčů vybí-

hal, aby vrhl míč. Obránce, další vysoký a tlustý muž, se po

míči ohnal, minul a míč ho prudce udeřil do břicha. Dixon ho

zahlédl, jak se zhroutil a chytil se za žaludek, pak vyběhl

brankář, ale co se dělo dál, zakryl hustý živý plot.

Dixon byl chvíli na vahách, zda měly oba obrázky znázor-

ňovat bezprostřednost božího trestu nebo sklon božího hněvu

zasahovat nepravý cíl. Dojem však byl tak mocný, že Dixon

dokonce začal poslouchat Welche. Řek právě: „Ópravdu pozo-

ruhodné“ a Dixon pocítil neodolatelnou touhu uchopit fran-

couzský klíč, který viděl v přihrádce vedle volantu, a udeřil ho

silně do týla. Věděl velice dobře, jaké věci pokládá Welch za

pozoruhodné.

Zbytek cesty uběhl bez zvláštních příhod. Welchovo ovlá-

dání vozu se poněkud zlepšilo; alespoň jediné nebezpečí smrti,

kterému se Dixon cítil vystaven, bylo nebezpečí smrti nudou.

A dokonce i toto nebezpečí se na několik minut rozptýlilo,

když mu Welch sděloval několik podrobností z životopisu

jeho zženštilého, píšícího syna Michala, postavy neustále če-

kající v kulisách Dixonova života, zda jí bude souzeno vy-

stoupit na jeviště. Tento Michal, nesporně téhož galského ra-

žení jako jeho matka, bydlel v Londýně v malém bytě, kde si

sám vařil, a během posledních dnů si zkazil žaludek, přecpáva-

je se ohavnými cizozemskými pokrmy vlastní přípravy,

zejména, jak Dixon vyrozuměl, špagetami a dalšími jídly sma-

ženými na olivovém oleji. To byl zřejmě zcela vhodný trest v

očích osoby Welchova typu, libující si v různých formách

vařeného škrobu s přídavkem umělého selského másla a zapí-

jeného „pravou“ černou kávou o vysokém stupni viskozity.

Michal byl každopádně v nejbližších dnech očekáván doma,

kde ho měla anglická kuchyně a mateřská péče přivést do po-

řádku. Při poslední zmínce se Dixon neovládl, aby se neobrátil

204

a nesmál z okna. Tentokrát pocítil pouze krátký záchvat zlosti

při pomyšlení, že taková veš si žije ve vlastním bytě v Lon-

dýně. Proč jemu nedopřál osud rodiče, kteří by měli o tolik víc

peněz než rozumu, aby ubytovali svého syna v hlavním městě?

Samo pomyšlení na to mu působilo muka. Víc nepotřeboval a

všechno mohlo dnes vypadat jinak. Na okamžik měl dojem, že

vůbec neví, co všechno mohlo být jiné, ale pak zjistil, že si to

dovede představit velice dobře, a dokonce, jak by co mohlo

být jiné než dnes.

Welch mluvil dál a jeho tvář se chovala jako dokonale po-

zorné obecenstvo. Smála se jeho vtipům, vyjadřovala podiv

nebo vážnost a reagovala sevřenými rty a přimhouřenýma

očima na důležitější body projevu. Hovořil ještě, když jel po

úzké písečné cestě k domu, otřel se o rozbitý vodní kohoutek,

zamířil do garáže a zastavil jediným divokým trhnutím několik

milimetrů od zdi. Pak vystoupil.

Dixon se rozhlédl, aby zjistil, jak se dostat z vozu, protože

deseticentimetrovou mezeru, která zůstala mezi dvířky a zdí na

jeho straně vozu, zavrhl. Dal přednost několika mrzutým chví-

lím, které představovalo přelézání rychlostní páky, a protlačil

se kolem volantu k druhým dvířkům. Při tom však cosi zachy-

tilo za sedací část jeho kalhot. Když se konečně dostal z vozu

do dusného přítmí garáže, sáhl na kalhoty a zjistil, že může do

trhliny v látce lehce vložit dva prsty. Pohlédl na sedadlo a

spatřil, jak z něho trčí cosi krátkého a ostrého, zřejmě výčně-

lek zlomeného péra. Vydal se zvolna za Welchem, s bušícím

srdcem a zamženými brýlemi. Dovolil svému obličeji vytvořit

strašnou grimasu, stlačiv bradu, jak nejdál to šlo, a pokoušeje

se zároveň pokrčit nos až k očím. Když takřka plně dosáhl

cíle, sundal si brýle, aby je vyčistil, ale i bez nich hravě roze-

znal čtyři svědky svého výkonu, kteří ho pozorovali, stojíce u

okna několik metrů odtud. Byli to (zleva doprava) Christina,

Bertrand, paní Welchová a Margaret. V rychlosti vrátil nos do

původní polohy a začal si zamyšleně třít spuštěnou bradu dou-

205

faje, že tím vyvolá dojem slabomyslné zadumanosti; pak, ne-

schopen vymyslet si jakékoliv gesto nebo výraz, kterým by

mohl srozumitelně pozdravit všechny členy takovéto čtveřice,

následoval Welchovu mizící postavu podél domu a za roh.

Co s kalhotami? Která alternativa je horší: spravit si je sám,

což by znamenalo nalézt nebo spíš znovu koupit potřebné

rekvizity, nebo si je dát spravit, což by zase znamenalo pama-

tovat si, že se musí někoho zeptat, kde by mu je spravili, pa-

matovat si, že tam musí kalhoty zanést, a pamatovat si, že zase

pro ně musí jít a zaplatit za ně, nebo konečně požádat slečnu

Cutlerovou, aby mu je spravila? Byla poslední alternativa nej-

rychlejší? Ano; ale mohlo se stát, že bude muset slečně Cutle-

rové při opravě asistovat a poslouchat její řeči nejen v průběhu

operace, ale i nepředvídatelně dlouho potom. Vyjma páru

kalhot tvořících součást obleku tak tmavého, že se hodil pouze

k úředním pohovorům a na pohřby, měl už jen jedny, které

však byly tak poznamenány skvrnami od jídla a piva, že by se

i na jevišti jevily směšně přehnaným znázorněním sešlosti a

bídy. Měl by mu je zašít Welch. Je to koneckonců jeho hnusný

vůz. Proč si raději na sedadle, ze kterého čouhají dráty, neroz-

trhl on svoje odporné kalhoty? Snad se tak brzy stane. Nebo už

k tomu došlo, a nevšiml si toho.

Dixon prošel pod doškovým přístřeškem, klenoucím se nad

hlavním vchodem, a odvrátil oči od obrazu, který byl nedáv-

nou Welchovou akvizicí a předmětem jeho nekonečných roz-

hovorů a nyní visel v hale. Toto dílo jakéhosi blbečka z mateř-

ské školky připomínalo svým provedením kresby objevující se

na pánských záchodcích, i když jeho námět - soubor vejčitých

zvířecích tvarů, pochodujících z Noemovy archy - se vztaho-

val k méně všeobecným pojmům. U protější stěny byl vysoký

stojan s různými měděnými a porcelánovými předměty. Mezi

nimi stál i Dixonův speciální figurální džbánek, na který nyní

upřel pohled plný odporu. Nenáviděl tento džbánek v podobě

lidského skrčka s černým kloboukem, zkřiveným vyděšeným

206

obličejem a drobnými rachitickými údy, tvořícími s trupem

jediný ohavný celek, víc než kterýkoliv jiný neživý předmět v

domě, nevyjímaje ani Welchův dulcián. Z výrazu obličeje

kameninového skrčka bylo zřejmé, že ví, co si o něm Dixon

myslí, ale nemůže nikomu žalovat. Opřel si palce o spánky,

zatřepal na něj prsty, vykulil oči a neslyšně ho zahrnul hanli-

vostmi a urážkami. Pak se objevilo třetí Welchovo vlastnictví,

malá zrzavá kočka, které říkali Id. Byl to zbytek vrhu tří koťat,

z nichž ostatní dvě nazvala paní Welchová Ego a Superego.

Snaže se pokud možná na to nemyslet, Dixon se sklonil a

podrbal Id za uchem. Obdivoval malou zrzavou kočku pro její

rozhodnost nedovolit nikomu z Welchovy rodiny, aby ji vzal

na klín. „Poškrábej je,“ pravil k ní šeptem, „počurej jim kober-

ce.“ Id začala hlasitě příst.

Jakmile Dixon vstoupil do místnosti, kde byla celá společ-

nost, klidný tok událostí se vrhl vpřed šíleným tempem. Welch

se k němu otočil. Christina s tvářemi ještě růžovějšími, než jak

si ji pamatoval, se na něj zubila, stojíc v pozadí; paní Welcho-

vá k němu zamířila s Bertrandem; Margaret mu ukázala záda.

Welch pravil rozhodně: „Faulknere...“

Dixon pokrčením nosu posunul brýle. „Ano, pane profeso-

re?“

„Totiž, Dixone.“ Zaváhal a pak pokračoval s nezvyklou

plynulostí: „Mně se zdá, že se to nějak popletlo, Dixone. Za-

pomněl jsem, že jsme na dnes večer slíbili jít všichni společně

do divadla s Goldsmithovými. Budeme muset brzy povečeřet,

takže mám právě čas na převlečení a pak povezu všechny do

města. Samozřejmě že pro vás je ve voze taky místo. Moc

mrzutá věc, ale teď už, bohužel, musím nahoru. Tak tedy příš-

tě, Dixone, příště.“

Ještě než byl venku z místnosti, nastoupila paní Welchová

jako herečka přesně podle pokynů inspicienta. Bertrand byl po

jejím boku. „Pane Dixone,“ pravila, silně zardělá v obličeji.

207

„Doufala jsem, že vás uvidím. Chtěla jsem se vás zeptat na

jednu nebo dvě maličkosti. V první řadě bych ráda, abyste mi

vysvětlil, můžete-li, co se stalo s vaším prostěradlem a po-

krývkami, když jste byl minule naším hostem.“ Zatímco se

Dixon stále ještě pokoušel navlhčit si ústa, aby mohl promlu-

vit, dodala: „Čekám na vaši odpověď, pane Dixone.“ Angli-

čanka v ní zřejmě získala mohutný náskok před světoobčan-

kou.

Dixon si všiml, že Christina a Margaret spolu odešly na

druhý konec pokoje, zabrány do tichého rozhovoru. „Opravdu

nevím. ..,“ zamumlal. „Nevšiml jsem si...“ Jak mohl zapome-

nout, co mu řekla do telefonu, když se vydával za Beesleyho z

Evening Postu! Od té doby mu to nepřišlo ani jednou na mysl.

„Tvrdíte jinými slovy, že s celou věcí nemáte nic společné-

ho? V tom případě jediným možným viníkem je služebná, a

budu ovšem nucena...“

„Ne,“ vpadl Dixon. „To netvrdím. Prosím vás, paní Wel-

chová, odpusťte mi, je mi to hrozně líto. Vím, že jsem měl jít

za vámi a ke všemu se přiznat, ale nadělal jsem tolik škody, že

jsem se bál. Představoval jsem si docela hloupě, že na nic ne-

přijdete, ale samozřejmě že jsem tomu vlastně nevěřil. Buďte

tak laskavá a pošlete mi účet za všechno, co budete muset

nahradit. Myslím jako za pokrývky a podobně. Pokládám to za

svou povinnosti Chválabohu, stolek ještě neobjevili.

„Ovšemže je to vaše povinnost, pane Dixone. Ale než se k

tomu dostaneme, ráda bych slyšela, jak jste takové škody způ-

sobil. Co se vlastně stalo?“

„Chápu, paní Welchová, choval jsem se opravdu nemožně,

ale prosím vás, nechtějte, abych vám to vysvětloval. Omluvil

jsem se a slíbil jsem, že škodu vyrovnám. Nemohl bych si

nechat vysvětlení pro sebe? Není na tom nic hrozného, mohu

vás ujistit.“

„Tak proč odmítáte vysvětlit, jak se to stalo?“

208

„Neodmítám nic, pouze vás prosím, abyste mě ušetřila vel-

kých rozpaků, které vám stejně nejsou nic platné.“

Nyní se připojil Bertrand. Vysunul svůj vousatý obličej tak,

že se až předklonil celým tělem: „My už to vydržíme, Dixone.

Nějaké ty vaše rozpaky sneseme. Alespoň si trochu vynahra-

díme vaše chování.“

Jeho matka mu položila ruku na paži. „Nepleť se do toho,

miláčku, tím se nic nespraví. Pan Dixon je jistě na takové řeči

zvyklý. Nechme toho; tím se na věci nic nemění. Chtěla bych

se dostat k druhému bodu. Jsem totiž nyní pevně přesvědčena,

pane Dixone, že jste to byl vy, kdo nedávno telefonoval a

předstíral, lépe řečeno lhal, když jsem se zeptala, předstíral

mně a mému synovi, že je novinář. Byl jste to vy, že? Bude

pro vás daleko lépe, když se přiznáte. Zatím jsem se o tom

nezmínila manželovi, protože ho nechci rozčilovat, ale upo-

zorňuji vás, že kdybych neobdržela uspokojivou...“

Jak je zločinec, který se částečně doznal, ochoten přiznat se

ke všemu, Dixon již málem přitakal, ale vzpomněl si včas, že

by tím usvědčil i Christinu. ( Co z ní Bertrand vytáhl? Dostal z

ní vůbec něco? ) „V tom se naprosto mýlíte, paní Welchová.

Nechápu, jak si něco takového můžete myslet. Váš manžel

vám dosvědčí, že jsem za celý poslední běh nebyl ani jednou

pryč.“

„Nebyl pryč? Co to s tím má co dělat?“

„Že jsem prostě nemohl být současně tady a v Londýně, to

je snad jasné.“

Zadržujíc Bertranda, pravila paní Welchová udiveně: „Co

tím chcete dokázat?“

„Jak bych byl mohl volat z Londýna, když jsem byl celý čas

tady? Bylo to přece z Londýna, ne?“

Bertrand vrhl na matku tázavý pohled. Potřásla hlavou a

pravila klidně, stěží pohybujíc rty: „Ne, byl to místní rozho-

209

vor. Ten, kdo volal, se ozval ihned. Když volá Londýn, ozve

se vždycky nejprve ústředna.“

„Vidíš, že ses spletla,“ pravil Bertrand podrážděně. „Povídal

jsem ti, že v tom má prsty David West. Christina ho přece taky

poznala, když se jí hlásil jako Atkinson. Byl to někdo z jeho

známých, kdo nám telefonoval, a ne...“ Pohlédl na Dixona a

zmlkl.

Dixon vychutnával vítězství své obrany. Napříště si zapa-

matuje, jaké výhody v takové situaci poskytuje předstírané

nedorozumění. A bylo také evidentní, že Bertrand z Christiny

nic nedostal. „Doufám, že je v tom ohledu jasno?“ otázal se

zdvořile.

Paní Welchová opět začala rudnout. „Myslím, že se půjdu

podívat, jestli už je otec připraven, miláčku,“ pravila. „Chtěla

bych se ho na jednu nebo dvě věci...,“ nedokončivši větu, vy-

šla.

Bertrand se o krok přiblížil. „Nechme toho,“ pravil velko-

myslně. „Chtěl jsem si s vámi pohovořit o něčem docela ji-

ném. Už od té doby, co jsme se viděli na plese. Koukněte - a

když říkám, že se vás chci na něco zeptat, znamená to, že taky

chci dostat poctivou odpověď. Co jste si představoval, když

jste donutil Christinu, aby s vámi utekla z tancovačky? Na

koho jste co hrál? A jak říkám, odpovězte přímo.“

Christina, která nyní přicházela s Margaretou, musela slyšet

každé slovo. Obě dívky se vyhnuly Dixonovu pohledu, vyšly

ze dveří a nechaly ho samotného s Bertrandem. Když za sebou

zavřely, pravil Dixon: „Nemohu vám odpovědět ani přímo, ani

křivě na bezpodstatnou otázku. Jak to, na koho jsem co hrál?

Nehrál jsem na nikoho nic.“

„Víte dobře, jak to myslím. Co to mělo znamenat?“

„Na to byste se mohl raději zeptat Christiny.“

„Christinu vynecháme, jestli vám to nevadí.“

210

„Proč by mi to mělo vadit?“ Dixon, ačkoliv byl pronásledo-

ván představou, jak účet paní Welchové hltavě požírá jeho

bankovní konto, v duchu zajásal. Přípravné akce a studená

válka mezi ním a Bertrandem díkybohu skončily. Začalo se

střílet.

„Nedělejte si legraci, Dixone. Laskavě mi povězte, jak to

bylo. Nebo mám sáhnout k jiným prostředkům?“

„Vy si taky nedělejte legraci. Co chcete vědět?“

Bertrand sevřel pěst; pak, když si Dixon sundal brýle a vy-

pjal hruď, je znovu rozevřel. Dixon si opět nasadil brýle.

„Chtěl bych vědět...,“ pravil Bertrand a zaváhal.

„Na koho jsem co hrál? O tom jsme už mluvili.“

„Mlčte. Chci vědět, jaké jste měl úmysly s Christinou.“

„Měl jsem v úmyslu přesně to, co jsem udělal. Měl jsem v

úmyslu odejít z plesu s Christinou, odvézt ji sem taxíkem a

vrátit se týmž taxíkem domů. No, a to jsem udělal.“

„A já něco takového nestrpím, rozumíte?“

„Na to už je teď pozdě. Už jste to strpěl.“

„Koukněte, Dixone, dejte si pozor, co vám řeknu. Mám těch

vašich zábaviček právě dost. Christina je moje děvče a bude

dál moje děvče, žánop!“

„Má-li to znamenat, jestli dovedu sledovat váš myšlenkový

pochod, tak ano.“

„Výborně. Tedy: Jestli mi to ještě jednou provedete, nebo

jestli mi vůbec něco takového ještě jednou provedete, zpřerá-

žím vám pazoury a dám vás vyhodit ze školy, rozuměl jste?“

„Ano, rozuměl, ale jste na omylu, když si myslíte, že vás

nechám zpřerážet mi pazoury, a jestli si náhodou myslíte, že se

na univerzitách vyhazují osoby s akademickým titulem za to,

že zavezly slečnu syna pana profesora domů v taxíku, mýlíte

211

se dvojnásob.“

Bertrandova odpověď Dixona ujistila, že se dosud od svého

otce nedozvěděl, jaké je jeho postavení v očích profesorského

sboru. Odpověď zněla: „Nemyslete si, že si na mě přijdete,

Dixone. Nikdo si na mě ještě nepřišel.“

„Budete si muset zvykat, Welchi. Račte pochopit, že záleží

na Christině, jestli se bude se mnou stýkat nebo ne. Jestli po-

třebujete stůj co stůj někomu vyhrožovat, jděte si vyhrožovat

jí.“

Bertrand náhle zaječel mečivou fistulí: „Držte už jednou

hubu, šašku všivácká. Už toho mám dost, slyšíte? Taková

maloměstská štěnice přijde a začne strkat člověku nos do sou-

kromých záležitostí - člověk by na mou duši... Koukejte ma-

zat, ale honem, než vám něco udělám. A nechte moje děvče na

pokoji, protože zbytečně zdržujete sebe, zbytečně zdržujete ji

a zbytečně zdržujete mne. Co si vlastně myslíte, lézt mi z ni-

čeho nic do cesty. Jste dost velký, dost starý a dost ošklivý,

abyste měl už jednou rozum.“

Náhlým návratem Christiny a Margarety byl Dixon zbaven

povinnosti odpovědět. Výstup skončil: Christina, která se

zřejmě pokoušela cosi Dixonovi naznačit, uchopila Bertranda

pod paží a odvedla ho za neustálých hlasitých protestů z poko-

je; Margaret beze slova nabídla Dixonovi cigaretu. Nepromlu-

vili, ani když si zapaloval, když spolu usedali na gauč, ani

ještě několik okamžiků poté. Dixon cítil, že se chvěje. Pohlédl

na Margaretu a zavalila ho veliká tíže.

Uvědomil si, co sám před sebou od samého včerejšího jitra

skrýval a več mu hádka s Bertrandem dočasně umožnila nevě-

řit: že s Christinou přece jen nebude moci zítra odpoledne pít

čaj. Jestliže tento nápoj požije nazítří ve společnosti ženy,

bude to s výjimkou slečny Cutlerové nikoli Christina, ale

Margaret. Vzpomněl si na postavu z jednoho moderního ro-

mánu, který si vypůjčil od Beesleyho; znovu a znovu byla

212

napadána soucitem jako zákeřnou chorobou nebo něco tako-

vého. Podobenství bylo správné: cítil, že mu je velice zle.

„Bylo to kvůli plesu?“ otázala se Margaret.

„Ano. Nějak se mu ta celá záležitost nelíbila.“

„To se nedivím. Proč tak křičel?“

„Chtěl na mně, abych dal ruce pryč.“

„Od ní?“

„Ano.“

„A dáte je pryč?“

„Co?“

„Jestli od ní dáte ruce pryč?“

„Ano.“

„Proč, Jamesi?“

„Kvůli vám.“

Očekával projev nějakého šíleného citu nebo něčeho podob-

ného, ale řekla pouze: „To je nesmysl,“ lhostejným hlasem,

který nebyl ostentativně lhostejný, ale prostě lhostejný.

„Proč to říkáte?“

„Myslela jsem, že jsme tohle všechno včera vyřešili. Proč

zase začínat od začátku.“

„Co se dá dělat. Byli bychom začali znovu stejně, tak proč

ne teď.“

„Nebuďte blázen. Užil byste si s ní daleko víc, než jste si

kdy užil se mnou.“

„Možná. Jenže já musím zůstat s vámi.“ Neřekl to s hořkos-

tí, a ani žádnou necítil.

213

Na chvíli se odmlčela, než odpověděla: „Nejsem pro tenhle

druh odříkání. Zahazujete ji, abyste měl klidné svědomí. To by

udělal jedině hlupák.“

Tentokrát uplynula minuta nebo ještě víc, než znovu pro-

mluvili. Dixon cítil, že jeho úloha během této rozmluvy, tak

jako koneckonců v celém jeho vztahu k Margaretě, byla ovliv-

ňována čímsi mimo něj, co však přesto nevycházelo přímo z

ní. Více než kdy jindy měl pocit, že cokoliv řekl nebo učinil,

nepramenilo z žádného jeho přání nebo dokonce ani z nudy,

ale z jakéhosi smyslu pro situaci. Odkud však tento smysl

vycházel, jestliže ho ničím vědomě nepodporoval? Ke svému

zmatku si uvědomil, že se mu v hlavě tvoří slova, která co

nevidět, protože nemohl připadnout na nic jiného, uslyší sám

sebe vyslovovat. Vstal doufaje, že dojde k oknu, podívá se ven

a připadne na něco jiného, co by řekl, ale ještě než k oknu

došel, obrátil se a pravil: „Není to otázka svědomí; člověk má

prostě vědět, jaká je jeho povinnost.“

„Tohle jste si vymyslel,“ pravila klidně, „protože se mne bo-

jíte.“

Poprvé od jejího návratu do pokoje na ni bedlivě pohlédl.

Seděla na gauči s nohama složenýma pod sebou a objímala

rukama kolena; výraz měla napjatý. Stejně tak mohla být za-

brána do akademické diskuse o předmětu, ve kterém byla

zběhlá a který ji zajímal. Všiml si, že je daleko méně namalo-

vaná než obvykle. „Po včerejšku už ne,“ pravil. Opět byla jeho

odpověď samočinná, neuvědomělá.

„Nechápu, jak to myslíte.“

„Na tom nezáleží. Přestaňte už jednou odporovat. Celá věc

je docela jasná.“

„Pro mne ne, Jamesi. Vůbec vám nerozumím.“

„Ale ano.“ Šel a posadil se vedle ní. „Pojďme večer do bio-

grafu. Do divadla s nimi přece nemusíte. Carol se zlobit nebu-

214

de, to vím.“

„Stejně jsem neměla jít.“

„Tak jsme tedy domluveni.“

Vzal ji za ruku: nepohnula se. Následovalo opět mlčení, kdy

slyšeli, jak někdo běží po schodech dolů do haly. Margaret na

něj rychle pohlédla, pak se znovu odvrátila. Nato řekla prázd-

ným, vyprahlým hlasem: „Dobře, půjdeme do biografu.“

„Tak.“ Dixon byl rád, že to má za sebou. „Půjdu se podívat,

kde je Neddy, a zamluvím místo ve voze. Šest se nás tam ve-

jde. Jděte se zatím připravit.“

Vyšli do haly, kde spatřili Welche v tmavomodrém obleku

výstředního střihu, jak stojí a obdivuje svou dětskou kresbu.

Když Margaret řekla „Přijdu hned“ a odešla nahoru, uvědomil

si Dixon, že jejich rozhovor, ať už jakkoli zvláštní, byl proje-

vem oboustranné poctivosti, která dříve v jejich vztahu nebý-

vala obvyklá. Alespoň něco, pomyslel si.

Když se přiblížil, otevřel Welch ústa, pravděpodobně aby

vyřkl něco začínajícího slovy „Podstata dětského umění,

ovšem...“, ale Dixon ho předešel vysvětlením, že by se Marga-

ret, kdyby to bylo možné, také ráda svezla do města. Po velice

krátkém záchvatu údivu Welch přikývl a zamířil s Dixonem ke

dveřím. Otevřel je a vyšli na schody. Vanul lehký vítr a slunce

svítilo řídkou vrstvou mraků. Ochladilo se.

„Počkejte, půjdu pro vůz. Zapomněl jsem, že pojedeme do

divadla, jinak bych ho nebyl dával do garáže. Hned jsem ta-

dy.“

Odešel. Vzápětí bylo slyšet na schodech jiný krok. Dixon se

obrátil a spatřil Christinu, jak k němu přichází v krátkém čer-

ném bolerku, ale jinak oblečena stejně jako poprvé na víkendu.

Možná že jiné šaty nemá, a v tom případě neměl dovolit, aby

mu dala libru na taxi. Usmála se a zastavila se u něho na scho-

dech. „Doufám, že to s Bertrandem nebylo moc zlé,“ pravila.

215

„S Bertrandem? Aha... Ne, nebylo.“

„Už jsem ho trochu uklidnila.“

Chvíli ji pozoroval; stála rozkročmo, statná a velice sebejis-

tá.

Zavanul vítr a zčechral jí kadeř světlých vlasů. Pohlédla

vzhůru do slunce, jako by se chystala podniknout něco nebez-

pečného, důležitého a jednoduchého, čeho se chtěla odvážit, ať

už to dopadne jak chce. Dixona se zmocnil stesk, který byl

zároveň zoufalstvím. Pohlédl přes živý plot a do polí, kde řada

vrbových keřů lemovala koryto malého potoka. Hejno vran

letělo směrem k domu, těsně nad potokem se otočilo a zamíři-

lo podél jeho toku.

„Co se týče zítřka,“ řekl Dixon, pootočiv se zpět ke Christi-

ně.

„Ano?“ pravila a lehce zneklidněla. „Co má být?“ Za do-

mem právě Welch nastartoval vůz. „Nedělejte si starosti,“

dodala. „Přijdu.“ Dříve než mohl odpovědět, ohlédla se přes

rameno do haly, svraštila obočí a pohrozila mu prstem.

Bertrand vyšel na schody, pohlížeje z jednoho na druhého.

Měl na hlavě modrý baret, který na Dixona působil přibližně

stejně jako měkký tvídový klobouk staršího Welche. Jestliže

měla být taková pokrývka hlavy ochranou, před čím měla

chránit? A jestliže nebyla ochranou, co vlastně byla? K čemu?

Proč?

Jako by Christina tušila jeho otázku, opět se na něj zamrači-

la a pak i na Bertranda. „Poslyšte, vy dva,“ pravila. “Proboha,

myslete si jeden o druhém co chcete, ale chovejte se alespoň

slušně před panem Welchem a paní Welchovou. Copak jste se

zbláznili?“

„Řekl jsem mu jenom, co si...,“ začal Bertrand.

„Ted už nic říkat nebudeš.“ Obrátila se na Dixona. „A vy

216

mu taky nic nebudete povídat. Jestli se začnete ve voze hádat,

vyskočím a bude to.“

Stáli chvíli jeden proti druhému, zatímco se Dixonova lítost

soustřeďovala na pomyšlení, že rozchod s Christinou nutně

přivodí i příměří v tažení proti Bertrandovi. Když se trhavými

poskoky přiblížil Welchův vůz s majitelem u volantu, všichni

tři vykročili, paní Welchová doprovázena Margaretou vyšla z

domu, zamkla dveře a připojila se k nim, aniž pohlédla na

Dixona. Následovala poněkud potupná tlačenice o místa, která

Dixonovi vynesla přední sedadlo mezi Welchem a Margare-

tou. Paní Welchová, Christina a Bertrand se uvelebili vzadu.

Dixonovi připadalo rozmístění velice pěkné a symetrické.

Welch, hlasitě oddychuje, strhl nohu se spojky a vůz se kloka-

ními pohyby kterým již nyní zřejmě přivykl, vydal na cestu.

217

DEVATENÁCT

Dixon hleděl na telefon, stojící na plyšové podložce, kterou

byl přikryt malý bambusový stolek v salóně slečny Cutlerové.

Prožíval pocity alkoholika dívajícího se na láhev ginu; jedině

jeho prostřednictvím mohl dosáhnout žádoucí úlevy, ale ná-

sledky, jak ukazovala nedávná zkušenost, mohly být zničující.

Bylo třeba odvolat schůzku s Christinou, do které nyní scháze-

lo již pouhých šest hodin. Aby to učinil, bude se muset vysta-

vit nebezpečí, že k telefonu přijde paní Welchová. Přesto se

rozhodl, že tato možnost, za jiných okolností nesporně odstra-

šující, je lepší než dostavit se na schůzku a říci Christině do

očí, že jejich malé dobrodružství skončilo. Pomyšlení, že by se

měli takhle setkat naposled, bylo nesnesitelné. Posadil se k

telefonu, vytočil číslo a za několik vteřin uslyšel hlas paní

Welchové. Nevyvedl ho z míry, ale přesto, než promluvil,

udělal obličej otrlého námořníka, kterým dal volný průchod

své nelibosti. Sedí snad paní Welchová celý čas u telefonu

nebo'ho má dokonce u postele pro případ, že by volal?

„Už tam zvoním,“ zaštěbetal vysokým hlasem podle plánu.

„Haló kdo je tam?“

Paní Welchová ohlásila své číslo.

„Londýne, mluvte,“ pokračoval. „Jste tam?“ Pak zaťal zuby,

roztáhl ústa do šířky a řekl zvučným, překultivovaným hlasem:

„Haló, haló,“ a štěbetavě dodal: „Mluvte, Londýne,“ a basem:

„Haló, je u vós jisto sločna Colloghonová, prosím?“ Připojil

šelestivý zvuk, který byl podle jeho názoru napodobením po-

ruchy na lince.

„Kdo mluví?“

Dixon sebou kýval sem a tam, jako by hluboce trpěl, střída-

218

vě přibližuje a vzdaluje ústa od telefonu: „Haló, haló. Tody

Forteskyó.“

„Kdo? Nerozumím...“

„Forteskyó... Forteskyó...“

„Kdo mluví? Zní to jako...“

„Haló... Jste to ve, sločno Colloghonová?“

„To jste vy, pane...?“

„Forteskyó,“ zařval Dixon zoufale, zakrývaje si ústa rukou a

stěží zadržuje kašel.

„To je pan Dixon, že? Co to má...?“

„Haló...“

„Laskavě přestaňte... Nedělejte si...“

„Tři minuty,“ zapištěl. „Končete.“ Připojil ještě jedno ra-

chotivé „Haló“ do telefonu, který držel před sebou v natažené

ruce, a zmlkl. Byla to naprostá prohra.

„Jestli tam ještě jste, pane Dixone,“ pravila paní Welchová

za chvíli hlasem, který, procházeje kilometry spojovacího

drátu, dosáhl ostrosti pily, „chtěla bych vás upozornit, že jestli

se ještě jednou pokusíte zasahovat do soukromých záležitostí

mého syna, budu nucena požádat svého manžela, aby s vámi

zavedl disciplinární řízení, a také co se týče...“

Dixon zavěsil. „Prostěradla,“ pravil. Sáhl třesoucí se rukou

po cigaretě; během posledních dnů se vzdal veškerých pokusů

dodržovat rozpočet. Nezbývalo než dostavit se na schůzku.

Telegram by byl příliš nezdvořilý a paní Welchová by stejně

číhala tak dlouho, dokud by jí nepadl do rukou. Zatímco si

zapaloval, na dva kroky od jeho hlavy zadrnčel telefon. Lekl

se tak silně, až se rozkašlal, a zdvihl sluchátko. Kdo to může

být? Pravděpodobně nějaký hobojista, který volá Johnse. Pří-

padně klarinetista. Řekl: „Haló.“

219

Nesmírně se mu ulevilo, když se ozval zcela cizí hlas: „Byd-

lí u vás, prosím, nějaký pan Dixon?“

„U telefonu.“

„To mám opravdu štěstí, pane Dixone, že jsem vás zastihl.

Volal jsem na univerzitu a tam mi dali vaše číslo. Mé jméno je

Catchpole; myslím, že jste o mně slyšel od Margarety Peelo-

vé.“

Dixon zpozorněl. „Ano, slyšel,“ řekl nezávazně. Catchpole

neměl hlas, jaký by byl u něho očekával; mluvil klidně, zdvo-

řile, zřejmě ostýchavě.

„Do volil jsem si vás zavolat, protože jsem myslel, že snad

víte, co je s Margaretou. Byl jsem poslední dobou pryč a od té

doby, co jsem se vrátil, o ní nic nevím. Jak se jí daří?“

„Proč se jí nezeptáte sám? Asi jste ji volal, a nechce s vámi

mluvit, že? To bych celkem chápal.“ Dixon se začal znovu

třást.

„Zdá se, že jde o nějaké nedorozumění...“

„Mám sice její adresu, ale nevím, proč bych ji měl dávat

právě vám.“

„Chápu, pane Dixone, vaše stanovisko. Ale já bych jen rád

věděl, jak se Margaretě daří. Na tom snad není nic zlého, ne?“

„Upozorňuji vás, že se zbytečně namáháte, jestli myslíte, že

si s ní můžete znovu zahrávat.“

„Nevím, jak tomu mám rozumět. Nepletete si mne náhodou

s někým?“

„Jmenujete se Catchpole, ne?“

„Ano. Ale prosím vás...“

„Tak jste to vy a vím o vás všechno až moc dobře.“

„Prosím vás, vyslechněte mne, pane Dixone.“ Hlas na dru-

220

hém konci linky se lehce chvěl. „Přál jsem si pouze slyšet,

jestli je Margaret v pořádku. Neřeknete mi ani to?“

Jeho prosebný tón Dixona uklidnil. „Dobře, tak vám to po-

vím. Tělesně je v pořádku a duševně, pokud lze za daných

okolností očekávat, víceméně také.“

„Děkuji vám, to jsem opravdu rád. Dovolil byste mi ještě

jednu otázku?“

„Jakou?“

„Proč jste se na mne před chvílí tak zlobil, když jsem se vás

na ni zeptal?“

„To je snad přirozené, nemyslíte?“

„Ne, já opravdu nechápu. Mám dojem, že si stále nějak ne-

rozumíme. Nedovedu si představit, co byste mi mohl mít za

zlé. Totiž konkrétně, chápete?“

Znělo to podivuhodně upřímně. „Opravdu? Já ano,“ řekl Di-

xon, neschopen potlačit údiv.

„Jde určitě o nějaké nedorozumění, to je zřejmé. Rád bych

se s vámi sešel, kdyby to bylo možné, abychom si všechno

vysvětlili. Telefonem to dost dobře nejde. Souhlasíte?“

Dixon zaváhal. „Dobře. Co navrhujete?“

Dohodli se, že se sejdou pozítří, to jest ve čtvrtek před po-

lednem ve výčepu na konci Univerzitní ulice. Když Catchpole

zavěsil, zůstal Dixon několik minut sedět s cigaretou v ruce.

Byla to nová starost, ale všechno, co se v poslední době ode-

hrálo, působilo jen a jen starosti, ne-li něco horšího. Ať tak

nebo tak, sejde se s ním a uvidí. Ovšem, že se Margaretě o

ničem nezmíní. S povzdechem zalistoval v kapesním kalendáři

z roku 1943, kam si zapisoval telefonní čísla, zdvihl sluchátko

a požádal, aby mu dali Londýn. Za chvíli řekl: „Je tam, pro-

sím, doktor Caton?“

221

Následovala další pauza, po které se ozval sebevědomý,

zvučný hlas: „Tady je Caton.“

Dixon řekl své jméno a název univerzity.

Z nějakého důvodu zvučnost a sebevědomí z druhého hlasu

vyprchaly. „Co si přejete?“ zazněla podrážděná otázka.

„Četl jsem o vašem jmenování, pane doktore - mimochodem

dovoluji si gratulovat -, chtěl jsem se pouze zeptat, co se stane

s mým článkem, který jste tak laskavě přijal pro svůj časopis.

Mohl byste mi sdělit, kdy vyjde?“

„Ovšem, pane Dickersone, jenže chápejte, všechno je dnes

velice obtížné.“ Hlas zněl znovu sebevědomě, jako by odříká-

val dobře naučenou úlohu. „Máme spoustu materiálu, který

čeká na sazbu. Chápete, že váš článek - který se mi opravdu

líbil - nemůžeme otisknout jen tak ze dne na den.“

„Samozřejmě, pane doktore; chápu, že chystáte celou řadu

věcí. Jen jsem si myslel, kdybyste mi snad mohl sdělit nějaké

přibližné datum.“

„Přál bych vám vidět, pane Dickersone, jak to tady u nás

chodí. Už jenom sazba - pro naše věci potřebujeme sazeče

zcela výjimečných schopností. Uvědomujete si, jaká je to po-

malá práce, vysázet třebas jenom půl stránky vysvětlivek?“

„Ne, ale věřím, že je to jistě velice složitá záležitost. Byl

bych pouze rád věděl, kdy myslíte, že byste zhruba mohl můj

článek otisknout?“

„Co se toho týče, pane Dickersone, všechno není tak jedno-

duché, jak se vám zdá. Znáte pravděpodobně profesora Har-

dyho z Trinity College; už jsou to celé týdny, co mají jeho

článek v tiskárně, a nejméně dvakrát nebo třikrát denně mne

volají ze sazárny, protože si nevědí rady. Musím je ovšem

často odkázat na něj, zejména když se jedná o zahraniční pra-

meny a podobně. Samozřejmě že lidé jako vy si myslí, takový

redaktor, ten si žije. Ale věřte mi, není to žádný med, pane

222

Dickersone.“

„Chápu, pane doktore, že to je velice namáhavá práce, a sa-

mozřejmě od vás nechci žádné závazné datum, ale pro mne je

velice důležité vědět alespoň přibližně, jak jste se rozhodl.“

„Nemohu vám přece slibovat, že váš článek vyjde příští tý-

den,“ řekl hlas podrážděně, jako by byl Dixon trval právě na

tomto nesmyslu. „Je to všechno velice obtížné. Musíte pocho-

pit, že sestavit jedno číslo, zejména když jde o první číslo,

představuje ohromnou spoustu pečlivého plánování. To není

jako sestavovat jízdní řád. Co?“ skončil hlasitě a podezíravě.

Dixon si nebyl jist, jestli mu nevědomky neuklouzlo nějaké

hanlivé slovo. V telefonu se nyní ozvalo duté kovové ťukání,

jako by někdo bušil do rozžhaveného železa v chrámové lodi.

Dixon řekl hlasitěji: „Nesporně, pane doktore, a já jistě rád

počkám. Ale abych mluvil pravdu, potřeboval bych dost nutně

podpořit své postavení na zdejší katedře, a kdybych se alespoň

mohl na vás odvolat, kdybyste mi mohl alespoň přibližně...“

„Lituji, že máte obtíže, pane Dickersone, ale tady je bohužel

situace tak obtížná, že se vašimi obtížemi skutečně nemohu

zabývat. Spousta lidí je ve stejné situaci, jako jste vy, a já ne-

vím, kam bych přišel, kdyby každý na mně chtěl nějaké zá-

vazné prohlášení tak jako vy.“

„Ale, pane doktore, já přece nechtěl žádné závazné prohlá-

šení. Nepotřebuji nic jiného než přibližný odhad. Čistě od oka

- jako například v druhé polovině příštího roku. Tím se přece k

ničemu nezavazujete.“ Následovala pauza, kterou Dixon připi-

soval vzmáhající se zlosti. „Dovolil byste mi, abych řekl, že

článek vyjde v druhé polovině příštího roku?“

Ačkoliv Dixon čekal dalších deset vteřin, neozvalo se nic

než kovové ťukání stále hlasitější a rychlejší.

„Je to velice obtížné, velice obtížné, velice obtížné,“ breptal

Dixon do telefonu, pak vyjmenoval několik obtížných úkolů,

223

které pokládal za vhodné pro doktora Catona. Vymýšleje si

další variace na toto téma, vyšel z pokoje, mumlaje si pro sebe

a potřásaje hlavou jako udivená loutka. V oboru slovní úniko-

vé techniky vyvstal Welchovi závažný soupeř a po stránce

fyzické porazil v témž oboru Welche na hlavu: zmizet do Jižní

Ameriky byl vrcholný výkon, hodný obdivu. Když došel do

svého pokoje, nabral Dixon do plic co největší množství vzdu-

chu a přes půl minuty bez přestání řičel. Pak se posadil k po-

známkám a dal se do sestavování své přednášky.

Za pět hodin měl, jak odhadoval, přibližně pětačtyřicet mi-

nut o čem mluvit. Nyní se však zdálo, že v celém vesmíru ani

v jeho mozku, ani v mozku kohokoliv jiného nezůstala jediná

možná a k rozšíření přednášky použitelná skutečnost. A do-

konce i tak viselo všech těch pětačtyřicet minut na tenounkém

vlásku, který se mohl kdykoliv přetrhnout, a ze stěží přijatel-

ného se mohlo stát zcela bezpředmětné plácání. Patnáct minut,

kterých se mu ještě nedostávalo do stanovených padesáti deví-

ti, bude třeba vyplnit rozsáhlým závěrem, ale psát se mu ho

nechtělo. Bylo by se mu líbilo něco jako „Zaplať pánbůh za

dvacáté století“, ale to by se zas nelíbilo Welchovi. Pak znovu

uchopil tužku, radostně se zasmál a napsal: „Tento přehled, i

když zcela stručný, by postrádal smyslu, kdyby zůstal jenom

pouhým“ - přeškrtl slovo pouhým - „historickým obrázkem.

Pro nás, kteří žijeme ve věku zmechanizovaných zábav, z něho

vyplývá řada cenných poučení: Tak například, jak by některý z

těchto mužů a žen, které jsem se vám pokusil popsat, reagoval

na ony typicky moderní zjevy, jako jsou kino, rádio nebo tele-

vize? Co by si pomyslel, jsa (jsouc? jsouce?) zvyklý provozo-

vat vlastnoručně hudbu (zde pohlédnout na Welche), o společ-

nosti, která lidi jeho druhu pokládá za podivíny, která člověka

hrajícího na svůj (vlastní?) nástroj, místo aby za to platil dru-

hému, osobu, která dává přednost madrigalu před lacinou ta-

neční písničkou, vystavuje nebezpečí zesměšnění, která...“

Přestal psát a běžel do koupelny. Šílenou rychlostí se dal do

224

mytí. Nechal všechno tak na poslední chvíli, že bude mít na-

nejvýš čas se obléknout a dorazit bez zpoždění na schůzku s

Christinou, ale žádný čas o schůzce s Christinou uvažovat.

Přes všechen spěch ho však přece jen začala v žaludku lechtat

nepříjemná úzkost.

Dorazil do hotelu o dvě minuty později. Když vstoupil do jí-

delny, kde se podával čaj, pocítil, jak se mu bránice sevřela

strachem nebo něčím podobným, když spatřil Christinu, jak již

čeká u jednoho z kulatých stolků. Doufal, že bude mít alespoň

několik minut, aby si mohl rozmyslet, co jí řekne; Margaret by

mu jich byla poskytla dokonce mnohem víc, než potřeboval.

Christina se usmála, když ho spatřila přicházet. „Dobrý den,

Jime.“

Cítil se nesvůj. „Dobrý den,“ řekl zajíkavě. Potlačuje poku-

šení přesvědčit se, že má vázanku rovně, že mu nic neleze z

kapes a že má zapnuté kalhoty, usedl opatrně naproti ní. Měla

dnes na sobě kabátek ze stejné látky, jako byla její modrá suk-

ně, ale všechno, i bílá blůzka, kterou si k tomu vzala, bylo

zřejmě čerstvě vyžehlené. Vypadala tak beznadějně hezky, že

se Dixonovi zatočila hlava úsilím vymyslet si, co jiného by

řekl, než co měl v úmyslu říci, když sem šel.

„Jak se daří?“ zeptala se.

„Děkuji, dobře; trochu jsem pracoval. Dostala jste se, dou-

fám, ven bez obtíží?“

„Bez obtíží, to bych právě neřekla.“

„Opravdu? To je mi líto. Co se stalo?“

„Myslím, že Bertrand něco tuší. Řekla jsem mu, že si chci

něco obstarat ve městě. Neřekla jsem mu co, protože se mi

zdálo, že by to vypadalo trochu...“

„Ano, ovšem, a co on na to?“

„Velkou radost neměl. Začal vykládat, že mi nic nezakazuje,

225

že si mohu dělat, co chci, že si nepřeje, abych se cítila něčím

vázaná, a podobně, až jsem si připadala hodně provinilá.“

„To chápu.“

Naklonila se k němu a opřela se lokty o nízký kulatý stolek.

„Víte, Jime, mně se zdá, že vlastně nebylo vůbec hezké sejít se

dnes s vámi. Ale musela jsem, když už jsem to jednou slíbila.

Samozřejmě že jsem přijít chtěla, stejně jako tehdy, když jste

mě pozval. Ale přemýšlela jsem a rozhodla jsem se... Podívej-

te, co kdybychom si nejdříve vypili čaj a potom teprve mluvi-

li?“

„Ne, řekněte mi to raději hned, ať je to co chce.“

„Dobře. Je to tohle, Jime: myslím, že jsem se nechala trochu

strhnout okolnostmi a vůbec, totiž když jste mi řekl, abych

přišla. Myslím, že bych nebyla slíbila, že přijdu, kdybych si

byla měla čas rozmyslet, co vlastně dělám. Byla bych stejně

ráda přišla, samozřejmě. Nezlobte se, že o tom hned takhle

začínám, když jsme ještě ani neměli čas povědět si dvě slova,

ale chápete, co asi myslím, že?“

Dixon si neuvědomoval, do jaké míry mu její postoj ulehču-

je situaci. Řekl bezbarvým hlasem: „Jinými slovy, nechcete v

tom dál pokračovat?“

„Na mou duši nevím, jak bychom mohli. Vy ano? Měla

jsem to raději nechat na později, ale celou dobu mi to strašilo v

hlavě. Vy přece musíte být pořád tady. Nebo se dostanete čas-

těji do Londýna?“

„Ne, skoro nikdy.“

„Vidíte, to by znamenalo, že bychom se mohli vidět, jen

když by mě Bertrand pozval k nim, a to by nebylo správné

pokaždé se s vámi tajně scházet. A vůbec...,“ zarazila se a

zatvářila se tak, že se Dixon mimovolně otočil a zdvihl hlavu.

Tichým krokem, který tlumil vysoký koberec, se přiblížil

226

mladý číšník a stanul, přešlapuje z nohy na nohu, těsně za jeho

zády, dýchaje hlasitě ústy. Dixon byl přesvědčen, že ještě ni-

kdy neviděl lidskou bytost vyjadřující tolik drzosti bez jakéko-

liv pomoci slov, pohybů nebo mimických stahů obličeje. By-

tost pohupovala stříbrným podnosem ve snaze o nevtíravou

eleganci a zírala přes jeho hlavu na Christinu. Když Dixon

řekl: „Čaj pro dva, prosím,“ číšník se na něj slabě usmál s

povýšenou, ale upřímnou soustrastí, otočil se, a ťukaje kole-

nem o tác, odešel.

„Promiňte, ale co jste říkala?“ pravil Dixon.

„Nic, jen to, že vlastně chodím s Bertrandem. Ne že bych

vůči němu měla nějaké závazky nebo tak. Ale nerada bych se

chovala hloupě. Totiž, musíte rozumět, nevidím v tom samo-

zřejmě nic hloupého, když se s vámi sejdu.“Ale - já nevím, já

se prostě nedovedu správně vyjádřit.“ Pozvolna a střídavě

nasazovala svůj obvyklý povýšený tón a chování. „Mohu na

vás jedině žádat, abyste se to pokusil pochopit. Já vím, že to-

hle se říká vždycky, a vlastně to sama moc dobře nechápu,

takže nevím, jak to mám žádat od vás, ale tak to je.“

„Nemáte už tedy Bertranda po krk, jak jste původně říkala?“

„Ne, je to pravda, jenže já se teď snažím přijímat věci, jak

jsou, dobré i špatné. To, co je špatné, se od našeho rozhovoru

cestou z plesu nezměnilo. Ale musím se s tím smířit. Člověk

nemůže jen tak všeho nechat, kdy se mu zachce. Nikdo se

nikdy nechová pořád, jak by si člověk přál. V takovém pomě-

ru, jaký je mezi mnou a Bertrandem, se dá očekávat, že bude

vždycky spousta výkyvů. Nemá smysl dělat si s tím hlavu,

musí se to spolknout, i když to spolknout nechci. Jenže tím

zase ale musím ublížit vám, a to mě právě trápí.“

„Se mnou si nedělejte starosti,“ pravil Dixon. „Musíte jed-

nat tak, jak cítíte, že je to správné.“

„Ať udělám co chci, bude to asi vždycky chyba,“ řekla. „Asi

jsem v celé záležitosti jednala strašlivě hloupě.“ Ačkoliv se

227

její chování nyní už úplně změnilo, Dixon to takřka nepozoro-

val. „Víte, já chci, abyste si nemyslel, že jsem se chovala leh-

komyslně, když jsem vám dovolila, abyste mě políbil, a když

jsem slíbila, že dnes přijdu. Bylo to všechno doopravdy; jinak

bych to nebyla říkala. A nechci, abyste si myslel, že jsem to

udělala jen tak pro zábavu nebo že jsem si od té doby řekla, že

vás vlastně nemám dost ráda a vůbec. Není to tak a nechci,

abyste si to myslel.“

„Ano, já vím, Christino, o tom nemusíme mluvit. Aha... už

je tady.“

Číšník stanul vedle Dixona s plným podnosem. Tvářil se,

jako by ho pouštěl z výšky na stůl, v poslední chvíli ho však

zadržel a s přehnanou opatrností ho nehlučně postavil. Vzpří-

mil se, ještě jednou se usmál, tentokrát na Dixona, zůstal ne-

hybně stát, jako by tím chtěl zdůraznit, že nemá v úmyslu za-

městnávat se prostíráním, a odešel předstíraje, že kulhá na

jednu nohu.

Christina se dala do rozestavování příboru a do nalévání ča-

je. Když mu podávala jeho šálek, pravila: „Nezlobte se, Jime,

nechtěla jsem, aby to tak dopadlo. Chléb s máslem?“

„Ne, děkuji, nebudu nic jíst.“

Přisvědčila a pustila se do jídla se zjevnou chutí. Dixon zíral

v hlubokém údivu na tento projev naprostého nedostatku jaké-

hokoliv všeobecně předpokládaného citu; takřka poprvé v

životě viděl ženu chovat se způsobem, jakým se podle obec-

ného tvrzení ženy chovají. „Koneckonců,“ řekla, „máte povin-

nosti vůči Margaretě, ne?“

Bolestně vzdychl; ačkoliv teoreticky měl nejhorší část za

sebou a nepocítil ještě ochromující následky, o kterých věděl,

že se dostaví, byl stále ve stavu nervového napětí. „Ano,“ od-

pověděl. „O tom jsem s vámi právě chtěl dnes mluvit, ale

předběhla jste mě. Přišel jsem, abych vám řekl, že bychom se,

podle mého soudu, neměli dál stýkat vzhledem k záležitosti s

228

Margaretou.“

„Aha.“ Pustila se do dalšího krajíce chleba.

„V posledních dnech se totiž všechno dostalo víceméně do

rozhodujícího stadia. Přesně řečeno, od onoho večera na ple-

se.“

„Vidíte, nadělala jsem spoustu nepříjemností, když jsem se

sebrala a odešla s vámi.“

„Nemluvte hlouposti, Christino,“ pravil Dixon podrážděně.

„Mluvíte, jako byste to byla všechno způsobila vy. Jestli má

někdo na svědomí celou řadu toho, čemu vy říkáte nepříjem-

nosti, byl jsem to já. Ne že bych si měl moc co vyčítat, a vy

taky ne. Všechno bylo docela přirozené. Vůbec mi celé to

sebeobviňování připadá dost vynucené.“

„To ne, asi jsem se špatně vyjádřila. Do ničeho jsem se ne-

nutila, pokud vím.“

„Ne, asi ne, trochu jsem to přehnal. Ale divíte se? Celá ta

záležitost s Margaretou mi začíná lézt na mozek.“

„Bylo to zlé? Co vám řekla?“

„Všelicos. Myslím, že řekla všechno, co se dalo.“

„To zní náramně. Povězte mi, jak se to zběhlo.“

Dixon znovu vzdychl a napil se čaje. „Je to všechno straš-

ně... složité. Nechci vás tím nudit.“

„Nudit? Vůbec ne. Prosím vás, povězte mi to, jestli můžete.

Je teď, koneckonců, řada na vás.“ Ironický úsměv, kterým

doprovázela poslední poznámku, Dixona takřka zbavil dechu.

Připadalo jí to skutečně k smíchu? „Jak chcete,“ řekl těžkomy-

slně. „Ono je to celé zamotané kvůli tomu, co se všechno ode-

hrálo, chápete. Margaret je celkem hodné děvče a mám ji do-

cela rád, totiž měl bych, kdyby mi dala příležitost. Jenže já

vlastně ani nechtěl, aby mezi mnou a jí vznikl nějaký poměr, i

229

když se vám může zdát hloupé, co říkám. Když jsem se s ní v

říjnu minulého roku seznámil, chodila víceméně s nějakým

Catchpolem...“ Poskytl jí zhuštěný a jen zcela málo upravený

popis jeho vztahu k Margaretě, který zakončil jejich společnou

návštěvou biografu předešlého večera. Dal Christině, která

snědla všechno, co jim číšník předložil, cigaretu, zapálil si

také a řekl: „Takže se to zase všechno víceméně rozjelo, ačko-

liv bych dost těžko vysvětloval, co se víceméně rozjelo, a slo-

vo rozjelo je taky dost nepřesný výraz. Myslím, že ani neví,

jaký jsem měl o vás zájem, a počítám, že by se nijak neradova-

la, kdybych jí to řekl.“

Christina se vyhnula jeho pohledu, nezkušeně vtahujíc kouř

z cigarety. Pak se ho zeptala lhostejným hlasem: „Jaký na vás

dělala dojem, když jste se rozešli?“

„Stejný jako po celý večer. Chovala se klidně a docela ro-

zumně. Já vím, že to zní hodně urážlivě, jenže já to tak nemys-

lím, totiž myslím, že... prostě nebyla tak nervózní a podráždě-

ná jako obyčejně.“

„Myslíte, že taková zůstane, když bude vidět, že se to mezi

vámi upravilo ?“

„Já nevím, snad, alespoň začínám doufat...“ Představa nadě-

je, sotva ji vyslovil, se mu vzápětí zdála směšná. „Na mou

duši, nevím, stejně je to jedno.“

„Tváříte se na všechno hodně nešťastně.“

„Tak? Nebylo to nic lehkého, věřte mi.“

„Asi ne. A lehčí to taky nebude, viďte?“ Když Dixon, po-

drážděný její otázkou, neodpověděl, pokračovala, odklepávajíc

popel na talířek: „Počítám, že byste to raději ode mne neslyšel,

ale víte to přece sám, ne? Nedovedu si představit, jak byste vy

dva mohli být spolu šťastni.“

Dixon se pokusil své podráždění zvládnout. „Ne, pravděpo-

dobně nebudeme, ale co se dá dělat? Rozejít se nemůžeme.“

230

„Dobře, ale co chcete udělat? Chystáte se s ní zasnoubit, ne-

bo co?“

Byla to tatáž zvědavost, se kterou se před několika týdny

vyptávala na jeho pití. „Nevím,“ pravil chladně, pokoušeje se

nemyslet na zasnoubení s Margaretou. „Dost možná, jestli

všechno půjde tak dál jako dosud.“

Zdálo se, že nepozoruje jeho nevlídný přízvuk. Přesedla si,

rozhlédla se po místnosti a pravila mentorsky: „Jak vidím, je o

nás oba postaráno, že? Koneckonců je to asi lepší.“ Plochost a

povýšenost jejího prohlášení narazily na Dixonovu nevraživou

sebelítost a způsobily, že začal rychle mluvit. „Ano, když to

tak vezmete, není mezi námi velký rozdíl. Táhnete to dál s

Bertrandem, protože si myslíte, že je koneckonců lepší vědět,

co riskujete, než to zkusit se mnou. Víte, co od něho můžete

čekat, ale nevíte, co můžete čekat ode mne. A já se držím

Margarety, protože seji bojím nechat, aby se starala sama o

sebe, a dělám ze strachu raději to, co nechci, než to, co bych

chtěl. U nás obou jde prostě o hloupou a zbabělou opatrnost;

ani vypočítavost to není.“ Vrhl na ni pohrdlivý pohled a urazil

se, když zjistil, že se dívá stejným způsobem na něj. „Nic víc a

nic míň; nejhorší je, že budu dělat dál přesně to, co bych byl

dělal od začátku. Z toho alespoň vidíte, jak je člověku málo

platné vědět, na čem je.“ Z jakéhosi důvodu si během posled-

ních vět uvědomil, že by stačilo několik slov, aby Bertranda v

Christininých očích znemožnil. Stačilo říci, co mu řekla Carol.

Ale možná že všechno věděla a nedeptala by ho ani pro něco

takového a raději by měla něco než nic. A vůbec, co by si po-

myslila, kdyby s tím vyrukoval právě teď? Ne, nepadá to v

úvahu. Už se mu asi nikdy nenaskytne příležitost někomu o

tom povědět a tato okolnost se zdála zvlášť nespravedlivá,

zejména vzhledem k tomu, jak dlouho čekal na vhodný oka-

mžik.

Christina sklonila hlavu - ty její vlasy, hladké, pečlivě vy-

kartáčované! - a zamačkávala zbytek cigarety v talířku. „Mys-

231

lím, že trochu přeháníte, nezdá se vám? Nic se přece mezi

námi dvěma nestalo.“ Stále ještě měla skloněný obličej.

„Jistě, ale tak se na to nemůžete dívat.“

Nyní se jejich pohledy střetly, zarděla se a to ho umlčelo.

„Myslím, že jste mluvil hodně hloupě,“ pravila s nepatrným

předměstským přízvukem, kterého si již dříve několikrát po-

všiml. „Předpokládáte, že jste tím něco dokázal? Samozřejmě

že tak jednáme, ale mluvíte, jako by to bylo všechno. Nemyslí-

te, že lidé taky leccos dělají, protože chtějí, protože se jim zdá,

že je to tak nejlepší? Pomůžete někomu tím, když každou sna-

hu jednat správně nazvete opatrností a zbabělostí? Někdy je

hrozné dělat to, co víte, že dělat musíte, ale tím ještě není ře-

čeno, že to nemá cenu. Z toho, jak jste mluvil, že mi zdá, že

máte zřejmě dojem, že s Bertrandem spím. Víte toho ale asi

hodně málo o ženách, když si to můžete myslet. Nedivím se,

že máte všechny ty těžkosti, když si myslíte takové věci. Vy

jste přesně typ člověka, který nemůže být nikdy šťastný, ať

dělá, co chce. Myslím, že bych raději měla jít, Jime; nemá to

smysl, abych vám...“

„Ne, nechoďte,“ pravil Dixon vzrušeně. Události se hrnuly

příliš rychle. „Nezlobte se. Zůstaňte ještě chvíli.“

„Já se nezlobím. Mám toho prostě dost a to je všechno.“

„Já taky.“

„Čtyři šilinky,“ pravil číšník Dixonovi za zády. Jeho hlas,

který se tentokrát poprvé ozval, zněl, jako by mu v krku uvázl

kyselý bonbón.

Dixon si prohledal kapsy a dal mu dvě půlkoruny. Byl

vděčný za vyrušení, které mu umožnilo získat něco ze ztracené

rovnováhy. Když osaměli, pravil: „Uvidíme se ještě vůbec

někdy?“

„Každopádně ještě jednou. Budu na vaší přednášce a před-

tím na koktejlu u rektora.“

232

„Proboha, Christino, nechoďte, umřete nudou. Jak vás to

mohlo napadnout?“

„Rektor pozval strýce Julia, který zřejmě ve slabé chvilce

slíbil přijít a teď trvá na tom, abych šla s ním a dělala mu spo-

lečnost.“

„Zvláštní.“

„Řekl, že se těší, až vás zase uvidí.“

„Proč, proboha? Promluvili jsme spolu sotva dvě slova.“

„Říkám jen, co povídal. Jak mohu vědět, co tím myslel?“

„Uvidím vás tedy alespoň zdálky. Přece je to k něčemu dob-

ré.“

Christina náhle pravila změněným hlasem: „Ne, není. Jak si

to představujete? Bude to ohromná zábava, že? Stát a bavit se

s Bertrandem a strýcem Juliem a všemi ostatními jako hodné

děvčátko. Máte pravdu, bude to úžasné potěšení. Je to všech-

no... je to nesnesitelné.“ Povstala a Dixon, který nevěděl, co

odpovědět, se zdvihl také. „Sbohem. Tentokrát opravdu mu-

sím jít. Děkuji za čaj.“

„Dejte mi svou adresu, Christino.“

Vrhla na něj pohrdlivý pohled velkých hnědých očí pod hus-

tým obočím. „To nemá cenu. Nač, prosím vás?“

„Měl bych alespoň pocit, že jsme se neviděli naposled.“

„Má takový pocit nějaký smysl?“ Prošla spěšně kolem něho

a bez ohlédnutí zamířila ke dveřím.

Dixon se znovu posadil a vykouřil další cigaretu k vychlad-

lému šálku čaje. Bylo neuvěřitelné, jak někdo, kdo udělal

přesně to, co se rozhodl udělat, mohl mít pocit tak naprosté

prohry a všeobecné zbytečnosti. Chvíli uvažoval, že kdyby

Christina vypadala jako Margaret a Margaret jako Christina,

byla by jeho nálada daleko lepší. Ale nač se zabývat nemož-

233

nostmi? Margaret s tváří a tělem Christiny by se byla nikdy

nemohla stát Margaretou. Jediné, co se o ní dalo říci, bylo, že

Christina měla štěstí, když se narodila hezká. Ke všemu je

zřejmě třeba štěstí; při trošce štěstí by byl mohl svůj život

převést na kolej, která se na chvíli přiblížila, a v následujícím

okamžiku opět zahnula pryč. S leknutím vyskočil; byl nejvyšší

čas běžet na schůzi zkušební komise. Pokoušeje se nemyslet

na to, že bude přítomna i Margaret, vyšel, pak ,x vrátil a zasta-

vil se u číšníka, který se opíral o stěnu. „Vraťte mi laskavě

drobné.“

„Drobné?“

„Ano, drobné. Budete tak laskav?“

„Dal jste mi pět šilinků.“

„Ano. Dělalo to čtyři. Chci šilink nazpět.“

„Copak to nebyl tuzér?“

„Mohl to být, ale teď už není. Dejte mi zpátky.“

„Celý šilink?“

„Ano. Celý. Tak honem.“

Číšník neprojevil žádnou snahu peníze vrátit. „Většina hostů

dává tuzér,“ pravil svým přiškrceným hlasem.

„Většina hostů by vám už byla nakopala do zadku. Jestli mi

nedáte zpátky během pěti vteřin, zavolám vedoucího.“

O čtyři vteřiny později byl Dixon na cestě z hotelu se svým

šilinkem v kapse.

234

DVACET

„A konečně, jak se toto všechno může projevovat v praxi?

Existuje vůbec nějaký způsob, jak zastavit nebo alespoň čelit

vývoji, který jsem právě popsal? Tvrdím, že každý z nás, kdo

jsme se zde dnes večer shromáždili, může pro to něco učinit.

Každý z nás si může slavnostně slíbit, že denně vznese alespoň

jeden praktický protest proti standardizaci zmechanizovaného

vkusu, proti továrnímu nevkusu nábytku a stolních příborů,

proti nehezké architektuře, proti zavádění dalších a dalších

ampliónů, otravujících veřejná místa dechovkou, proti bulvár-

nímu tisku, proti špatné, ale kritikou vychvalované literatuře,

proti elektrickým varhanám a slíbit si, že se denně alespoň

slovem zastane pravé, z potřeb společnosti vycházející lidové

tvořivosti. Takovým způsobem každý z nás přispěje, byť se-

bemenší hřivnou, k udržení naší rodné tradice, našeho společ-

ného dědictví, krátce toho, co jsme kdysi měli a můžeme jed-

noho dne znovu mít, Blaženého věku Anglie, zosobněného

alžbětinskou renesancí.“

Dixon dlouze, rozechvěle říhl, vstal od stolu, u kterého psal,

a provozuje svůj opičí tanec, obskákal dvakrát dokola celý

pokoj. S jednou rukou ohnutou v lokti tak, že se prsty dotýkal

podpaží, s druhou zdviženou a zahnutou nad hlavou, doběhl

skrčený a s pokleslými koleny k posteli, vyskočil a houpal se

na drátěnce, vyrážeje nesrozumitelné skřeky. Když se ozvalo

zaklepání na dveře a Bertrand takřka okamžitě vstoupil, měl

pouze čas přestat vyrážet skřeky a narovnat se.

Bertrand, který měl na hlavě svůj modrý baret, na něj upřel

oči. „Co děláte na té posteli?“

„Líbí se mi tady, jestli dovolíte. Máte nějaké námitky?“

„Slezte a přestaňte dělat šaška. Přišel jsem vám povědět pár

235

slov, tak koukejte poslouchat, aby vám nic neušlo.“ Zřejmě v

sobě přemáhal vztek a hlasitě oddychoval, ačkoliv to mohl být

následek rychlého výstupu do druhého poschodí.

Dixon, který se také trochu zadýchal, seskočil pružně na

podlahu. „Co mi tedy chcete povídat?“

„Tohle: minule jsem vás varoval, abyste dal ruce pryč od

Christiny. Zjistil jsem, že jste to neudělal. Čím mi hodláte

svoje jednání ospravedlnit?“

„Jak to, nedal ruce pryč od Christiny?“

„S tímhle na mne nechoďte, Dixone. Vím všechno o vašem

tajném randíčku včera odpoledne. Nebojte se, mně nic neu-

jde.“

„Tak ona vám řekla, že jsme se viděli?“

Bertrand pod plnovousem, který potřeboval notně pročesat,

zaťal zuby. „Ne, ovšemže neřekla,“ pravil prudce. „Kdybyste

ji jen trochu znal, věděl byste, že takové věci nedělá. Není

jako vy. A jestli to chcete vědět - doufám, že vás to potěší -,

řekl to mé matce jeden z vašich takzvaných kamarádů, který s

vámi bydlí v tomhle domě. Potěšitelné vědomí, viďte? Každý

vás nenávidí Dixone, a na mou duši, já je chápu. Ať tak nebo

tak, jak mi chcete vysvětlit své jednání?“

„Bože, bože,“ pravil Dixon s úsměvem. „To bude asi těžká

věc. Vysvětlit vlastní jednání; myslíte, že to je maličkost?

Nevím, jestli to vůbec někdo opravdu dovede.“ Pozoroval

Bertranda, ukládaje zároveň do paměti zprávu o poslední

Johnsově nepřátelské akci - kdo jiný to mohl být? - k pozděj-

šímu posouzení a zvolení vhodných sankcí.

„Nedělejte si legraci,“ pravil Bertrand, zardělý v tváři. „Va-

roval jsem vás, abyste nechal Christinu na pokoji. Když něco

takového řeknu, očekávám, že lidé mají dost rozumu, aby udě-

lali, co jim povídám. Proč jste neposlechl? Co?“

236

Bertrandův vztek a sama jeho návštěva se rozkošně snoubily

s naprostou zbytečností jeho zákroku, vzhledem k tomu, že se

Dixon již ze zcela jiných důvodů Christiny vzdal a tím také

upustil od tažení proti Bertrandovi. Nebyl však takový blázen,

aby tyto skutečnosti zveřejňoval, a rozhodl se působit si potě-

šení drobným partyzánským postřelováním nepřítele. „Nechtěl

jsem,“ pravil.

Následovala krátká přestávka, během které se dvakrát zdálo,

že Bertand vyrazí dlouhý neartikulovaný řev. Jeho divné oči

vypadaly jako z leštěného skla. Pak řekl tišším hlasem než

předtím: „Podívejte, Dixone, vy zřejmě nechápete, do čeho

jste se zamíchal. Dovolte, abych vám to vysvětlil.“ Posadil se

na opěradlo křesla a sundal si baret, podivuhodně nesourodý s

jeho tmavým oblekem, bílým límečkem a květovanou krava-

tou. Dixon se posadil na postel, která pod ním měkce zavrzala.

„Vztah mezi mnou a Christinou,“ pravil Bertrand, pohrávaje

si s plnovousem, „je nesporně závažného rázu. Známe se už

poměrně dlouho a nechodíme spolu kvůli sem tam nějaké

legraci v posteli, abyste rozuměl. Zatím se sice nechci hned

ženit, ale je to celkem hotová věc, že tak nějak za rok za dva si

asi Christinu vezmu. Tedy dlouhodobá záležitost, jak vidíte.

Christina je ale velice mladá, dokonce mladší, než ve skuteč-

nosti je. Není zvyklá na to, aby ji kdekdo odváděl z plesu a

scházel se s ní potají v pokoutních kavárnách. Proto taky je

přirozené, že jí to dělá dobře a že jí trochu toho vzrušení, a co

všechno s tím souvisí, na chvíli baví. Ale jenom na chvíli,

Dixone. Brzy se u ní projeví špatné svědomí a začne litovat, že

se s vámi vůbec seznámila. A z toho právě vzniknou hlavní

potíže. Protože je taková, jaká je, bude jí trapné se vás zbavit,

a zároveň nebude.chtít dělat něco za mými zády - protože za-

tím neví, že o tom vím -a vůbec celá věc se jí zprotiví. To-

muhle chci zabránit z docela přirozeného důvodu, že takovou

situaci nemůžu potřebovat. Dalo mi už dost práce napravit jí

hlavu jednou; nemám chuť pouštět se do toho znova. Chci na

237

vás tedy jen tolik, abyste ji nechal na pokoji. Svým jednáním

působíte kdekomu nepříjemnosti, a nic víc. Vám to vůbec

nepomůže, Christině tím jenom ublížíte a mně naděláte potíže.

Zůstane tu ještě několik dní a bylo by hloupé, aby se zbytek

jejího pobytu pro všechny zúčastněné pokazil. Rozumíte

mi už?“

Dixon si zapálil cigaretu, aby zakryl dojem, kterým na

něj Bertrandova charakteristika Christiny zapůsobila;

vystihl její pohnutky lépe, než by byl očekával. „Ano,

rozumím, do jisté míry,“ řekl doufaje, že vložil do hlasu

dostatečně lehký přízvuk. „Až na to napravení hlavy

Christině, které pokládám v nejlepším případě za zbožné

přání. Ale to je vedlejší; hlavně když tomu rozumíte vy.

Jenže z mého hlediska je to všechno nesmysl. Zřejmě si

neuvědomujete, že všechny vaše vývody jsou správné

pouze potud, pokud je správný předpoklad, ze kterého

vycházíte.“

„Buďte bez starosti, že správný je,“ pravil Bertrand

hlasitě. „Přece jsem vám to řekl.“

„Ano, toho jsem si všiml. Ale nevím, proč bych měl

všechno vidět stejně jako vy. Teď zase řeknu něco já

vám. Ta dlouhodobost celé záležitosti se netýká vás a

Christiny. Ne, ne, ta se týká Christiny a mne. Nepředsta-

vujte si, že jí zbytečně pletu hlavu ve vztahu k vám. Jste

to vy, kdo jí zbytečně plete hlavu ve vztahu ke mně -

alespoň dočasně. Protože to stejně dlouho nepotrvá. Jak

tomu rozumíte teď?“

Bertrand se znovu zdvihl a stanul lehce rozkročen před

Dixonem. Promluvil klidným hlasem, ale se zaťatými

zuby. „Jak dlouho mám vtloukat do vaší takzvané hlavy,

že když něco chci, tak za tím jdu a prosadím to? Nepři-

238

pustím, aby mi lidé jako vy stáli v cestě. Na tohle zřejmě

pořád zapomínáte. Christina je moje, protože na ni mám

právo. Chápete? Když něco chci, tak to musím mít, hlava

nehlava. Jiný zákon neuznávám; jinak člověk na světě

ničeho nedosáhne. Vaše nevýhoda, Dixone, je, že mi

prostě nestačíte. Když už si to s někým chcete rozdat,

najděte si někoho své úrovně. Se mnou nemáte ani nej-

menší naději. Rozumíte? Ani nejmenší.“

Dixon se o krok přiblížil. „Na tohle už jste trochu starý,

Welchi,“ pravil rychle. „Lidi vám věčně nebudou uhýbat

z cesty. Myslíte si, že jste nadčlověk jen proto, že jste

veliký a umíte mazat barvy na plátno? Kdybyste byl nad-

člověk, nebylo by to tak zlé. Ale nejste. Jste levák a snob

a klacek a blázen. Myslíte, že jste citlivý, ale nejste: jste

citlivý jenom na věci, které lidé udělali vám. Urážlivý a

ješitný ano, citlivý ne.“ Odmlčel se, ale Bertrand na něj

pouze zíral, nepokoušeje se ho přerušit. Dixon pokračoval:

„Myslíte si o sobě, že to dovedete úžasně s ženami, ale to taky

není pravda: máte ze mne, z obyčejné vši, jak říkáte, takový

strach, že musíte vpochodovat až sem, abyste mi řekl, že mám

dát ruce pryč. A přitom jste tak nepoctivý, že mi vykládáte, jak

je pro vás Christina důležitá, a vůbec vám přitom nevadí, že

zároveň celou dobu chodíte někomu jinému za ženou. Už to by

stačilo, ale vy si ani neuvědomujete své nepoctivé...“

„O čem to tady, kruci, melete?“ Bertrand hlasitě zafuněl a

sevřel pěsti.

„O vaší legraci v posteli s Carol Goldmithovou, o tom me-

lu.“

„Vůbec nevím, co tím myslíte...“

„Milý hochu, nic nezapírejte. A vůbec proč? Je to přece jed-

na z těch věcí, kterou jste si vzal, protože na ni máte právo.“

239

„Jestli někdy něco takového řeknete Christině, zmlátím vás,

že budete...“

„Nebojte se, to já nedělám,“ pravil Dixon a ušklíbl se.

„Nejsem jako vy. Dovedu vám vyfouknout Christinu i bez

toho, vy jeden kapesní Done Juane.“

„Dobře, žebral jste si o to,“ zamečel Bertrand zuřivě. „Va-

roval jsem vás.“ Vykročil a stanul nad Dixonem. „Zvedněte

se, vy jedna hospodská štěnice, vy jedna hnusná brejlatá škr-

kavko.“

„Co budeme dělat? Tancovat?“

„Já vám ukážu tanec, já s váma zatančím, na to můžete vzít

jed. Koukejte vstát, jestli se nebojíte. Jestli si myslíte, že si

tohle nechám od vás líbit, tak jste pořádně vedle. Rozuměl

jste, žánop?“

„Já nejsem žánop, vy blázne,“ vyjekl Dixon. To byla nej-

horší provokace. Sundal si brýle a zastrčil si je do kapsy u

kabátu.

Stanuli proti sobě na květovaném koberci, rozkročeni a se

skrčenými pažemi, v nerozhodném postoji, jako by se chystali

zahájit nějaký složitý rituál, jehož postup jim nebyl zcela zná-

mý. „Já vám dám,“ vypískl Bertrand a ohnal se Dixonovi po

obličeji. Dixon uhnul, ale nohy mu uklouzly, a nežli se vzpa-

matoval, zasáhla ho Bertrandova pěst do pravé lícní kosti.

Poněkud otřesen, ale nezlomen, udržel si Dixon rovnováhu, a

zatímco Bertrand dosud kolísal po svém namáhavém výkonu,

udeřil ho velice silně do většího a víc odstávajícího ucha.

Bertrand upadl, nadělal při tom mnoho hluku a shodil s krbu

porcelánovou figurku. Rozletěla se po dlaždicích s třeskem,

který ještě víc zdůraznil ticho, jež následovalo. Dixon postou-

pil a třel si klouby na ruce, které ho po ráně silně bolely. Za

několik vteřin se začal Bertrand pohybovat po podlaze, ale

nepokoušel se vstát. Bylo očividné, že v tomto kole Dixon

zvítězil, a jak se zdálo, i v celém souboji s Bertrandem. Nasa-

240

dil si brýle s pocitem příjemného uspokojení; Bertrand na něj

pohlédl a zatonul v rozpacích. Blbec jeden ušatá, otlemená,

slintavá, pomyslel si Dixon. „Blbče jeden ušatá, otlemená,

slintavá,“ řekl.

Jako diskrétní potlesk, odměňující jeho terminologii, se

ozvalo tiché zaklepání na dveře. „Dále,“ pravil Dixon ze zvy-

ku a bez rozmyšlení.

Vstoupil Michie. „Dobré odpoledne, pane Dixone,“ řekl a

dodal zdvořile: „Dobré odpoledne,“ na adresu dosud ležícího

Bertranda, který se na tento popud pokusil postavit na nohy.

„Zdá se, že vyrušuji.“

„Ne, ne,“ odpověděl Dixon kulantně. „Pan Welch právě od-

cházím

Bertrand potřásl hlavou, ne však zamítavě, ale zřejmě aby se

probral. Dixon ho doprovodil jako správný hostitel ke dveřím,

a když Bertrand beze slova vyšel, zavřel za ním dveře.

„Sbohem,“ pravil Dixon a obrátil se k Michiemu. „Čím mo-

hu sloužit vám, pane Michie?“

Michieho výraz, třebaže jako vždy nevyzpytatelný, se zdál

Dixonovi být něčím zcela novým. „Přišel jsem kvůli tomu

nepovinnému předmětu,“ pravil.

„Ano. Ano. Posaďte se.“

„Ne, děkuji, budu hned zase muset jít. Zastavil jsem se jen,

abych vám řekl, že jsem celou věc podrobně prodiskutoval se

slečnou O'Shaughnessyovou, se slečnou McCorquodalovou a

slečnou Rhys Williamsovou a že jsme se konečně definitivně

dohodli.“

„Výborně. A na čem?“

„Tedy, bohužel, všechny tři dámy soudí, že předmět je pro

ně přece jen trochu obsáhlý. Slečna McCorquodalová se roz-

hodla pro Dokumenty pana Goldsmithe a slečna O'Shaugh-

241

nessyová a slečna Rhys Williamsová budou chodit k panu

profesorovi.“

Toto oznámení Dixona zabolelo: byl by si přál, aby se byly

všechny tři hezké dívky rozhodly přes všechny námitky pro

něho, protože je milý a hezký. „To je mi opravdu líto,“ řekl.

„A co vy, pane Michie?“

„Co mne se týče, váš předmět mě skutečně velice zajímá a

byl bych rád, kdybyste mě laskavě zapsal.“

„Aha. Ano. To znamená, že budu mít jenom vás.“

„Ano. Jenom mne.“

Nastalo ticho. Dixon se poškrábal na hlavě. „To bude, mys-

lím, velice zábavné.“

„Ano, taky myslím. Ale teď už raději půjdu. Děkuji vám.

Promiňte, že jsem vás vyrušil.“

„Vůbec ne; byl jsem rád, že jste přišel. Tak na shledanou v

příštím běhu, pane Michie.“

„Budu samozřejmě dnes večer na vaší přednášce.“

„Proboha, co vás to napadlo?“

„Zajímá mne to. A myslím, že nebudu sám.“

„Cože? Jak to?“

„Každý, s kým jsem o tom mluvil, řekl, že přijde. Budete

mít asi velice dobrou návštěvu.“

„Opravdu? To mě těší. Tak tedy doufám, že se vám bude

přednáška líbit.“

„Ano, určitě bude. Děkuji ještě jednou. A hodně štěstí dnes

večer.“

„Budu ho potřebovat. Na shledanou.“

Když Michie odešel, uvažoval Dixon chvíli s uspokojením o

242

tom, že ho ani jednou nenazval „panem profesorem“. Ale co to

bude za hrůzný semestr! Zároveň však byl stále pevněji pře-

svědčen, že pro něj žádný příští semestr nebude, nebo alespoň

ne na této univerzitě.

Ohmatal si znovu bradu. V prvé řadě by se měl oholit. Pak

se podívá nahoru k Atkinsonovi. Jeho společnost a jeho whis-

ky byly přesně to, co potřeboval, aby mohl zdárně zahájit ve-

čer.

243

DVACET JEDNA

„Doufám, že vás to moc nebolí, Dixone,“ pravil rektor. Di-

xon mimovolně zdvihl ruku k oku, na kterém měl velkou mod-

rou podlitinu. „Děkuji, vůbec ne,“ pravil bezstarostným hla-

sem. „Stejně se divím, že je něco vidět. Byl to docela lehký

náraz; dokonce žádné škrábnutí.“

„Říkáte o roh umyvadla?“ otázal se jiný hlas.

„Ano, pane Gore-Urquharte. Někdy je člověk strašně neši-

kovný. Upadl mi holicí strojek, sehnul jsem se a už to bylo.

Rána jako v ringu.“

Gore-Urquhart zvolna přisvědčil. „Velice nemilé,“ pravil.

Prohlédl si Ďixona zpod hustého obočí několikrát od hlavy k

patě a v koutcích úst mu to lehce zacukalo. „Kdyby se mne

někdo zeptal,“ pokračoval, „řekl bych, že se spíš s někým po-

pral. Nemám pravdu, rektore?“

Rektor, malý břichatý človíček s lesknoucí se růžovou pleší,

se krátce zasmál. Jeho smích silně připomínal výbuchy děsi-

vého veselí, jež se tak často ozývaly ve filmech o vraždách na

starých hradech, a těsně po válce, kdy rektor nastoupil, dovedl

na dlouhé vteřiny umlčet celou klubovnu. Tentokrát se však již

nikdo neohlédl, pouze Gore-Urquhart byl poněkud nesvůj.

Nyní promluvil čtvrtý člen čtveřice. „Každopádně doufám,

že vám to nebude vadit při čtení vaší... vaší...,“ pravil.

„Ne, jistě ne, pane profesore,“ řekl Dixon. „Prošel jsem si

přednášku již několikrát, že bych ji mohl klidně číst poslepu.“

Welch přisvědčil. „To je správné,“ pravil. „Pamatuji se,

když jsem začal poprvé přednášet, že jsem si z nerozumnosti

napsal jenom body, ale ani jednou...“

244

„Jestlipak nám povíte něco nového, Dixone?“ zeptal se rek-

tor.

„Nového? Abych pravdu řekl, v tomhle oboru...“

„Je to, pokud vím, námět, který byl už velice často zpraco-

ván, ne? Možná že se dnes dá nalézt nějaké nové, objevné

hledisko, ale řekl bych...“

Welch ho však přerušil. „Nejde ani tak o...“

Následoval pozoruhodný dvojzpěv, během kterého rektor a

Welch bez oddechu mluvili, jeden zvyšuje hlas, druhý hovoře

stále hlasitěji, až vznikl dojem jakéhosi dvouhlasého básnic-

kého souboje. Dixon a Gore-Urquhart zůstali sami, zírajíce

jeden na druhého, zatímco se celá místnost pozvolna utišovala,

až na hlavy obou protivníků. Nakonec se rektor vymanil a

Welch zmlkl jako orchestr, který dává volnost sólistovi, aby

rozvinul kadenci. „Stojí za zdůraznění každé nové generaci

nebo ne,“ skončil rektor.

Nyní zasáhl do děje nový prvek v podobě vrátného Maco-

nochieho s podnosem plným sklenic sherry. Dixon ovládl svou

ruku, že se nepohnula, dokud si jeho tři starší společníci nepo-

sloužili, a teprve pak jí dovolil donést mu největší ze zbývají-

cích sklenic ke rtům. Kvestor, který byl při podobných příleži-

tostech pověřen vydáváním alkoholických nápojů, pravidelně,

jakmile Maconochie dvakrát prošel místností, další přísun

zastavil, až na rektora a osoby, jež s ním právě hovořily. Di-

xon věděl, že v jeho společnosti nezůstane dlouho, a byl proto

rozhodnut využít příležitosti co nejvíce. Pociťoval sice jakousi

neurčitou nevolnost, ale vypil přesto naráz půl sklenice; její

obsah teple sklouzl do společnosti předešlých tří pohárů sherry

a půl tuctu dávek Atkinsonovy whisky. V jistém smyslu, ale

pouze v jistém smyslu, si přestával dělat starosti s přednáškou,

která měla začít za dvacet minut, to jest o půl sedmé.

Rozhlédl se po přeplněné klubovně, kde se zřejmě soustředi-

li všichni lidé, které znal v přítomnosti a minulosti, s výjimkou

245

vlastních rodičů. Paní Welchová mluvila několik kroků od

něho s Johnsem, za jehož přítomnost, jindy nepřípustnou, byla

zřejmě nějakým nepřímým způsobem odpovědna. Za nimi

stáli Bertrand a Christina, víceméně beze slova. Na druhé stra-

ně u okna byl Barclay, profesor hudby, pohroužen do vážného

rozhovoru s profesorem angličtiny, nepochybně ho přesvědču-

je o nutnosti hlasovat pro Dixonovou výpověď na nejbližším

zasedání profesorského sboru, které se mělo konat koncem

příštího týdne. U protější stěny se smáli manželé Goldsmithovi

něčemu, co jim řekl Beesley. Porůznu stály postavy, které

Dixon znal jen povrchně: ekonomové, zdravotníci, zeměpisci,

sociální vědci, právníci, technici, matematikové, filozofové“

lektoři germánské a srovnávací filologie, vědečtí pracovníci,

lektorky. Měl chuť jednoho po druhém obejít a dát jim na sro-

zuměnou, že by byl raději, kdyby odešli. Vyskytlo se i několik

zjevů, které nikdy v životě neviděl a které mohly být čímkoliv

od profesorů egyptologie po bytové architekty, čekající, kdy

budou moci změřit podlahu pro nový koberec. Jedna velká

skupina se skládala z místní honorace: dva radní se svými

manželkami, módní farář, lékař povýšený do šlechtického

stavu, všichni členové správní rady univerzity, a kdesi na sa-

mém kraji skupiny, jak Dixon k svému úleku zjistil, byl i

místní skladatel, kterého viděl na víkendu u Welchových. Po-

někud těkavě, ale marně se rozhlížel, uvidí-li i houslistu ama-

téra.

Zakrátko se rektor přemístil k honoraci a obrátil se s jakousi

poznámkou na módního faráře, sklidil povinný smích od všech

s výjimkou šlechtického lékaře, který zíral chladně z jedné

tváře na druhou. Takřka současně kývla paní Welchová na

svého muže, aby k ní přišel, a Dixon osaměl s Gore-

Urquhartem, který pravil: „Jak dlouho už jste v tomhle podni-

ku, Dixone?“

„Nějakých devět měsíců. Přijali mě loni na podzim.“

„Moc šťastný tady nejste, co?“

246

„Máte pravdu. Vcelku moc ne.“

„V čem to vězí? Ve vás, nebo v tom ostatním?“

„Asi v obou. Ztrácejí čas se mnou a já s nimi.“

„Hm. Tak tedy vyučovat dějiny, to je ztráta času?“

Dixon se rozhodl, že si nebude dělat starosti, co říká. „Ne.

Dobře a rozumně vyučované dějiny by mohly lidem dělat za-

traceně dobře. Ale ve skutečnosti to tak nejde. Vždycky se

najdou nějaké překážky. Já nevím, kdo za to vlastně může.

Myslím, že to vězí hlavně v chybném vyučování. V žácích to

není.“

Gore-Urquhart přikývl, pak se na něj rychle podíval. „A va-

še dnešní přednáška - čí to byl nápad?“

„Profesora Welche. Dalo se to, samozřejmě, těžko odmít-

nout. Jestli dobře dopadne, mohl bych si trochu zlepšit posta-

vení.“

„Jste ctižádostivý ?“

„Ne. Ale od samého začátku to se mnou šlo z kopce. Před-

náška by mě mohla zachránit před vyhazovem.“

„Mládenče!“ zvolal Gore-Urquhart a uchopil dvě sklenice s

podnosu, se kterým Maconochie mířil ke skupině, v níž nyní

meškal rektor. Dixon si pomyslel, že už by snad neměl pít -

začínal dostávat výbornou náladu -, ale přesto vzal podávanou

sklenici a napil se. „Proč jste sem vůbec dnes večer chodil?“

zeptal se.

„Vyhýbal jsem se vašemu rektorovi tak dlouho, že to už ji-

nak nešlo.“

„Nechápu, jak vás mohou nachytat. Nejste přece na rektoro-

vi závislý. Teď vás za to čeká ohromná spousta nudy.“

Když na něj Gore-Urquhart pohlédl, na chvíli se Dixonovi

málem zamotala hlava, protože tvář, do které zíral, se mu roz-

247

plynula.

„Čeká mě každý den spousta nudy, Dixone. O dvě hodiny

víc mě už nezabije.“

„Proč si to dáte líbit?“

„Chci ovlivnit lidi, aby udělali to, co myslím, že je třeba,

aby udělali. K tomu je nemůžu dostat dřív, dokud mě předtím

určitou dobu nenudili, chápete? Jenže právě když mají ohrom-

nou radost z toho, jak mě svými řečmi zblbli, otočím se a do-

nutím je udělat, co jsem na ně ušil.“

„Kdybych to tak dovedl jako vy,“ pravil Dixon závistivě.

„Se mnou je to právě naopak. Když jsem úplně zblblý řečmi, a

to je skoro pořád, obyčejně přijdou a donutí mě udělat to, co

na mne ušili oni.“ Rozhořčení, podporované alkoholem, mu

umožnilo překonat další myšlenkovou přehradu a horlivě po-

kračoval: „Víte, co jsem? Detektor nudy. Velice jemný pří-

stroj. Kdybych našel vhodného milionáře, vyvážil by mě zla-

tem. Mohl by mě posílat předem na večeře a odpolední čaje a

do nočních podniků, jen tak na pět minut, a stačil by mu jeden

jediný pohled do mého obličeje, aby z něho vyčetl koeficient

nudy kteréhokoliv shromáždění. Něco jako kanár na šachtě.

Pak by se mohl rozhodnout, chce-li tam vůbec jít, nebo ne.

Mohl by mě poslat mezi rotariány a na golf a mezi intelektuály

mluvící o tvaroslovné funkci imaginárna a mezi hudební...,“

mlkl, uvědomiv si, že se Gore-Urquhartův velký hladký obli-

čej naklonil na stranu a přiblížil se těsně k jeho tváři. „Promiň-

te,“ zamumlal, „zapomněl jsem...“

Gore-Urquhart si ho prohlížel od hlavy k patě, pak si zakryl

jedno oko dlaní, sjel si prstem po tváři a lehce se usmál. Ačko-

liv to nebyl běžný úsměv bavícího se člověka, nepřívětivý

nebyl také. „Poznávám spolutrpitele,“ pravil. Pak se jeho cho-

vání změnilo: „Do které školy jste chodil, Dixone, jestli se

mohu zeptat?“

„Do místní obecné,“

248

Gore-Urquhart přikývl. Nyní přišli módní farář a jeden z

radních, s plnými sklenicemi v rukou, a odvedli ho ke skupině

kolem rektora. Dixon se musel obdivovat, jak snadno, aniž

cokoliv řekli nebo udělali, mu dali najevo, že není žádoucí,

aby se k nim přidružil. Pak, dívaje se lhostejně za nimi, spatřil

Gore-Urquharta, jak zůstal o krok pozadu a vrhl nenápadný

pohled směrem, kde stáli Goldsmithovi. Cecil a Beesley byli

zabráni do rozhovoru a nevšimli si, jak Carol zachytila Gore-

Urquhartův pohled; vyměnili si krátké a zcela nesrozumitelné

sdělení. Dixon se ovšem podivil, částečně byl také zmaten, ale

rozhodl se uvažovat o tom později, pokud by se tím chtěl vů-

bec zaměstnávat. Dopil sklenici a zamířil ke Christině a

Bertrandovi. „Tady jste,“ zvolal vesele. „Myslel jsem, že jste

se někam schovali.“

Christina šlehla po Bertrandovi pohledem, kterým ho zarazi-

la, dříve než řekl, cokoliv měl na jazyku, a pravila sama:

„Neměla jsem ani tušení, že to bude takhle slavnostní podnik.

Je tu skoro celá městská honorace.“

„Myslím, že bychom měli zajít za tvým strýcem, Christino,“

řekl Bertrand. „Jak víš, musím s ním prodiskutovat dvě nebo

tři věci.“

„Za chvíli, Bertrande; času dost,“ pravila Christina svým

povýšeným způsobem.

„Ne, ne, času není dost. Za deset minut se začíná, a to je

dost málo na věci, které musím prohovořit.“

Dixon si všiml, že Bertrand vždycky říká „ne, ne“ místo

„ne“, zdůrazňuje obě slova současným svraštěním a zdvižením

obočí. Nerad se na to díval. Přes Bertrandovu hlavu viděl Ca-

rol, kterak se začala nenápadně vzdalovat od Cecila a Marga-

rety - tu zpozoroval dnes večer poprvé -, a to směrem k nim.

Cituje dialog z filmu, který kdysi viděl, pravil Christině: „Bu-

de lépe, když uděláte, co vám říká, dámo, jinak by vám mohl

vykopnout zuby.“

249

„Běžte si hrát jinam, Dixone.“

„Bertrande, jak můžeš být tak hrubý?“

„Já? Hrubý? To je ohromné. Já a hrubý. A co on? Kdo si

myslí, že je? Klidně ti řekne, abys...“

Christina se zarděla. „Zapomněl jsi, co jsem ti řekla, než

jsme sem šli?“

„Podívej, Christino, já sem nepřišel, abych se bavil s

tímhle... s tímhle člověkem, nebo dokonce o něm. Jsem tady

jedině proto, abych si promluvil s tvým strýcem, a teď už...“

„Berty, konečně jsem si tě našla,“ ozvala se Carol za jeho

zády. „Chci s tebou mluvit. Pojď sem na chvíli.“

Bertrand provedl překvapený půlobrat s nadskočením,

všechno na jednu dobu. „Dobrý večer, Carol, právě jsem...“

„Nebudu tě dlouho zdržovat,“ pravila Carol a uchopila ho

pod paží. „Vrátím vám ho bez úhony,“ dodala přes rameno na

adresu Christiny.

„Tak co, Christino? Dobrý večer,“ řekl Dixon.

„Dobrý večer.“

„Tohle je tedy naposledy, že?“

„Ano, pravděpodobně.“

Dostal výbojnou a sebelítostivou náladu. „Zřejmě vás to to-

lik netrápí jako mne.“

Chvíli na něj hleděla, pak se prudce odvrátila, jako by jí

ukazoval ilustrovanou učebnici soudního lékařství. „Už jsem

se dotrápila,“ pravila. „Nemíním v tom pokračovat. A kdybys-

te měl zdravý rozum, udělal byste totéž.“

„Nemohu jinak,“ pravil. „Proti trápení se nedá nic dělat.

Prostě pokračuje.“

250

„Co to máte na oku?“

„Poprali jsme se odpoledne s Bertrandem.“

„Poprali? Nic mi o tom neřekl. Proč jste se poprali? Skuteč-

ně poprali?“

„Řekl mi, abych vás nechal na pokoji, a já mu řekl, že nene-

chám, no, a poprali jsme se.“

„Přece jsme se dohodli... Snad jste si to nerozmyslel?“

„Ne. Ale nedám si od něho poroučet, co mám a co nemám

dělat.“ '

„Ale poprat se!“ Zdálo se, že potlačuje smích. „Zřejmě jste

prohrál, podle toho, jak vypadáte.“

To se mu nelíbilo a vzpomněl si, jak se při jejich schůzce

ironicky usmívala. „Ani trochu. Podívejte se raději na

Bertrandovo ucho, než začnete říkat, kdo vyhrál nebo prohrál.“

„Na které?“

„Na pravé. Ale asi na něm nebude moc vidět. Zřejmě šlo o

vnitřní zranění.“

„Srazil jste ho na zem?“

„Ano, rovnou na zem, a zůstal pěkně dlouho ležet.“

„Propánaboha.“ Zírala na něj a plné suché rty měla poo-

tevřené. Náhlý příval bezmocné touhy způsobil, že Dixon

ztuhl a znehybněl, jako kdyby s ním mluvil Welch. Pak se mu

zdálo, že mu nikdy nic tak jasně nepřipomnělo jejich první

setkání jako ty poslední dvě minuty, a zíral na ni široce ote-

vřenýma očima.

Právě když bylo mezi nimi nejhlubší ticho, objevil se za

manželkou jednoho z radních Bertrand, vynořivší se krátkými

rychlými krůčky jako hráč kriketu, který míří nečekaně k

brance. Byl zarudlý v tváři, zřejmě bez sebe zlostí buď v její

251

čisté formě, nebo ve spojení s jiným druhem pohnutí. Carol šla

zvědavě v patách za ním.

„Už toho mám dost,“ pravil Bertrand mečivým přeskakují-

cím hlasem. „To jsem si hned myslel.“ Uchopil Christinu za

ruku a vlekl ji pryč. Předtím ještě řekl Dixonovi: „Tohle jste si

mohl ušetřit. Koukněte si rychle hledat nové místo, protože

tady je s vámi amen.“ Christina vrhla na Dixona přes rameno

krátký poděšený pohled a nechala se bezmocně odvléci ke

skupině, ve které byl její strýc. Carol se podívala na Dixona s

netajeným zájmem a následovala oba předešlé. Ozval se ďá-

belský chechtot, vyluzovaný rektorem univerzity.

Dixon znovu pocítil nevolnost, která se o něj pokoušela již

před několika minutami. Pak, aniž se tomu mohl bránit, pro-

padla jeho hlava slepé panice. Bertrand nepochybně mínil

svoje slova vážně. Ať už se ve Welchově hlavě děje cokoliv,

to, co se mu chystá jeho syn vyjevit, je dostatečně závažné,

aby ho to ovlivnilo, Nehledě na spoluúčast jeho manželky,

která má také co přihodit na váhu, jestli to již o vlastní újmě

neudělala. Dixon si uvědomil svůj omyl, když myslel, že taže-

ní proti Bertrandovi je skončeno a vyhráno; stojí v otevřeném

poli, beze zbraně a poslední výstřel dosud nepadl. Čeho se od

samého začátku obával, to se skutečně stalo; nechal se strh-

nout a vzrušení z bitvy ho zbavilo smyslu pro opatrnost a roz-

vahu. Byl bezmocný; musel dokonce bezmocně přihlížet, jak

vousatý a odporný Bertrand drží samolibě, vítězně a vlastnicky

Christinu za ruku. Stála vedle něho tak, jak ji přivlekl, nepo-

hodlně, dokonce nepříliš ladně, ale v Dixonových očích to byl

nejkrásnější postoj ženy stojící při svém milenci, jaký si dove-

dl představit.

„Poslední pohled, Jamesi?“

Když se Margaret nečekaně objevila po jeho boku, měl Di-

xon pocit člověka, který se brání strážníkovi a spatří dalšího,

jak se blíží na koni. Doslova ho to omráčilo. „Co?“ pravil.

252

„Měl byste si ji dobře prohlédnout, protože je to asi vaše po-

slední příležitost.“

„Ano, pravděpodobně...“

„Leda byste se dohodli, že budete dojíždět do Londýna.“

Dixon jí zíral překvapeně do tváře, překvapen mimo jiné

tím, že ho Margaret dovede z tohoto stavu věcí ještě vůbec

něčím překvapit. „Co tím myslíte?“ řekl unaveně.

„Nemusíte se přetvařovat. Není nic těžkého uhodnout vaše

myšlenky.“ Koneček nosu, jako vždycky, když mluvila, se jí

lehce pohyboval. Stála rozkročena, s rukama zkříženýma na

prsou, tak jak ji Dixon nesčíslněkrát viděl stát a hovořit v této

místnosti nebo v malých učebnách o poschodí výš. Přitom

však nevypadala ani neklidná, ani rozrušená, zatrpklá nebo

nespokojená.

Dixon si těžkomyslně povzdechl a pustil se do obvyklých

výmluv a protestů, které vyžadovala pravidla hry jeho poměru

k Margaretě. Uvědomoval si, zatímco mluvil, jak lehce, do-

konce hravě přišel o svou morální převahu vůči Margaretě,

vyplývající z dobrovolného rozhodnutí nezajímat se už o

Christinu. Vyčítat mu trochu stesku po tom, čeho se dobrovol-

ně vzdal, bylo přinejmenším nespravedlivé. Byl tak nešťasten,

že měl chuť lehnout si na zem a dýchat s vyplazeným jazykem

jako uštvaný pes: bez zaměstnání, bez Christiny, a ještě k to-

mu přistižený Margaretou.

Jejich rozmluva skončila nerozhodně, když skupina s rekto-

rem v čelem zamířila ke dveřím. Gore-Urquhart byl zřejmě za-

brán do rozhovoru s Bertrandem a Christinou. Welch zvolal:

„Připraven, Dixone?“ Ve společnosti paní Welchová vypadal

více než kdy jindy jako vysloužilý boxer, který ještě tu a tam

zaloví v okolí ringu, s ženou, bývalou kuchařkou, po boku.

„Za chvíli jsem v sále, pane profesore,“ odpověděl mu Di-

xon, omluvil se Margaretě a pospíšil do profesorské umývár-

253

ny. Zmocnila se ho tréma; měl studené a vlhké ruce, nohy jako

gumové roury naplněné pískem a těžko dýchal. Zatímco pou-

žíval záchodu, udělal obličej Evelyna Waugha, kterého se však

vzdal ve prospěch ještě divočejšího a zuřivějšího výrazu, než

jakého kdy použil. Stisknuv jazyk mezi zuby, nafoukl tváře do

dvou vy-dutých polokoulí; spodní ret svěsil idiotsky co nejní-

že, bradu lopatovitě vystrčil kupředu. Současně koulel a šilhal

očima. Otočiv se, střetl se tváří v tvář s Gore-Urquhartem.

Nechal obličej zvadnout a pravil: „Aha!“

„Zlomte vaz, Dixone,“ řekl Gore-Urquhart, procházeje ko-

lem něho.

Dixon se zastavil u zrcadla nad umyvadlem a prohlížel si

oči. Zdálo se mu, že se lesknou mnohem, mnohem víc než kdy

jindy. Za těchto okolností jakýkoliv pokus o úpravu šatů nebo

vlasů mu připadal zcela marný. Vzal s poličky svazek vojen-

ských formulářů, které ukradl u letectva a jež obsahovaly jeho

přednášku, a chystal se k odchodu, ale Gore-Urquhart ho zadr-

žel: „Na slovíčko, Dixone.“

Dixon se zastavil a obrátil se. Gore-Urquhart se přiblížil a

stanul, pozorně si ho prohlížeje, jako by se chystal, jakmile

bude po přednášce, nakreslit uhlem nebo možná dokonce tuší

jeho karikaturu. Za chvíli pravil: „Nejste trochu nervózní,

chlapče?“

„Strašlivě.“

Gore-Urquhart přikývl a vytáhl z kapsy plochou, ale nema-

lou láhev. „Posilněte se.“

„Děkuji.“ Dixon se rozhodl nestarat se, jestli se rozkašle ne-

bo ne, obrátil do sebe velkou dávku nápoje, ale ukázalo se, že

je to čistá whisky - čistší, než jakou kdy pil. Prudce se rozkaš-

lal.

„Silné, co? Dejte si ještě.“

„Děkuji.“ Dixon učinil přesně totéž co předtím, a lapaje po

254

dechu a utíraje si ústa rukávem, vrátil láhev. „To bylo od vás

úžasně laskavé.“

„Uvidíte, že vám to udělá dobře. Je to moje vlastní, domácí.

A teď pojďme, ať je nenecháme dlouho čekat.“

Poslední posluchači se trousili z klubovny a po schodišti do

prvního poschodí. Nahoře čekala malá skupinka: Goldsmitho-

vi, Bertrand, Christina, Welch, Beesley a ostatní členové jeho

katedry.

„Půjdeme si sednout dopředu,“ navrhl Bertrand Gore-

Urquhartovi.

Zamířili do přednáškové síně, která byla zoufale plná. Ko-

lem dokoná galérie byla nepřetržitá řada studentů. Sál hlučel

hlasitým hovorem.

„Tak do toho, Jime,“ řekla Carol.

„Držte se, hochu,“ řekl Cecil.

„Zlomte vaz, Jime,“ řekl Beesley. Všichni zamířili ke svým

sedadlům.

„Skočte do toho, chlapče,“ řekl Gore-Urquhart polohlasně.

„Nebojte se a na všechno se vykašlete.“ Stiskl Dixonovi paži a

šel si sednout. Dixon nejasně vnímal, že se obecenstvo za jeho

zády usazuje, a následoval Welche na pódium. Byl tam již

rektor a tlustší z obou radních. Dixon u sebe zjistil vysoký stu-

peň opilosti.

255

DVACET DVA

Welch ze sebe vypravil na zahájení táhlý troubivý zvuk,

prozrazující příbuznost s mečením jeho syna, kterým měl ve

zvyku zjednávat si ticho na začátku přednášek; Dixon mnoho-

krát slyšel studenty, jak ho napodobují. Sál se zvolna uklidnil.

„Shromáždili jsme se zde dnes večer,“ oznámil obecenstvu,

„abychom vyslechli přednášku...“

Zatímco mluvil, kývaje sebou ve světle stolní lampičky ze

strany na stranu, Dixon, aby nemusel poslouchat, co Welch

povídá, těkal pohledem po sále. Nesporně bylo velice plno;

několik posledních řad zůstalo sice jen řídce obsazeno, zato

vpředu bylo nabito, zejména členy profesorského sboru, jejich

rodinami a místními veličinami různého stupně důležitosti.

Galérie, pokud mohl Dixon zjistit, byla také plná. Někteří

dokonce stáli vzadu u zdi. Sklopiv oči do předních řad, poznal

Dixon hubenějšího radního, místního skladatele a módního

faráře; lékař se šlechtickým titulem zřejmě přišel pouze na

sherry. Dříve nežli mohl rozšířit svá pozorování, pocítil Dixon,

že se vrátila předešlá nevolnost, jež se tentokrát projevila jako

záchvat mdloby; po zádech mu začala stoupat horká vlna, kte-

rá se nakonec trvale usadila v hlavě. Podařilo se mu nezakvílet

a silou vůle sám sobě dokázal, že mu nic není, že jsou to pouze

nervy a samozřejmě alkohol.

Když Welch řekl „...pan Dixon“ a posadil se, Dixon vstal.

Kolena se mu roztřásla, jako by úmyslně karikoval trému.

Ozval se bouřlivý potlesk, zejména, jak se zdálo, z galérie.

Dixon rozeznával i dupání těžkých bot. S velikými obtížemi

stanul před řečnickým pultem, přelétl očima první větu svých

poznámek a zdvihl hlavu. Potlesk natolik ustal, že bylo slyšet

drobné výbuchy smíchu; pak se ozval znovu, daleko silněji,

zejména dupání zesílilo. Část obecenstva na galérii měla první

256

příležitost spatřit Dixonovu modřinu na oku.

V předních řadách se otočilo několik hlav a Dixon viděl rek-

tora, jak podrážděně zírá na rušitele klidu. Dixon, pohroužený

do svých tělesných a duševních obtíží, vyloudil, aniž dovedl

později pochopit, jak se to stalo, dokonalou napodobeninu

Welchova zahajovacího zatroubení. Hluk vzrostl, překročiv

meze přípustného potlesku. Rektor se zvolna zdvihl. Hluk se

utišil, i když ne zcela, a po několika okamžicích rektor poky-

nul Dixonovi a znovu se posadil.

Dixonovi se vehnala krev do uší, jako by se chystal kých-

nout. Jak má stát před tolika lidmi a mluvit? Jaké další zvířecí

zvuky se mu vyhrnou z úst, jestliže je otevře? Uhladil dlaní

první stránku svého rukopisu a spustil.

Když odříkal asi deset vět, uvědomil si, že je něco dosud ve-

lice v nepořádku. Mumlání na galérii vzrostlo. Pak si uvědo-

mil, co je v nepořádku: mluvil ještě stále Welchovým hlasem.

Ve snaze, aby jeho přednáška zněla přirozeně, vsunul tu

„ovšem“, tam „jak víte“ a ještě jinam „jak bychom řekli“; nic

nemohlo připomínat Welchův projev lépe. Mimo to, opět v

podvědomé snaze, aby celá věc vyzněla správně, to je, aby

byla přijatelná pro Welche, použil celé řady Welchových oblí-

bených frází jako „zcelistvění společenského povědomí“ nebo

„ztotožnění práce s tvořivým principem“, a nyní, jakmile to

vše proniklo do jeho těžce zkoušeného vědomí, začal o některé

fráze klopýtat, váhat, opakoval slova, a dokonce na jednom

místě ztratil souvislost a nějakých deset vteřin mlčel.

Vzrůstající šum na galérii dával tušit, že se jeho výkony se-

tkávají s porozuměním. Zaléván potem a uzardělý pokračoval,

bezmocně naslouchaje Welchovu přízvuku ve vlastním hlase.

Nová vlna opilosti mu oznámila, že se do jeho mozku dostavil

předvoj Gore-Urquhartovy whisky - nebo to byla poslední

sklenice sherry? Bylo mu strašně horko. Zmlkl, srovnal ústa

tak, aby vydala zvuk co nejméně podobný Welchovu, a začal

257

znovu. Chvíli se mu to zdánlivě dařilo.

Zatímco mluvil, začal se rozhlížet po předních řadách. Spat-

řil Gore-Urquharta, sedícího vedle Bertranda, po jehož druhém

boku byla jeho matka. Christina seděla svému strýci po pravi-

ci, vedle ní Carol, pak Cecil, pak Beesley. Margaret byla na

druhé straně vedle paní Welchové, ale leskly se jí brýle, takže

nemohl zjistit, dívá-li se na něj, nebo ne. Všiml si, že Christina

něco pošeptala Carol a projevila lehké známky neklidu. Aby

se tím nerozptyloval, pohlédl dál do sálu, pokoušeje se najít

Billa Atkinsona. Ano, byl tam, kdesi uprostřed druhé polovi-

ny. Když spolu seděli před hodinou u láhve whisky, Atkinson

nejen trval na tom, že přijde na přednášku, ale projevil také

ochotu omdlít, kdyby se Dixon jakýmkoliv způsobem octl v

úzkých, a podal mu o tom zprávu tím, že by se současně po-

škrábal na obou uších. „Zhroutím se naprosto bezvadně,“ pra-

vil Atkinson svým pohrdlivým hlasem. „Zanesu zmatek do řad

nepřátel.“ Dixon měl co dělat, aby se tomu nyní nedal do smí-

chu. V téže chvíli však jeho pozornost upoutal pohyb v blíz-

kosti pódia: Christina a Carol se tlačily ven přes Cecila a

Beesleyho se zřejmým úmyslem opustit sál; Bertrand se na-

kláněl a něco jim šeptal; Gore-Urquhart vstal a tvářil se sta-

rostlivě. Dixon, zachvácen zmatkem, znovu umlkl; pak, když

se obě ženy dostaly z řad a zamířily ke dveřím, pokračoval

daleko dřív, než měl, nesrozumitelně zadrhávaje a prokládaje

věty mumláním, které prozrazovalo nejvyšší stadium opilosti.

Několikrát rozčileně přešlápl, zakopl o podstavec pultu a ne-

bezpečně zavrávoral vpřed. Na galérii se znovu ozval šum

hlasů. Dixon měl nejasný dojem, že tenký radní vyměnil se

svou ženou pobouřený pohled. Přestal mluvit.

Když se vzpamatoval, zjistil, že opět ztratil souvislost upro-

střed věty. Zahryzl se do rtů a rozhodl se dát si tentokrát

opravdu pozor. Odkašlal si, začal větu znovu a pokračoval

úsečným hlasem, zdůrazňuje všechny souhlásky a pokud mož-

ná neklesaje hlasem na konci vět. Každopádně, řekl si, teď

258

uslyší alespoň každé slovo. Zatímco mluvil, uvědomil si s

hrůzou, že je něco opět velice v nepořádku. Trvalo ještě chvíli,

nežli mu došlo, že tentokrát napodobil rektora.

Vzhlédl; na galérii byl zřejmě velký neklid. Něco těžkého

tam dokonce s hlukem padlo na zem. Maconochie, který stál u

dveří, vyšel, nepochybně, aby nahoře zjednal pořádek. Nyní se

začínaly ozývat i hlasy v sále; módní farář cosi říkal zvučným

šepotem; Dixon viděl Beesleyho, jak sebou vrtí na sedadle.

„Co je vám, Dixone?“ zasyčel Welch.

„Nic, pane profesore... trochu nervy, za chvíli budu v po-

řádku...“

Večer byl dusný; Dixonovi bylo nesnesitelně horko. Tře-

soucí se rukou si nalil sklenici vody ze džbánu, kterou měl stát

před sebou, a horečně se napil. Z galérie se ozvala hlasitá, ale

nesrozumitelná poznámka. Dixon by se byl nejraději rozpla-

kal. Neměl by omdlít? Bylo by to lehké. Ne; každý by si řekl,

že podlehl alkoholu. Zmohl se na poslední pokus a začal zno-

vu, tentokrát po více než půlminutové přestávce, a naprosto ne

svým normálním hlasem. Jako by byl vůbec zapomněl mluvit

přirozeně. Tentokrát si zvolil přehnaný severní přízvuk, o kte-

rém soudil, že nemůže nikoho připomínat a nikoho urazit. Po

první salvě smíchu, přicházející z galérie, nastalo uklidnění

pravděpodobně zásluhou Maconochieho vlivu, a několik minut

šlo všechno dobře. Měl nyní již přes polovinu přednášky za

sebou. Zatímco četl, začínalo někde něco váznout potřetí, ale

nebylo to, na rozdíl od obou předchozích případů, v tom, co

říkal nebo jak to říkal. Bylo to někde jinde, bylo to v jeho hla-

vě. Usazoval se mu v ní pocit ne ani tak opilosti jako neskona-

lé, takřka hmatatelné sklíčenosti a únavy. Zatímco vyslovoval

jednu větu, zachvacoval jeho jazyk stesk po Christině a nutil

ho upadnout do elegického mlčení. Zatímco vyslovoval dru-

hou, výkřiky děsivé hrůzy se domáhaly vstupu do jeho hrtanu,

aby vyjádřily jeho pocity vůči Margaretě; zatímco pronášel

další, zlost a strach mu hrozily zkroutit ústa, jazyk a rty do

259

vhodné polohy pro hysterickou tirádu proti Bertrandovi, paní

Welchové, Welchovi, rektorovi, kvestorovi, správní radě, celé

univerzitě. Přestával si uvědomovat, že má před sebou obecen-

stvo; jediný posluchač, na kterém mu záleželo, odešel, a prav-

děpodobně se již nevrátí. Dobře, jestliže to má být jeho po-

slední vystoupení na veřejnosti, postará se, aby na ně veřejnost

hned tak nezapomněla. Udělá alespoň něco dobrého, alespoň

několika přítomným, i kdyby jich bylo sebeméně. Už žádné

napodobovaní, které mu nahánělo příliš mnoho strachu, ale

něco daleko lepšího, jemné modulování hlasu, kterým může

ovšem zcela nenápadně naznačit, co si myslí o celé přednášce

a jednotlivých názorech, které pronáší.

Postupně, ale ne tak postupně, jak se zdálo některým částem

jeho mozku, začal přimíchávat do svého hlasu sarkastickou,

urážlivou trpkost. Nikdo, s výjimkou notorických bláznů, říkal

mezi řádky, nemůže brát vážně ani jediné slovo z celé té smyš-

lené a nechutně slepené plácanice. Za velmi krátkou dobu se

mu podařilo mluvit jako neobyčejně fanatický nacista, předčí-

tající nad hořící hranicí knih výňatky z letáku, napsaného ži-

dobolševickým pacifistickým spisovatelem. Sálem se počalo

ozývat zpola spokojené, zpola rozhořčené reptání, ale Dixon

se rozhodl nevěnovat mu pozornost. Takřka podvědomě nasa-

dil jakýsi cizokrajný přízvuk a četl rychleji a rychleji, s hlavou

ve víru. Jako ve snu slyšel, jak sebou Welch vrtí, pak šeptá a

nakonec cosi říká hlasitě. Začal prokládat svůj proslov ironic-

kými úsměšky. Četl, vyplivuje slabiky jako urážky, nechávaje

chyby ve výslovnosti a vynechávky bez opravy, obraceje

stránky rukopisu s hbitostí čtenáře partitury při rychlé větě,

hlasitěji a stále hlasitěji. Nakonec se octl tváří v tvář posled-

nímu odstavci, zmlkl a pohlédl na obecenstvo.

Místní honorace, sedící pod ním v prvních řadách, na něj zí-

rala ztuhlá údivem a rozhořčením. Starší členové profesorské-

ho sboru hleděli se stejnými výrazy. Mladší se na něj neodva-

žovali pohlédnout vůbec. Jediná osoba, která v celém sále

260

vydávala nějaké zvuky, byl Gore-Urquhart. Hlasitě, zvonivě se

smál. Z galérie bylo slyšet výkřiky, pískání a potlesk. Dixon

zdvihl ruku, aby si zjednal ticho, ale hluk pokračoval. Bylo to

už příliš; šly na něj znovu mdloby a přitiskl si obě ruce k uším.

Vtom se však pandemoniem hluku a zvuků prodral zvuk ještě

hlasitější, něco mezi řevem a zavytím. V samém středu před-

náškové síně Bili Atkinson, neschopný na dálku postřehnout

rozdíl mezi zacpáním a poškrábáním uší, zavrávoral a klesl jak

dlouhý tak široký mezi sedadla. Rektor vyskočil, otvíraje a

zavíraje ústa, ale bez patřičného výsledku. Sklonil se a začal

cosi rozčileně šeptat radnímu, který seděl vedle něho. Lidé z

okolních sedadel se pokusili Atkinsona zdvihnout, ale marně.

Welch začal volat Dixonovo jméno. Do sálu vrazil houf stu-

dentů, kteří zamířili k ležícímu Atkinsonovi. Mohlo jich být

dvacet nebo třicet. Vykřikujíce jeden na druhého pokyny,

zdvihli jeho bezvládné tělo a nesli je ze dveří ven. Dixon vy-

kročil a postavil se před řečnický pult. „Už dost, Dixone,“

pravil rektor hlasitě, dávaje Welchovi znamení, ale příliš poz-

dě.

„Jaké nám z toho plynou praktické závěry?“ pravil Dixon

svým normálním hlasem. Slyšel, jak pronáší slova mimovolně,

a měl pocit, že ho zachvátila jakási nezvyklá závrať. „Já vám

to tedy řeknu. Pravda je, že takzvaný Blažený věk Anglie byl

asi ve skutečnosti tím nejnešťastnějším v celých našich ději-

nách. Jedině těch pár hlupáků, kterým straší v hlavě tradice,

folklór, lidové tance a dulciány, esperanto a...,“ zmlkl a zavrá-

voral. Horko, alkohol, rozčilení a Špatné svědomí se spikly

proti němu. Hlava jako by mu zároveň otékala a stávala se

lehčí. Jeho tělo jako by něco rozemílalo napadrť: hučelo mu v

uších a horní, spodní, levý a pravý okraj jeho zorného pole se

začal zahalovat mlhavou hustou temnotou. Všude kolem něho

vrzaly židle; čísi ruka ho uchopila za rameno, až zavrávoral.

Uvědomuje si, že Welch objímá jeho ramena, klesl na kolena a

slyšel rektorův hlas, plující nad všeobecným hlukem: „... který

nemohl dokončit svou přednášku pro náhlou nevolnost. Věřím,

261

že všichni...“

Udělal jsem to, pomyslel si ještě, a to jsem jim ani neřekl...

Nabral vzduch do plic. Podaří-li se mu ho znovu vydechnout,

bude všechno v pořádku. Ale to právě nemohl a všechno se

mu slilo do jediného hřmícího přívalu zvuků beze slov.

262

DVACET TŘI

„Nic jiného to nebylo,“ pravil Beesley nazítří ráno. „To je

docela pochopitelné, ale dorazila vás hlavně ta jeho whisky,

viďte?“

„Taky se mi zdá, jinak bych asi byl býval v pořádku. Jenže

tohle nemohu Welchovi vykládat.“

„Ne, samozřejmě že ne, Jime, ale můžete se vymluvit na

nervy, na horko a takové věci. Koneckonců jste skutečně

omdlel, ne?“

„Kdepak, nikdy mi neodpustí, že jsem jim pokazil veřejnou

přednášku, a Neddyho nebo rektora jsem taky nenapodoboval

z rozčilení.“

Prošli branou a zamířili k hlavní budově. Tři studenti stojící

nedaleko vrátnice zmlkli, a když je Dixon míjel, strčili jeden

do druhého. Beesley pravil: „Já nevím, mohl byste to zkusit,

ne? Nemáte co ztratit.“

„Nemám, to je pravda, ale už jsem to projel tak jako tak. A

ještě k tomu ta záležitost s Christinou. Teď už Welch asi ví

všechno.“

„Nesmíte věšet hlavu. Mně se nezdá, že by dal Welch na to,

co mu jeho Bertrand nebo jak se jmenuje řekne. To přece není

jeho věc, co děláte se slečnou jeho syna, nemyslíte?“

„A co s Margaretou? Welch v ní bude vidět zhrzenou mi-

lenku a koneckonců - je to pravda.“

Beesley na něj vrhl krátký pohled a neodpověděl; pak, když

vcházeli do klubovny, pravil: „Jen žádný pesimismus, Jime.

Na shledanou při kávě.“

263

„Ano,“ odpověděl Dixon nepřítomně. Když poznal Welchův

rukopis na lístku ve své přihrádce, zdvihl se mu žaludek. Četl

ho cestou ven a do prvního poschodí. Welch pokládal za nutné

neoficiálně mu oznámit, že nebude na příštím zasedání správní

rady moci doporučit prodloužení jeho zaměstnaneckého pomě-

ru na univerzitě. Radil Dixonovi, také neoficiálně, aby dovedl

své záležitosti do konce a co nejrychleji odjel. Byl ochoten

poskytnout mu jakékoliv doporučení při hledání nového za-

městnání, pod podmínkou, že to bude někde na venkově. On

sám že lituje Dixonova odchodu, protože s ním rád pracoval.

Pak bylo ještě P. S., ve kterém mu sděloval, že si Dixon nemu-

sí dělat starosti, „co se týče ložního prádla“; pro svou osobu

pokládá Welch „záležitost za vyřízenou“. To tedy je od něho

slušné, řekl si Dixon a zahryzlo ho špatné svědomí při vzpo-

mínce, do jaké míry ho svou přednáškou zklamal, a také tro-

chu při pomyšlení, kolik času a energie ztratil nenáviděním

Welche.

Vešel do pokoje, o který se dělil s Cecilem Goldsmithem, a

zůstal stát u okna. Dusno předchozích několika dní minulo bez

bouřky a obloha slibovala dlouhé hodiny zářícího slunce. Na

fyzikální laboratoři se prováděly opravy; před budovou stálo

nákladní auto, které přivezlo cihly a cement, a z lešení se ozý-

valo ťukání kladívka. Mohl by jít učit na střední školu; jeho

někdejší ředitel mu o vánocích řekl, že do září bude u nich

volné místo profesora dějepisu. Pošle mu dopis. Napíše mu, že

se pro něj univerzitní kariéra nehodí. Ale dnes ne, dnes psát

nebude.

Co tedy bude celý den dělat? Odešel od okna a vzal do ruky

tlustý, přepychově vybavený časopis, ležící na Goldsmithově

stole, měsíčník jakési italské dějepisné společnosti. Něco na

titulním listě ho upoutalo, takže zalistoval až na příslušnou

stránku. Nikdy se italsky neučil, ale bez velkých obtíží poznal

jméno autora článku L. S. Catona a za dvě tři minuty pochopil

i všeobecný smysl textu, který se týkal stavitelství v západní

264

Evropě v druhé polovině patnáctého století a jakéhosi jeho

vlivu na to nebo ono. Nemohlo být nejmenší pochyby; článek

byl buď velmi blízkou parafrází, nebo doslovným překladem

jeho vlastního článku. Neschopen vymyslit si vhodný obličej,

nadechl se, aby zaklel, ale místo toho se hystericky rozchech-

tal. Takhle se tedy získávají profesury? Nebo alespoň profesu-

ry toho druhu? Ale co, teď už na ničem nezáleží. Ten darebák

jeden... To mu připomnělo, že jednou z věcí, které dnes musí

udělat, je vyhledat Johnse a vynadat mu nebo mu rovnou naře-

zat za jeho poslední hanebnost. Vyšel ven a zamířil dolů po

schodech.

Rekonstrukce zločinu byla lehká; po poradě s Beesleym a

Atkinsonem Dixon usoudil, že Johns pravděpodobně slyšel,

jak oni dva hovořili o jeho schůzce s Christinou, a při první

příležitosti sdělil tuto novinu na příslušných místech. Měl k

tomu možnost a pravděpodobně to taky udělal; ostatně Dixon

měl víceméně Bertrandovo svědectví, ať už se dozvěděl, že to

byl Johns, jakkoliv. Nenávist v něm vzplanula jako neónové

světlo, když zaklepal na dveře Johnsovy kanceláře a vstoupil.

V místnosti nebyl nikdo. Dixon se přiblížil k psacímu stolu,

na kterém ležela halda pojišťovacích formulářů. Chvíli uvažo-

val; zasloužil si něčím Johnsovu dvojnásobnou zradu? Vylep-

šením skladatelovy tváře na obálce časopisu? Nevinný žert.

Dopis od Joea Higginse? Průhledná klukovina, nic víc. Dixon

sám sobě přikývl, sebral hrst vyplněných formulářů, nacpal si

je do kapsy a vyšel.

Za několik okamžiků již opatrně sestupoval do kotelny. Ni-

kde nebylo živé duše. Pod nohama mu skřípěl uhelný prach,

zatímco hledal mezi kotli ten, který byl v provozu. V jednom

se jistě hřeje voda pro jednotlivé umývárny. Konečně ho našel,

mocně dýmající. Zdvihl jakýsi nástroj, který ležel před kotlem

na zemi, a jeho pomocí odstrčil dvířka. Formuláře hořely rych-

le a velice důkladně. Nezůstala po nich ani stopa. Zavřel dvíř-

ka kotle a vyběhl nahoru. Nikdo ho nespatřil.

265

Ale co dál? Uvědomil si, že přišel do školy jedině proto, že

chtěl ještě chvíli zůstat s Beesleym. Nyní, když dostal výpo-

věď, neměl chuť zdržovat se tu až do podávání černé kávy a

vystavovat se eventuálnímu setkání s Welchem nebo rektorem.

Neměl opravdu žádný důvod, proč sem chodit, ledaže by si

chtěl odnést své věci. To byl tedy zřejmě příští úkol, splnitelný

velice rychle, protože si Dixon do školy nepřinesl takřka nic,

vyjma dvě nebo tři knihy a několik stránek poznámek k před-

náškám. Vrátil se do svého pokoje a začal věci sbírat. Přijmout

zaměstnání v rodném městě, uvažoval, bude znamenat, že se

uvidí daleko méně s Margaretou, ale zase ne dost málo, proto-

že bydlí pouhých dvacet kilometrů od sebe. Jak již zkušenost

ukázala, byla to celkem přijatelná nebo ne dost nepřijatelná

vzdálenost, jestliže šlo o schůzku alespoň jednou týdně během

prázdnin. A tři měsíce prázdnin právě začínaly.

Vycházeje z pozemku univerzity, spatřil člověka, kterého na

prvý pohled nepoznal, ale jehož vzhled mu byl vzdáleně pově-

domý. Tento člověk se k němu přiblížil a pravil: „Měl jste

včera úžasně zajímavou přednášku.“

„Michie,“ pravil Dixon, „snad jste si neoholil kníry?“

„Oholil. Eileen O'Shaughnessyová je neměla ráda, tak jsem

je dnes ráno shodil.“

„To jste udělal dobře, Michie. Líp vám to sluší.“

„Děkuji. Doufám, že jste již po včerejší mdlobě nebo co to

bylo v pořádku?“

„Ano, děkuji, žádné trvalé následky.“

„Tím lépe. Přednáška se nám všem ohromně líbila.“

„To rád slyším.“

„Úplná senzace.“

„To si dovedu představit.“

266

„Škoda, že jste ji nemohl dokončit.“

„Ano.“

„Ale v hlavních obrysech nám to došlo.“ Michie se odmlčel,

když kolem šla skupina neznámých lidí, pravděpodobně přilá-

kaných tím, že toho týdne byla univerzita otevřela veřejnosti.

Pak pokračoval. „Mimochodem... nezlobte se, že se vás na

to ptám, ale některým se zdálo, že jste byl trochu... chápete...“

„Opilý? Ano, myslím, že jsem byl, a hodně.“

„Zavolali si vás na koberec, co? Nebo na to neměli čas?“

„Měli až dost.“

„Jak to dopadlo?“

„Víceméně jsem dostal výpověď.“

„Cože?“ Michie měl spíš soustrastný než udivený nebo roz-

hořčený výraz. „To šlo rychle. Je mi to opravdu líto. Jen kvůli

té jedné přednášce?“

„Ne. Měl jsem na katedře ještě dvě nebo tři jiné potíže, jak

asi víte.“

Michie chvíli mlčel, pak řekl: „Budete leckterému z nás

scházet.“

„To je od vás velice hezké. Leckdo z vás mi taky bude schá-

zet.“

„Jedu zítra domů, tak abych se snad rozloučil hned. Co mys-

líte, prošel jsem? Ted už snad nevadí, když mi to řeknete. Ji-

nak se to dozvím až příští týden.“

„Ano. Z vašeho okolí prošli všichni. Jedině snad Drew pro-

padl. Je to váš přítel?“

„Ne, chválabohu. To jsem tedy rád. Tak na shledanou. Počí-

tám, že budu přece jen muset dělat příští rok Neddyho mimo-

267

řádný předmět.“

„Už asi ano.“ Dixon si dal věci, které nesl, pod levou paži a

podal mu ruku. „Hodně štěstí.“

„Vám taky.“

Dixon kráčel Univerzitní ulicí a vzpomněl si, že by se mohl

ještě naposled ohlédnout na univerzitní budovu, ale bylo již

pozdě. Cítil takřka lehko u srdce a tento pocit ho vzhledem k

okolnostem naplnil uspokojením a hrdostí. Pojede domů dnes

odpoledne; byl by za dva dny stejně odjel. Za týden se vrátí

pro zavazadla, navštíví Margaretu a tak dále. Margaretu! „Aje-

jejeje,“ řekl si při té představě. „Auauauauau.“ Bydleli doma

tak blízko vedle sebe, že odjezd odtud nebyl žádným řešením,

pouze změnou místa. A to bylo ve skutečnosti to nejhorší.

Nyní si vzpomněl, že se měl v poledne se jít s Catchpolem.

Co mu vlastně ten člověk chce? Nač si s tím lámat hlavu.

Hlavně nějak do té doby ubít čas. Když došel domů, dal si na

chvíli obklad na oko, které již začalo trochu blednout, ale nová

barva podlitiny byla stejně odporná, zato však daleko nepřiro-

zenější. Pak následoval rozhovor se slečnou Cutlerovou o

prádle a potravinových lístcích; nato se oholil a vykoupal.

Když byl ve vodě, slyšel zvonit telefon a za chvíli mu slečna

Cutlerová zaklepala na dveře: „Jste tam, pane Dixone?“

„Ano, co je, slečno Cutlerová?“

„Nějaký pán vás volá.“

„Kdo je to?“

„Nevím. Nebylo mu rozumět.“

„Nebyl to pan Catchpole?“

„Jak? Ne, myslím, že ne. Bylo to něco delšího.“

„To nevadí. Buďte tak hodná a zeptejte se ho na číslo a že

mu asi za deset minut zavolám.“

268

„Ano, pane Dixone.“

Dixon se osušil přemítaje, kdo ho mohl volat. Bertrand s

dalšími výhružkami? Doufal, že ano. Johns, který vytušil osud

pojišťovacích formulářů? Možná. Rektor, vyzývající ho, aby

se dostavil na zvláštní zasedání správní rady? Ne, to určitě ne.

Zatímco se oblékal, uvažoval o tom, jak je příjemné nemít

nic nevyhnutelného na práci. Ztratit místo lektora má své vý-

hody. Zejména tu, že již nemusí být lektorem. Aby zdůraznil

přerušení svých vztahů k akademickému světu, oblékl si starý

námořnický svetr. Pak si vzal kalhoty, které si roztrhl o seda-

dlo Welchova vozu; zašila mu je slečna Cutlerová. U telefonu

našel lístek napsaný její dětskou rukou. Ačkoliv se jméno zno-

vu vymklo jejímu chápání, porozuměla číslu, před kterým, jak

ke svému údivu zjistil, stálo jméno malé vsi, ležící několik

kilometrů v opačném směru, než kde bydleli Welchovi. Ne-

pamatoval se, že by tam někoho znal. V telefonu mu odpově-

děl ženský hlas.

„Haló,“ pravil, uvažuje o tom, že by mohl napsat disertační

práci o použití telefonu v mimoúředním styku.

Ženský hlas mu řekl své číslo.

„Máte tam nějakého muže?“ otázal se poněkud zmateně.

„Muže? Kdo je tam?“ Přízvuk hlasu byl nepřátelský.

„Tady je Dixon.“

„Aha, pan Dixon, ovšem. Okamžik, prosím.“

Následovala krátká přestávka, potom se ozval mužský hlas,

mluvící do mikrofonu příliš zblízka. „Haló, jste to vy, Dixo-

ne?“

„Ano. Kdo je tam?“

„Gore-Urquhart. Vyhodili vás?“

„Co?“

269

„Povídám, jestli vás vyhodili?“

„Ano.“

„Dobře. Když už to víte, nemusím alespoň porušit úřední ta-

jemství. A jaké máte plány, Dixone?“

„Myslel jsem, že bych šel učit na střední školu.“

„Vám se do toho chce?“

„Ne, moc ne.“

„Dobře. Měl bych pro vás práci. Pět set liber ročně. Budete

muset začít hned, v pondělí. A znamenalo by to bydlet v Lon-

dýně. Přijímáte?“

Dixon zjistil, že je schopen nejenom dýchat, ale i mluvit. „O

jakou práci jde?“

„Budete něco jako soukromý tajemník. Žádná velká kore-

spondence, na to mám slečnu. Hlavně přijímat lidi nebo říkat

lidem, že je nemohu přijmout. Podrobnosti si povíme v pondě-

lí ráno. V deset hodin u mne v Londýně. Napište si adresu.“

Nadiktoval mu ji a pak se zeptal: „V pořádku?“

„Ano, děkuji, šel jsem rovnou spát, jakmile jsem...“

„Ne, já se vás neptám, jak vám je, člověče. Poznamenal jste

si to všechno? Budete tam v pondělí?“

„Ano, ovšem, a děkuji vám, pane...“

„Dobře. Tak na shledanou...“

„Okamžik, pane Gore-Urquharte. Znamená to, že budu pra-

covat s panem Bertrandem Welchem?“

„Jak vás tohle mohlo napadnout?“

„Jen tak. Měl jsem dojem, že se uchází u vás o místo.“

„To přece je místo, které jste dostal vy. Hned mi bylo jasné,

že se mi Welch nelíbí, sotva jsem ho viděl. Zrovna jako jeho

270

obrazy. Škoda že se s ním ta moje neteř zapletla, na mou duši

škoda. Jenže domlouvat jí nemá cenu. Má hlavu jako mezek..

Horší než její matka. No nic. Myslím, že tu práci zastanete,

Dixone. Ne snad proto, že máte pro tuhle nebo jinou práci

potřebnou kvalifikaci. Takových je spousta. Ale nemáte to, co

by vás diskvalifikovalo. A to je vzácnější. Chtěl byste ještě

něco vědět?“

„Ne, to je všechno, děkuji, já...“

„Tak v pondělí v deset.“ Zavěsil.

Dixon se zvolna zdvihl od rákosového stolku. Jakými zvuky

by měl vyjádřit šílenou radost zbožného nadšení? Nabral dech,

aby zařval štěstím, ale jediný krátký úder starých pendlovek

ho vrátil do oblasti všedních povinností. Je půl jedné a Catch-

pole už čeká, aby s ním probral případ Margarety. Má to vůbec

nějaký smysl? V Londýně se stane celý problém Margarety

méně důležitý - nebo alespoň méně bezprostřední. Jeho zvěda-

vost však zvítězila.

Vycházeje z domu, obíral se blaženě Gore-Urquhartovým

zhodnocením Bertrandových obrazů. Věděl, že se v tom bodě

nemohl mýlit. Jeho krok však ztratil svou pružnost, když si

uvědomil, že Bertrand, i když bez zaměstnání a bez talentu,

přece jen má víc, má Christinu.

271

DVACET ČTYŘI

Catchpole, který již čekal u baru, když Dixon vstoupil, byl

vysoký štíhlý mladý muž kolem pětadvaceti let a vypadal jako

intelektuál předstírající, že je bankovním úředníkem. Objednal

Dixonovi pivo, omluvil se, že ho zdržuje, a po několika úvod-

ních frázích pravil: „Myslím, že bude nejlépe, když vás se-

známím s holými fakty, souhlasíte?“

„Ano, v pořádku, ale kdo mi zaručí, že jsou to fakta pravdi-

vá?“

„Nikdo, ovšem. Až na to, že jestliže znáte Margaretu, nako-

nec sám uznáte, že asi budou hodnověrná. Ale mimochodem,

než začnu, mohl byste mi trochu podrobněji vysvětlit, co jste

mi řekl do telefonu o jejím nynějším zdravotním stavu?“

Dixon tak učinil a za řeči se mu podařilo i naznačit, jaký je

jeho nynější vztah k Margaretě. Catchpole naslouchal mlčky, s

očima upřenýma na stůl a pohrávaje si s dvěma ohořelými

sirkami. Měl dlouhé, neupravené vlasy. Nakonec pravil: „Dě-

kuji vám. Leccos se mi tím objasnilo. Teď si poslechněte, co

vím já. V první řadě, na rozdíl od toho, co vám řekla Margaret,

nebyli jsme nikdy milenci, ať už po citové, nebo jak bych řekl

po technické stránce. To je pro vás novinka, že?“

„Ano,“ pravil Dixon. Měl podivný strach, jako by se bál, že

chce Catchpole vyvolat hádku.

„To jsem si myslel. Začalo to tím, že jsme se seznámili na

společenském podniku. Pak, ani nevím jak, jsem zjistil, že s ní

vlastně chodím, totiž do koncertů a divadel a podobně. Celkem

brzy jsem poznal, že patří k lidem - obyčejně jsou to ženy -,

kteří se vyžívají v citovém přepětí. Začali jsme se pro nic za

nic hádat, a to myslím doslova. Samo sebou, že jsem si dal

272

dobrý pozor, abych si s ní něco nezačal fyzicky, rozumíte, ale

brzy se chovala tak, jako by k tomu bylo opravdu došlo. Věčně

mě obviňovala, že jí ubližuji, že si jí nevšímám, že ji chci po-

nižovat před jinými ženami a takové věci. Měl jste s ní taky

takové zkušenosti?“

„Ano,“ pravil Dixon. „Pokračujte.“

„Vidím, že my dva máme daleko víc společného, než jsme

původně mysleli. Nevadí; po jedné takové nesmyslné hádce,

která vznikla z poznámky prohozené, když jsem ji představo-

val své sestře, jsem si řekl, že toho mám dost. Pověděl jsem jí

to. Udělala mi příšernou scénu.“ Catchpole si přihladil vlasy a

zavrtěl sebou na židli. „Měl jsem odpoledne volno, šli jsme

spolu nakupovat a začala na mne křičet na ulici. Bylo to, na

mou duši, hrozné. Už jsem to nemohl vydržet, a tak, abych ji

uklidnil, jsem jí nakonec slíbil, že za ní večer v deset hodin

přijdu. Ale pak jsem se k tomu prostě nemohl odhodlat. O dva

dny později, když jsem se dozvěděl o jejím... pokusu o sebe-

vraždu, jsem si uvědomil, že se to vlastně stalo ten večer, kdy

jsem k ní měl přijít. Nebylo to žádné hezké pomyšlení uvědo-

mit si, že bych byl celé věci mohl zabránit, kdybych se byl

přemohl a zastavil se tam.“

„Počkejte,“ pravil Dixon vyschlými ústy. „Řekla mi, abych

ten večer přišel také. Potom mi vyprávěla, že jste byl u ní a

řekl jí...“

Catchpole udělal odmítavý pohyb. „Nepletete se? Byl to ur-

čitě tentýž večer?“

„Docela určitě. Pamatuji se docela jasně, jak to všechno by-

lo. Náhodou jsme právě kupovali prášky pro spaní, když mě

zvala, abych přišel. Ty, které pak pravděpodobně večer spolk-

la. Proto si tak dobře všechno pamatuju. Co je vám?“

„Říkáte, že si s vámi kupovala prášky pro spaní?“

„Ano.“

273

„Kdy to bylo?“

„Kdy je kupovala? Tak nějak v poledne, myslím. Proč?“

Catchpole pravil zvolna: „Když byla odpoledne se mnou,

kupovala si přece taky lahvičku prášků pro spaní.“

Pohlédli mlčky jeden na druhého. „Pravděpodobně padělala

recept,“ řekl nakonec Dixon.

„Zřejmě jsme tam měli být oba, abychom viděli, kam jsme

ji dohnali,“ pravil Catchpole trpce. „Věděl jsem vždycky, že je

to neuropat, ale ne do téhle míry.“

„Měla štěstí, že si ten soused přišel stěžovat na rádio.“

„Myslím, že ani tolik neriskovala. Všechno pouze potvrzuje

mou domněnku, že Margaret nebyla v žádném velkém nebez-

pečí. Řekl bych, že ji ani nenapadlo pokusit se o sebevraždu.

Pravděpodobně snědla několik prášků těsně předtím, než jsme

měli přijít - jistě ne tolik, aby si ublížila -, a čekala, že se k ní

vrhneme, budeme lomit rukama a budeme si vyčítat, co jsme

způsobili. To je docela jasné. O nějakém nebezpečí se nedá

vůbec mluvit.“

„Ale dokázat se to taky nedá,“ řekl Dixon. „Myslíte si to,

ale nic víc.“

„Nezdá se vám, že je to pravděpodobné? Konečně ji znáte,

ne?“

„Na mou duši nevím, co si mám myslet.“

„Copak to není dost jasné? Řekl bych, že to je jediné logic-

ké vysvětlení. Jen si vzpomeňte; řekla vám, kolik prášků

spolkla, jaká je smrtelná dávka nebo něco podobného?“

„Ne, myslím, že ne. Pamatuji se jenom, jak mi vyprávěla, že

celou dobu držela v ruce prázdnou lahvičku a...“

„Prázdnou lahvičku. Měla ale doma dvě. Už to máme. To

mi stačí. Měl jsem pravdu.“ „

274

„Dáte si ještě jednu?“ pravil Dixon. Potřeboval se na chvíli

dostat pryč od Catchpolea, ale zatímco stál u baru, zjistil, že

není schopen myslet, a mohl se nanejvýš pokoušet srovnat si

trochu myšlenky. Dosud se nevzpamatoval z překvapení, že

naprosto cizí člověk zná velmi dobře osobu, kterou zná velmi

dobře on sám; zdálo se mu, že by jedna taková důvěrná znalost

měla vylučovat všechny ostatní. A co se týče Catchpoleovy

teorie... nemohl jí uvěřit. Nebo mohl? Celé se to jaksi vymyka-

lo pojmům věřit nebo nevěřit.

Sotva se vrátil se sklenicemi, pravil Catchpole: „doufám, že

jste mi už dal za pravdu.“ Pohupoval se na židli, projevuje roz-

pačité uspokojení. „Prázdná lahvička! Měla přece dvě lahvič-

ky a vypotřebovala pouze jednu. Jak to vím? Snad si nemyslí-

te, že by vám nebyla řekla, že vypotřebovala dvě, kdyby byla

opravdu dvě vyprázdnila? Ne, v tomhle případě zapomněla

lhát. Myslela, že na tom nesejde. Nemohla tušit, že se s vámi

jednou domluvím. Tomu se celkem nedivím: ani ten nejlepší

plánovač nemůže myslet na všechno. Věděla ovšem docela

dobře, že jí jedna lahvička neublíží. Možná že by ji nebyly

zabily ani dvě lahvičky. Ale raději nic neriskovala.“ Napil se a

znovu sklenici postavil. „Jsem vám opravdu velice vděčný za

vaši pomoc. Ted ji mám konečně definitivně z krku. Už žádné

starosti, jak jí je a podobně, chvála bohu. A to je něco.“ Hleděl

na Dixona a vlasy mu spadly do čela. „Vy ji máte, doufám, z

krku taky?“

„O svatbě jste se jí vůbec nezmiňoval?“

„Ne, přece nejsem blázen. To vám taky povídala?“

„Ano. A s nějakým děvčetem jste v té době také nejel do

Walesu?“

„Bohužel ne. Do Walesu jsem sice jel, ale služebně za fir-

mu. Musím k jejich hanbě přiznat, že svým zástupcům zatím

neobstarávají na cestu slečny.“ Dopil a vstal, nyní již daleko

klidnější. „Doufám, že jsem rozptýlil vaše podezření, co se

275

týče mé osoby. Velice mě těšilo a děkuji vám za všechno, co

jste pro mne udělal.“ Naklonil se k Dixonovi a ještě trochu

ztišil hlas. „Nepokoušejte se jí už pomáhat, je to pro vás příliš

nebezpečné. Vím, co říkám. Stejně žádnou pomoc nepotřebu-

je. Tak se mějte dobře, hodně štěstí a na shledanou.“

Podali si ruku a Catchpole vyšel ze dveří s vlající vázankou.

Dixon dopil a odešel několik minut po něm. Kráčel domů po-

ledním návalem. Všechno, co slyšel, zřejmě odpovídalo prav-

dě, ale Margaret se již příliš pevně zakořenila v jeho životě,

aby mohla být odtud vytlačena pouhým výčtem faktů. Již nyní

věděl, že tomu zase nakonec neuvěří, jestliže se mu nedostane

jiného pročišťujícího prostředku, než jsou pouhá suchá fakta.

Slečna Cutlerová podávala těm, kteří si to přáli, oběd v jed-

nu hodinu. Chtěl toho využít a chytit vlak domů krátce po

druhé. Vstoupil do jídelny, kde našel Billa Atkinsona u stolu,

jak čte svůj sportovní časopis. Vzhlédl, a jak se občas stávalo,

oslovil Dixona. „Právě volala vaše slečna,“ pravil.

„Proboha. Co chtěla?“

„Neříkejte proboha,“ zamračil se teatrálně. „Nevolala ta, co

ji nesnáším, ta hysterka, ale druhá, ta, jak říkáte, že patří k

pánovi s plnovousem.“

„Christina?“

„Ano. Christina,“ pravil Atkinson, vyvinul veškerou snahu,

aby její jméno znělo jako urážka.

„Co chtěla, Bille? Možná že to bylo něco důležitého.“

Atkinson zalistoval až k první stránce časopisu, na kterém

byla fotografie dvou zápasících Laokoontu. Naznačil, že roz-

hovor dosud pokračuje. Pak si něco velmi pozorně přečetl na

okraji obálky a dodal urážlivým hlasem: „Všemu jsem nero-

zuměl, ale to nejdůležitější zřejmě bylo, že jede vlakem v jed-

nu padesát.“

276

„Co? Dnes? Slyšel jsem, že se ještě několik dní zdrží.“

„Co jste slyšel, do toho mi nic není. Povídám vám, co jsem

slyšel já. Řekla, že má pro vás nějaké zprávy, ale že mi je ne-

může vykládat do telefonu, a tak jestli ji chcete vidět, že máte

být u toho vlaku v jednu padesát. Povídala, že to záleží na vás.

Nějak moc mi to zdůrazňovala, že záleží na vás, ale proč, to

nevím. Řekla taky něco, že „pochopí“, když nepřijedete, ale

tomu jsem taky moc nerozuměl, tak se raděj na nic nevyptá-

vejte.“ Dodal ještě, že zmíněný vlak neodjíždí z hlavního ná-

draží, ale ze zastávky poblíž Welchových. Stavěly tam některé

londýnské vlaky, nevyjíždějící přímo z města.

„To bych sebou musel hodit,“ pravil Dixon, prováděje v du-

chu výpočet.

„To byste měl. Řeknu babě, že nebudete obědvat. Koukejte

už raději chytit autobus.“ Atkinson se znovu zahloubal do

svého časopisu.

Dixon vyběhl na ulici. Celý jeho život se mu zdál jediným a

nepřetržitým spěchem. Proč nemůže jet z města? Z hlavního

nádraží jede do Londýna rychlík ve tři dvacet. Co má za zprá-

vy? Má pro ni také novinky, dokonce dvě. Znamená její neče-

kaný odjezd, že se znovu pohádala s Bertrandem? Na rohu

Univerzitní ulice stavěl autobus v jednu deset nebo jednu pat-

náct. Byla právě jedna a deset minut. Příští jel až v půl a pět

minut. Beznadějné. Běžel rychleji. Ne, kvůli pouhé hádce by

neodjížděla. Byl by se vsadil, že takhle na podobné věci nere-

aguje. Ale co, bude to pravděpodobně jen zpráva, že mu „strýc

Julius“ nabídne místo. Asi nečekala, že by se o tom mohl tak

rychle dozvědět. Nechala by ho jet takovou dálku jen kvůli

tomu? Nebo to byla jen záminka, jak ho znovu uvidět? Ale

proč by ho chtěla znovu vidět?

Vrhl se náhle do jízdní dráhy, protože spatřil, že v postranní

ulici čeká něco jako veliké taxi, aby se začlenilo do hlavního

proudu vozidel. Propletl se návalem aut, vykřikuje „Taxi! Ta-

277

xi!“ Právě to, co potřeboval. Za chvíli dorazil na protější

chodník, ale v témž okamžiku vyjelo taxi na hlavní ulici, zařa-

dilo se a začalo se rychle vzdalovat. „Taxi, taxi!“ takřka ho již

doháněl, když spatřil v zadním okénku tvář rektorovy ženy,

mračící se na něho z vnitřku vozu, který mu předtím připadal

prázdný. Taxi zřejmě nebylo taxi, ale rektorův vůz. Seděl v

něm rektor také? Dixon zahnul otevřenými vrátky do čísi za-

hrady a chvíli zůstal skrčený za plotem. Zaleží mu skutečně

tolik na tom, aby Christinu stihl na nádraží? Nedomluví se s ní

právě tak dobře později prostřednictvím „strýce Julia“? Má

ještě ten kousek papíru, na který si poznamenal její telefonní

číslo?

Zaslechl klepání na sklo a otočil hlavu. Z přízemního okna

na něj zlobně hleděly dvě hlavy: jedna náležející staré dámě a

druhá papouškovi. Hluboce se uklonil, pak si vzpomněl na

autobus a vyběhl na chodník. Několik set metrů odtud ho spat-

řil, jak zvolna přijíždí z města. Byl příliš daleko, aby mohl

přečíst, kam jede, nehledě na to, že se mu předchozím úsilím

zamžily brýle. Ale nemohl to být jiný a nezbytně ho musel

stihnout. Měl pocit, pokud byl vůbec schopen cokoliv pociťo-

vat, že by něco velice špatně dopadlo, kdyby se nedostal včas

na nádraží, že by něco ztratil, co si z celé duše přeje. Dal se do

ještě rychlejšího běhu, takže lidé před ním začali uskakovat a

zírali na něj s káravým údivem. Autobus, který zatím nemohl

zahnout do Univerzitní ulice, trčel zaklíněn mezi vozy upro-

střed jízdní dráhy a byl, jak se nyní ukázalo, skutečně ten,

který se snažil chytit. Dixon běžel vytrvale, směřuje k rohu

Univerzitní ulice, ale autobus se právě pohnul a dorazil tam

před ním. Zmizel za rohem, a když ho Dixon spatřil znovu,

zastavoval právě o nějakých padesát metrů výš v Univerzitní

ulici a někdo nastupoval.

Dixon nasadil šílené, zničující tempo, zatímco ho průvodčí

nehybně pozoroval ze zadní plošiny. Když urazil půl cesty,

stiskl průvodčí zvonek, řidič pustil spojku a kola se začala

278

točit. Dixon zjistil, že dovede běžet daleko lépe, než si myslel,

ale když se mezera mezi člověkem a autobusem zmenšila na

nějakých pět metrů, počala se opět rychle rozšiřovat. Dixon se

zastavil a udělal na průvodčího nejpotupnější gesto, které ho

napadlo. Průvodčí okamžitě zazvonil a autobus prudce zabrz-

dil. Dixon chvíli váhal, pak se rozběhl a s jistou nedůvěrou

vyskočil na plošinu. Byl by se rád co nejrychleji dostal z do-

hledu průvodčího, který však řekl uznale: „Umíte běžet, mlá-

denče,“ a stiskl zvonek potřetí.

Dixon ze sebe vyrazil otázku týkající se příjezdu autobusu k

nádraží, kde jeho trať končila. Dostal zdvořilou, ale vyhýba-

vou odpověď, několik okamžiků bojoval proti zvědavým po-

hledům spolucestujících a s obtížemi vylezl do prvního po-

schodí. Doklopýtal až k přednímu sedadlu a zhroutil se, nema-

je ani tolik dechu, aby zasténal. Chvíli nasucho polykal horko,

kterého měl plná ústa a hrdlo, těžce oddychoval, pak sáhl tře-

soucí se rukou do kapsy pro balíček cigaret a pro sirky. Když

si několikrát přečetl vtip na krabičce zápalek a několikrát se

mu zasmál, zapálil si cigaretu; to byla jediná činnost, na kterou

se zmohl. Pohlédl z okna. Před očima se mu vinula silnice a

nemohl se ubránit určitému radostnému vzrušení, zejména při

pohledu na sluncem ozářenou krajinu. Za řadami nízkých ro-

dinných domků se již začínaly objevovat louky a mezi větvemi

stromů se zaleskla vodní hladina.

Christina řekla, že „pochopí“, kdyby na nádraží nepřišel. Co

to mělo znamenat? Znamenalo to, že by „pochopila“, že nepři-

šel vzhledem k závazkům vůči Margaretě? Nebo to znamena-

lo, s dávkou nevlídnosti, že „pochopí“, že všechno, co se mezi

nimi událo, není v jeho očích než romantickým omylem, ať už

s tím měla Margaret něco společného, nebo ne? Nemůže při-

pustit, aby mu Christina ujela; pak by ji možná už nikdy nevi-

děl. Už nikdy; znělo to velice nepříjemně. Náhle se jeho obli-

čej změnil, jako by z něho všechno zmizelo až na nos a brýle;

autobus se octl za nákladním autem, vlekoucím zvolna dlouhý

279

přívěsný vůz, který měl vzadu nápis doporučující opatrnou

jízdu a oznamující jeho délku a šířku. Ještě jeden menší nápis

uváděl další důvod k opatrnosti nepřímým varováním: Vzduš-

né brzdy. Nákladní auto, přívěsný vůz a autobus se společně

vydaly rychlostí dvanácti kilometrů na cestu kolem značky

slibující dlouhou řadu ostrých začátek. Dixon s největšími

obtížemi odtrhl zrak od zádi vlečňáku a začal, aby se posílil,

uvažovat o tom, co mu Catchpole řekl o Margaretě.

Uvědomil si, že se již rozhodl, a to v okamžiku, kdy se vy-

dal na tuto cestu. Poprvé v životě jasně cítil, že nemá smyslu

zachraňovat ty, kdo se zásadně nechtějí dát zachránit. Zkoušet

to dál by nebylo pouze ústupkem soucitu a sentimentalitě, ale

bylo by to i nesprávné a v závěru i nelidské. Margaret na to

bohužel musí doplatit, ale doplácela, jak už dříve soudil, na

svůj základní nedostatek přitažlivosti po sexuální stránce.

Normální, nebo alespoň snesitelnější charakter Christinin pra-

menil, i když ne zcela, tedy zčásti z toho, že měla víc štěstí s

postavou a obličejem. Nic jiného na tom zřejmě nebylo. Jenže

připisovat něco štěstí není totéž jako škrtnout tyto věci vůbec,

nebrat je v úvahu nebo nepokládat je za hodné pozornosti.

Christina je prostě po všech stránkách lepší a hezčí než Marga-

ret a je třeba dojít k závěrům, které z toho vyplývají. Může

také děkovat štěstí, že se mu podařilo strhat ze sebe soucit,

kterým byl omotán jako leukoplastem; kdyby Catchpole byl

jiný, než jaký byl, mohl se Dixon dusit dál a neomezeně dlou-

ho. Nyní potřeboval ještě další dávku štěstí. Jestliže se dostaví

i to, mohl by být dokonce ještě někomu v životě užitečný.

Nyní se objevil průvodčí a prodal Dixonovi jízdenku. Když

dostal peníze, pravil: „Na nádraží máme být v jednu čtyřicet

tři. Podíval jsem se do jízdního řádu.“

„Myslíte, že tam dojedeme přesně?“

„To nevím. Jestli se budeme dlouho hrabat za tím náklaďá-

kem, asi ne. Jede vám vlak?“

280

„Ano, totiž potřebuji chytit někoho, kdo odjíždí v jednu pa-

desát.“

„Na to bych moc nespoléhal.“ Neměl se však k odchodu,

zřejmě aby si mohl prohlédnout Dixonovu podlitinu na oku.

„Děkuji,“ pravil Dixon odmítavě.

Vyjeli na dlouhý úsek rovné silnice, svažující se uprostřed

do mělkého dolíku, takže každý metr byl dokonale přehledný.

Daleko vpředu se z kabiny nákladního auta vysunula hubená

hnědá ruka, dávající znamená, aby předjeli. Řidič autobusu

vyzvání ignoroval, místo toho však zastavil před skupinou

několika stavení s doškovými střechami. Ptačí perspektivou

zkrácené postavy dvou starších žen v černých šatech čekaly,

dokud autobus nepřestal jevit známky pohybu, pak vykročily a

začaly jedna druhou opatrně postrkovat směrem k zadní ploši-

ně. Zmizely mu z očí, ale za chvíli zaslechl jejich hlasy, vola-

jící cosi nesrozumitelného na průvodčího. Veškerá činnost

naprosto ustala. Minulo nejméně pět vteřin; Dixon sebou ob-

tížně zavrtěl a otočil se, hledaje pohledem důvod nečekaného

zdržení. Nemohl však objevit nic. Zhroutil se řidič na svém

sedadle v náhlém záchvatu mrtvice, nebo dostal inspiraci k

básni? Nehybnost trvala ještě chvíli, pak byl však rázem ospa-

lý klid venkova rozvířen postavou třetí ženy, která se objevila

před chalupou ve fialových šatech. Pohlédla se zájmem na

autobus, zřejmě bez velkých obtíží ho identifikovala a zamířila

k němu šouravým krokem vojáka nastupujícího v kanceláři

pro žold. Toto srovnání podstatně podporoval její klobouk,

který připomínal brigadýrku královské gardy, několikrát přeje-

tou a obarvenou načerveno. Nebylo vůbec vyloučeno, že baba

- Dixonovi se vydral z hrdla kovový chropot, když spatřil její

spokojený úsměv, že chytila autobus - nalezla to, co se později

mělo stát jejím kloboukem, v příkopu před svou hnusnou špi-

navou chalupou, kde při posledním vojenském cvičení spadl

tento předmět nějakému vyjevenému lemounovi z tankového

podvozku pod kola a pásy celého pluku útočné vozby.

281

Autobus se nyní znovu vydal opatrně na cestu vedoucí do

mírného kopce a vzdálenost od nákladního auta se začala

zmenšovat. Dixon si uvědomil, že celá jeho bytost se soustře-

dila na autobus a jeho pouť. Nedovedl již myslet ani na to, co

mu Christina řekne, dojedou-li včas, nebo co se stane, když

nedojedou. Seděl pouze přikován k sedadlu, hypnotizován

poskoky autobusu, zaléván potem úzkosti v dusnu letního dne

- chválabohu, že nic nepil -, obraceje znovu a znovu obličej,

kdykoliv je předjel další vůz, před každou zatáčkou, při kaž-

dém zcela bezdůvodném projevu opatrnosti řidiče.

Autobus se nyní znovu trvale octl za přívěsným vozem, kte-

rý brzy začal víc zpomalovat. Dříve nežli mohl Dixon vykřik-

nout nebo alespoň uhodnout, co se stane, zabočilo nákladní

auto s přívěsným vozem na polní cestu a autobus zůstal na

silnici sám. Teď je příležitost, pomyslel si s novou nadějí, aby

řidič dohnal alespoň část ztraceného času. Podobný druh úva-

hy byl však zřejmě řidiči cizí. Dixon si zapálil další cigaretu,

škrtaje sirkou o krabičku, jako by zabodával hlavičku řidiči do

oka. Neměl ovšem tušení, kolik je hodin, ale soudil, že museli

ujet alespoň pět mil z osmi, které je dělí od jejich cíle. V tom

okamžiku však autobus zahnul, zpomalil a nakonec zastavil. S

velkým hlukem se vynořil traktor, vlekoucí přes silnici něco

jako péra obrovité postele, něco neforemného, polepeného

hlínou a chomáči suché trávy. Dixon se obával, že skutečně

bude muset seběhnout a probodnout řidiče obou vozidel. Co

ještě? Co se stane ještě? Co se ještě může stát: přepadení mas-

kovanými lupiči, srážka, povodeň, prasklá pneumatika, vichři-

ce vyvracející stromy, bouřka s blesky a padajícími meteory,

objížďka, střemhlavý útok rudých stíhaček, stádo ovcí, řidič

bodnutý sršněm? Kdyby se ho byl někdo tázal, byl by dal

přednost tomu poslednímu. Za trhavého rachocení spojky lezl

autobus krok co krok, zastavuje každých několik metrů, aby se

další skupiny čekajících starců mohly třaslavě šourat dovnitř.

Když se přiblížili k městečku a provoz poněkud zhoustl, ob-

282

jevila se u řidiče vedle zrůdně přebujelé opatrnosti ještě psy-

chopatická oddanost zájmům ostatních uživatelů vozovky;

pohled na cokoliv od stěhovacího vozu po dětský bicykl snížil

jeho rychlost na čtyři kilometry v hodině, a jak Dixon tušil,

přiměl ho neprodleně vystrčit ruku z okénka, provádět zpoma-

lený tanec svatého Víta a pobízet všechna ostatní vozidla k

předjíždění. Žáci autoškoly mu couvali přes cestu, besedující

hloučky se neochotně rozcházely před jeho zvolna se šinoucí

kapotou, batolata lezla pro zakutálené hračky pod jeho jedva

se otáčející kola. Dixon se marně rozhlížel, neuvidí-li někde

hodiny; obyvatelé této duševní, mravní a tělesné žumpy, zřej-

mě věnující odnepaměti krátká období bdělého stavu přestup-

kům proti mravopočestnosti, byli příliš chudí a zejména příliš

lakomí... Dixon zahlédl ve vzdálenosti třiceti metrů budovu

stanice a vrhl se klopýtavě chodbičkou mezi sedadly ke scho-

dům. Ještě než dojel autobus na stanici, seběhl, vyskočil a

utíkal přes ulici k hlavnímu vchodu.

„Z kterého nástupiště na Londýn?“

Zřízenec ho nejprve odhadl pohledem, jako by si chtěl pře-

dem zjistit, jak přijme vyprávění hodně neslušného vtipu.

„ Trochu brzy, nemyslíte ?“

„Co?“

„Příští vlak do Londýna jede v osm sedmnáct.“

„V osm sedmnáct?“

„Bez jídelního vozu.“

„A co ten v jednu padesát?“

„V jednu padesát? To jako myslíte v jednu čtyřicet, ne?“

Dixon polkl. „Už asi jo,“ pravil. „Děkuji.“

„Není zač.“

Dixon mechanicky.přikývl a obrátil se. Bili Atkinson prav-

283

děpodobně špatně zapsal, co mu Christina říkala. Jenomže

nepřesnost nebyla vůbec Atkinsonovou vlastností. Možná že

se spletla Christina. Už na tom stejně nezáleží. Vyšel zvolna

před hlavní vchod a zastavil se, pohlížeje ze stínu na sluncem

zalité náměstí. Koneckonců má alespoň pocit, že pak snad

bude příliš pozdě. Ale sejde se s ní a chvíli s ní aspoň promlu-

ví. Díky bohu alespoň za to.

Zatímco stál a uvažoval, co podnikne, zahlédl vůz s poško-

zeným blatníkem, jak nejistě předjíždí poštovní dodávku. Ně-

co na tom voze upoutalo Dixonovu pozornost. Zabočil a začal

se přibližovat, vydávaje řev jako buldozer. Pak s děsivým chr-

čením řev umlkl a vůz se zastavil. Štíhlé světlovlasé děvče v

tmavočerveném kostýmu vystoupilo s velkým příručním

kufrem a s pláštěm do deště v ruce a spěšně zamířilo k jeho

stanovišti.

Dixon se bleskurychle schoval za sloup, zvládaje, jak nejlé-

pe dovedl, hrozící protržení bránice. Jak mohl, zejména jak on

mohl, zapomenout na stěžejní úlohu Welchova automobilistic-

kého umění?

284

DVACET PĚT

Motor na ulici se znovu rozeřval. To znamenalo, že Welch

dosud sedí za volantem. Dobře; možná že má nakázáno bez-

odkladně se vrátit. Dixon prožíval a cítil pouze okamžitou

přítomnost. Slyšel, jak se Christina blíží, a pokusil se schovat

za sloup celý. Nyní již zněly její kroky uvnitř budovy; objevila

se dva metry od něho, ohlédla se a okamžitě ho spatřila. Na

její tváři se objevil, jak se mu zdálo, láskyplný úsměv. „Tak

vám to přece vyřídili,“ pravila. Byl na ni nesmyslně krásný

pohled.

„Rychle, pojďte sem.“ Zatáhl ji do úkrytu za sloupem. „Na

vteřinu.“

Udiveně se rozhlédla a upřela na něj tázavý pohled. „Musím

rychle na nástupiště. Vlak tu bude každou chvíli.“

„Ten už je dávno pryč. Budete muset počkat na další. Nebo

alespoň přinejmenším na další.“

„Podle hodin mám ještě minutu čas. Mohla bych...“

„Povídám vám že ujel. V jednu čtyřicet.“

„To není možné.“

„Je a už se stalo. Můžete se jít zeptat.“

„Ale pan Welch mi řekl, že jede v jednu padesát.“

„Pan Welch? Pak je samozřejmě všechno jasné. Pan Welch

se zmýlil.“

„Víte to jistě? Proč se schováváme? Musíme se schovávat?“

Dixon neodpověděl, neuvědomil si ani, že ji dosud drží za

ruku, a opatrně vyhlédl. Welch nyní trčel se svým vozem na-

285

příč ulice a zatarasil cestu z náměstí. „Všechno v pořádku.

Necháme ho vrtáka v klidu odjet a pak si půjdeme něco vypít.“

Zahájí to nejméně osminásobnou whisky. „Obědvala jste, ne?“

„Ano, ale nemohla jsem spolknout ani sousto.“

„To se vám nepodobá. Nevadí, já taky ne, tak se najíme spo-

lečně. Znám tady nablízku jeden hotel. Chodíval jsem tam za

starých časů s Margaretou.“

Uložili její zavazadlo do úschovny a vyšli na náměstí.

„Dobře že vás Welch nechtěl doprovodit až k vlaku,“ pravil

Dixon.

„Ano... vlastně jsem to byla já, kdo nechtěl.“

„To se vám nedivím.“ Dixona se zmocňoval neklid při po-

myšlení na „zprávu“, kterou mu nyní Christina měla co nejdří-

ve vyjevit. Byl by se nejraději vsadil, že bude špatná, aby měl

alespoň nějakou naději, že bude překvapení příjemné. Ve vla-

sech a na zádech, kam nemohl dosáhnout, pociťoval nepříjem-

né svěděni.

„Chtěla jsem z toho celého jejich podniku co nejrychleji

pryč. Už mi šli všichni tak na nervy, že jsem to nemohla vydr-

žet. Ještě k tomu přijel včera večer další exemplář.“

„Další?“

„Ano. Mitchell nebo tak nějak.“

„Aha! Michal“

„To je jedno. Vybrala jsem si první vlak, který jel.“

„Co se stalo? Co jste mi chtěla povědět?“ Obrnil se, pokou-

šeje se očekávat to nejhorší z nejhoršího.

Pohlédla na něj a znovu si všiml, že bělmo jejích očí je

takřka bleděmodré barvy. „Rozešla jsem se s Bertrandem.“

Řekla to, jako by byla zjistila, že se čisticí prostředek, který si

koupila, neosvědčil.

286

„Proč? Nadobro?“

„Ano. Mám vám to vyprávět?“

„Povídejte.“

„Pamatujete se, jak jsme včera s Carol Goldsmithovou ode-

šly z vaší přednášky?“

Dixon pochopil a zalapal po dechu. „Aha. Něco vám řekla,

že? Dovedu si představit co.“

Mimovolně se zastavili. Dixon vyplázl na jakousi starou že-

nu, která na ně zírala, jazyk. Christina pravila: „Vy jste celou

tu dobu věděl, co je mezi ní a Bertrandem, viďte? Myslela

jsem si to.“ Vypadala, jako by se chtěla rozesmát.

„Ano. Proč vám to řekla?“

„Proč jste mi to neřekl vy?“

„To nešlo. Nebylo by mi to nijak pomohlo. Proč vám to řek-

la Carol?“

„Měla na něj vztek, protože si myslel, že ji má jistou. Nešlo

mi o to, co dělal předtím, než jsme spolu začali chodit, ale

nebylo to od něho správné, chtít si nás udržet obě najednou.

Řekla mi, že na ní Bertrand chtěl, aby s ním šla tu noc, jak

jsme byli všichni v divadle. Myslel si docela určitě, že půjde.

Řekla mi, že mě ze začátku nenáviděla, ale pak viděla, jak se

ke mně chová, hlavně včera, před vaší přednáškou. Nakonec si

uvědomila, že je to jeho vina, a ne moje.“

Stála, trochu shrbená, mluvila rychle a rozpačitě, zády k vý-

kladní skříni plné podprsenek, nylonového prádla a podvazko-

vých pásů. Tvář měla částečně ve stínu pruhované plátěné

rolety a nyní na něj takřka potměšile pohlédla, jako by se chtě-

la přesvědčit, uspokojila-li dostatečně jeho zvědavost.

„To bylo od ní opravdu šlechetné, nemyslíte? Bertrand ji za

to nebude chtít ani vidět.“

287

„To nevadí, už ho nechce. Pokud vím...“

„Co?“

„Tak se mi zdálo podle toho, co řekla, že už má někoho ji-

ného. Ale nevím koho.“

Dixon to věděl takřka jistě; poslední uzel se rozmotal. Vzal

Christinu pod paží a kráčeli spolu pryč. „To stačí,“ pravil.

„Řekl jí toho ještě spousty o...“

„Později.“ Dixonův obličej zazářil blahem. Pravil: „Myslím,

že vás bude zajímat tohle: Mezi mnou a Margaretou je taky

konec. Na něco jsem přišel - co to je, na tom nezáleží - ale

nemusím si už kvůli ní dělat starosti.“

„Cože? Úplně jste se...“

„Budu vám to všechno vyprávět. Ale později. Ted na to ne-

mysleme.“

„Dobře. Ale pravda to je, že?“

„Samozřejmě, že je to pravda.“

„V tom případě...“

„Pojďte, raději mi povězte, co budete dělat dnes odpoled-

ne?“

„Budu asi muset jet do Londýna, ne?“

„A co kdybych jel s vámi?“

„Co je zase tohle za novinku?“ Uchopila ho za paži a obráti-

la k sobě. „Co se děje? Stalo se ještě něco jiného, viďte? Co?“

„Musím si najít nějaký byt.“

„Proč? Myslela jsem, že jste tady někde v okolí doma.“

„Neřekl vám strýc Julius nic o mém novém zaměstnání?“

„Proboha, Jime, mluvte souvisle a netrapte mne.“

288

Zatímco jí všechno vysvětloval, odříkával si v duchu jednot-

livé názvy: Bayswater, Knightsbridge, Notting Hill Gate, Pim-

plico, Belfrave Square, Wapping, Chelsea. Ne, Chelsea ne.

„Hned jsem si myslela, že má něco za lubem,“ pravila

Christina, „ale nevěděla jsem co. Doufám, že to s ním vydrží-

te. Je to vlastně ohromné, co? Ale nebudou vám dělat potíže

na univerzitě? Pustí vás?“

„Myslím, že ano.“

„O jakou práci se vlastně jedná? Co vám řekl?“

„Že jde o místo, na které si dělal zuby Bertrand.“

Christina se dala do hlasitého smíchu a celá se zarděla. Di-

xon se smál také. Litoval, že všechny jeho obličeje až dosud

vyjadřovaly pouze vztek nebo nenávist. Nyní, kdy došlo k

události, která si skutečně zasluhuje, aby při ní udělal obličej,

neměl žádný, kterým by ji oslavil. Vzal tedy alespoň zavděk

obličejem „pohlavní život starých Římanů“. Pak si všiml če-

hosi před nimi a zvolnil krok. Dotkl se loktem Christiny. „Co

se děje?“ otázala se.

„Vidíte ten vůz?“ Bylo to Welchovo auto, zaparkované po-

někud blíže k jednomu chodníku než k druhému před cukrár-

nou se zelenými plátěnými záclonami a měděnými nádobami v

oknech. „Co tam dělá?“

„Asi se zastavil pro Bertranda a ostatní. Bertrand prohlásil,

že po tom, co jsem mu řekla, se mnou nebude obědvat pod

jednou střechou. Rychle, Jime, než začnou vycházet.“

Právě když došli k výkladu cukrárny, vyhrnuli se všichni

Welchovi a zatarasili chodník. Jeden z nich byl zřejmě zženšti-

lý literát Michal, který se konečně objevil na scéně těsně před

stažením opony. Byl to vysoký, nedokrevný mladý muž s

dlouhými vybledlými vlasy, lezoucími mu zpod vybledlé man-

šestrové čepice. Když si uvědomili, že se blíží chodci, začali

se všichni, samozřejmě až na Welche, strkat z cesty. Dixon

289

povzbudivě stiskl Christině paži a vykročil. „Promiňte,“ pravil

zvučným hlasem úslužného číšníka.

Na tváři paní Welchové se objevil výraz věštící záchvat

zvracení; Dixon se jí shovívavě uklonil. Kdysi četl, že úspěch

probouzí v lidech skromnost, snášenlivost a laskavost. Celá

záležitost byla málem u konce, když si uvědomil, že jsou pří-

tomni nejen Welch a Bertrand, ale také Welchův měkký tví-

dový klobouk a Bertrandův baret. Baret však byl na Welchově

hlavě a tvídový klobouk na Bertrandově. V tomto přestrojení a

stojíce nehybně, s vypoulenýma očima, vypadali jako Gide a

Lytton Strachey, vymodelovaní neumělou rukou z vosku. Di-

xon nabral dech, aby jim řekl své mínění, ale pak ho vyrazil v

hlasitém smíchu. Zavrávoral; jeho tělo se zhroutilo, jako by

byl zasažen do zad nožem. Zatímco ho Christina tahala za

rukáv, stál uprostřed celé skupiny. Klesla pod ním kolena,

držel se za břicho, ohýbal se, brýle se mu zamžily a ústa měl

zkroucená smrtelnou křečí.

„Vy jste...,“ dusil se smíchem. „To je...“

Welchovi se vzdálili a začali lézt do vozu. Dixon, dosud he-

kaje, dovolil Christině, aby ho odvedla. Za jejich zády se ozva-

lo kvílení a drnčení Welchova startéra, slaběji a stále slaběji,

až byly slyšet pouze zvuky města a slova, která říkali jeden

drahému.

290

Kingsley Amis

Šťastný Jim

Z anglického originálu Lucky Jim, vydaného nakladatelstvím Victor Gol-

lancz, Ltd., London 1956, přeložil Jiří Mucha. Ilustrace na obálce Adolf

Born. Úprava obálky a vazby Michal Houba. Vydání třetí, v Nakladatelství

Svoboda - Li-bertas první. Praha 1992. Vydalo Nakladatelství Svoboda -

Libertas jako svou 6245. (7358.) publikaci. Odpovědná redaktorka Jiřina

Novotná. Výtvarné re-daktorky Marta Brabencová a Jana Mikulecká. Tech-

nická redaktorka Marie Sýkorová. Vytiskly Tiskařské závody, provoz 31,

Praha 2. AA 14,60 (text 14,57, il. 0,03), VA 15,70. Tematická skupina

13/34. 73/605-21-8.5

25-090-92

291