Michaela Klevisová

Čekání na kocoura

O kočkách píšu, protože…

… s nimi souzním. Vyhovuje mi jejich láska bez závislosti, oddanost bez odevzdanosti. Nepotřebuju, aby mě někdo potřeboval. Stačí, když mě bude mít rád, protože si jeho přízeň zasloužím. A přesně takhle vypadá vztah s kočkou. Je to rovnocenné partnerství. Zadarmo v něm nedostanete nic, ale proč byste také měli? Když se snažíte, kočka vás odmění velkou láskou, důvěrou a spoustou radosti.

Do mého života kočky patří ode dne, kdy mě babička doprovázela ze školy a cestou se k nám na kopci mezi vilami přidalo zrzavé kotě. Šlo za námi až domů a tam už zůstalo. Bylo mi sedm a od té doby jsem Kočkařka.

Většina našich koček byli nalezenci; jednu dobu jich s námi bydlelo pět. Občas si připadám jako magnet na kočky v nouzi. Jdeme se třeba projít do parku a v koruně prvního stromu sedí kotě, zoufale mňouká a neumí slézt dolů. „Už tam řve asi tři hodiny,“ říká pán, který nás míjí. Vrátíme se tedy s přítelem domů pro klubko provazu a košík, přítel přehodí provaz přes větev, na které sedí kotě, vytáhne nahoru košík - a kocourek okamžitě nastoupí jako do výtahu a šťastně se veze dolů. Jindy přijedeme na dovolenou a u dveří chalupy se hned objeví na první pohled nemocný kocourek. Celých čtrnáct dní ho vozíme k veterináři do nejbližšího města, sami mu pícháme injekce, vykurýrujeme ho, najdeme mu u sousedů domov. Jako by si nás problémové kočky samy nacházely. Spíš to ale bude tím, že nedokážeme netečně projít okolo zvířete, které nás možná potřebuje.

A podobně je na tom většina těch, kterým přezdívám Kočkaři. Jsme zvláštní typ lidí: tolerantní, ohleduplní, vnímaví, umíme přizpůsobovat pravidla vlastním potřebám a je nám vcelku jedno, co si o nás myslí ostatní. Často se navzájem poznáme ještě dřív, než přijde řeč na kočky - sedím třeba v čekárně u zubaře, povídám si s paní, která je na řadě přede mnou, a hlavou mi bleskne: „Kočkařka.“ Paní se zmíní, že spěchá vyvenčit pejska. Přesto to zkusím: „To já mám doma tři kočky.“ Paní se rozzáří oči. „Já taky! Taky tři! A na zahradě jich krmím dalších pět… “ Když se my Kočkaři takhle najdeme, je nám úplně jedno, jak jsme staří, odkud pocházíme, jaká je naše profese, jaké máme další zájmy. Okamžitě k sobě přilneme. Podstatné je, že milujeme kočky. Jsme šťastní, že mluvíme s někým, kdo chápe naši posedlost, protože většině lidí připadáme tak trochu pošetilí. A téma hovoru je nevyčerpatelné. Těch zkušeností, o které se lze podělit! Těch historek!

Právě debaty s Kočkaři mě inspirovaly k téhle knížce. Je plná příběhů o kočkách, ale hlavně o jejich lidech.

Cestou na pláž

To léto padaly teplotní rekordy. Na ostrově Brač požár sežehl čtyři tisíce hektarů lesa, vyhnal lidi z hotelů a vítr s sebou ještě týden přinášel štiplavý pach spáleniště.

Koťata se k nim přidala na cestě mezi olivovníky, když jim do konce dovolené zbývaly čtyři dny a vítr se konečně otočil, takže byl cítit jenom mořem, vyprahlými skalami a pryskyřicí.

Robin si klekl doprostřed cesty. Natáhl ke koťatům ruku. Nejdřív se jí bála, uhýbala před ní, ale když je v nestřežené chvíli pohladil zezadu po hřbetě, hned se jeho dlani podvolila. Nakonec se mu vyškrábala na klín.

„Kde se tu vzaly, mami? Určitě mají žízeň! A hlad!“

Předtím ho nechali jít napřed, měl to tak rád, připadal si samostatný, a drželi se od něj dostatečně daleko, aby se mohli bavit o rozvodu. Byla to jejich poslední dovolená, která měla všechno zachránit, ale jenom potvrdila prázdnotu. Už o tom mluvili docela otevřeně. Střídavku nechci, to šoupání sem a tam dělá dětem v hlavě akorát zmatky. No to je jasný, měl by mít svůj stálej domov. Vždyť si ho můžu brát na víkendy, nějak se domluvíme… Ale stejně si pořád říkám, že kdybychom nebydleli s tvou matkou, mohlo to s náma třeba dopadnout jinak. To nemůžeš vědět. A hlavně už jsme se dohodli, tak to nech plavat… A co ty prachy na účtu? No, možná by to šlo udělat tak, že ty si vezmeš těch padesát táců a já si vezmu auto.

„Jakejch táců?“ zachytil Robin útržek rozhovoru. Představoval si, jak si máma bere do náručí stoh padesáti podnosů na jídlo, těch plastových, na jakých se ve školní jídelně nosí oběd. Byl by to pořádně vysoký komín a musela by dost balancovat, aby se jí při chůzi nenaklonil na stranu a neskácel se.

„Tomu bys nerozuměl,“ řekla.

„Bavíme se o penězích. Tácy jsou tisíce,“ vysvětlil táta. „Utíkej napřed, potřebujeme s mámou něco probrat.“

Robin se chtěl zeptat, odkud si ty tácy máma bude brát a kam je ponese, ale než stihl otevřít pusu, objevila se ta koťata. Dva kocouři. Černobílý a zrzavý.

„Neměli bychom ho tím zbytečně zatěžovat,“ říkala právě máma, a teď už jí Robin rozuměl každé slovo, protože jak klečel u koťat, rodiče přišli blíž. „Vždyť jde teprve do druhý třídy.“

Zaklonil hlavu, náruč plnou koťat a podíval se na ni. „Vezmeme si je?“

Vzít si je samozřejmě nemohli.

„Určitě někomu patří,“ usoudil táta a rozhlížel se po vyprahlé krajině. Pokroucené kmeny olivovníků, staré kamenné zídky, šplhající do svahu. Bílá štěrková cesta, pod srázem moře, nahoře skály, ale nikde žádný dům, ze kterého by sem koťata mohla přijít.

Rozbalili obložené chleby a dali koťatům sýr a šunku. Pak zkusili samotný chleba. Koťata ho zhltla do posledního drobku.

„Vidíte? Mají hlad,“ řekl Robin. „Nejsou ničí.“ Udělal z dlaní misku, nechal si do ní od táty nalít vodu a nabídl ji koťatům. Lačně pila.

Chvíli si s nimi hráli a pak se rozhodli přece jenom dojít na pláž, kam měli původně namířeno. Koťata se k nim připojila, pobíhala okolo nich, šťouchala packami do kamínků, na okamžik zmizela mezi olivovníky, ale za chvíli už se jim zase pletla pod nohama. Zastavila se až v místě, kde se cesta začala prudce svažovat k moři.

„Dál už s námi nechtějí. Někde tam na kopci mají určitě domov,“ řekl táta a v hlase mu zazněla úleva.

Robin na ně volal, lákal je k sobě, ale táta mu vysvětlil, že je to chyba. Kdyby s nimi kocouři šli moc daleko, už by nemuseli najít cestu domů.

Sešli na pláž, a když se za dvě hodiny vraceli zpátky do hotelu, koťata na ně čekala na místě, kde se rozloučili. Pak je doprovodila skoro až k hotelu.

„Vzít si je prostě nemůžeme, a hotovo,“ trvala na svém máma a táhla Robina za ruku do hotelové haly. „Někomu by se tu po nich mohlo stýskat. Třeba zrovna takovýmu klukovi, jako jsi ty. No jen si to představ.“

„Nemají žádnýho kluka, jako jsem já. Jsou samy.“

„I kdyby byly, my s tím nic nenaděláme. Můžeme je nakrmit, zařídit jim pár hezkejch dnů, ale to je všechno.“ Pak začala vysvětlovat, že zvířata se nedají jen tak převážet přes hranice. Jsou na to zákony. Kocouři by museli mít očkování, očkovací průkazy a bůhvíco ještě. „A to už nestihneme, protože za čtyři dny odjíždíme.“

Přijedou domů a budou rozdělovat ty tácy. On zůstane s mámou, protože střídavka by mu udělala v hlavě akorát zmatek. Rád by se zeptal, co to ta střídavka je, ale mlčel.

Večer nemohl usnout. Zavři oči a poslouchej moře, to doma nemáš, řekla máma, a tak to zkusil, ale stejně dál myslel na kocoury, jak jsou sami potmě mezi olivovníky, a jak už se těší, až zítra zase dostanou sýr. Bylo mu smutno a šumění moře pod balkonem mu vůbec nic neulehčovalo. Vždyť proč by také mělo?

Chodili za koťaty dvakrát denně, vybavení sýrem od snídaně a kočičími konzervami, které nakoupili ve vesnici. Koťata se pokaždé nažrala, kus cesty je doprovodila a pak čekala, až se budou vracet z pláže. Přestala se bát natažené ruky. Už zdálky je poznala a vybíhala jim naproti s ocásky zdviženými na pozdrav.

Stal se z toho rituál. Když si Robin u snídaně nenápadně strkal do kapes ubrousky se sýrem a šunkou nebo když s rodiči v samoobsluze kupovali zvířecí konzervy a dohadovali se, jaký druh bude koťatům nejvíc chutnat, na chvilku bylo všechno jako v dobách před řečmi o tácech a střídavce. Robin to vycítil. O takových věcech se nemusí mluvit, ty se prostě dějí.

„Vůbec si nedovedu představit, že tu ty kocoury necháme,“ řekl táta poslední den, když mu koťata z dlaně žrala kousky sýra. „Možná bych je přece jenom odvezl.“

„Ale když nás na hranicích prohlídnou, seberou nám je,“ namítla máma. „A to bude horší, než kdyby zůstali tady, kde to znají.“

„No jasně. Ale stejně.“

„Já vím. Taky jsem si na ně zvykla.“

Chlap s dřevěnou vycházkovou holí se na cestě objevil zrovna ve chvíli, kdy plánovali, jak koťata těsně před hranicemi zavřou do kufru auta a budou doufat, že jim ho celníci neprohlédnou. Mohli by si třeba pustit přehrávač a Robin by si ještě mohl nahlas zpívat, aby překřičel případné mňoukání.

Chlap něco chorvatsky řekl a holí neurčitě ukázal za olivový háj.

„Jsou to jeho kočky. Přišly odtamtud. Bydlí tamhle,“ přeložil Robinovi táta.

Chlap se sklonil, ale koťata před jeho rukou uhnula. Jedno chytil, zvedl ho za kůži za krkem jako králíka a chvíli ho jen tak z legrace podržel ve výšce. Kotě se zmítalo, to druhé zmizelo mezi stromy. Zachechtal se a zase něco nesrozumitelného zamumlal.

„Nemáme je krmit. Chytají myši,“ vysvětlil táta.

Chorvat pustil zvíře na zem.

Robin nechápal, proč rodiče tomu chlapovi neřeknou, že by si koťata rádi odvezli. Myslí si, že by jim nerozuměl? Bojí se, že by jim je nedal? Nebo je chtějí sebrat potají?

„Alespoň víme, že tu nezůstanou úplně samy,“ řekl táta, když mířili k pláži. „No co na mě tak koukáš, Robine? Přece si nemyslíš, že je sebereme, když někomu patří?“

Zpíval, až ho bolelo v krku. Nadskakoval na zadní sedačce a rukama rozhazoval do rytmu.

„… vypráví nám o tom včelka Máááájááá… “

„Takhle vyvádí celou cestu,“ řekl táta celníkovi, když mu oknem podával pas.

„Asi už se těší domů.“

„Jo jo, to se mu to těší, když na rozdíl od nás nemusí zítra do práce.“ Tátovi se zadrhl hlas. S mámou se oba nuceně zasmáli.

„V pořádku.“ Celník střelil po Robinovi pohledem a vrátil tátovi pas.

„… malá uličnice včelka Máááájáááá… “

„Díky. Nashle.“

Závora se zvedla. Rozjeli se. Ještě minutu nebo dvě seděli všichni bez hnutí, jako by se báli, že celníkům až teď dojde, že se chovali podezřele, a tak je začnou pronásledovat a přinutí je zastavit a vyložit všechny věci z auta.

Pak se po sobě máma s tátou podívali a oba současně zavýskli: „Jooo!“

„Máme je!“

„Jsou naši!“

„Jak se budou jmenovat?“

Na prvním odpočívadle zastavili a přinesli kocoury zpátky do kabiny. Koťata se chovala tiše a důvěřivě, jako by pro ně nebylo nic přirozenějšího než daleká cesta autem a pašování nepovoleného nákladu přes hranice.

Robin je hlídal na zadním sedadle a myslel na to, jak ráno ještě před snídaní vyrazili z hotelu do kopců. Kocouři na ně v tu neobvyklou dobu u cesty nečekali, a tak táta rozhodl, že najdou dům toho muže s holí. Kocouři seděli na pobořených sloupcích branky opředené vínem. V ranním slunci bylo všechno měkké a zlatorůžové.

„Prodám vám je,“ překládal táta, co říká chlap s holí. „Ale budu muset shánět další kočky. Budu s tím mít starosti.“ V přimhouřených očích se mu zablýsklo a pak vyslovil částku, která tátovi a mámě připadala strašně vysoká.

Šli stranou. „Chce nás odrbat,“ řekl táta. „Takovýhle prachy za dvě koťata. A když mu je dám, nezbudou nám žádný kuny. Budeme po cestě muset platit už jenom kartou.“

„No jo,“ kývla máma, „chce víc, než dáme za benzin až domů. Je to zlodějna. Jestli si s ním plácneme, uděláme ze sebe blbce.“

Podívali se na kocoury. Na chlapa. Pak na sebe. Mámě zčervenaly oči.

„Víš ty co?“ řekl táta. „Já bych je vzal, i kdyby za ně chtěl dvakrát tolik.“

„Já taky.“

„A to je přesně ten důvod, proč jsme si nikdy nenašetřili na vlastní byt.“ „Jo, jsme hrozný.“

Usmáli se na sebe a táta šel zpátky k domu a dal chlapovi s holí peníze. Chlap chtěl kocoury chytit a nacpat jim je do otrhané tašky na zip, ale řekli mu, že to není třeba, že s nimi koťata určitě odejdou dobrovolně.

Od té chvíle bylo něco jinak. Něco se změnilo a už to tak zůstalo. Robin nad tím pocitem moc nekoumal, jen si ho užíval. Nechával se jím hladit a konejšit celou cestu, a byl si jistý, že rodiče to mají taky tak.

Když projížděli Záhřebem, táta na chvíli pustil volant a konečkem prstu přejel mámě po hřbetu ruky. Neodtáhla se. Mlčeli, ale o takových věcech se nemusí mluvit. Ty se prostě dějí.

Co kočky vědí

Mourkovi patřil statek se stodolou, jabloňový sad a louka. V jeho rajonu s ním žila ještě Ingrid, ale šéfoval tu on. Tedy alespoň do doby, než se přistěhoval Aleši.

Mourek ho už předtím znal. Chlap s pichlavýma očima a širokými rameny vždycky přivezl Ingrid z práce pohyblivou krabicí, kterou se jezdí do Kralovic na injekce, oba vystoupili, Ingrid se opřela zády o zavřenou branku, chlap na ni nalehl, až se sloupky nakláněly, a dlouho se očichávali a olizovali. Pak zamířili do domu, a když chtěl jít Mourek s nimi, některý z nich ho nohou odstrčil. Mourek samozřejmě mohl skočit na kliku a otevřít si (odkoukal to od Ingrid už jako kotě), ale v přítomnosti cizího člověka se ostýchal.

Nechápal, jak může Ingrid dovolit, aby se u nich někdo cizí takhle roztahoval. Vždycky když Aleši konečně odešel, na plotě a na zápraží zůstal jeho pach, takže bylo třeba znovu přeznačkovat celý rajon.

„Tak pa, Aleši,“ volala Ingrid za vetřelcem. Stála u branky, tváře měla červené a oči se jí leskly, podobně jako když večer zapalovala v kamnech. Mávala, dokud pohyblivá krabice nezmizela za rohem, a pak se zasněným úsměvem zašla do domu.

Ze všeho nejvíc Mourka štvalo, že Ingrid čím dál častěji porušuje jejich pravidelný denní režim a nedodržuje čas kartáčování a večerního krmení. Mourek si uměl otevírat dveře i lednici, ale s kartáčem a s konzervami si pořád ještě sám poradit nedokázal. Byly to dvě nejdůležitější věci, ke kterým Ingrid potřeboval.

„Necháš tu lednici!“ vykřikla, vždycky když zahákl dráp za umělohmotné těsnění na dvířkách lednice, zatáhl a okouzleně zíral na police. Nikdy se toho pocitu nenabaží. Co si má vybrat? Šunku? Sýr? Makrelu… „Pusť tu makrelu! Do lednice nesmíš! To přece víš!“

Samozřejmě to věděl, ale pravidla jako první porušila ona. Včas ho nenakrmila. Dávno si přece ujasnili, že myši Mourek chytá jenom pro zábavu, případně proto, aby jí je přinesl darem a vystavil na rohožku. Takže kdo z nich dvou by se měl stydět?

„Máš hlad,“ dovtípila se, když otevřel lednici potřetí za sebou, a dala mu konzervu.

Pak si rozložila práci - vyráběla ozdoby z korálků a drátků - a Mourek si mohl sednout na krajíček stolu, dívat se, jak jí kmitají prsty, a občas do nějakého obzvlášť lákavého korálku šťouchnout tlapkou, jen zlehka.

Pokaždé mu vynadala, ale nebylo pochyb, že ve skutečnosti ji jeho kousky baví. Nikdy ho neplácla, maximálně zvýšila hlas a zřetelně vyslovila to svoje „Nesmíš“. „Korálky ne-smí-ššš!“ Mourek moc dobře věděl, čím ji občas může z legrace pozlobit a čím by ji opravdu naštval. Například rajon si značkoval výhradně venku. Drápy si brousil taky venku. Měl svoji hlavu, ale taky měl úroveň.

O to víc se ho dotkla Alešiho reakce, když se poprvé v jeho přítomnosti odvážil skočit na kliku a vběhnout do domu. Aleši a Ingrid se na pohovce u kamen očichávali a olizovali, jenže Mourek měl hlad. Došel k lednici, chvíli se před ní významně tyčil (občas tím dosáhl svého), a když si ho nikdo nevšímal, zahákl dráp za těsnění a zatáhl.

Vzápětí ho něco tvrdě udeřilo do zad.

„Jedeš, potvoro!“

Aleši po něm hodil botu!

„Nech ho, Aleši,“ bránila ho Ingrid, ale ne moc důrazně. „Je to chytrej kocour. Zná spoustu slov. Makrela, šunka, konzerva, postel, ven, domů, na veterinu -“

„Snad abych na něj začal žárlit.“

„Ne, počkej, já si nedělám legraci. Stačí říct ,Nesmíš’ a on tě poslechne. Veterinář říkal, že je nadprůměrně inteligentní. Víš, že jenom jedno procento koček si dokáže otevírat dveře tím, že skočí na kliku?“

„Hlavně ať vypadne.“

„Na takovýhle zacházení není zvyklej.“

„Však on si zvykne. Kočka nemá v domě co dělat,“ odpověděl Aleši a hodil ještě jednu botu tím směrem, kde se Mourek krčil pod kuchyňskou linkou. „Zmizni, potvoro! Mazej!“

Mourek tiskl zadek do kouta a hrdelně mručel. Potvoro? To mluví s ním? Ještě včera se jmenoval Mourek.

Toho dne si Mourek označkoval rajon ještě důkladněji než dřív, hlavně na brance si dal opravdu záležet, ale byla to marná snaha. Za pár dnů si Aleši přivezl pohyblivou krabicí spoustu věcí a začal se chovat, jako by statek patřil jemu.

Život byl najednou těžší než dřív.

Přituhlo a Mourek nebyl zvyklý trávit venku víc než pár hodin v kuse, natož v takové zimě spát.

„Koukej vypadnout, potvoro, nebo tě přetrhnu jako hada!“ zařval Aleši, kdykoli se potkali v domě, a většinou po Mourkovi rovnou něco hodil. Často z něj táhl štiplavý zápach, ze kterého se Mourkovi ježily chlupy na hřbetě. Nějak podobně smrděla ta vodička, kterou mu v Kralovicích dali na roztržené ucho, když se v létě popral s Oskarem od sousedů o hranice rajonu. Cestou domů si v pohyblivé krabici ucho důkladně omyl nasliněnou packou a pak měl na jazyku hořko.

Aleši naštěstí každý den nasedl do pohyblivé krabice a odjel, Ingrid pootevřela dveře, zavolala a Mourek najednou směl domů a tam se mohl rozvalovat u kamen, šťouchat packou do korálků a otvírat si ledničku, jako by se nic nezměnilo. Jakmile před domem zaslechl Alešiho pohyblivou krabici, seskočil z křesla a Ingrid ho pustila ven. Jenže pak jednou nebyli dost rychlí a Aleši přistihl Mourka v předsíni.

Druhý den Mourkovy misky stály na schodech před domem, kam rozhodně nepatřily.

„Dovnitř už nesmíš,“ vysvětlovala mu omluvně Ingrid, když strkal čenich do škvíry ve dveřích. „A ne že budeš skákat na kliku! Snad abych radši začala zamykat… “

„Mňau,“ odpověděl Mourek a říkal si, jaký je to skandál, že v jeho domácnosti už vůbec nic nefunguje, jak by mělo. Zaškrabal packou na dveře a výmluvně na Ingrid pohlédl. „Mňau.“

„Nesmíš tam, ani když je Aleš pryč,“ vykládala Ingrid, sedla si na poslední schod a vzala si Mourka na klín. Tam se zklidnil. Miloval její vůni a ruce, které přesně věděly, jak se ho dotýkat, aby se mu oči zavíraly blahem. „Zakázal to. Prý má ailurofobii, ať je to, k čertu, cokoli… A chápeš - já už prostě chci s někým žít. Chci děti. Je mi pětatřicet. Mám nejvyšší čas.“

Mourek nechápal. Jak se mohlo stát, že v domě, který přece patří jemu, najednou rozhoduje někdo jiný? Ten večer vyskočil na parapet a díval se do domu. Uvnitř se Aleši povaloval na jeho místě vedle kamen, zíral na blikající krabici, drbal se v rozkroku a tvářil se, jako by tam sedával odjakživa.

Mourek se stáhl do stodoly. Několik dní nežral (nejdřív ze smutku a pak z trucu, jen ať Ingrid vidí, jak je nešťastný), ale nakonec mu došlo, že dokud se bude jenom tiše trápit, nic nezmění. Začal se toulat dál a dál od domu, urazil pořádný kus cesty za hranice svého rajonu a poznal několik lidí, kteří ho při každém setkání pohladili a dali mu něco dobrého. K těm nejhodnějším se vracel.

Ingrid byla čím dál smutnější a Aleši na ni čím dál častěji křičel. Večer z něj vždycky táhl ten protivný štiplavý pach. Venku bylo čím dál chladněji. Nejhodnější lidé někam zmizeli, jejich dům byl zabedněný a tichý. Je načase změnit strategii, rozhodl se Mourek.

Když chce Aleši boj, má ho mít.

V domě se neznačkuje, to ví i průměrně inteligentní kocour, ale když je třeba vyhnat z rajonu nepřítele, jde dobré vychování stranou. Nepřítel se musí takzvaně přečurat.

Mourek tedy jednou odpoledne pronikl do domu a důkladně obstříkal všechna místa, ze kterých cítil vetřelcův pach. Boty, polštář, svetr, ručník… Zrovna si značkoval SVOJE místo na pohovce u kamen, když se mezi dveřmi objevil Aleši.

„Já toho hajzla zabiju!“

„Nech ho, Aleši! A-le-ši!“

Bylo to o fous. Mourek vystřelil k pootevřeným dveřím a proklouzl ven vteřinu předtím, než po něm Aleši chňapnul. Aleši s Ingrid vyběhli za ním a zůstali stát pod stromem, na který Mourek vyšplhal.

„Až sleze, přísahám, že ho přetrhnu vejpůl!“

„Nech ho na pokoji, Aleši. Jsi zlej. Je ti úplně jedno, že mi ho dala máma, než umřela. Je ti jedno, že mi ho dala, abych tu nebyla sama.“

„Ale ty tu přece dávno nejsi sama, zlato. A já nebudu tolerovat, aby mi nějakej zatracenej kocour -“

„Udělal to, protože je ve stresu.“

„V jakým stresu, prosím tě?“

„Ve stresu z tebe! Pořád po něm něco házíš. Počural jenom tvoje věci. Moje ne. Proč asi?“

„Tak já se snad ještě budu cítit provinile za to, že mi tvůj kocour nachcal do postele!“

„Můžeš si za to sám, Aleši.“

„Tak sám, jo? Uvědom si, že já to jednou někam dotáhnu, ale potřebuju vedle sebe ženskou, která mě podpoří, ne nějakou zatracenou kočičí mámu.“

„Já tě podporuju až dost,“ pípla Ingrid, ale už tak tiše, že jí Aleši nemohl rozumět. Raději se vytratila k domu.

Odtamtud se dívala, jak Aleši buší koštětem do stromu a pak se snaží Mourka trefit botami.

„Abych ho nesestřelil šutrem,“ pohrozil a rozhlížel se, jako by opravdu nějaký kámen hledal, ale nakonec mávl rukou, posbíral svoje boty a jen v ponožkách odešel do domu.

Mourek seděl na větvi ještě dlouho a uvažoval, jestli bude rozumnější pokračovat v boji, anebo odejít někam, kde nebude muset o nic bojovat.

O několik týdnů později Ingrid dostala horečku a Aleši slíbil, že až se večer vrátí, uklidí a připraví něco k jídlu.

„Ty tu máš pořád tak strašnej bordel!“ byla jeho první večerní věta.

„Já? Dneska tu máš bordel spíš ty, ne?“

„Krucinálfagothimlhergotdoprdele! Zas tak moc po tobě přece nechci!“ rozeřval se Aleši. „Jenom normální servis, jakej potřebuje každej chlap!“

„Tak to si budeš muset najmout personál.“

Aleši vyšel ven, práskl dveřmi, nasedl do pohyblivé krabice a zmizel ve tmě. Jel na injekci, usoudil Mourek, který celou scénu sledoval z okenního parapetu. Možná je tak nervózní proto, že musí často jezdit na injekce.

Díval se za pohyblivou krabicí a pak se obrátil zase dovnitř. Ingrid seděla na gauči u kamen a na tvářích měla vodu. Když zavadila pohledem o okno a o Mourkovu siluetu za ním, křivě se usmála a pustila ho dovnitř.

„Pochopila jsem jednu věc, Mourku,“ řekla mu. „To, že tě někdo chce, ještě neznamená, že si zaslouží tě mít. Ale to vy kočky dobře víte…, vid?“

Usnuli spolu jako kdysi; Ingrid na boku s pokrčenými koleny a Mourek u ní pod peřinou, stočený do klubíčka v kolébce z jejích nohou. Uvědomil si, že už strašně dlouho nepředl. Tak dlouho, že i když mu ted bylo dobře, předení se mu ne a ne spustit. Jako by se zaseklo.

Oba nějak zapomněli, že vždycky když Aleši odejde, dřív nebo později se zase vrátí. Spali tvrdě a vzpamatovali se, až když už byl v místnosti. Chvíli šramotil u kamen. Mluvil si pro sebe. Štiplavý pach byl silnější než jindy. Oheň se rozhořel tak divoce, až v kamnech zapraskalo. Aleši s sebou plácl na postel kousek od Mourka.

Mourek se naježil. Kdyby neležel schovaný pod peřinou, asi by utekl pod kuchyňskou linku, ale za daných okolností mu připadalo lepší předstírat, že tu není. Hodilo by se, kdyby se dokázal vsáknout do matrace, vypařit se a pak se zase zhmotnit v bezpečí na zahradě. Cítil, jak Ingrid vedle něj strnula. V nozdrách ho šimral její strach. Možná si oba přejí totéž.

Leželi bez hnutí. Byla to druhá nejlepší možnost po tom vsáknutí se do matrace. Aleši začal hlasitě chrápat.

Mourek se chtěl vysoukat zpod peřiny a zamířit ke dveřím; ted by ho Ingrid mohla bezpečně pustit ven, ale místo toho mu položila dlaň na záda.

„Zůstaň tu.“ Pohladila ho. „Prosím.“

Jakmile usnula, stejně pro jistotu vylezl zpod peřiny a přemístil se pod kuchyňskou linku. Tam se cítil bezpečněji. Otevírat si domovní dveře mu připadalo riskantní, protože občas se to na první pokus nepovedlo, klika se mu z tlapek vysmekla a bylo třeba vyskočit na ni znovu. Udělal by rámus a zbytečně by na sebe upozornil.

Z koutku pod linkou ráno slyšel, jak Aleši vstává a nadává, že ho bolí hlava a že za to může Ingrid, kvůli které toho večer tolik vypil. Je v poslední době vážně nesnesitelná, měla by se nad sebou zamyslet. Došel ke kuchyňské lince a Mourek si při pohledu na jeho nohy uvědomil, jak strašně se mu chce čurat. Nevydrží to!

„Chci, abys odešel,“ řekla Ingrid. „Ještě dnes,“ zdůraznila stejným tónem, jakým vyslovovala to svoje ne-smí-ššš.

„Dej si pozor na pusu,“ opáčil Aleši. „Abych tě nevzal za slovo.“

„Já to ale myslím vážně,“ řekla Ingrid. „V noci jsem se rozhodla. Nebudu žít s někým, z koho mám strach.“

Když pohyblivá krabice odjela, Ingrid si vzala Mourka na klín a řekla, že mu děkuje.

Ze všeho nejdůležitější ale bylo, že na minutu přesně dodržela čas večerního kartáčování a krmení.

Cuba Libre

Paní Lišková byla mírně řečeno nekonvenční žena. Jiřího rozčilovala ode dne, kdy se přistěhovala do vedlejšího bytu.

Bylo jí šedesát, vypadala nejmíň o deset let mladší a byla přesvědčená, že je to díky sexu.

„Vypadáte na svůj věk báječně,“ zalichotila jí Jiřího žena Marta, když ji před měsícem viděla vytahovat ze schránky blahopřání k šedesátinám. „Jak to proboha děláte?“

„No, já myslím, že je to pravidelným sexem,“ odpověděla rozvážně paní Lišková. „Když chcete vypadat mladě, musíte se do toho v posteli pořádně obouvat.“

„Zírala jsem na ni jako kráva do lékárny,“ vyprávěla doma Marta. „Proč mi takový věci vykládá? Vždyť mě skoro nezná! Vůbec jsem nevěděla, co jí na to mám říct.“

Večer si pak oblékla tu saténovou noční košili, kterou na sebe už nejmíň tři roky nevzala, protože se jí přes boky napínala k prasknutí. Byl ale pátek a sex provozovali vždycky ve středu a v sobotu, takže Jiří neudělal nic.

Postupem času začal být paní Liškovou posedlý; vrtalo mu hlavou, s kým si ty svoje omlazovací kúry užívá. Žila se synem a jeho přítelkyní. Manžela podle všeho neměla, zato přijímala spoustu pánských návštěv; různí muži ji přiváželi před dům autem, seděli s ní na zahradě u kafe, v nejrůznější denní dobu u ní zvonili. Jiří málokdy některého z těch chlapů viděl dvakrát a nevšiml si, že by se k paní Liškové chovali důvěrně.

Ta rodina mu vůbec připadala divná. Proč se dvě generace mačkají v jednom bytě? To jsou tak chudí? Někdy k nim ještě po půlnoci proudily návštěvy a hrála hudba, až u nich musel zazvonit a připomenout jim noční klid. Nezdálo se mu, že by ti dva mladí chodili do práce, každopádně neměli žádný pravidelný režim. Když byl Jiří doma s chřipkou, jen tak pro ukrácení dlouhé chvíle sledoval jejich pohyb a zjistil, že někdy odcházejí z bytu v deset dopoledne, jindy v poledne, a někdy dokonce celé dny zůstávají doma. Ten chaos Jiřího rozčiloval, netoleroval by ho ani den.

Sám měl dny přesně nalajnované: v půl sedmé vstal, nastavil ženě budík na třičtvrtě, zapnul překapávač a vzal psa před dům. Když se vrátil, káva už byla hotová a Marta mazala chleby taveným sýrem. Dvacet minut v poklidu snídali. Pak jeli společně na osmou do práce, i když Jiří by klidně mohl začínat až v devět. Marta ale nerada cestovala městskou hromadnou dopravou sama. Večer se zase vraceli spolu, sraz měli přesně v půl šesté. V sobotu v poledne k nim přijeli na oběd Martini rodiče a přivezli přepravku plnou jablek, banánů, paprik a rajčat ze supermarketu. Ve čtyři přicházela na čaj dcera s přítelem. V neděli uklízeli a opravovali věci v domácnosti, vždycky se něco našlo. Jiřího uklidňoval hlavně zvuk špíny mizející v útrobách vysavače, a tak občas vyluxoval i ve všední den. Marta se mu zase přiznala, že někdy vypere a vyžehlí úplně čisté oblečení jen pro ten pocit z dobře vykonané práce. A proč ne? Člověk by měl pořád něco dělat, aby mu nezbýval čas na přemýšlení o hloupostech.

V životě ohraničeném spoustou rituálů nezbýval prostor pro pochybnosti a Jiřímu se líbilo, že stačí mrknout do kalendáře nebo na hodiny a hned ví, co se bude v nejbližší době dít. Bylo v tom něco nesmírně uklidňujícího.

Přesto na něj občas padla úzkost, kterou nezahnalo ani vysávání, hlavně na jaře, když pootevřeným oknem proudil do bytu vzduch plný nových vůní a tma byla najednou hedvábnější, měkčí. V takových chvílích měl chuť udělat něco jinak, třeba si dát vedle v Trefě jedno pivo nebo vyjít na zahradu, plácnout sebou na záda do trávy a dívat se do nebe, ale samozřejmě se pokaždé ovládl, vždyť přece do hospody ze zásady nechodí, tráva je plná klíšťat a nebe vypadá pořád stejně. Co by z toho měl?

Jenže když ted vedle bydlela paní Lišková, vracel se mu ten divný neklid čím dál častěji. Ne že by se mu ta dáma líbila, chraň bůh, vždyť je o šestnáct let starší než on. Soudil, že ho vyvádí z rovnováhy tím, jak bezostyšně nedodržuje pravidelné termíny umývání schodiště, nechává celou noc odpadky za dveřmi, v neděli dopoledne místo vaření oběda popíjí na zahradě rovnou z lahve plzeňskou dvanáctku, a kdykoli pověsí na společné šňůry na zahradě vyprané prádlo, její ručníky a prostěradla tam pak vlají klidně týden, několikrát zmoknou a vítr je vyrve z kolíčků, takže se jejich cípy courají v trávě, počurané od psů - no kdo se na to má dívat?

Ovšem ze všeho nejhorší bylo, že paní Lišková chovala kočky.

Obrovská zrzavá kočka s bílou náprsenkou přišla z balkonu do obývacího pokoje zrovna ve chvíli, kdy se v televizní detektivce schylovalo k dopadení vraha. Jiří koutkem oka zachytil pohyb a leknutím vykřikl.

„Co blbneš?“ Marta vedle něj pootevřela jedno oko. Ještě žádnou detektivku neviděla do konce, protože v nejnapínavější fázi pokaždé usnula.

„Máme tady kočku.“

„Cože?“

Bradou ukázal na zvíře, které sebejistě vkráčelo do místnosti, jako by sem patřilo odjakživa. Pes vrčel, ale ani ho nenapadlo vetřelce vyhnat; to monstrum bylo o hlavu větší než on.

Kočka se znepokojené čivavě vyhnula obloukem, ale místo aby se vrátila, odkud přišla, důstojně vyskočila na postel a začala si olizovat pruhovaný kožich.

„Ta je od Liškový,“ sykla Marta, obrátila se ke stěně, která spojovala jejich byty, a zvýšila hlas. „Jako by nestačilo, že celá chodba smrdí od těch pytlů s odpadkama, co věčně nechává za dveřma, teď nám ještě byt bude páchnout po jejích kočkách!“

Jiří chtěl namítnout, že nic necítí, ale jen by ji ještě víc rozčilil.

„Víš, co o ní povídaly ženský v krámě?“ pokračovala Marta. „Že je už dobrejch deset let nezaměstnaná a ten její syn ani nedodělal vejšku a šel pracovat do nějaký knihovny nebo kam, aby ji uživil.“

„Nezmínila se jednou, že než se sem přistěhovali, pracovala pět let někde v Rakousku?“

Marta se ušklíbla. „Ale prosím tě. Lidi, co byli ve vězení, pak taky tvrděj, že žili v cizině.“

Raději popadl kočku, vyšel s ní na chodbu a zazvonil u protějších dveří.

„Nepostrádáte kočičku?“

Paní Lišková na sobě měla zástěru s obrázky koček. Stěny předsíně zdobily grafiky s motivy koček. V koutech předsíně v průvanu povlávaly chuchvalce kočičích chlupů. Pootevřenými dveřmi bylo vidět do ložnice, kde na ustlané posteli ležela velká lepenková krabice a z ní vykukovaly kočičí uši. V takovýmhle bytě by žádnej chlap nevydržel ani den, pomyslel si Jiří s podivným uspokojením.

„Nepostrádáme.“ Paní Lišková pokrčila rameny. „Ta totiž není naše.“

„Není vaše?“ Cítil, jak mu tuhnou lícní svaly. „K nám ale přišla z vašeho balkonu!“

„To je možný.“ Paní Lišková se tvářila smířlivě. „Ona nás totiž navštěvuje. Bydlí někde v sousedství a mladý ji vždycky přivedou z procházky. Ani nevím, že by u nás dneska byla, ale možný to je.“

Neví, že má doma cizí kočku. A je jí to jedno. Jiří si uvědomil, že ho ta žena rozčiluje a zároveň fascinuje. Za jejími zády právě předsíní procházel černobílý kocour s obrovskou hlavou. Když uviděl Jiřího, sklopil uši dozadu, přikrčil se a s břichem skoro na podlaze se odplížil z dohledu. Jiří za ním ukázal.

„Ten černobílej je váš?“

Ohlédla se. „Tenhle jo.“

„A kolik jich máte - myslím těch vlastních?“

Mávnutím rukou naznačila, že to ani nestojí za řeč. „Jenom tři.“

Pleť měla vypnutou jako málokterá šedesátnice a pásek zástěry se jí trochu zařezával do boků. Přistihl se, jak už zase uvažuje o tom jejím receptu na věčné mládí. Třeba má milence a někam za ním jezdí…

Kočka se mu začala v náručí svíjet. Sevřel ji pevněji. „Co s ní mám dělat?“

Znovu se usmála, ale do hlasu už jí prosákla netrpělivost. „Odneste ji před barák, co jiného? Půjde domů.“

„Paní Lišková, ocenil bych, kdybyste si nějak zabezpečila balkon, aby už se nestávalo -“ „Tak nashle!“ Zabouchla dveře.

Domácí kočky paní Liškové ven nechodily, ale z okolí se za ní začala stahovat toulavá zvířata. Šelmičky všech barev s potrhanýma ušima, slepenou srstí a divokým pohledem se najednou procházely po zahradě, jako by jim patřila, spaly pod vlajícím prádlem a z Martiných záhonků si udělaly záchod. Jakmile zaslechly, že u Liškových vrzlo okno, rozběhly se rovnou k domu a čekaly, až jim přímo pod nos začnou shora padat plátky drahé šunky od kosti.

Začátkem června si jedna z těch pravidelných návštěvnic přivedla na zahradu pět koťat. Vylomeným prknem s nimi vlezla do domku na nářadí a už tam zůstala.

„Jak by taky ne. Kočky se drží tam, kde dostávají nažrat,“ prohlásila nakvašeně Marta. „Na příští schůzi jí to vytmavím, to mi věř. Nedal by se zanést do domovního řádu zákaz krmení koček?“

To Jiří nevěděl a hlavně pochyboval, že by paní Lišková takový zákaz dodržovala.

Pozoroval ji, jak si u plastového zahradního stolku čte noviny a pije pivo z lahve. Několik týdnů předtím někdo vykradl kočárkárnu a odvezl sekačku, takže trávník byl přerostlý a vykvetly v něm sedmikrásky. Dvě koťata šplhala po šlahounech zlatého deště a pak se v koruně hustého keře stočila do klubíčka, usnula a vítr jimi kolébal sem a tam. Zbylá tři koťata se motala paní Liškové okolo bosých nohou, zatínala jí drápky do dlouhé sukně, šplhala po ní na klín a zase skákala dolů. Paní Lišková jim to dovolila, i když tu sukni určitě bude muset rovnou vyhodit. Copak jí to nevadí?

Občas se na koťata podívala, usmála se a spustila ruku do klína, aby je roztržitě pohladila. Pak se opřela, vyzula se z pantoflí, natáhla bosé nohy do trávy a nechala vítr rozfoukat noviny po celé zahradě. Odpočívala s obličejem vystaveným slunci a zjevně ji vůbec neznervózňovalo, že se v různých koutech zahrady povalují a šustí zmuchlané kusy papíru.

Jiří stál přesně tak daleko od otevřeného okna, aby na ni viděl, ale ona ho zvenku nemohla zahlédnout. Napadlo ho, že jí závidí, ale zaplašil ten pocit dřív, než se nad ním stihl zamyslet. Uvažoval, jestli je paní Lišková v důchodu, nebo někde pracuje, a čím se živí její syn s přítelkyní. Na chodbě se vždycky jenom pozdravili, s nikým ze sousedů se nesblížila a jemu bylo trapné jen tak se jí vyptávat.

Vlastně o ní nevěděl nic víc, než tu jednu věc, kterou mu řekla Marta.

Otevřeným oknem slyšel z vedlejšího bytu smích a hlasy; mladí si asi přivedli návštěvu. Šla si paní Lišková sednout na zahradu, aby jim dopřála soukromí? Je to vážně divné, že ti tři žijí takhle pohromadě, říkal si Jiří. Kdyby teď s Martou sešli dolů a přisedli si k sousedce, mohli by se s ní nenásilně dát do řeči a všechno zjistit…

„Kšá! Vypadni, ty potvoro!“ zaječela mu Marta za zády. Jedna z koček se jí právě uvelebila uprostřed záhonu.

Paní Lišková se na plastové židli napřímila a s vážnou tváří pohlédla nahoru. „Nechte ji, paní Kalašová,“ řekla nepřátelsky. „Je tu se mnou.“

To odpoledne jim dcera u čaje oznámila, že je neplánovaně těhotná; dítě si samozřejmě nechá, i když v jednadvaceti si s takovým názorem mezi kamarádkami připadá jako exot. Dcera pracovala jako asistentka v pojišťovně, její přítel v obchodním oddělení firmy na výrobu mražených potravin, nedávno ho povýšili. Každý měsíc dostal zadarmo spoustu balení kapustových karbanátků, jahodových knedlíků a plněných paprik. Dcera po jeho boku působila klidně. Vezmou se, co jiného? Zrovna si vyjednali hypotéku na byt, takže si příštích patnáct let nebudou moct vyskakovat.

„Ale zvládneme to,“ řekla dcera.

„Jasně, zvládneme to,“ potvrdil její budoucí manžel, vypadal uštvaně a odevzdaně, ale zdál se smířený s vědomím, že takhle to v životě prostě chodí, že člověk přece nepřichází na svět proto, aby byl šťastný.

„Mám z nich radost,“ řekla Marta, když odešli. „Je to dobrej pocit, když člověk ví, že vychoval dítě, který žije správně.“

Jiří přitakal. I oni dva se odjakživa všechno snažili dělat tak, jak se má. Proč měnit model prověřený tolika předchozími generacemi? Žijou správně. Což se o těch vedle - přistoupil k oknu, aby zjistil, jestli je paní Lišková pořád ještě na zahradě - rozhodně říct nedá.

Na podzim Marta rozhodla, že koťata musí ze zahradního domku pryč. Dcera k nim bude jezdit s vnučkou a každý přece ví, že kočky skáčou do kočárků, zalehávají miminka a přenášejí nemoci, hlavně tu toxoplazmózu, která způsobuje změny osobnosti a agresivitu. Až dítě povyroste, mohli by na zahradě udělat pískoviště, jenže takhle by se z něj stal jeden velký kočičí záchod.

„Zatlučeš to vylomený prkno,“ rozhodla. „A když se ty potvory z boudy neodstěhujou, odvezeme je do útulku. Jsou přece toulavý, ne? Nikdo nemá povinnost trpět na svý zahradě toulavý kočky.“

„Paní Lišková se zblázní,“ namítl.

„Paní Lišková už blázen je. Zrovna nedávno jsem někde četla, že mezi milovníkama koček je mnohem víc psychopatů než mezi milovníkama psů.“ Zavřela okno a pro jistotu ještě ztišila hlas. „Uvažovals někdy, co to k ní pořád chodí za chlapy, pokaždý jinej?“

„To jsou její klienti,“ odpověděl automaticky Jiří.

„Jako že je nějaká lepší štětka, jo?“ Řekla to napůl v žertu, ale bylo znát, že tu možnost nepovažuje za úplně vyloučenou.

Je restaurátorka a navštěvují ji klienti a kolegové, protože v ateliéru nemá pro hosty dost místa, měl na jazyku. A chodí za ní přece i ženy, to jen my si víc všímáme mužských, chtěl ještě dodat, ale zůstal zticha, protože Marta by se hned začala vyptávat, odkud to ví a proč jí nic neřekl.

Jiří naprosto chápal, čím paní Lišková jeho ženu dráždí, jenže současně se začalo dít něco zvláštního. Najednou cítil potřebu sousedku hájit. A co bylo nejdivnější, nechtěl, aby koťata ze zahrady zmizela. Zvykl si na ně.

Přes léto mu kočky několikrát posloužily jako dobrá záminka k rozhovoru s paní Liškovou. Jednou ji potkal, když šel ráno se psem, a dozvěděl se, že by sice už měla nárok na důchod, ale dál pracuje, protože ji to baví. Opravuje nástěnné malby v kostelech a na zámcích, kolikrát leze po lešení v pěkné výšce, ale závrať nemá. Pracuje pro soukromé majitele i pro stát. Restauruje taky obrazy, zrovna nedávno nějakému chlapíkovi z jižních Čech hodila do gala portrét předka z osmnáctého století. O pár ulic dál má ateliér v prostorách, kde dřív bývala knihovna; chtělo by to něco lepšího, ale přišlo by to draho. Syn s přítelkyní jsou výtvarníci, moc si tím nevydělávají, i když se snaží. Je jim třicet, ale na vlastní bydlení zatím nemají a bůhví jestli někdy mít budou. Nevadí jí, že žijou u ní, beztak jsou všichni pořád někde na cestách. Jen si občas říká, jak to s nimi dopadne, až to s ní jednoho dne praští, jestli si vůbec sami dokážou vydělat na nájem?

Na muže se jí Jiří neptal, to by si netroufl. Usoudil, že si ty svoje omlazovací kúry užívá s klienty, a přistihl se, jak jí zírá do výstřihu.

Když byla v srpnu Marta u kadeřnice, na zahradě si k paní Liškové přisedl a ona mu nabídla pivo. Než stačil říct, že abstinuje, vstala z plastové židle a zahalekala „Kryštoféééé!“, jako když děti ze zahrady volají na rodiče, aby jim hodili svačinu. Jiřímu bylo skoro trapné, že tam s ní sedí. Pak se v okně objevil její syn, ona ho požádala o dvě vychlazené dvanáctky, došla pod okno a syn jí dolů spustil košík na provázku. Když se bosa a s lahví v každé ruce vracela tou příšerně přerostlou trávou (majitelé bytů se pořád ještě nedohodli, jakou sekačku ze společného fondu koupí), Jiří si na zlomek vteřiny připadal jako kdysi, strašně dávno, ještě v dobách před Martou. Rozhodl se, že o tomhle odpoledni manželce raději vyprávět nebude.

Pili s paní Liškovou pivo z lahve, povídali si o památkách a obrazech a kočky se jim pletly pod nohama.

„Jsem ráda, že tu jsou,“ řekla paní Lišková. „Ta zahrada je díky nim taková živá. A ta vysoká tráva má taky něco do sebe. Všiml jste si, jak tu najednou máme víc motýlů, včel a cvrčků?“

Pak vysvětlovala, že čtyři kocourci se s ní mazlí, ale nejmenší kotě, ošklivá kočička s placatým čumáčkem a vytřeštěnýma očima, k nikomu nepřijde blíž než na metr. Bojí se, asi má špatnou zkušenost. Paní Lišková jí začala říkat Cuba Libre; nejdřív to měl být kocourek Kuba, ale když zjistila, že jde o kočku, změnila to takhle. Dala si za úkol Cubu do zimy ochočit, aby ji mohla dát vykastrovat.

„A tu jejich mámu taky. Někdo to udělat musí, když už tu ty kočky máme, no ne?“ Než stačil namítnout, že nebýt jí, pravděpodobně by na zahradě vůbec nebyly, se spikleneckým úsměvem pokračovala: „Samozřejmě nechci, aby jich tu za chvíli bylo třicet. Tyhle nám bohatě stačí.“

Jiří si najednou nějak nedokázal představit, že jí je sebere a odveze do útulku.

Týden před Vánoci vyhnal kočky z dřevníku a zatloukl uvolněné prkno. Paní Lišková ho přestala zdravit a umístila do křoví na zahradě tři polystyrenové boudičky.

Marta obvolala několik útulků, ale všude jí řekli, že mají plno. Po Vánocích to bude ještě horší a vůbec, černé kočky stejně nikdo nechce.

„Možná bys je mohl strčit do auta a někde za městem vyhodit,“ navrhla Jiřímu. „Do jara to tu prostě musíme vyčistit, ať tak, nebo tak.“

Když Marta odešla k prosincovému kadeřníkovi, Jiří zazvonil u paní Liškové a vysvětlil jí, že pokud si kočky ze zahrady urychleně nevezme do bytu nebo jim nenajde nový domov, bude nucen odvézt je za město. „Je to společná zahrada a my tam chceme brát vnučku.“

„Jistě.“ V očích měla vztek a ještě něco, co nedokázal rozluštit. „Dejte mi týden a budou pryč,“ řekla chladně. „Akorát Cubu Libre asi nechytím…, ale to vy taky ne. Ta tu bude muset zůstat.“

„Zlikvidujte ty boudičky a ona se odstěhuje,“ navrhl, protože bůh ví, co by jinak Martu napadlo, existují přece jedy na krysy a myslivecké pasti na škodnou. „Je to kočka. Něco si najde.“

„Nepochybně.“

Chtěl ještě dodat něco, co by celý rozhovor trochu změkčilo, ale paní Lišková mu zabouchla dveře před nosem tak energicky, že ze stěny vedle rámu spadl kus omítky.

Bylo zvláštní dívat se z okna na kočky a vědět, že je to jejich poslední večer na zahradě. Ale takhle to prostě chodí, pomyslela si Lída Lišková. Člověk je svým pánem leda ve vlastní hlavě, a někdy ani tam ne.

Už měla plán. Dospělou kočku si zítra vezme domů; mezi třemi a čtyřmi zvířaty v bytě přece nemůže být až takový rozdíl. Občas ji může vyvenčit na zahradě jako psa. Když tam bude s ní a kočka bude oficiálně její, ti suchaři z protějšího bytu můžou akorát tak nadávat, ale nic víc. Pro čtyři koťata našla domov, naštěstí hned věděla, na koho se obrátit. Kočkaři mívají spoustu podobně „vyšinutých“ přátel.

Dělala si starost jen o Cubu Libre, ale snad má Kalaš pravdu - Cuba je samostatná a lidi vlastně nepotřebuje. Až ze zahrady zmizí její boudička, nejspíš se jí nebude chtít přespávat jen tak v křoví a přesune se jinam. Tohle je na kočkách nejlepší, napadlo Lídu, ta jejich úžasná schopnost zařídit si život v rámci možností co nejlíp. Chováš se ke mně hezky? Budu s tebou a budu tě odměňovat svojí přízní. Nemáš mi co nabídnout? Fajn, půjdu o dům dál. Lída brala jako poctu, že s ní kočky chtějí být, že si ji vybírají a vracejí se k ní. Láska těchhle nezávislých zvířat je důkaz, že jste dobrý člověk, říkala si, když koťatům naposledy házela z okna kousky šunky.

Rozjasnily jí ten necelý rok, který tady prožila, rok bez Alexe. Když se s ním při lyžování v Obertauernu utrhla lavina a vyhrabali ho příliš pozdě, došlo jí, že nejhezčí období života už má za sebou. Dobře už bylo. Všechny ty dny, kdy jí vadilo tohle a tamto a pořád si malovala, co ještě by chtěla na svém životě zlepšit, byly ve skutečnosti jejím vrcholem, štěstím, výhrou. S Alexem se zrovna po pěti letech strávených v Rakousku chystali na návrat do Čech, nájemní smlouva na byt v Salcburku byla vypovězená a Lída se z hor vrátila sama do poloprázdných pokojů s komíny sbalených krabic podél stěn.

Pak se přestěhovala sem, do tohoto bytu. Mladým nabídla, aby žili s ní; svěřili se jí, že už si nemůžou dovolit ani ten nejhorší podnájem, a jí vyhovovalo, že nebude sama. Tušila, že pokud si vůbec ještě někdy najde partnera, dojde k tomu za dost dlouho. V tomhle směru už od života dostala hodně a vlastně se jí vůbec nechtělo srovnávat další muže s Alexem, aby pokaždé zjistila, že jenom ztrácí čas.

Vybavila si větu, kterou na jaře přivedla do rozpaků Martu Kalašovou: „Já myslím, že je to pravidelným sexem.“ Nic nemohlo být dál od pravdy. Tehdy ani dnes nestála o žádného muže, samota jí připadala přijatelnější než nové hledání, přizpůsobování a oťukávání. Prostě chtěla upjatou sousedku provokovat, popudit ji; v té době okolo sebe ještě kopala, bouřila se, nebyla srovnaná s novou situací, se sebou, se světem bez Alexe.

Až díky zahradním koťatům přijala realitu. Přestala se obracet do minulosti, bát se budoucnosti, srovnávat nesrovnatelné. Místo toho si vychutnávala prosté TEĎ. Bosé nohy v trávě, okvětní plátky třešně v kafi, šlahouny zlatého deště tančící ve větru, dotek hebkého kožíšku na holém lýtku. Ty kočky ji svým způsobem zachránily.

Zvláštní, že odcházejí zrovna v době, kdy je přestala potřebovat.

Cuba Libre si našla nový domov jen o dům dál, ve sportovním baru Trefa, kde se bleskově nechala ochočit a stala se nejoblíbenějším štamgastem.

„Tu nemusíte krmit, ta je naše,“ upozornili Lídu dva pivaři, když jednou Cubě před hospodou nabídla kočičí konzervu.

„Dřív byla tak trochu moje,“ řekla jim. „Jmenuje se Cuba Libre.“

Pootevřeným oknem do ulice pak občas zvenku zaslechla přátelské: „Čau Kubo! Jdeš do hospody?“

Cuba strávila zimu v lepenkové krabici na topení hned za dveřmi lokálu, kde vítala hosty a přijímala dary. Nejspokojenější se zdála, když hospoda praskala ve švech a na velkoplošné obrazovce se míhali fotbalisté. Bylo na co se dívat. Cuba tloustla a ze všech nejvíc jí podstrojovali chlapi, o kterých si Lída do té doby myslela, že si nevidí dál než na pivní mozol. Byla „jejich“, jedna ze štamgastů. V zimě se jí složili na kastraci a na jaře na obojek proti klíšťatům a blechám. Na noc sice Cuba musela z hospody ven, ale stejně občas tajně zalezla pod bar, usnula tam, v noci se probudila, spustila alarm a přivolala policejní hlídku. Na pětistovku za výjezd se obvykle složili provozní, servírka a pár nejvěrnějších štamgastů.

„Jednou je naše, tak co se dá dělat,“ řekli Lídě.

Všechno bylo tak, jak to mělo být.

Na konci března pootevřeným oknem zavanul do pokoje vlahý noční vzduch plný vůní. Někde v dálce se mrouskaly kočky. Marta před chvílí usnula.

Jiří ztlumil televizi a opatrně vstal. Ani moc nepřemýšlel. Prostě vzal z věšáku bundu a tiše vyšel z bytu.

Cuba Libre seděla před Trefou a čekala, až ji někdo pustí dál.

„Čau Kubo,“ řekl jí. „Zajdeme na jedno?“

Najednou nechápal, proč to neudělal dřív.

Poukaz na štěstí

Předjaří bylo studené, město šedivé, cesta do práce každý den stejná a já si připadala otupělá, jako bych pozorovala svět přes tlusté sklo. Když jsem dostala k narozeninám zážitkový poukaz Celodenní štěstí, zrozpačitěla jsem. Nikdy jsem nevěřila, že pohoda se dá přivolat na povel. Ale na druhé straně - proč to nezkusit?

Poukaz platil pro dvě osoby, a tak jsem s sebou vzala kamarádku Martinu, které zrovna přítel po devíti letech oznámil, že „si uvědomil, že jsou každý úplně jiný“, a opustil společnou domácnost s jedinou sportovní taškou a fenou jezevčíka.

„Štěstí se podle mě přeceňuje,“ rozumovala Martina, když jsme mířily do lázní, kde mělo hýčkání začít. „Co to vůbec je? Všichni se za tím ženou a jsou akorát frustrovaný, že to nemají. Víš ty co? Mně by ke štěstí úplně stačila obyčejná spokojenost.“

Čekala nás wellness procedura dle vlastního výběru, masáž a pozdní oběd o čtyřech chodech v naprosté tmě, která prý člověku zbystří čich a chuť, čímž se znásobí prožitek z jídla. Doufala jsem, že z toho nějakou tu spokojenost vymáčkneme.

Vybrala jsem si Zábal v ovčím rouně pro zjemnění pokožky a pak jsem se půl hodiny nudila v dřevěných neckách, po krk přikrytá štiplavými chuchvalci vlny, pod kterými mi bylo příšerné vedro. Martinina Luční koupel byla ještě větší fiasko - jen v miniaturních papírových tangách ji položili do vany s vodou a senem, načež se okolo ní nafoukly gumové mantinely (prý aby se neutopila, kdyby v horké vodě náhodou omdlela). Uvěznily ji vleže s rukama podél těla, hýbat mohla jenom hlavou a chodidly.

„Voda vířila a seno mi lezlo do zadku. Příšerně to svědilo a já se nemohla ani pohnout!“ vyprávěla Martina, když ji propustili.

Pak si nás vzaly do parády Thajky, jejichž chvaty připomínaly spíš rafinované mučení než masáž. Odvlekly jsme se do restaurace, kde nám obsluha odebrala mobily, abychom si v temné komoře neměly čím svítit do talíře. Usadili nás ke stolu, zhasli -a zamkli! Mám klaustrofobii a nesnáším pocit, že mnou někdo manipuluje. Několikrát se mi chtělo vstát od stolu, dotápat tmou ke dveřím, začít na ně bušit a křičet: „Pusťte mě ven!“ Jídlo mi padalo z vidličky do klína. Když přinesli dezert, ulevilo se mi, že už to končí.

Vyčerpané jsme vyšly na ulici, ploužily se k autobusové zastávce - a štěstí pořád nikde.

Na křižovatce se okolo odpadkového koše batolilo hubené kotě. Zůstaly jsme nad ním nerozhodně stát. Stačilo jednou ho pohladit a hned se rozhodlo, že nám chce patřit.

„Mám v bytě pět koček,“ řekla jsem. „Šestou už bych nezvládla.“

„Tak já ho odvezu do útulku,“ navrhla Martina. „Nechat si ho nemůžu, co kdyby se vrátil David se psem…“

Tak jsme šly každá domů a já si na zahradě všimla, že se navzdory chladnému počasí rozvilo pár květů mirabelky. Zabořila jsem mezi ně nos a zhluboka vdechla sladkou jarní vůni. Smrákalo se a ptáci zpívali, jako by věděli víc než já.

A vtom to přišlo. Zalechtání pod žebry. Úsměv. Euforie. Jen tak.

Večer zavolala Martina, že kotě má plný kožich blech, ale to vůbec nevadí; už ho umyla šamponem pro zvířata. Rozhodla se, že si ho nechá. „Ležíme spolu v posteli. Přede. Už ho nedám. Je tisíckrát lepší než všechno to seno a tak!“

Shodly jsme se, že o štěstí se nedá usilovat. Když se za ním honíte, utíká vám. Mnohem lepší je zastavit se. Spočinout. Rozhlédnout se. Štěstí je nejspíš někde blízko.

Publikováno v časopise Marie Claire, květen 2012

Roky pro kočku

Říká se, že po sedmi tučných letech obvykle následuje sedm hubených, a přesně podle tohoto pravidla se odvíjel život Grety Danzigové.

Do sedmi let byla Greta šťastná, protože ještě nechápala, že její rodiče šťastní nejsou. Její matka prodávala v malé sídlištní drogerii v Karlsruhe a otec řídil autobus, byla to slušná a čistá práce, ale oba ji dělali s pocitem, že jim život mohl a měl nabídnout něco lepšího.

„Takhle tam mohla tančit tvoje máma,“ řekl jednou otec, když se v televizi dívali na krasobruslení. „Mohla patřit k nejlepším krasobruslařkám na světě.“

Greta si ji představila, jak v tom třpytivém kostýmu pluje po ledové ploše, drobounká a upravená. Na závěr udělá pukrle a lidé jí tleskají. „A co se stalo?“

„No… narodila ses ty,“ odpověděl táta, ale vzápětí rychle dodal: „Na kariéru mohla zapomenout, ale samozřejmě jsme byli rádi, že tě máme.“

Matka přišla do jiného stavu v sedmnácti letech, v těhotenství jí propukla revmatoidní artritida a s bolavými klouby už se na led vrátit nemohla. Alespoň tak to Gretě rodiče vyprávěli. Táta se zase málem stal pilotem, mohl létat s dopravním letadlem a vidět celý svět. Na školu ho sice přijali, jenže za peníze, které měl připravené na pilotní zkoušky, nakonec koupil byt na sídlišti v Karlsruhe. Protože jsem se narodila já, dodávala v duchu Greta, a i když jí rodiče nikdy nic nevyčítali, cítila se provinile, jako by za své početí sama mohla.

„Ty jsi naše naděje. Musíš to světu natřít za nás a ty to zvládneš, protože jsi šikovná, šikovnější než my oba dohromady,“ opakoval jí táta, který vždycky hned poznal, co se jí honí hlavou. Jako by měl v mozku zabudovaný radar na její pocity. „Pamatuj si, že rozdíl mezi úspěšnými a neúspěšnými není v talentu nebo nějakých schopnostech. Ti úspěšní prostě jen udělali to, o čem neúspěšní akorát žvanili.“

Ve čtrnácti si Greta usmyslela, že se stane slavnou dostihovou jezdkyní, a nastoupila na střední školu jezdectví a dostihového sportu. Považovala to za nejlepší rozhodnutí, jaké v životě udělala. V sedle se cítila jistá a práce ve stáji ji uklidňovala. Čas strávený u koní pro ni byl vrcholem každého dne. A vůbec nejšťastnější byla při dostihu. Na těch několik minut, kdy splynula s tělem běžícího koně, zapomněla na věčně znuděné nebo nespokojené rodiče, jejichž jediným rozptýlením byla televize, na atmosféru rezignace, jež jako by prostupovala celým jejich bytem. Na negativní náladu, kterou Greta nasávala jako houba, protože ten citlivý radar na signály cizích duší bohužel zdědila po tátovi. Na prošoupané a umaštěné tapety za postelemi, chuchvalce prachu v rozích a roztřepené koberce, na záclony, visící jen na dvou cípech, protože se nikdy nikdo nenamáhal upevnit je pořádně. Na lahve od vína, tyčící se na kuchyňské lince jako vykřičníky, a na ochromující strach, že táta jednoho dne usedne za volant autobusu opilý a někoho zabije.

Nechápala, proč se rodiče nechali životem takhle zválcovat, proč trochu nebojovali. Jestli byla máma opravdu tak dobrá, mohla přece bruslaře alespoň trénovat. A táta mohl lítat o víkendech ve větroni.

Nezbrzdila je nakonec spíš pohodlnost, lenost nebo strach? Greta se občas přistihla, že rodiči tak trochu pohrdá, a byla rozhodnutá udělat cokoli, aby jednou žila líp než oni.

V devatenácti získala žokejský titul a v jedenadvaceti vyhrála svůj první grupový dostih. To už dávno nebydlela na nevlídném sídlišti v Karlsruhe, ale měla podnájem na úpravném předměstí Baden-Badenu, dvanáct kilometrů od tréninkového střediska v Iffezheimu, kde byla zaměstnaná jako pracovní jezdkyně. V posledním roce ji konečně trenéři a majitelé koní začínali brát vážně a svěřovali jí do závodů opravdu dobrá zvířata, jaká obvykle sedlají spíš chlapi. Se všemi buď vyhrála, nebo se alespoň umístila. Po grupovém vítězství ji objevili novináři - „Křehká blondýnka v sedle válcuje mužskou konkurenci“ -a v jednom rozhovoru se o ní dokonce psalo jako o vycházející hvězdě dostihového sportu. Dodnes si vybavovala opojnou atmosféru těch dnů, kdy chodila pod rozkvetlými kaštany se zakloněnou hlavou a užasle si opakovala, že je to konečně tady, přišel velký průlom a odteď už všechno bude jenom lepší a lepší. Jako by svět existoval jenom pro její potěšení.

Ke všemu byla čerstvě zamilovaná. Krátce po tom velkém vítězství ji Andreas za stájemi opřel o dřevěnou stěnu, vyhřátou sluncem, a poprvé se líbali. Je to vůbec možný, běželo jí hlavou, když při polibku pootevřela oči a dívala se skrz clonu řas na letící mraky, je možný, abych já měla tolik štěstí?

Cítila z Andrease bílé víno, ale bylo docela snadné to ignorovat, když ji tak něžně objímal. Není jako táta, který pije, protože ho život bolí, uklidňovala se. Andreas pije, protože život miluje.

„Nebýt tý zlomený páteře, měl už bych dávno taky vyhranou grupu,“ prohodil, jakmile ji pustil.

Čekala by spíš něco o svých očích, o lásce, nebo alespoň o jaru, slunci, rozkvetlých kaštanech, ale nedala na sobě překvapení znát. Andreas byl bývalý žokej, jehož kariéru zastavilo zranění. Dřív jezdíval pro stáj, na jejímž koni Greta zvítězila. Dokázala si představit, jak se v něm mísí závist s lítostí, vztek se studem. Jako by si vzala něco, co původně mělo být jeho. „Vím, že jsi talent.“

„Talent už je mi dneska na nic,“ zavrčel. Dokáže se vůbec někdy přenést přes to, že jeho přítelkyně je úspěšnější než on?

„Až jednou vydělám velký peníze, založím si vlastní stáj a ty budeš vyhrávat na mých koních,“ dodal smířlivě, jako by si uvědomil, že zašel příliš daleko.

Zajeli si jejím autem k Rýnu. Seděli ve stínu na oblázkovém břehu, dívali se, jak se na hladině tvoří víry, a mluvili o tom, jak jednou Andreas začne podnikat, je jedno v čem, zázračně zbohatne a budou spolu létat na dražby ročků do Newmarketu a Deauville. Greta vyhraje Deutsches Derby a žokejský šampionát. Byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy člověk věří, že se jeho život ubírá správným směrem a že vážně dokáže všechny ty velké věci, které si pro sebe vysnil.

Gretě právě končil sedmý rok hojnosti.

Dodnes se jí ve snech vracel dostih, do kterého nastoupila pár dní po tom lenivém odpoledni u Rýna.

Bylo po dešti a zrovna vyšlo slunce. Ze hřbetu klisny se dívala na travnatou dráhu s vykopanými drny a hlavou jí běželo, že po ní trenér sice chce, aby si držela pozici na bariéře, ale možná by bylo lepší vytáhnout po startu Kasandru na vnější stopu, kde není dráha tak rozbitá.

Dostihová komise právě dala pokyn k zavádění koní do startovních boxů. Greta pod sebou měla skvělou mílařku, kterou občas zradila psychika. I tentokrát z ní kapal pot a našponovaným tělem jí probíhaly vlny chvění.

„Tak co, Gigi, budeš to fírovat?“ houkl na ni jeden z žokejů.

Zavrtěla hlavou. „Já určitě ne. Sednu si s ní na pozici.“

Zlomyslně se zašklebil a několik dalších se k němu přidalo. „To chci vidět.“ Greta byla jedinou ženou v poli; v dostizích první kategorie se to stávalo často. Pořád musela čelit nedůvěře a uštěpačným poznámkám. „Uteče s tebou. O co, že ji neudržíš!“

„Udržím ji.“

Jenže k tomu nakonec vůbec nedostala příležitost. Těsně před vstupem do startovních boxů začala Kasandra divočit. Vzpírala se, couvala a vyhazovala. Jako by každým pohybem říkala: „Dneska prostě nepoběžím.“ Greta si zrovna myslela, že ji přiměla k poslušnosti, když zpod živého plotu vyběhla zrzavá kočka a rozeběhla se přes dostihovou dráhu. Klisna zabušila kopyty do země, zařehtala, sklopila uši. Postavila se na zadní… a převrátila se.

Tvrdě dopadly na trávu, Greta vespod a Kasandra na ni. Klisna vstala. Greta zůstala ležet. Byla otřesená a potřebovala se chvíli vzpamatovávat, ale zprvu ji nic nebolelo, takže zůstávala v klidu. Už takhle ležela na dráze mockrát, měla sešroubované koleno, umělé přední zuby a dvakrát přeraženou klíční kost; pády a zranění prostě k žokejské profesi patří.

Všimla si, že někdo chytil Kasandru a vede ji zpátky ke startovním boxům. Vstanu a nasednu, pomyslela si, jenže když se chtěla pohnout, zjistila, že neovládá nohy. Už nikdy nebude jezdit! Byla to děsivá představa, protože dostihy pro ni byly vším. Až po několika vteřinách si uvědomila, že možná nebude ani chodit.

Ten den se proletěla vrtulníkem a dozvěděla se, že má komplikovanou zlomeninu pánve, a i když na nohy se zase postaví, dostihy už jezdit nebude.

Andrease vzal čas. Po měsících putování po nemocnicích a rehabilitačních ústavech Greta chodila úplně stejně jako dřív, ale při delším sezení ji bolela sešroubovaná pánev a lékaři jí kladli na srdce, že už by neměla víckrát takhle tvrdě spadnout. Našla si hezkou, čistou, bezpečnou a slušně placenou práci -roznášela kafe v nejútulnější kavárně v Baden-Badenu. Ale šťastná nebyla; jako by jí zůstalo jen půl.

„Hlavní je, žes to přežila,“ opakoval jí do telefonu táta, ale ona se stejně nemohla zbavit dojmu, že slyší v jeho hlase zklamaný podtón. Brzy bude na řadě ona, aby svým dětem vyprávěla, co všechno mohla dokázat… kdyby.

Nebyla noc, aby nepřemýšlela, jak z toho ven.

O čtyři roky později před stájemi v Iffezheimu sprchovala vysokého hnědáka a uvažovala, v čem je sakra problém. Měla v kapse čerstvou trenérskou licenci a ve stáji tříletého koně s vynikajícím původem a obrovským talentem. Jenže to zvíře podávalo skvělé výkony jenom v tréninku nebo na domácí dráze. Na jiných závodištích nepředvádělo nic, nejspíš proto, že všechny síly ztratilo po cestě. Dost koní nerado cestuje, ale Berneray byl extrém. Při poslední cestě do Hamburku vyváděl tak, že se přepravník kymácel ze strany na stranu. Nakonec to Greta na dálnici otočila, protože se bála, že se Bernie, jak mu důvěrně přezdívala, z přívěsu prokope ven.

„Mrzí mě, že to s ním takhle vypadá. Byl dost drahý a ještě si vůbec nic nevyběhal,“ poznamenal zklamaně jeho majitel a Greta moc dobře věděla, co zůstalo nevyřčeno: Třeba by si s ním jiný trenér poradil líp.

V trenérské profesi se prosazovala stejně těžce jako žokejka. A co jiného mohla čekat? V tomhle oboru prostě vždycky bude jen ženská. V zákulisí se o ní povídalo, že spí se všemi majiteli, kteří jí svěřili své koně, s bloodstock agentem, který jí pomáhá zvířata vybírat na dražbách, i s majitelem tréninkového střediska, v němž si pronajímá stáj. Když nedávno její svěřenec vyhrál dostih první kategorie, rozkřiklo se, že žokej sedící na druhém koni schválně v závěru pořádně nebojoval, protože - jaké překvapení - s Gretou také spí.

Jsou ty drby důvodem, proč si pořád nemůže najít partnera? A donesly se až k Andreasovi? Pokud je slyšel, nejspíš si gratuluje, že ji včas opustil. Občas si představovala, jak by asi teď žili, nebýt té kočky na dostihové dráze. Byli by už manželé? Měli by děti? V poslední době na Andrease myslela čím dál častěji a říkala si, že už třeba nikdy nemusí potkat mužského, který by se k ní hodil tak jako on. Z Baden-Badenu se dávno odstěhoval. Na dostizích na sebe už roky nenarazili, ale Greta si mockrát představovala, jak by to setkání mohlo vypadat. Dokonce si zadala jeho jméno do Googlu, a když zjistila, že pracuje v malých bavorských stájích, začala si pohrávat s představou, že ho navštíví. Neměla mu za zlé, že nevydržel čekat na její uzdravení. Vždyť spolu chodili jen pár týdnů a bylo jim teprve jedenadvacet.

Když Berniemu čistila kopyta, myslela na to, že pokud jí ze života odejde i on, dalšího koně s tak dobrým původem už nejspíš do tréninku nedostane. Pomohla ho majiteli vybrat na dražbě, dostala ho do péče jako ročka a v tréninku si ho sama jezdila - čert vem tu sešroubovanou pánev, dávno na ni přestala brát ohledy. Sama Bernieho hřebelcovala, myla, vodila ho do výběhu, nikoho ze svých zaměstnanců k němu nepustila… Byl prostě skoro její.

Vyhnala z jeho boxu zrzavou kočku, která si tam v poslední době zvykla spát - na kočky měla od jisté doby pifku, a úplně nejvíc na ty zrzavé - a pak Bernieho dlouho hladila a klidným hlasem na něj mluvila. Musí zjistit, v čem je problém. Musí toho koně naučit cestovat a přivést ho ke slušným výsledkům. Musí zlomit to pitomé rodinné prokletí a dokázat tátovi, že o svých plánech jenom nemluví, ale uskutečňuje je.

Ačkoli možná je to všechno marná snaha, protože ze sedmi hubených let jí běží teprve pátý.

Vyzkoušela všechno. Nechala Bernieho do přívěsu nacouvat, aby cestoval s hlavou k nakládací rampě. Půjčila si přepravník, ve kterém kůň stojí bokem ke směru jízdy. Dávala hřebci na cestu jeho nejoblíbenější luční seno. Podávala mu před cestou Bachovy esence a homeopatika na uklidnění. Kůň stejně pokaždé vystoupil zpěněný, pomlácený a na dně svých sil. Zkusila s ním tedy cestovat na dostihy už o několik dnů dřív, aby se ze stresu vzpamatoval, ale stejně to nebylo ono. Na vzdálených závodištích prostě běhal špatně. Jako by mu něco scházelo.

„Dávám ti dva měsíce a pak ho převezu jinam,“ oznámil jí jeho majitel koncem srpna. „Neber si to osobně… ale chtěl bych vyzkoušet někoho jiného. Se všemi svými koňmi.“

Večer ji neklid vyhnal do ulic Baden-Badenu, na kolonádu plnou lidí, natěšených na blížící se dostihový týden Grosse Woche. Vystoupala úzkými uličkami na vyhlídku pod Novým zámkem, sedla si na lavičku, poslouchala vzdálenou hudbu a hlasy z kolonády a přemýšlela, jak poví tátovi, že se mýlil. Nestačí jenom uskutečňovat své plány; člověk to taky musí dělat dobře. A ona není dobrá trenérka, když ani nedokáže zařídit, aby se kůň přestal bát cestování. Jestli přijde o Bernieho a o ostatní koně jeho majitele, stěží si vydělá na provoz. Měla by se vrátit zpátky do kavárny, k jednoduché práci bez stresu a zodpovědnosti. A možná by se měla dát dohromady s tím neslaným nemastným číšníkem z restaurace naproti, který k ní denně chodíval na dvojité espreso a neohrabaně s ní flirtoval. Jak vůbec došla k přesvědčení, že takový chlap je pod její úroveň? Kde vzala jistotu, že na ni čeká něco lepšího?

Cestou domů si ve večerce koupila plechovku piva, při chůzi z ní upíjela a cítila, jak ji zaplavuje otupělost a smíření. Vzpomněla si na tátu a na lahve vína jako vykřičníky na kuchyňské lince a napadlo ji, že pomalu začíná všemu rozumět.

Stalo se to před cestou na Deutsches St. Leger v Dortmundu, kde měl Bernie startovat v jednom z rámcových dostihů. Gretě celou noc zněly v hlavě dvě věty: „Je to poslední šance“ a „Vlak už ujíždí“. Uvažovala, že když tenhle boj prohraje, alespoň by mohla zajet do těch stájí v Mnichově, kde teď pracuje Andreas, předstírat, že má v okolí něco na vyřizování a pozdravit se s ním. Třeba je pořád stejný jako dřív a přeskočila by jiskra. Ten první polibek tenkrát pod kaštany… Ze všech těch představ nemohla usnout a teď ji bolela hlava a oči ji pálily, jako by měla pod víčky písek.

„On to nezvládne,“ řekla rezignovaně své zaměstnankyni Tanje, když krátce před odjezdem společně vedly Bernieho do výběhu, aby se tam vyřádil a spadlo z něj napětí. Byl to poslední trik, který s ním Greta chtěla vyzkoušet, nic dalšího ji už nenapadalo. „Klaustrofobii nemá,“ mudrovala nahlas, „protože to by přece špatně snášel i startovní boxy. Možná není problém v přepravě jako takový. Třeba mu vadí změna prostředí. Možná je spokojenej jenom tady, doma.“

„V tom případě mu nepomůže, když ho odvezou k jinýmu trenérovi,“ odtušila Tanja.

„Ne, jenže i kdyby to nepomohlo, zpátky sem už ho stejně nepošlou. Budou ho převážet z jedněch stájí do druhých jako věc, dokud ho tím úplně nezničí.“

Dívaly se, jak se Bernie ve výběhu válí na zádech a kope do vzduchu, pohazuje zadkem, tryskem se řítí proti hrazení, na poslední chvíli brzdí a bujně vykopává zadníma nohama.

„Slyšelas to o Andreasi Schneiderovi?“ prohodila Tanja a úkosem na ni pohlédla. „Asi už jo, viď?“

„Pár let jsem o něm neslyšela vůbec nic.“

„Prodal svý přítelkyni barák nad hlavou, aby si moh založit obchod s nějakejma sekačkama na trávu, načež všechno prošustroval. Prej pije jak Dán, a co neprochlastá, prosází na dostizích. A ta husa si ho stejně minulou sobotu vzala. Povídala to dneska ráno jedna z holek, co sem přijely vodit na Grosse Woche. Zná tu jeho ženu.“

Takže tolik o cestě do Mnichova.

Greta natáhla ruku k Berniemu, který k nim přiklusal s rošťácky zvednutou hlavou a zdviženým ocasem. Otřel jí o dlaň vlhké nozdry plné písku. „Jsou to roky pro kočku,“ zamumlala si jen tak pro sebe.

A vtom jí to došlo.

Kočka. To zrzavé zvířátko, které se jí v Bernieho boxu tolikrát připletlo pod nohy, a ona ho buď odstrkovala, nebo ignorovala, protože od pádu s Kasandrou na kočky zanevřela. V tréninkovém středisku jich žilo dost, byly tu zapotřebí kvůli myším, motaly se všude, ale jenom tahle zrzavá s bílou náprsenkou se pořád držela u Bernieho. I teď se za nimi přiloudala ven, vyskočila na dřevěný ohradník a procházela se po něm jako po kladině.

Gretě se najednou začaly vybavovat chvíle, které jí mohly leccos napovědět, kdyby nebyla proti kočkám zaujatá. Jednou přišla do stájí ve chvíli, kdy zrzavá šelmička balancovala na mřížích Bernieho boxu, strkala hlavu dovnitř a on ji něžně očichával. Jindy ji našla, jak spí v prázdném Bernieho žlábku a kůň nad ní stojí jako osobní strážce. V noci lehávali společně na podlaze boxu, Bernie se zadkem u dveří a nohama nataženýma, kočka přitulená k jeho plecím. Jednou s ním dokonce nastoupila do přepravníku… a než ji Greta vztekle vyhodila - „Jedeš, potvoro, tebe tu teď akorát potřebujeme!“ - Bernie stál úplně klidně. Stál klidně.

Najednou nechápala, jak mohla být tak slepá.

„Vezmi ho z výběhu a jdi ho připravit na cestu,“ poručila Tanje tak ostře, že ošetřovatelka překvapeně povytáhla obočí. Nejspíš čekala, že se rozhovor bude dál točit okolo Andrease. „Já přivedu k přívěsu kočku.“

„Kočku?“

„Právě mě něco napadlo. Ti dva jsou kámoši.“ „Cože?“

„Četlas někdy o tý maďarský kobyle? O Kincsem? Nikdy nenastoupila do vagonu, dokud jí nepřinesli kočku, se kterou se přátelila. A když jednou po cestě na nějakým nádraží kočka utekla, kobyla začala tak zuřit, že museli zdržet vlak a kámošku jí najít.“

„To je ujetý.“ Tanja se tvářila užasle, ale poslechla.

Byla to jedna z nejbizarnějších věcí, jaké Greta za celou dobu, co pracovala u koní, udělala. Připadala si jako blázen, ale instinkt jí napovídal, že jedná správně. Otevřela přívěs a sklopila nakládací rampu. Nalákala dovnitř kočku na hromádku šunky. Zatímco kočka žrala, přivedla Bernieho.

Při pohledu na nenáviděný přívěs začal klopit uši a vzpínat se na zadní. Kočka se ho trochu polekala, naježila se, ale touha po šunce byla silnější než strach. Bernie si všiml rezavého kožíšku a obrátil uši dopředu. Ona je tady taky? ptaly se jeho oči. Greta cítila, jak se vedle ní uvolňuje. Tichounce zafrkal.

„No ano, máš tam parťačku,“ řekla mu. „Může jet s tebou, jestli chceš.“

Pomalu ho zavedla na rampu. Neprotestoval. Uvnitř se mu kočka přátelsky otřela o nohu. Přesně takhle spolu trávili spoustu času ve stájích. Bernie chvíli stál, hlasitě oddechoval a koulel očima, jako by se nemohl rozhodnout, jestli má dostat záchvat paniky nebo ne, ale nakonec klidně sklopil hlavu a pustil se do sena.

Greta si uvědomila, že je nervóznější než on. Vyšla ven, zvedla rampu a zajistila dveře přívěsu. Pak se o ně zády opřela a zhluboka se nadechla. Uvnitř bylo ticho.

„Ta kočka jede s námi?“ vyjevila se Tanja.

„Už to tak vypadá. Až Bernieho vyložíme, bude muset počkat v přívěsu. A my ji budeme střežit jako oko v hlavě, protože jestli všechno proběhne tak, jak si myslím, na téhle kočce odteď závisí naše úspěchy. Za žádnou cenu nám nesmí zdrhnout.“

„Myslela jsem, že kočky moc nemusíš.“

„To máš pravdu,“ připustila Greta a vzápětí si uvědomila, že je nejspíš načase tenhle postoj přehodnotit. Je to vůbec tak, že kočky z principu nemá ráda? Co když je prostě jenom nezná? Když byla malá, říkávala, že nemá ráda olivy, ale ve skutečnosti je prostě jenom ještě neochutnala.

Bernie ten den doběhl druhý a o měsíc později v dalším závodě, na který ho jeho chlupatá přítelkyně také doprovázela, zvítězil. Něha, s níž kočku po návratu do přívěsu očichával, byla jasnou odpovědí: přesně tohle potřeboval. Jeho domov je tam, kde má tuhle kamarádku. Z každého jeho pohybu čišela ochranitelská láska k malému tvorovi, který se mu s ohromující důvěrou proplétal mezi nohama.

Před cestou domů Greta v přívěsu uvázala Bernieho a pak přidřepla ke kočce a napřáhla k ní ruku. Zvířátko ji přátelsky šťouchlo nosem do dlaně, jako by si říkalo o pohlazení. Když poslechla a polaskala ho za ušima, ozvalo se hlasité předení. Vztah s kočkou musí být úžasně nekomplikovaný, napadlo ji. U kterého jiného tvora pokaždé neomylně poznáte, že se s vámi cítí spokojený?

„Zajímalo by mě, jestli máš nějaký jméno,“ prohodila k zrzce, než zvedla nakládací rampu. Poptá se lidí ve stájích. A pokud jí zase někdy zavolají novináři a budou se vyptávat na Bernieho vítězství, určitě se o té kočce zmíní. Bez ní by bylo všechno jinak.

Ten večer si zajela k Rýnu, na oblázkovou pláž, kde kdysi s Andreasem plánovali budoucnost. Byla ráda, že tu dnes sedí bez něj. Potřebovala se v klidu zamyslet a zavolat tátovi, že jí k úspěchu nakonec pomohla vlastnost, kterou zdědila po něm a která je nejspíš mnohem důležitější než úspěch samotný.

Schopnost vcítění.

Nestyd se, Delfíno

Už ji unavovalo přihlašovat se na seznamky a odpovídat pořád na tytéž otázky. „Ty se fakt jmenuješ Delfína?“

„Jo.“

„Víš, že seš můj typ, Delfíno? Hlavně ty tvoje oči mě dostávaj.“ „Hm, díky.“

„Jak to máš nejradši, Delfíno?“ V téhle fázi se vždycky odhlásila. Dřív nebo později k tomu došlo s každým, kdo ji na síti oslovil. „Co máš zrovna na sobě?“ „A máš pod tím županem kalhotky?“ „Chtěl bych ti nalakovat nehty na nohou.“

A já bych chtěla mužskýho, kterej se mnou bude jezdit na výlety k Berounce a nakupovat do Billy a do zahradnictví pro sazenice a s malým do zoo, chtělo se jí odepsat. Někoho, kdo se zeptá, co jsem dělala o víkendu, napíše, že on se projel na kole a viděl v lese liščata, a podotkne, že je hezký jezdit do lesa v čase mláďat. Někoho, kdo si nechá ukázat fotku mýho syna a na oplátku mi ukáže třeba svýho psa nebo kočku. Kde všichni takoví chlapi jsou?

„No, na seznamkách evidentně ne,“ řekla si pro sebe a vypnula počítač.

Takhle to nepůjde. Snad raději zůstane s klukem sama, než aby se sešla s kterýmkoli z těch zoufalců, které zajímá její župan a kalhotky. Nejspíš by z ní byli zklamaní stejně jako ona z nich. Čekají poživačnou Delfínu s uměleckými sklony, chřestivými šperky na opálené kůži a pronikavým pohledem, ne bledou a utahanou svobodnou matku, které rodiče vybrali jméno v jediném záchvatu originality za celý svůj život.

Zůstala sedět potmě. Za minutu půlnoc. Nevyplatí se rozsvěcet jenom pro sebe. Když v září malý nastoupil do školky, těšila se, že zase začne dělat věci, které má ráda, a myslet taky trochu sobecky. Představovala si, jak se cestou z práce prochází po Vyšehradě a upíjí latte v zahradní restauraci, aniž by se bála, že jakmile se jí v duši prvním drápkem uchytí klid, kluk začne vřískat jako motorová pila. Jenže když najednou mohla dělat cokoli, do ničeho se jí nechtělo. Všechny kamarádky měly partnery a na ni si udělaly čas, jedině když ten jejich měl zrovna něco lepšího na práci. Nebavilo ji chodit na procházky, na kterých si nemůže s nikým popovídat. Unavovalo ji, že když je unavená, nemá to komu říct.

Navíc se nemohla zbavit dojmu, že samota je něco nepatřičného, za co by se měla stydět. Už nebyla matka s kočárkem, byla osamělá. Když poslední zářijový den už asi posedmé nebo poosmé seděla v kavárně na Vyšehradě, připadalo jí, že si ji servírky soucitně prohlížejí. Litují ji, že je sama? Musí ale přece chodit mezi lidi, když si chce někoho najít! Doma vytáhla starý telefonní seznam a rozhodla se, že postupně podle abecedy navštíví všechny kavárny, ale každou jenom jedinkrát. Takhle ji nikdo nezačne poznávat, nikdo ji nebude litovat.

Už byla u S. Kavárna Sudička, naplánovala si na zítra. Jedno latte, čtvrt hodiny odpočinku, rozhlédnout se a zaplatit. Co bude dělat, až dojde na konec abecedy? Začne znovu od začátku?

Pokrčila rameny a šla si připravit do kabelky kočičí konzervu; tohohle rituálu se naštěstí vzdávat nemusí. Kocour z nádraží už ví, že dostává nažrat každý všední den v půl osmé ráno, a ona ho samozřejmě nezklame.

Asi před půl rokem se objevil na peronu; odrostlé kotě s natrženým uchem a ostražitým pohledem. Spával v křoví za čekárnou a lidi mu občas přinesli něco na zub, ale jen Delfína ho krmila pravidelně. V poslední době jí začal chodit naproti k silnici. Musí být chytrý, říkala si, protože nějak dokáže odlišit všední den a víkend. Možná podle jízdního řádu vlaků? Jednou zkusmo přišla k nádraží o víkendu, ale nečekal na ni.

Ráno odvede Lukáše do školky, v průchodu si dopřeje to nechutně drahé kafe do kelímku; alespoň nepatrnou iluzi luxusu, když ani na novou kabelku nemá, a pak s opařeným jazykem poběží na vlak, kterým jezdí do práce. Kocour na ni bude čekat kousek za viaduktem, bude sedět na zídce a nehybně ji vyhlížet. Hodí se mít se na koho těšit.

Díval se, jak ta blondýna s culíkem vyhazuje do koše kelímek od kafe a pak krmí na protějším peronu toulavého kocoura s natrženým uchem.

Strašně rád by ji oslovil, ale říkal si, že to nemá smysl, protože takhle krásná ženská je vysoko nad jeho možnostmi. Je mu dvaatřicet, marně bojuje s patnáctikilovou nadváhou a nemá za sebou jediný pořádný vztah. Nějak se to tak seběhlo. Odjakživa byl stydlivý a vždycky se jako na potvoru zamiloval buď do ženy, která o něj nestála, anebo do svojí studentky, která pro něj byla tabu… a navíc o něj taky nestála.

Ženské se smály, když se dozvěděly, že přednáší na katedře prasat a skotu. Zvykl si tedy říkat, že pracuje na zemědělské univerzitě, ale stejně si ho vygooglovaly a začaly mu posílat narážky na prasata a smajlíky. Často si říkal, že by třeba bylo všechno jinak, kdyby byl štíhlejší nebo dělal něco přitažlivějšího, anebo nejraději obojí. Máma byla pyšná, že její syn přednáší na univerzitě, ale on se občas přistihl, jak závidí kdejakému taxikáři, protože ten to jistě umí se ženskými.

Blondýna si přidřepla vedle kocoura a zůstala tak, dokud se nenažral. Pak ho vzala na klín a hladila ho, něco mu povídala a chovala se, jako by pro ni okolní svět neexistoval. Nejspíš si ani nevšimla, že ji přes koleje někdo pozoruje. Adam se na ni zkusil usmát, ale podívala se skrz něj. Potom jí přijel vlak.

Byl už zvyklý na ni i na toho kocoura. Patřili k nádraží a k začátku nového dne. Měl nádraží rád, viděl na něj z okna a považoval ho tak trochu za své teritorium. Před několika měsíci mu v novinách padl do oka inzerát: Pronajmu byt těsně u nádraží. Jsem dlouhodobě ve výkonu trestu. Adam se nastěhoval; alespoň to má blízko na vlak a nemusí se bát, že ho majitel bytu z podnájmu brzy vyhodí. Protože jestli něco opravdu nesnášel, tak to byly změny. Každý večer se od kuchyňského stolu díval na lampy podél železniční trati, na zrezivělou plechovou čekárnu, chatrnou lávku nad kolejištěm a hlavně na staré panťáky, jakými jezdil jako kluk se psem na cvičák, a říkal si, že nějak takhle si vždycky představoval svůj domov.

Jenže dnes ráno si na internetu přečetl, že nádraží se bude rušit a trať Praha-Benešov povede jinudy. Záviděl nejen taxikářům, ale taky lidem, kteří milují obchody, hřiště, stadiony, restaurace, pohodlné silnice, prostě všechno to nové, co vyrůstá na posledních ostrůvcích přírody. Svět takových lidí je čím dál bohatší, zatímco ten jeho se postupně ztrácí, a lepší už to nebude. I tyhle koleje nahradí vyasfaltovaná cyklostezka a náspy se takzvaně zkultivují, jinými slovy z nich zmizí vysoká tráva a křoviska, ve kterých žijí ježci, zajíci a bažanti. Zruší se čekárna, lávka, kulaté návěstidlo, lavičky, kocour i blondýna s culíkem.

Přemýšlel, jestli by tu zprávu neměl vzít jako znamení, že má něco udělat, třeba oslovit blondýnu dřív, než začne jezdit do práce jinudy, anebo třeba sepsat petici proti zrušení nádraží, ale nakonec jen pokrčil rameny.

V pondělí ráno kocour nebyl na svém místě. Zmizela i kartonová krabice, kterou mu Delfína na podzim vystlala senem a umístila do křoví u kolejí.

Uvědomovala si, že podél toho křoví běhá jako kvočna, které se ztratila kuřata, a že na ni lidé nechápavě zírají, ale nemohla si pomoct. Ve vlaku brečela a kabelka s kočičí konzervou jí celý den připadala hrozně těžká.

„Ty už si vážně někoho najdi,“ poradila jí na obědě Karolína. „Ta samota ti leze na mozek.“

„Někdo ho strčil do auta a někde u silnice vyhodil. Měla jsem si ho vzít domů.“ Delfíně už zase tekly slzy. „Pořád jsem si říkala, že mít v bytě malý dítě a kočku by bylo strašně… náročný, nebo já vlastně nevím jaký. Až teď mi dochází, jakej jsem sobec. Když si ho představím, jak někde bloudí a -“

„Hele, kdyby toho kocoura někdo chtěl vyhodit z auta, tak mu s sebou nebude brát tu jeho bednu.“

„Tak ho třeba otrávili a bednu zlikvidovali.“

„Poslyš, kdy tys měla naposledy rande?“

Delfína už žádné další rande nechtěla. Osmkrát šla s novým mužem ze seznamky po Starých zámeckých schodech na Pražský hrad a pak zase Nerudovkou dolů, osmkrát se snažila být zábavná a bezprostřední, ale nakonec stejně uslyšela „Víš, já to s dětma moc neumím“, anebo ty řeči o župánku a kalhotkách.

S tím chlápkem z nádraží by to bylo totéž, vůbec nemá cenu se snažit.

„Jeden se mi líbí,“ přiznala se Karolíně. „Vždycky když ráno čekám na vlak, stojí na protějším nástupišti.“

„Tak proč se s ním neseznámíš? To se stydíš, nebo co?“

„Jezdí opačným směrem.“

Karolína se ušklíbla. „Snad můžeš přejít na druhou stranu, ne?“

„Nechce se mi přes tu rozvrzanou lávku.“

„Aha. No, v tom případě ti vážně není pomoci, Delfíno.“

Kocour přes noc ze soboty na neděli zmizel a blondýna v pondělí ráno vypadala ustaraně. Chodila podél přerostlých pámelníků a nahlížela pod ně. Pod těmi keři míval kocour schovanou bedýnku s vyříznutým kulatým vchodem po straně; možná ji tam dala ona. O víkendech, když blondýna na nádraží nechodila, Adam k bedýnce nosil kousky vařeného kuřete nebo ryby. Ještě v sobotu za soumraku se z okna díval, jak se kocour prochází podél kolejí. V neděli ráno byl pryč a jeho kartonový domov také.

S kocourem se mohla stát spousta věcí. Třeba se ho ujal někdo, kdo si stejně jako Adam přečetl, že se nádraží má rušit. Blondýna je nejspíš citlivka, protože brečela; hned si představovala nějakou tragédii.

Po třech dnech, kdy si kocoura nemohl vyhnat z hlavy, Adam v práci napsal a vytiskl cedulky: Hledá se mourovatý kocour s natrženým uchem (žil na nádraží). Chtěli jsme si ho vzít domů a máme o něj starost. Za informaci odměna.

Tím množným číslem myslel sebe a blondýnu, což bylo směšné. Napadlo ho, že by měl cedulky ještě přepsat, ale nakonec to nechal být.

Příští den se dozvěděl, že paní z vedlejšího domu odvezla kocoura do útulku. Vždyť nebyl ničí. Trpěl tam v křoví v nějaké bedně s plesnivým senem. Snažila se ho udat známým, ale nikdo ho nechtěl; sama má alergii na zvířecí srst. Co by s tím kocourem asi bylo, až se nádraží zruší? Akorát by ho utýrali asfaltéři. Na odměnu se vykašlete, radši do toho útulku zajeďte a vezměte si to zvíře.

Zatímco se Adam oblékal, matně si uvědomoval, že nejspíš poprvé v životě neváhá. Najednou nepřemýšlel, co všechno by se mohlo zhatit a proč bude nejlepší neudělat vůbec nic. Prostě sedl do auta a jel si pro kocoura, protože věděl, že to tak má být.

„On je ve skutečnosti můj,“ řekl v útulku. „Chodí na nádraží, takže si asi někdo myslel, že je toulavý. Ale má u mě doma pelíšek a misky a všechno ostatní.“

„A jak se jmenuje?“

„Alois,“ vyhrkl první, co ho napadlo. „Jo, jako Nebel z toho filmu.“

Cestou domů s Aloisem opravdu koupili pelíšek, misky a všechno ostatní, třeba obojek proti klíšťatům. Sbližovat se ani moc nemuseli, vždyť byli dávno přátelé skrz to víkendové kuře a rybu. Adam najednou nechápal, proč si kocoura nevzal dřív.

„Tady bydlíš,“ řekl mu, když oba večeřeli. „Nechám tě tu tejden zavřenýho, abys věděl, kam patříš. Pak se klidně můžeš zase podívat na nádraží, ale budeš se muset smířit s tím, že ti to tam brzy zkultivujou.“ Donesl kocoura k oknu a postavil ho na parapet. „Vidíš? Je to hned naproti.“

Upevnil Aloisovi obojek; koupil mu červený, který bude hezky svítit do dálky.

„Když lidi uviděj ten obojek, bude jim hned jasný, že někomu patříš.“

Netušil, že je tak fajn mít se o koho starat.

S tím kocourem ji to sebralo víc, než by mělo. Delfína ve dveřích dětského pokoje poslouchala synův dech, okusovala si nehty až skoro do krve a říkala si, že takhle to dál nejde. Karolína má pravdu, měla by si domluvit rande.

Nalila si víno, sedla k počítači a oslovila pár mužských v diskusní místnosti Ach ta samota.

„Můj přítel musí mít rád děti a kočky,“ napsala rovnou, protože na nějaké chození okolo horké kaše už neměla náladu.

Sejít se s ní chtěli dva. Třiatřicetiletý programátor trávil většinu času jako krtek v pokoji se zatemněnými okny a jeho osobním rekordem bylo šestatřicet hodin u počítače, ke kterému mu matka nosila jídlo a pití.

„Ty bydlíš s rodiči?“ zajímala se Delfína.

„Ne, oni bydlí se mnou,“ odpověděl.

Ten druhý jí rovnou sdělil, že je ženatý. Když mu odepsala, že nechce, aby s ní někdo zahýbal manželce, obratem odpověděl: „Nebyla by to nevěra. Vnitřně jsem se s ní dávno rozvedl.“

Delfína se ze seznamky odhlásila.

Blondýna stála vedle plechové čekárny a zírala do země. Předtím si na sloupu přečetla jednu z jeho cedulek, které zapomněl strhat, a šla se podívat pod pámelníky, kde bývala kocourova bedna. Rysy v obličeji se jí zostřily, ztvrdly. Adamovi už nepřipadala tak hezká, ale na tom nezáleželo.

Určitě by ji potěšilo, kdyby se dozvěděla, že kocour se s plným žaludkem rozvaluje na gauči támhle za tím oknem - Adam se podíval na okno svého obýváku - jenže kdyby k ní jen tak přišel a promluvil na ni, vypadalo by to divně. Za týden Alois stejně půjde ven a blondýna ho dřív nebo později potká. Podle červeného obojku pozná, že se ho někdo ujal. Přestane si dělat starosti.

Znovu se ohlédl na svoje okno a zjistil, že Alois vyskočil na parapet a dívá se ven.

Adamovi najednou připadalo nepochopitelné, že nad vším tolik koumá, když přece rozhodnutí, které mu změní život, člověk stejně většinou udělá v několika vteřinách.

Vrazil ruce do kapes a přešel po lávce nad kolejištěm na protější peron.

Kocour byl nejšťastnější, když se jednou večer konečně dostal ven.

Chvíli poseděl před plechovou čekárnou a potom si obešel rajon. Všechno bylo na svém místě. Vzduch se hýbal a byl prosycený pachy, vlahá tma se rozprostírala donekonečna. Kocour chvíli větřil a pak si vybral vůni, která ho zajímala nejvíc. Vydal se za ní.

Potkat tu pravou

Co si Saku pamatoval, měl raději psy než kočky. Prostě se narodil jako psí člověk. Solveig kočky milovala, a tak vždycky nějakou měli. Saku manželčinu posedlost kočkami bral jako něco, co k ní neodmyslitelně patří, třeba jako nějakou vrozenou nemoc, se kterou se nedá dělat nic jiného, než ji akceptovat. Pro Solveig by udělal cokoli, snesl by v domě třeba i terárium s jedovatými pavouky, kdyby je potřebovala ke štěstí.

„Kdo tvrdí, že nemá rád kočky, ten jenom ještě nepotkal tu pravou,“ opakovala mu citát z nějaké knížky a Saku se pokaždé smál, že by si tedy měla dát pozor, aby tu pravou náhodou ještě nepotkal.

To léto, kdy měl Saku jednou provždy změnit názor na kočky, panovalo v kraji Finnmark na severu Norska teplejší a sušší počasí než obvykle v tuhle roční dobu. Saku a Solveig byli ve svém letním domě v Syltefjordu - v rybářské vesnici vysoko za polárním kruhem, kde se oba narodili a odkud se před dvaceti lety museli proti své vůli odstěhovat.

Saku si i po tak dlouhé době živě pamatoval den, kdy se dozvěděli, že silnice do Syltefjordu se v zimě přestane protahovat, nebude sem zajíždět veřejná doprava a zruší se pošta i škola. Stát musí šetřit a odmítá dál dotovat vesnice na těžko dostupných místech, kde trvale žije jen několik desítek lidí. Nikdo jim přímo neřekl: vaše vesnice se vysídluje. Bylo však jasné, že všechna ta omezení odsuzují Syltefjord k zániku. Kdo by chtěl na tak odlehlém a nehostinném místě trvale žít bez většiny výdobytků civilizace?

Dost místních tehdy zareagovalo vzpurně: „Ať si ruší, co chtějí, my tu zůstaneme.“ Podepisovaly se petice. Psalo se na úřady. Saku a Solveig patřili k jádru nejradikálnějších bojovníků za záchranu Syltefjordu.

O čtvrt roku později byla jejich rodná vesnice téměř mrtvá a oni zůstali jedněmi z posledních stálých obyvatel.

Jako první odešli ti, kdo měli malé děti. Nic jiného jim ani nezbývalo, když se ze zdejší základní školy stal dům duchů. Nakonec ještě rádi přijali státní byty v Batsfjordu, které původně odmítali, a když se pak na víkend vraceli do svých bývalých domovů, proměněných v chaty, vyprávěli, že život v přístavním městečku je vlastně mnohem příjemnější; člověk si může vybrat z několika restaurací, kdykoli si zaběhnout do konzumu, večer se procházet rušným přístavem a potkávat turisty.

Saku a Solveig si nedokázali představit, že by jim cokoli mohlo připadat příjemnější než tichá rána v Syltefjordu, kvílení větru na svazích pustých hor a posezení na zápraží s výhledem na vysoké černé útesy Syltefjordstauran s hejny alkounů, racků a terejů.

Saku tedy dál líčil v moři klece na kraby a lovil tresky a makrely, které pak sušil na zahradě na dřevěných konstrukcích, vybělených deštěm, sluncem a slaným větrem. Solveig dál chodila po kopcích, sbírala do batohu hezké kameny, malovala na ně soby, losy, vlky a medvědy a jednou týdně je vozila do obchodu pro turisty v Batsfjordu. O stěhování do města nemluvili. Žili, jako by se nic nezměnilo.

Noční mráz za polárním kruhem většinou uhodí už koncem srpna, v době, kdy slunce poprvé klesne za obzor. Přetrvává do pozdního jara, i když na pobřeží nebývá zdaleka tak krutý jako ve vnitrozemí. Saku se každý rok těšil na to dlouhé temné období, kdy černé Barentsovo moře útočí na ještě černější útesy, jako by je chtělo pohltit, krajina pokrytá sněhem je celá tmavomodrá a okna domů, školy a kostela útulně září do tmy. Vlastně měl Syltefjord ze všeho nejradši v zimě; užíval si ten zlověstný řev moře, křupání sněhu pod nohama, jízdu na skútru a vědomí tichých liduprázdných plání všude kolem. Byl vděčný, že je doma zrovna tady, na konci světa.

V Batsfjordu bude zima jiná, obyčejnější, zoufal si tehdy před dvaceti lety. Se Solveig se shodli, že jim bohatě stačí zajet do přístavního městečka za horami jednou týdně za rodinou svého syna a na nákupy. Když tam člověk zůstane déle, pro všechna světla a ruch zapomene, jak malý je proti vesmíru. A oni si to chtěli uvědomovat.

Přesto s příchodem zimy kapitulovali, sbalili svého tehdejšího psa a kočku, přestěhovali se do Batsfjordu a syltefjordský dům si nechali jen na léto.

Když Saku naposledy procházel domem, ve kterém zůstal všechen nábytek i spousta jejich osobních věcí, jako by ho opouštěli na týden, a ne na řadu měsíců, potěšilo ho, že si dokáže bez problémů představit, že se sem na jaře zase vrátí. Bylo mu tenkrát teprve osmačtyřicet, ale už od dětství si uvědomoval, že všichni jednou umřeme. Takže když sám sebe viděl, jak za jarního tání otevírá okenice a pouští na prkennou podlahu světlo, usmál se. Pokud to znamená, že přežije zimu, je za to vděčný.

Svou první zimu v Batsfjordu opravdu přežil a ještě dvacet dalších. Vždycky se těšil na první jarní cestu do Syltefjordu, na dřevitou vůni rodného domu, která se za celý jeho život nezměnila. Od té doby, co byli se Solveig v důchodu, zůstávali v syltefjordském domě nepřetržitě od května do září, Saku občas vzal turisty motorovým člunem na lov krabů a Solveig jim prodávala malované kameny a vyprávěla jim o historii vysídlené vesnice.

Příští rok už ale nic z toho dělat nebudou. Dům už bude mít jiného majitele.

„Co bychom to byli za rodiče, kdybychom nepomohli vlastnímu dítěti?“ řekl včera Saku.

„A za ty peníze… no odmítni to,“ přitakala Solveig. Když jim syn řekl, za kolik peněz by se jejich starý dřevěný domek dal prodat, oba byli překvapení. „Kdo by řekl, že nemovitost ve vsi, kde trvale nebydlí ani noha, má takovou cenu?“

Saku by nejraději navrhl „Pojďme si raději vzít další úvěr, někdo nám přece ještě půjčí“, ale pud sebezáchovy mu to nedovolil. Řídit se srdcem je fajn, jenže nakonec vždycky přijde chvíle, kdy člověk musí převzít zodpovědnost za své činy.

Když jim syn a snacha přiznali, že si napůjčovali spoustu peněz na nábytek, elektroniku, rekonstrukci domu, dovolené na jihu a další zbytečnosti, a teď jsou oba bez práce a nemají z čeho splácet, automaticky se jim snažili pomáhat, aniž se příliš ptali. Tak to přece rodiče dělávají. Postupně jim dali všechny své úspory, a dokonce si pro ně vzali úvěr. Pak se ukázalo, že všechno je ještě horší, než si mysleli. Mladí v exekuci přišli o dům a se dvěma dětmi se nastěhovali do malého bytu k Sakuovi a Solveig.

Co jiného se v takové situaci dá udělat než prodat chatu, která stejně slouží jenom přes léto a o niž syn, snacha ani vnoučata nejeví zájem?

Byl konec července a slunce pořád ještě neklesalo za obzor, jen se kolem půlnoci zhouplo nad mořem, dotklo se hřebenů vln a pak se zase vydalo na cestu vzhůru. Saku a Solveig pili u stolu pokrytého voskovaným plátnem čaj a dívali se na ptáky nad útesy.

„Možná kdyby bydleli tady,“ napadlo Sakua, „myslím Aksel s Eljou, tak by se jim tenhle průšvih vůbec nestal. Copak tady člověk potřebuje všechny ty nesmysly, kvůli kterejm se zadlužili?“

Solveig zavrtěla hlavou. „Dneska už je jiná doba. Tahle vesnice je skanzen. Všechno, co vidíš,“ ukázala na dřevěné přístavní molo a barevné fasády odrážející se v klidné vodě za vlnolamem, „je jenom iluze. Syltefjord zůstal zakonzervovanej v osmdesátejch letech. Kdyby tu dodnes lidi trvale žili, vedla by sem od silnice na Batsfjord asfaltka, ne jenom ta stará prašná cesta, děti by seděly přilepený k internetu a sousedi by mezi sebou soutěžili, kdo má dražší auto.“

Měla pravdu. Svět se změnil. Saku chvíli uvažoval, jestli jsou šťastnější ti, kdo tu změnu vítají, nebo podivíni jako on, odhodlaní žít si dál ve své vlastní bublině.

Na plot vyskočila kočka Sisi, umně balancovala mezi plaňkami a polodlouhá srst se jí vlnila ve větru od moře. V Batsfjordu bydleli u hlavní silnice k přístavu a báli se Sisi pouštět ven, ale tady se vždycky rychle změnila ve skutečnou šelmu a pět měsíců, které tu trávili, se chodila dovnitř jen najíst. Saku pořád upřednostňoval psy a nedal dopustit na svého aljašského malamuta Tobyho, ale teď se najednou do Sisi nebývale vcítil.

Až odsud letos odjedou, Sisi už po zbytek života zůstane zavřená mezi čtyřmi stěnami.

Byla to taková ta neklidná noc, kdy se člověk beze spánku převaluje a masochisticky přemýšlí o všem, co v jeho životě není správně. V půl páté ráno Saku vstal a šel si ohřát trochu mléka. Uvažoval, jestli přece jen nezachází příliš daleko, když se chystá prodat rodný dům - jediné místo na světě, které miluje. Je vážně povinností rodičů způsobovat si pro dobro svých dětí bolest? Kudy vede hranice mezi láskyplnou pomocí a sebeobětováním? Aksel a Elja teď mají nárok na sociální byt, takže se všichni dohromady nebudou mačkat věčně. Exekucí se všechny dluhy splatily. Vlastně není žádný důvod se ukvapovat.

Venku se tráva vlnila v nikdy neustávajícím větru a od moře právě přibíhala k domu Sisi. Když uviděla za oknem Sakuovu siluetu, začala se instinktivně olizovat a rovnou vyskočila na parapet. Pustil ji dovnitř a dal jí najíst. Pak si sedl do křesla, upíjel teplé mléko, klouzal pohledem po malovaných kamenech na poličkách a konečně se trochu uklidňoval. Pes mu zavzdychal u nohou, kočka vylízala misku a stočila se do klubíčka na druhém křesle.

Saku usnul a zdálo se mu, že na náhorní plošině u ústí fjordu potkal bílého soba; takového, jaký podle staré pastevecké legendy nosí štěstí. Bylo zataženo a nebe, moře i hory hrály desítkami odstínů šedé. Sob stál na pusté kamenité pláni tři čtyři kroky od Sakua a klidně se na něj díval. Bylo úplné ticho, jen vítr narážel do uší. Pak se někde poblíž rozštěkal Toby, ale sob se ani nepohnul. Saku ucítil pach spálené srsti a najednou si všiml, že zvíře má na celém těle lysá, ohořelá, ještě doutnající místa. Chtěl se k němu přiblížit a podívat se, co se mu stalo, ale pach kouře a spáleniny byl čím dál silnější, dusil ho, oslaboval, Saku se nemohl ani pohnout a pak mu něco těžkého vrazilo do hrudi a divoce zavřeštělo -

Probudil se v místnosti plné kouře. Ještě zahlédl Sisi, jak mu seskakuje z hrudi, přebíhá místnost a prchá otevřenými dveřmi ven. Toby byl pryč; to on musel otevřít. Naučil se to, když byl ještě štěně.

Hořelo v kuchyňském koutě, plameny už zachvátily dřevěné skříňky a šlehaly čím dál divočeji. Od ohně sálal nesnesitelný žár. Saku popadl kbelík s vodou a vychrstl ho na oheň, ale byla to marná snaha, požár už byl moc silný. Polil se vodou z druhého kbelíku, namočil polštář, přitiskl si ho na obličej a spěchal pro Solveig. V chodbičce k ložnici už bylo tolik kouře, že neviděl na krok. Oči mu slzely. Popaměti tápal ke dveřím a stiskl horkou kliku. Z pachu spáleného plastu se mu zvedal žaludek a slábly mu nohy, ale stihl to, dokázal téměř bezvládnou ženu vyvléct z postele, otevřít okno, vyskočit ven a vytáhnout ji s sebou.

Zdálky se díval, jak jeho rodný dům hoří - to ta plotýnka, kterou nevypnul, když si ohříval mléko, a utěrka, kterou v roztržitosti odložil těsně vedle -a v mysli mu rezonovala jediná věta: Sisi nás zachránila. Dveře byly otevřené a kočka mohla rovnou utéct za Tobym. Místo toho skočila svému pánovi na hruď, aby ho probudila.

Toby neběžel jen tak nazdařbůh, ale zuřivým štěkotem zburcoval sousedy; o letním víkendu byly naštěstí skoro všechny domy obydlené. Několik lidí se pokoušelo hasit, ale než přijeli z Batsfjordu požárníci, z domu zůstalo jen ohořelé torzo. Saku už se cítil líp a do poslední chvíle pomáhal, ale Solveig se přiotrávila kouřem a záchranka ji odvezla do nemocnice. Všechno mohlo dopadnout mnohem hůř;

ten bílý sob jim navzdory celé tragédii opravdu přinesl štěstí. Vždyť nebýt Sisi, mohli teď být oba mrtví! Saku o kočce-záchranářce vyprávěl saniťákům, sousedům i požárníkům pořád dokola, upnul se k tomu příběhu, aby nemusel myslet na to, jak se mu domov mění v hromadu popela.

„Potkal jsem tu pravou,“ opakoval a lidé si mysleli, že z otravy zplodinami trochu blouzní.

Po sedmé hodině zavolal od sousedů Akselovi, i když věděl, že syn se snachou nejspíš ještě spí. Oknem viděl, jak z ohořelých krovů stoupají k nebi proužky kouře. Fjord byl prosycený pachem spáleniště.

„Poslyš, zrovna jsem ti chtěl volat,“ vyhrkl syn místo pozdravu; jeho hlas kupodivu nezněl rozespale. Nepustil Sakua ke slovu. „Od čtyř jsem vzhůru. Přemýšlel jsem a… tati, neprodávejte ten dům. To po vás nemůžeme chtít. Mrzí mě, že jsem to vůbec navrhl. Poradíme si i bez toho, zažádáme si o byt.“

Proč to neřekl o den dřív? Všechno mohlo být jinak.

„Dům shořel,“ vypravil ze sebe Saku a pak se konečně rozplakal.

Těžko říct, kdo z té spousty lidí, kterým Saku a Solveig vyprávěli o hrdinském činu své kočky, tu zprávu napsal na internet. Ale stalo se, a jednou ráno Sakuovi zavolali z místních novin, jestli by si Sisi mohli vyfotografovat do sobotního vydání. Pak dorazili redaktoři z časopisu pro chovatele domácích zvířat a reportérka z celostátního deníku. Když její článek vyšel, zavolala Sakuovi a Solveig, že pro ně má e-maily od úplně cizích lidí, kteří jim vyjadřují podporu. Nechali si ty vzkazy přeposlat do synovy schránky; dýchala z nich upřímná účast a obdiv ke zvířeti, které zachránilo své majitele.

„Vaše kočka má na Facebooku fanouškovskou stránku,“ oznámil Aksel o pár týdnů později; to už měl práci v přístavu a jeho žena si přivydělávala výrobou šperků, které prodávala v turistickém centru. „Má sedm set dvacet tři fanoušků. Třeba z Maďarska. Ze Spojených států. Ta kočka je hvězda. Jsou tady i její fotky z novin. Dívej, tati.“

Saku se díval. Poprvé v životě ten zatracený internet vnímal jako něco, co může člověku přinést radost. Naučil se otvírat Sisiinu stránku a každý den sledoval, jak jí fanoušci přibývají. Čert ví, odkud se o ní ti lidé dozvěděli a proč cítí potřebu projevovat podporu někomu, koho vůbec neznají.

„Takový je dneska svět, tati,“ vysvětlil mu Aksel. „Lidi třeba mají na druhým konci světa přátele, který v životě neviděli.“

Saku tomu nerozuměl, ale byl za to vděčný. Všechen ten poprask okolo jeho kočky mu připadal legrační a přitažený za vlasy, ale aspoň se něco zajímavého dělo.

Koncem léta přijela norská televize; natáčeli v batsfjordském bytě Solveig s kočkou na klíně a požádali Sakua, aby je navigoval do Syltefjordu a ukázal jim torzo domu, kde se všechno událo. Byl tam poprvé od toho dne. Když reportéry zavedl ke spáleništi, zase myslel na to, že dům nebyl pojištěný, vždyť to byla jen chata na léto, a jaká je to škoda.

Strašně se styděl, že mu před těmi lidmi a před kamerou do očí vstoupily slzy.

Noc po odvysílání reportáže se mu zase zdálo o bílém sobovi; tentokrát ho potkal v mlze na štěrkové cestě do Syltefjordu. Sob před ním klusal a ohlížel se, jako by naznačoval, ať ho Saku následuje. Doširoka se rozprostírala holá náhorní plošina bez lidí, ze které ostrůvky sněhu nemizely ani v létě. Minuli tyrkysově modré jezero s hladinou jako zrcadlo, větrem a deštěm vybělenou kostru jiného soba v příkopu, sněžný skútr, odstavený u krajnice od minulé zimy, neobydlenou samotu u řeky. Cesta se začala prudce svažovat k moři. Tady už bylo tepleji a na březích řeky se ve větru chvěly bílé chomáčky suchopýru. Sob plavně proklusal kolem prvních stavení Syltefjordu a vedl Sakua dál k jeho starému domu. Chata z okrově natřených fošen s bílými okenními rámy stála nad rybářským molem úplně netknutá a Saku si říkal, že se mu o všech těch dluzích a starostech a ohni nejspíš jenom zdálo.

Po takovém snu vlastně ani nebyl překvapený, když se dozvěděl, že nějací úplně cizí milovníci koček až z dalekého Bergenu založili finanční sbírku Nový dům pro Sisi. Takový už je dnešní svět; lidé mají přátele, které ani neznají, ale možná právě proto dokážou soucítit s někým, koho v životě neviděli. Vybrala se spousta peněz; tak moc, až se Saku se Solveig ostýchali je přijmout. Nakonec se rozhodli, že ten dobrý skutek oplatí zase někomu jinému, koho oni sami neznají.

Sisi znovu bude moct chodit ven, už brzy bude balancovat na plotě a studený vítr od moře jí bude cuchat srst.

Bílí sobi se zřídkakdy mýlí.

Čekání na kocoura

„Vy nespěcháte?“ pokladní u benzinky si mě podezřívavě měří. „Tak to jste snad jediná.“ Před chvílí mi oznámila, že nefunguje terminál na platební karty. Pokud nemám hotovost, budu muset počkat, až to naskočí. „Nic se neděje,“ odpověděla jsem. „Já nespěchám.“ A rázem se ze mě stal exot. Protože normální lidi přece věčně nestíhají! Jenže pomalost má něco do sebe. Pomalost mě baví. A nemít plán považuju za to nejlepší, co mě může potkat.

Například u té benzinky jsem mohla bez výčitek svědomí půl hodiny popíjet kafe a jen tak si přemýšlet. Nebylo to zdržení, byl to darovaný čas. Za oknem se na dálnici snášel déšť a nebe mělo barvu oceli. U stojanu číslo jedna se pohádali svatebčané a u stojanu číslo sedm řidič dodávky flirtoval s pumpařkou, která by mohla být jeho matka. Skořicový šnek se mi pomalu rozplýval na jazyku. Nikdy by mě nenapadlo, že si člověk může takhle odpočinout zrovna u benzinky.

Dřív jsem taky mívala den rozplánovaný na minuty. Odnaučil mě to až můj kocour. Žije v bytě, ale občas se potřebuje vyvětrat na zahradě a vyžaduje při tom lidskou společnost. Obchází si svoje teritorium a chce, aby mu byl někdo z jeho rodiny nablízku, než očichá všechna důležitá místa. Někdy se ztratí v houští na sousední zahradě a půl hodiny o sobě nedá vědět, ale celou dobu si zpovzdálí hlídá, jestli tam jeho člověk pořád je. Když odejdu domů bez něj, panikaří. Prostě potřebuje, abych mu kryla záda.

Přistupuju na tu hru, protože mě baví. Teple se obléknu (v létě se vybavím zásobou vody) a na zahradě čekám, až se kocour rozhodne, že už chce jít domů. Nikdy nevím, za jak dlouho to bude, a právě v tom je kouzlo. „Kdy půjdeš domů?“ volá na mě z okna přítel. „Nevím, to nezáleží na mně,“ odpovídám. V bytě o patro níž si sousedi klepou na čelo.

Když takhle lelkuju, často zažívám fajn věci. Na jaře jsem viděla, jak drozdové krmí v dutině stromu mladé. V létě jsem se naučila sekat trávu kosou (jde to mnohem pomaleji, než práce se sekačkou, takže se tím člověk může bavit déle). Na podzim jsem se dala do řeči se sousedy z vedlejší zahrady, které jsem dřív vídala maximálně z okna. V zimě jsem si poprvé po patnácti letech postavila sněhuláka.

Asi je vážně škoda, že pomalost považujeme za handicap. Moje babička říká „Spěchej pomalu“, jenže to už dneska dělá málokdo. Pomalost se diskriminuje. I ten Google při zadání slova quickly vyplivne přes miliardu výsledků, ale ke slovu slowly jich objeví jenom tři sta sedmdesát dva milionů. Jasně, že pomalá sanitka by moc životů nezachránila a vysedávání u pomalého internetu brnká na nervy i těm největším kliďasům. Ale proč se dobrovolně cpát rychlým občerstvením, číst zkrácené verze románů, řítit se z domova do práce tempem rychlochodce, vstřebávat informace, které mě ve skutečnosti ani nezajímají, a koledovat si o infarkt na zájezdech typu „Poznejte Skandinávii za čtyři dny“? Kouzlo pomalosti naštěstí začíná objevovat čím dál víc lidí, jinak by nevznikla celosvětová asociace „pomalých měst“ Cittaslow. Pomalým městem se jako první hrdě vyhlásilo maličké toskánské Chianti a postupně se přidávala další, třeba belgický Lens, německý Hersbruck, polský Biskupiec, francouzský Segonzac a desítky dalších míst třeba i na Novém Zélandu nebo v Kanadě. Společné znamení? Starají se o životní prostředí, ve všech směrech upřednostňují kvalitu před kvantitou a dělají všechno pro to, aby život v jejich městě byl balzámem na duši.

Ale když umíte občas vypnout mobil a otočit hodiny ciferníkem ke zdi, nemusíte za pohodou jezdit daleko. Stačí třeba jenom vyjít před dům. Já zrovna teď píšu na zahradě, zabalená ve spoustě vrstev teplého oblečení, jsou tři nad nulou, notebooku dochází baterie, kafe v termosce vystydlo a brzy se začne stmívat.

Je fajn, že nevím, za jak dlouho bude chtít kocour jít domů.

Publikováno v časopise Marie Claire, únor 2012

Andaluské nebe

To zvíře se jí nehodí. Když si ho nechá, bude jí odrazovat hosty. Celeste zametala terasu a úkosem pozorovala kocoura, rozvaleného ve stínu starého javoru. Polodlouhou srst barvy sluncem vyšisovaného asfaltu měl zacuchanou a oči mu zpola zakrývaly bílé blanky. Jsou to vnitřní neboli třetí víčka, dočetla se dnes ráno Celeste na internetu. Jestliže se třetí víčka objevují na obou očích, znamená to, že kočka není celkově v pořádku, je ve stresu, nebo jde o příznak virové infekce. Ne, vážně není dobrý nápad tu toho kocoura mít.

Opřela koště o stěnu domu, porostlou psím vínem, a vzala do ruky síťku na čištění bazénu. Opatrně sbírala z hladiny utopený hmyz a javorové listí a uvažovala, jak by se kocoura mohla elegantně zbavit. Možná by ho mohla odvézt k Augustovi, ten pošuk pro ni udělá cokoli. Bude sice muset chvíli poslouchat řeči o očistné síle chůze pozpátku, pít s ním kafe z upatlaného hrnku a udržovat ho v iluzi, že u ní má alespoň malou šanci, ale účel světí prostředky.

Holčičky kocoura milují, jistě, ale za pár týdnů na něj zapomenou stejně jako na kamarádky z Madridu. Po rozvodu Celeste zašla za kartářkou a ta jí předpověděla, že od základů změní svůj život a bude naprosto soběstačná. Celeste se v duchu předpovědi rozhodla, že vybuduje luxusní venkovský penzion. Chtěla žít co nejdál od Madridu, a hlavně od Carlose a té jeho dlouhonohé nordické blondýny, a tak koupila dům v úrodném údolí kousek za Rondou, v kraji malebných bílých městeček pueblos blancos, která přitahují davy turistů. Nechala postavit čtyři bungalovy s koupelnami z mramoru a nábytkem z kvalitního dřeva, terasu z plochých kamenů, bazén s protiproudem, zahradní altánek s bambusovou střechou. Celá ta nádhera ji přišla draho, majetkové vyrovnání od Carlose jí nestačilo a musela si vzít úvěr, ale výsledek stál za to. V jejím penzionu nebyla ani stopa po dřevotřísce, plastu, umělých tkaninách a dalších laciných náhražkách. K snídani podávala nejchutnější ovčí sýr, jaký se dal u místních farmářů sehnat, a nejkvalitnější šunku jamon serrano. Do bungalovů denně doplňovala čerstvé ovoce a lahev vína, všechno to samozřejmě bylo v ceně. Lákala hosty na kvalitu, ne na láci. A vůbec ji nepřekvapovalo, že se k ní vracejí i lidé, kteří nemůžou rozhazovat, ale chtějí si jednou za čas dopřát opravdu příjemnou dovolenou.

„Raději pojedu jednou za tři roky k vám, než každý rok do nějaké díry s proleženými matracemi,“ řekl pán, který s rodinou odjížděl dnes ráno.

Celeste smýšlela úplně stejně; i v dobách, kdy měla do kapsy hlouběji než teď, si raději každý den vypila jen jeden šálek kvalitní kávy, než aby si od rána do večera prolévala krk lacinou břečkou.

Pro hosty jen to nejlepší, napsala na internetové stránky penzionu.

K téhle filozofii se ale vůbec nehodil kocour se slepenou srstí a nemocnýma očima.

Když se přede dvěma lety usadila ve vesničce Ronda la Vieja, bylo jasné, že bez zvířat to tu nepůjde. Kočky a psi vytvářejí domáckou atmosféru a hosté se často vracejí i kvůli nim. Navíc Soraya a Graciela si ve svých pěti a sedmi letech myslely, že krávy jsou velké maximálně jako psi. Když cestou z Rondy zahlédly osla v ohradě a Celeste přibrzdila u krajnice, aby dcerám zvíře ukázala, jeho radostné hýkání je rozplakalo. Bály se šneků, kobylek i ježků. Odmítaly vstoupit bosýma nohama do vysoké trávy; znaly jen nakrátko zastřiženou, sluncem sežehlou poušť městských parků. Něco je špatně, uvědomila si Celeste. Jak to, že jí celé roky v Madridu nedocházelo, o co všechno svoje děti připravuje? Pro Carlose svět končil tam, kde městská dlažba, ale ona taková přece vždycky nebývala.

Jejich nový život tedy začal tím, že si pořídily štěně labradora a pak vybraly dvě kočky. Celeste měla pocit, že okolo luxusních bungalovů by se měla procházet ušlechtilá zvířata, a tak koupila britskou modrou a habešskou s průkazem původu. Ty dvě sfingy vypadaly na kamenné zídce vedle bazénu úžasně dekorativně, jenže před několika měsíci se za nimi odkudsi z polí přiloudal ten kocour. Jednoho dne se objevil na terase ve stínu javoru, a přestože obě jeho ušlechtilé společnice byly vykastrované, už nikdy je neopustil. Vyžíral jim misky a nikdy neměl dost. Kdykoli Celeste nebo některá z holčiček vyšla z domu, vítal je hlasitým mňoukáním, a pokud si nesly kus bagety se sýrem nebo cokoli jiného k jídlu, stavěl se na zadní a panáčkoval, dokud nedostal pár soust. Stejně vášnivě toužil i po mazlení.

„Váš kocour má tasemnici,“ upozornili ji už několikrát hosté, a když namítla, že to zvíře vlastně vůbec není její, tvářili se pochybovačně. Koupila mu dvoje tablety na odčervení, ale první vyzvracel a druhé už si do krku nacpat nenechal. K veterináři to bylo z Ronda la Vieja daleko a Celeste si s kocourem nechtěla přidělávat starosti. Při pouhém pohledu na kartáč prchal. Když mu Soraya s Gracielou zkusily ošetřit oči kapkami, vykroutil se jim, utekl do polí a dva dny se neukázal. Chtěl být jejich, ale za svých vlastních podmínek. Jako by říkal: „Mám vás rád, ale vyšamponovanou dekoraci vám tady dělat nebudu.“

V poslední době si zvykl lehávat v podvečer na parapetu jednoho z bungalovů a nahlížet dovnitř. Jeho tmavá silueta proti rozsvícenému oknu připomínala obrovský ježatý kaktus. Celeste uvažovala, co té huňaté kouli za oknem asi říkají hosté a jak moc jim vadí, že nemůžou večeřet na verandě, aniž by jim to vtíravé zvíře kvílelo u nohou.

Soraya a Graciela ho pojmenovaly Tasemničák a z nějakého záhadného důvodu ho milovaly mnohem vroucněji než distingovanou britku a důstojnou habešanku. Pouštěly mu po hladině bazénu ořechové skořápky a on do nich šťouchal packou. Válely se s ním v trávě plné brouků, kterých se ještě před několika měsíci štítily. Za obzvlášť horkých odpolední spolu všichni tři lehávali v houpací síti zavěšené na dvou silných spodních větvích javoru.

Ten kocour měl spoustu legračních zvyků, ze kterých holčičky hýkaly smíchy. Tak například si uměl otevírat dveře tak, že vyskočil na kliku, objal ji předními tlapami a kroutil zadkem, dokud dveře nepovolily. Tím pádem před ním nikdo a nic nebylo v bezpečí a Celeste musela pořád zamykat. Kocour trávil celé hodiny u kapajícího zahradního kohoutku, upřeně pozoroval zvětšující se a padající kapky a s výrazem vědeckého zaujetí zkoumal, jak to celé funguje. Přinášel k domu ulovené myši, které zásadně nežral, ale pořádal jejich výstavu na polštářích v altánku. A taky hladil spící lidi po tváři.

Celeste takhle polaskal jen jednou. Usnula na lehátku pod pergolou a vzbudil ji hebký dotek na lícní kosti. Jako by jí někdo přejel po kůži kouskem sametu. Otevřela oči a zjistila, že ji zblízka pozoruje kocour. Byl něžný, nechal zatažené drápky, přesto se polekala.

Sorayu a Gracielu prý takhle budil často, když společně odpočívali v síti a on měl pocit, že už je načase vstát a věnovat se něčemu zábavnějšímu.

„Tasemničáku! Ta-se-mni-čá-ku!“ rozléhalo se vlahým večerem a Celeste si byla jistá, že hosté, kteří tohle slyší, už se u ní víckrát neukážou.

Mohla by to zvíře samozřejmě vzít k veterináři a jezdit tam s ním tak dlouho, až ho dají do kupy, ale jednodušší jí připadalo najít mu nový domov. Celý život se přizpůsobovala a obětovala, nejdřív rodičům a pak bývalému muži. Má právo zařídit se po svém.

Holky můžou Tasemničáka navštěvovat. Po třech čtyřech týdnech jejich nadšení opadne a najdou si jiné rozptýlení. Odvyknou kocourovi stejně, jako odvykly Carlosovi, který se o ně vůbec nezajímá, i když takhle cynicky by se to asi srovnávat nemělo.

Do oken statku se opíralo slunce, kytky ve váze na vnitřním parapetu klopily hlavy, ale široké kamenné stěny udržovaly uvnitř chládek. Otevřenými dveřmi na severní straně domu proudil vlahý větřík a závěs z pestrých skleněných korálků chřestil v průvanu. Na podlaze z velkých keramických dlaždic stála přepravka a v ní kocour. V panice dýchal s otevřenou pusou, zkoušel se podhrabat a občas vší silou zalomcoval chatrnou plastovou mřížkou. Dcery byly na návštěvě u kamarádek. Celeste stála u zrcadla a pečlivě si nanášela na víčka kouřové stíny.

August žil o sedm kilometrů severněji, v mnohem vyprahlejším a drsnějším kraji poblíž Setenil de las Bodegas, kde asfaltku lemovaly jen liduprázdné olivové háje a obrovské kaktusy, tu a tam se objevil osamělý statek a na obzoru se zvedaly pusté hnědé vrcholy pohoří Sierra Grazalema. August měl ovčí farmu a sám vychovával patnáctiletou dceru; žena mu z té pustiny utekla za mladším. Vzal si do hlavy, že jsou s Celeste spřízněné duše, zřejmě proto, že se oba rozvedli a mají děti. Celeste jeho názor nesdílela. Co by si počala s takovým podivínem?

August si každou sobotu sbalil do batohu svačinu a vyrazil na túru po klikatých pěšinkách v olivových hájích, po starých prašných cestách a podél kamenitých zídek mezi vyprahlými políčky. Měl už svůj pětikilometrový okruh a celý ho absolvoval pozpátku. Když Celeste Augusta zahlédla poprvé, myslela si, že má z horka vidiny. Později jí o tom poťouchlém farmářovi vyprávěli sousedé. Je trochu blázen, ale vyrábí nejlepší ovčí sýr v kraji, zajeďte si pro něj, doporučili jí.

„Už aby byl víkend a já zase mohl chodit pozadu,“ prohodil August s hranou nenuceností, když u něj poprvé nakupovala.

Chtěl ji šokovat, a tak přestože už byla informovaná, vykouzlila užaslý výraz. „Pozadu?“

„No ano. Chodím pozadu a cítím se volný,“ rozpřáhl ruce a trochu se zaklonil, „jako pták!“

Sklopila pohled k peněžence a předstírala, že hledá drobné. „Jednou jsem vás zahlídla. Je to zvláštní záliba.“

„Zkuste si to někdy a uvidíte, jak se uvolníte. Vyčistíte si hlavu. Budete myslet jen na to, že kráčíte pozpátku, na žádné nesmysly.“

Kéž by se dokázala tak jednoduše odreagovat. „A to do ničeho nenarazíte?“

V očích měl najednou víc světla, jako by omládly. Zřejmě ho těšilo, že o své výstřední zálibě může mluvit s někým novým. „Vždycky se ohlédnu, omrknu terén, řeknu si - aha, dvacet metrů za mnou je balvan, pak strom, ten musím obejít - najdu si záchytné body a pak šlapu, dokud je neminu. Vy mi to nebudete věřit,“ podržel jí tašku, aby do ní mohla uložit sýry, „ale spadl jsem jenom jednou. Zakopl jsem o kořen, cesta byla zrovna trochu z kopce, tak jsem udělal kotrmelec pozadu a hned jsem byl zase na nohou!“

Celeste vyprskla smíchy.

„Vy se smějete, ale víte, jak úžasnej pocit to byl?“

Celeste nevěděla a podle toho se zatvářila.

„Kotrmelec pozadu mi ve škole při tělocviku nikdy nešel, stavěl jsem se při něm na hlavu, lámal si krk, a pak najednou, když je třeba, vyšvihnu ho úplně ukázkově.“ Přistoupil až k ní a ztišil hlas, jako by se jí chystal sdělit tajemství. „Taky je fajn, že nic nemůžu ztratit. Hned vidím, že mi něco vypadlo z kapsy nebo z batohu. Protože když jdete pozpátku, víc si všímáte všeho, co necháváte za sebou.“

„Zajímavý,“ pípla Celeste. „I když mě asi víc baví dívat se na věci, který mám před sebou.“

„Třeba takový louže,“ pokračoval, jako by ji neslyšel. „Škoda že tu neprší častějc, protože ty louže, ty mě fakt baví. Vyhýbám se jim a cesta je pak zajímavější. A vytahuju z nich motýly a brouky. To člověku nic neudělá, když se sehne a pomůže někomu, kdo se topí, no nemám pravdu? Málokdo se tím obtěžuje, a přitom jediný ohnutí znamená zachráněnej život.“

Celeste místo odpovědi začala couvat ke dveřím. Ten člověk je opravdu cvok, přesně jak říkali sousedé.

„A víte, co je na chůzi pozpátku úplně nejlepší? Jak lidi zíraj.“ Zasmál se. „Když jdu po silnici, všichni řidiči v mý blízkosti zpomalí, aby se podívali, co to venku šlape za magora. Přispívám k bezpečnosti silničního provozu.“

Celeste už stála na prahu jeho předsíně, kde měl ve velkých lednicích uskladněný sýr, a uvažovala, jak praštěnou debatu ukončit. Zepředu jí kůži laskal chládek starého domu a na záda jí dýchal žhavý vzduch zvenku.

„Tak já to někdy zkusím,“ řekla. „Určitě. Snad si nic nezlomím.“

„Zkusit to rozhodně musíte, Celeste.“ Jeho hlas zněl napůl otcovsky a napůl lascivně. „Jestli chcete, zaškolím vás.“

Pomyslela si, že by potřebovala poznat spíš někoho, kdo by ji naučil, jak ukočírovat dluhy, občasnou depresi, dvě vzpurné dcery v předškolním věku a dům, ve kterém se každou chvíli něco porouchá, ale to se bude muset obrátit jinam.

„Domluveni,“ souhlasila.

Pozpátku nikdy neudělala ani krok, ale od toho dne se k sobě s Augustem chovali jako přátelé.

Teď s ním seděla pod rákosovou stříškou a pomalu upíjela silnou černou kávu. Krajina pod bezmračným nebem znehybněla v horku, ovce ležely v ubohém stínu kamenné zídky a na fíkovníku pukaly přezrálé plody. Tasemničák se zatím neodvažoval vylézt z otevřené přepravky. August před klec postavil misku s nakrájeným sýrem, ale kocour o něj nejevil zájem.

Zvykne si, uklidňovala se Celeste.

Polkla poslední hlt kávy, vstala, protáhla se a na dálku odemkla auto, které se v palčivém žáru lesklo na prašné příjezdové cestě. Bylo ticho, jen okolo sklenice od citronády bzučela vosa. Horko Celeste svádělo, aby padla zpátky do křesílka a nechala údy znovu zvláčnět, ale odolala pokušení. Ještě jednou se sklonila a nahlédla do přepravky. Tasemničák se krčil v červené plastové dutině, jako by ho vůbec nezajímalo, kde se to octl.

„Už musím jet,“ řekla Augustovi. „Někdy přivezu na návštěvu holky.“

„Víš přece, že tady máte všechny tři kdykoli dveře otevřený.“

V klimatizované kabině auta ji na chvíli přepadly pochyby, jestli udělala správně. Tady v horách už začínalo pravé andaluské campo se vší svou krutostí a nevzdělaností, se psy uvázanými ve vedru na krátkém řetězu u boudy a s vychrtlými osly na pastvinách bez kapky vody. Život oholený až na dřeň, napadlo ji pokaždé, když jela po zdejších klikatých vedlejších silničkách, lemovaných nuznými neomítnutými domky se spoustou domácích zvířat a bosými dětmi na neudržovaných dvorcích a ruinami opuštěných farem, jejichž obyvatele už odsud vyhnala bída. Čím dál míň lidí tu mělo práci a mezi turisty se tradovalo, že nechat auto u silnice a vyrazit si na procházku znamená najít ho vykradené. I August dřív nebo později prodá ovce a přestěhuje se blíž k civilizaci, dcera ho k tomu dávno přemlouvá. Co pak bude s Tasemničákem? Neměla raději kocoura věnovat někomu ze svých zámožnějších přátel dole v údolí?

Ale na druhé straně - jaké nebezpečí by mu mohlo hrozit u muže, který se těší, až konečně zaprší a on bude moct kráčet pozpátku mezi políčky a zachraňovat topící se brouky z kaluží?

Soraya a Graciela s ní už třetí den nemluvily, ale co bylo ještě horší, ti dva Češi, kteří podnikali okružní cestu po Andalusii a po čtrnácti dnech se k ní na další tři noci vrátili, přijeli zpátky jenom kvůli Tasemničákovi.

„Už tu není?“ vyjevila se dívka a zamračila se na Celeste. „Ale my mu přivezli tašku kočičích konzerv. Táhneme se sem od Cádizu hlavně kvůli němu! Byl to náš kamarád!“

„To jsme teda ještě mohli zůstat u moře,“ dodal zachmuřeně její přítel.

Chvíli rozrušeně debatovali ve své mateřštině a pak Celeste oznámili, že tedy místo plánovaných tří nocí zůstanou jenom jednu.

Kdyby rozuměli španělsky a věděli, co znamená Tasemničákovo jméno, nejspíš by se sem nevraceli, pomyslela si Celeste.

„Měl… parazity. Dala jsem ho na farmu. K ovcím,“ vysvětlila, a ještě než dořekla poslední slovo, uvědomila si, jak sobecky to zní.

„My víme, že měl parazity. Ale tyhle věci se dají snadno vyléčit,“ usadila ji dívka a obrátila se k ní zády.

Něco bylo špatně.

Pozdravujte kočky, napsala následující den do e-mailu rodina z Amsterodamu, která u Celeste strávila týden. Hlavně toho huňatého kocoura, našeho kamaráda. P. S.: Všimli jsme si, že má tasemnici. (Celeste si to anglické slovo musela vyhledat ve slovníku, i když jeho význam předem tušila.) Neberte to vůbec jako výtku, nám to nevadilo :-) Jen máme starost o jeho zdraví a napadlo nás, že jste si třeba té tasemnice nevšimla. Za rok za ním zase přijedeme!

Celeste nevěřícně zírala na obrazovku počítače.

V rozmezí dvou dnů se dva hosté ptají na Tasemničáka. Poté co to zvíře dala pryč! Náhoda?

Když večer po odjezdu Čechů uklízela bungalov, okno nad jídelním stolem jí bez Tasemničákovy ježaté siluety připadalo podivně prázdné.

Jediný ohnutí znamená zachráněnej život, řekl August, když s ním poprvé mluvila, bůhvíproč si zrovna na tuhle větu vzpomněla. Jedna cesta k veterináři by znamenala spokojenou kočku, spokojené dcery, spokojené hosty. Proč vlastně to zvíře odvezla raději k Augustovi než do Rondy k doktorovi? Z lenosti ne, odpověděla si okamžitě. Udělala to, protože potřebovala, aby taky jednou, konečně, bylo jen a jen po jejím.

Jak navyklými pohyby převlékala polštáře a peřiny, najednou vůbec poprvé viděla svůj život z odstupu. Až do sedmadvaceti žila u rodičů; příliš dlouho na to, jak autoritativně se k ní chovali. Od nich se přestěhovala rovnou k manželovi a jako většina dětí s přísnou výchovou prostě jen pokračovala v zajetých kolejích: dodržovala pravidla, která určil někdo jiný, a pokud si přece jen výjimečně chtěla prosadit svou, dělala to s pomocí různých úskoků, tiše a nenápadně. Potlačit svoje potřeby jí odjakživa připadalo jednodušší než riskovat hádku, nebo dokonce odmítnutí. Každého se snažila pochopit, jen aby se vůči němu nemusela vymezit.

Vlastně až tady pod andaluským nebem, ve čtyřiceti letech, může rozhodovat sama za sebe, ale místo aby byla opravdu nezávislá, na dálku si s rodiči a manželem vyřizuje účty. Její matka například vždycky úzkostlivě schovávala staré potrhané oblečení, protože „je škoda ty věci vyhodit, můžou se rozstříhat na hadry“, a tak teď Celeste nesnesla ve své domácnosti jediný hadr a vytírala výhradně mopem a papírovými utěrkami. Bývalý manžel miloval modro-bílou kombinaci, protože mu připadala „domácká“, Celeste tedy nepřenesla přes práh svého andaluského domu cokoli modrého, natož modro-bílého. A takových drobných pokusů o dodatečnou vzpouru by se našly desítky. Každou chvíli si dokazovala, že tady v Andalusii je svou paní. A ze stejného důvodu odvezla pryč kocoura.

Vlastně jí zase tak moc nevadil. Problém byl hlavně v tom, že se jí v životě objevil proti její vůli, že si ho nevybrala. Nehodil se jí k luxusním bungalovům, naboural jí plány a ona už se nechtěla podřizovat cizímu rozhodnutí. A tak ho odvezla, přestože věděla, jak moc ho její dcery milují.

Neměla by se konečně začít chovat jako dospělá?

„Od včerejšího rána jsem ho neviděl. Zrovna jsem ti chtěl volat.“

Vyjela do hor v obláčku euforie a s pocitem, že už ji nic nemůže zastavit, že ode dneška si přestane pořád něco dokazovat, a bude tedy konečně doopravdy svobodná. Tasemničák se měl stát symbolem té změny. Teď užasle zírala na Augusta a napůl doufala, že si z ní dělá legraci.

„Třeba se jen někde toulá,“ hlesla. Alespoň že sem zajela, když jsou Soraya s Gracielou na tanečním kroužku, protože jejich pláč a výčitky už by na ni byly moc.

„Třeba. I když mám pocit, že se mu tu moc nelíbilo. Budeš si brát sýr?“

Zavrtěla hlavou. „Mám ještě dost.“

„Zavolám ti, až se Tasemničák objeví,“ slíbil August a ne příliš přesvědčivě dodal: „Na tvém místě bych se o něj nebál. Kocouři se o sebe umějí postarat. Nedrží se u domu.“

Ale u jejího domu se držel. Měl to tam rád. Neměla ho tu nechávat. Anebo měla alespoň požádat Augusta, aby ho na několik dní zavřel v domě nebo ve stodole. Jenže poslechl by ji? Má jiné starosti než hlídat zvíře, kterého se ujal jen proto, že jí nedokáže nic odmítnout.

Cestou domů si představovala Tasemničáka, jak bloudí vyprahlou krajinou, má žízeň a hlad a nakonec skončí u bůhvíjakých lidí, kteří ho nakopnou, kdykoli se jim připlete pod nohy. Najednou nechápala, proč se až doteď tolik ohlížela na to, co si o ní myslí ostatní. August taky chodí pozpátku, protože si při tom odpočine, a je mu srdečně jedno, že platí za magora. Stejně tak ona může chovat v luxusním penzionu kocoura, který sice vypadá příšerně a každé ráno pořádá v altánku výstavu mrtvých myší, ale její dcery ho považují za svého nejlepšího přítele.

Škoda že nemohla dospět za jiných okolností.

Zahlédla ho uprostřed táhlého klesání do údolí Ronda la Vieja, v místě, kde se krajina rázem změní a ze svahů porostlých trávou a stromy dýchne vlhčí vzduch. Seděl na zídce a mhouřil zelené oči proti slunci. Srst měl ještě zcuchanější a špinavější než dřív, připadal jí hubenější, ale byl to on.

Před několika dny by nevěřila, že při pohledu na tohohle kocoura někdy pocítí tak prudkou radost. Přibrzdila u krajnice, zapnula výstražná světla a otevřela dveře na straně spolujezdce.

„Tasemničáku!“

Vlastně ho poprvé oslovila jménem. Nikdy dřív neměla důvod ho volat.

Chvíli trvalo, než ji vzal na vědomí a s okázalou neochotou seskočil ze zídky, ale jak se pomalu proplétal trávou k autu, slyšela Celeste čím dál hlasitější předení.

Vracel se k nám, napadlo ji. Šel tudy domů, kam jinam? Těžko říct, jak mohl vědět, kudy se vydat, ale mířil správným směrem a odsud už to neměl daleko. Večer nebo nejpozději ráno by se nejspíš objevil na svém obvyklém místě za oknem bungalovu. Věděla, že si to možná jenom namlouvá, ale líbilo se jí tomu věřit.

Počkala, až Tasemničák naskočí do auta, a zabouchla za ním dveře.

Všechno zase bude jako dřív. Vlastně ne. Bude to lepší.

Malej Blažej

Připadala si ve vylidněné chatové osadě jako poustevnice. Stála u okna a dívala se na odraz místnosti ve skle. Za chvíli údolím projede motorák směrem na Slavonice, šňůrka rozsvícených oken ve tmě. Předkloní se, aby na něj líp viděla, zacloní si oči dlaněmi a zanechá na studeném skle mastný otisk čela a nosu. Pak to bude muset setřít. Sedmička, říkávala večernímu motoráčku v dětství a pak se to od ní naučily její děti: Kamila, která se jí v poslední době strašně odcizila, a starší Jakub, který se odstěhoval až do Austrálie.

„Proč vám s tím dřevem nepomůžou děti?“ zeptal se tuhle Evy chlápek, co jí přivezl odřezky z pily.

„Ale prosím vás.“ Mávla rukou. „O těch mi ani nemluvte. Vždyť já žiju, jako bych ani žádné neměla.“

Sedmička měla pět minut zpoždění. Před nechráněným přejezdem dvakrát zahoukala. Ozvěna zvuk vrátila. Eva se chvíli necítila tak sama, ale když motorák vrachotil mezi dvě skály a zmizel jí z očí, připadalo jí údolí ještě smutnější než předtím.

Hned zítra by se mohla vrátit do bytu v paneláku, kde nebude muset celou noc přikládat do kamen a odkud to má nanejvýš patnáct minut chůze do cukrárny, ke kamarádkám a za Josefem na hřbitov. Mohla by se okamžitě pustit do balení, nastavit si budík na půl šestou, zamknout chatu a odjet prvním ranním vlakem.

Ale neudělá to. Kvůli koťatům.

Ráno se sice budí do pěti stupňů nad nulou a loupe jí z toho v kloubech, ale zůstane tu, dokud ji nevyžene mráz. O prázdninách se o koťata starala celá chatová osada, pořád je někdo volal, patřila všem, i když ve skutečnosti nikomu. Teď už mají jen ji.

„Jsi blázen, mami,“ řekla jí před pár dny Kamila do telefonu. „Ta chata je stavěná na léto, vůbec nemá izolaci.“

„Víš, že lidské srdce přestává fungovat až při minus třiatřiceti stupních?“

„Ale ty přece nehodláš -“

„Klid. Koupila jsem si brikety, co hoří celou noc,“ usadila ji Eva.

„Jestli se otrávíš kouřem z kamen -“

„Tak ode mě konečně budeš mít pokoj.“

„Mami! Já o tebe přece mám jenom strach! Někdy mi připadá, že se chováš nelogicky… jak malý dítě… Ukaž mi druhýho člověka, kterej by riskoval zápal plic kvůli toulavejm kočkám!“

„Nikoho takovýho neznám,“ odpověděla Eva. „A právě proto to musím dělat já.“

Teď s povzdechem rozdělila dvě konzervy s kočičí potravou do čtyř misek a zamířila s nimi ke dveřím. Dělá dobře, když kupuje kvalitní krmení, i když sama pak nemá na nic lepšího než na rohlíky s marmeládou. Koťata jsou v růstu. Musejí dostávat živiny. Nemůžou jít sama do obchodu a vybrat si, co si dají k večeři. Potřebují ji. Raději si ani nechtěla představovat, co se s nimi stane, až je tu nakonec bude muset nechat samotná. Dokážou se o sebe postarat? Přežijou zimu? Neměla by si je přece jen odvézt domů nebo je dát do útulku?

Eva si vůbec nebyla jistá. Má uvěznit čtyři kočky ve dva plus jedna v centru města, dát je do klece v útulku (obvolala už čtyři a všude jí řekli, že o černá koťata není zájem), anebo jim nechat svobodu? Už kvůli tomu probděla hodně nocí. Možnost volby je někdy strašná věc.

Otevřela dveře chaty a loktem je za sebou rychle zavřela, aby neutíkalo teplo. Vzduch už měl mrazivý osten a voněl tlejícím listím. Žárovka nade dveřmi vrhala kruh světla na betonovou verandu a udusané borové jehličí. Na spodní větvi nejbližší borovice seděl ptáček a díval se na Evu.

„Ahoj,“ řekla mu. Býval tam každý večer.

Ještě ani nestačila zavolat, a už se jí o nohy otřelo první kotě. Vzápětí ze tmy přiběhli další strávníci.

Sklonila se, aby pohladila černé hřbety. Čtyři, spočítala s úlevou. Původně bylo koťat pět; černá kočička s bílým světýlkem na konci ocásku zmizela na sklonku léta. Od té doby se Eva nemohla zbavit strachu, že jednou večer vyjde před chatu a koťat bude zase o jedno míň.

„Už na ně čekám,“ řekl jí nedávno starý Blažej z vesnice, majitel věčně ustarané pohublé kočky, která se letos v květnu rozhodla, že bude lepší porodit v chatové osadě, než si nechat koťata zase utopit. „Jen co se objeví u mě ve stodole, vezmu je za uši lopatou.“

Jak daleko je to k Blažejovu domu? Kilometr, osm set metrů? Jak zařídit, aby tam koťata nešla? Překrmovat je, to bylo jediné řešení, které Evu napadlo. Nakládala jim do misek tolik žrádla, aby je ani nenapadlo vyrazit do vesnice.

Ale co až odjede?

Nebude přece jen lepší ten útulek?

Jednou ale někde četla, že když si černé kočky dlouho nikdo nevybere, dostanou injekci na uspání…

Eva si sedla na lavičku před chatou a dovolila koťatům, aby se jí válela po klíně a zalézala pod bundu. Nejmazlivější kocourek se ve tváři trochu podobal starému Blažejovi a ona se nedávno přistihla, že mu v duchu říká Malej Blažej. Teď ji něžně kousal do ruky. Vždycky se nechal pohladit a pak otočil hlavu a zatnul jí tesáky do kůže. Jen trochu. Něžně. Mazlila se s ním a myslela na to, jak ji svazuje a zároveň povznáší vědomí, že ji někdo potřebuje.

Dokud měla doma dceru, žila jenom pro ni, byla prostě máma na plný úvazek a až pak všechno ostatní. Když se Kamila vdala, Eva najednou nevěděla, co se sebou. Zeť si nepřál, aby jí půjčovala vnoučata. Tvářil se otráveně, když jim navařila a přišla na návštěvu s taškou plnou plastových krabiček na jídlo. „Já vím, že to myslíš dobře, mami,“ rozkřikla se na ni jednou Kamila. „Ale mě ta tvoje péče dusí! Vždycky mě dusila! Nech mě prostě žít!“

Letos v létě už mladí ani nepřijeli na chatu. „Dan tam nechce makat, když to není jeho,“ řekla Kamila a pokrčila rameny. „No to přece musíš pochopit, mami. Jak má mít jistotu, že se na starý kolena nezblázníš a neodkážeš tu chatu nějakýmu útulku pro kočky?“

Eva se občas přistihla při nehezké myšlence, že by se vůbec nezlobila, kdyby se Kamila rozvedla a všechno by zase bylo jako kdysi.

I když v poslední době už se tak často nerouhala. Měla jiné starosti, třeba mít pořád v zásobě dost kočičích konzerv, hlavně těch s tuňákem, které mají koťata nejradši. Když docházejí, dojet pro ně do Slavonic. Sehnat polystyrenové bedýnky a vycpat je senem. Sehnat nové seno, když je to staré slehlé. Sehnat pastu na odčervení. Sehnat si číslo na veterináře ve Slavonicích, domluvit se s ním, že u něj na jaře nechá vykastrovat dvě kočky a dva kocoury, a pak oznámit Kamile, že ji tam bude muset odvézt autem.

„No, to se ještě domluvíme, mami. To je ještě daleko. Kdo ví, co s těma kočkama bude do jara. A kolik vůbec taková kastrace stojí?“

„Tři stovky kocour a osm set kočka.“

„Tak nech jenom kočky, ne?“

„Nechci, aby se mi kocouři toulali. Chci, aby zůstali se mnou.“

Nesouhlasné ticho. A pak: „Neměla bys utrácet za blbosti.“

Takže bude muset jet sama. Fajn, poradí si, stejně jako se dřevem. Jaro je sice ještě daleko, ale přesto si minulý týden ve Slavonicích koupila dvě červené plastové přepravky na kočky a ušila do nich polštářky. Pojede vlakem a ponese v každé ruce jednu přepravku se dvěma kočkami - kolik asi v březnu nebo v dubnu budou vážit? Tři kila každá? V nejhorším případě pojede nadvakrát. A lidi jí při nastupování a vystupování jistě pomůžou.

Když na to myslela, v hrudi ji zašimralo. Bylo fajn moct zase něco plánovat.

Na konci listopadu už mrzlo i ve dne a do chaty všemi škvírami táhl chlad. Když Eva topila, mohla uvnitř chodit v krátkém rukávu, ale v noci se jí na vodě ve sklenici udělal ledový škraloup. Mohla by si koupit přímotop, říkala si, jenže kdo by za ni pak zaplatil účet za elektřinu? Už takhle s důchodem vycházela mizerně. Spočítala si, že když sem bude jednou týdně jezdit s krmením, pořád ji to vyjde levněji.

Než odjela, rozmístila okolo chaty smaltované hrnce s šesti kily granulí. Vystlala bedničky čerstvým senem. Vonělo po létě. Strčila do jedné bedýnky ruku; bylo tam závětří. Vydýchá se to. Kočky se budou mít kam schovat.

Na nádraží to vzala oklikou přes vesnici.

„Pane Blažej, jestli k vám ty koťata přijdou, nezabíjejte je.“

„Jsou vod mý kočky. Takže je moje povinnost se o ně postarat, ne?“

Patřil k lidem, kteří při řeči zachovávají nehybnou tvář. Eva si nikdy nebyla jistá, jestli mluví vážně, nebo si z ní dělá legraci. Znala ho dlouho, ale ne dobře. Místní si chataře nepouštěli k tělu.

„Ale já jsem si je vzala,“ trvala na svém. „Krmím je. Takže teď jsou moje. Budu sem každý týden jezdit.“

Měřil si ji tím svým nepohnutým pohledem.

„Když myslíte.“ Pokrčil rameny. Nebyla si jistá, jestli mu může věřit.

Ten večer ji Kamila pozvala na večeři, ale Eva u kávy myslela spíš na Sedmičku, jak rachotí údolím a mizí mezi skalami, a na kočky, jak pod nejbližší borovicí čekají, až se dveře chaty otevřou. Možná budou čekat ještě zítra, pozítří, ale pak pochopí, že jsou samy.

Na chatu se vrátila až po Vánocích. Kamile prasklo slepé střevo, ležela v nemocnici a zeť prohlásil, že se o děti sám postarat nedokáže. Eva měla poprvé v životě vnoučata jen pro sebe, k tomu strach o dceru. Byla z toho všeho tak rozrušená, že dostala tik do levého víčka.

Uvědomila si, že ty dvě děti vlastně ani pořádně nezná a neví, čím je zabavit. Před spaním brečely, že chtějí k mámě. Eva se přistihla, jak myslí na koťata, hlavně na Malýho Blažeje a na jeho láskyplné kousance, ale už se jí po něm nestýskalo tolik jako na začátku. Vzpomínky na ptáčka na spodní větvi borovice, na Sedmičku a na lesk měsíčního světla na jehličí pomalu bledly.

Dostala chřipku a pak byly svátky.

Na Štěpána stála před chatou, hrnce na zápraží byly prázdné, vítr honil po dvorku špinavou igelitku, seno v bedýnkách se zdálo slehlé, ale kočky nikde.

„Blažeji! Malej Blažeji! Holky! Kluci!“

Nebe bylo bez mráčku, ale slunce vůbec nehřálo. Krmení v miskách do půl hodiny zmrzlo. Chodila po liduprázdné osadě a volala, ale žádné kotě nepřiběhlo. Zábly ji nohy, ruce, nos. Co si vlastně myslela? Že na ni budou čekat u prázdné chaty? Napadlo ji, že když odsud odjela, zradila někoho, kdo ji potřeboval a spoléhal na ni, ale byl to samozřejmě nesmysl, protože doma ji potřebovali víc.

Místo aby se vrátila domů Sedmičkou, pořádně přiložila do kamen a rozestlala si postel. Když si vezme tři peřiny, do rána vydrží. Přinejhorším bude celou noc místo spánku ládovat kamna. A zítra zase obejde okolí. Bude čekat, až se její kocourek vrátí. Zastaví se na kus řeči u starýho Blažeje.

Koťata přece nemohla jen tak zmizet.

Malej Blažej seděl v závětří u Blažejovic dveří. Eva vykřikla radostí a strachy.

„Blažeji! Co tam děláš? Honem sem pojď! Já tam na tebe čekám a ty jsi tady… “

Poznal ji. S ocáskem zdviženým na pozdrav k ní zamířil.

„Blažeji! No pojď, pojď se pomazlit!“

Až v tu chvíli jí došlo, co na návsi vykřikuje; jako by se nemohla dočkat, až obejme starého Blažeje. Zvedla Malýho Blažeje ze země a smíchy mu kuckala do kožíšku.

„Kde ses tady vzal? Tady nemůžeš zůstat! Je to tu nebezpečný… “

Vykroutil se jí z náručí, seskočil na cestu, ale neutekl a otíral se jí o nohy. Ze stodoly právě důstojně vykráčela jeho sestřička. A za ní starý Blažej. Bez lopaty, zaplať pánbůh. Kočka si sedla kousek od něj a mírumilovně mhouřila oči do slunce.

„Hezký svátky.“ Zvedl ruku na pozdrav. A po chvíli na vysvětlenou: „Jestli hledáte kočky, tak ty jsou teď u nás. Všechny čtyři.“

„Proč u vás?“

Pokrčil rameny. „To se zeptejte jich. Asi se jim u nás líbí.“

Takže když tvrdil, že na ně čeká s lopatou, jen si ji dobíral?

„Ale u mě by měly spoustu jídla… bedýnky… a budu sem teď už každý týden jezdit…“

Kočky ji doprovodily k chatě. Nažraly se, nechaly se pohladit, ale jakmile na chvíli zašla dovnitř, slehla se po nich zem. Na zavolání nepřiběhly. Eva počkala do setmění, ale Malej Blažej už se neobjevil. Stála před chatou; večer byl tichý, jen někde v dálce štěkal pes. Věděla, kde by kočky našla, a připadalo jí to nespravedlivé. Člověk se stará, vymýšlí, plánuje, strachuje se, táhne se v holomrazu tak daleko, riskuje zápal plic, a takhle to dopadne.

Do kamen už nepřiložila. Sbalila si věci a šla na Sedmičku. Mráz štípal do tváří, bylo úplné bezvětří a v průzračně čistém vzduchu se hvězdy zdály blíž než jindy. Když stála sama na nádraží a poslouchala, jak se z velké dálky blíží motorák - jak v údolích rachot kol občas ztichne a na pláních zase zesílí - najednou jí hlavou blesklo, že vlastně všechno dopadlo nejlíp, jak mohlo.

S kočkami to bylo stejné jako s dětmi.

Asi by měla být ráda, že se osamostatnily.

Ten, který přišel oknem

(Příběh pro majitele bázlivých koček)

„Jdu si hrát na jídelnu pro barbíny,“ hlásí holčička a rozkládá na lavičce nádobí pro panenky.

„Já jdu zabíjet,“ oznamuje chlapeček.

Lopatkou tluče mravence, lezoucí po vyhřátém asfaltu. Občas trefí ploštici, berušku. Je jaro a všechen ten hmyz měl ještě před chvílí radost, že nastal čas vůní, tepla, činorodosti a páření. „Pojď taky zabíjet, Lucinko,“ volá chlapeček na sestru. „Prosím!“

Jeho máma zvedne oči od knížky a zase je nevzrušeně sklopí.

O čtvrt hodiny později v okolí lavičky neleze jediný mravenec a chlapeček se nudí. Bere hrst hlíny a hází ji na auto zaparkované u chodníku. Sprška ještě ani nedopadne na plech a už se k němu řítí matka.

„Co to děláš?“ Pohlavek. „Zbláznil ses?“ Šťouchanec do zad. „Táta ho zrovna dneska umyl.“ Pár na holou. „Tohle - si - nebudeš - dovolovat - rozumíš?“

Holčička pláče. „Nech ho, mami! Prosím!“

„Ty mlč, nebo dostaneš taky.“

Když jsem se nedávno v parku stala svědkem téhle scény, napadlo mě, že v podobné rodině možná vyrůstal můj kocour. Ten, který k nám přišel oknem.

Byl říjen, pršelo a ve větru tloukly do okna větve lípy. Pak se k bubnování kapek o parapet přidal ještě další zvuk. Mňoukání. Někdo má problém, poznala jsem. Za ty roky, co žiju s kočkami, jsem se naučila rozumět nejjemnějším odstínům jejich hlasu; poznám z něj radost i bolest. Tohle bylo volání o pomoc.

Ve světle pouliční lampy jsem rozeznávala siluetu kočky. Seděla v rozsoše větví ve výšce našeho okna, dobrých deset metrů nad zemí, a když mě uviděla, začala mňoukat ještě hlasitěji. Říká se, že kam kočka sama vylezla, odtamtud taky sleze, jenže vždycky to neplatí. A i kdyby se to zvíře přece jen za pár hodin nějak dostalo dolů - proč čekat, když mu můžeme pomoct hned?

Bleskově jsme vymysleli plán: Zajdeme do sklepa pro třímetrové prkno, které nám zbylo z rekonstrukce kuchyně. Vystrčíme ho z okna a opřeme o větev, na níž kočka sedí. Přesvědčíme zvíře, aby po vzniklé lávce přešlo k nám do bytu. Pak vypustíme kočku na ulici, aby se mohla vrátit domů.

Bod číslo tři zabral mnohem víc času, než jsme předpokládali, ale nakonec z prkna na podlahu ložnice seskočil černý kocourek. Na krku měl obojek, tudíž někomu patřil. Dostal najíst. Předl. Přátelsky se nám otíral o nohy. Toužil po kontaktu, ale jen do chvíle, než se k němu někdo sehnul. Před rukou bázlivě přivíral oči, klopil uši a uhýbal hlavou. Bylo mu sotva půl roku a už věděl, že na lidskou ruku si má dávat pozor. Ani se mi nechtělo posílat ho zpátky k těm, kdo ten strach zavinili, ale nakonec jsem přece jen otevřela dveře a pustila ho do tmy.

V sedm ráno zoufale mňoukal vysoko v koruně jiného stromu na naší zahradě. Tentokrát jsme ho sundali s pomocí štaflí. Vyvěsili jsme letáky Našel se kocourek, ale nikdo se neozval. Kočičák už u nás zůstal.

Postupně jsme začali zjišťovat, že to zvíře má mnohem hlubší šrámy na duši, než se na první pohled zdálo. Nejenže se Kočičák bál lidské ruky, ale taky měl panickou hrůzu z pohovky a křesel v obýváku. Stačilo, abychom zvýšili hlas, a hned se běžel schovat pod postel. Nesnesl, aby ho někdo zvedl do náručí; to se hned našponoval a začal se kroutit a zmítat, jako by mu šlo o život.

„K čemu je ti kočka, která se nemazlí,“ divili se skoro všichni, komu jsem o svém novém kocourovi vyprávěla. „Budeš ho jenom zbytečně živit. Někomu ho dej.“

Jenže mně Kočičák začal zajímat právě proto, že měl problém. Kdo jiný než já se jím bude zabývat?

„No, druhej takovej blázen se asi najde těžko,“ poznamenal přítel, ale myslel to jako lichotku.

Kocour panikařil, kdykoli jsme ho zkusili jenom zvednout ze země. Stačilo se k němu sklonit, a už utíkal. Taky bezdůvodně syčel. Kamarádka veterinářka mi řekla, že takhle se většinou chová kočka, kterou někdo pořídil dětem jako živou hračku a za sebemenší prohřešek ji trestal. Možná se Kočičákovi majitelé s klidem dívali, jak ho děti strojí do šatů pro panenku nebo si s ním hází jako s míčem, ale jakmile vyskočil na sedačku nebo zanechal otisk tlapky na stole, vypuklo peklo. Možná patřil dětem, které ho trápily, když zrovna neměly v dosahu mravence, které by mohly zabít.

„Dost lidí se ke kočce chová jako ke psovi,“ vysvětlovala mi kamarádka veterinářka, když jsem jí o Kočičákovi vyprávěla. „Nemyslí to zle. Domnívají se, že ji můžou trestat, a ona je bude přesto milovat, protože je přijme za vůdce svojí smečky. A taky si myslí, že když ji budou nutit, aby se s nimi mazlila, nakonec si na to zvykne.“

„Jenže je to přesně naopak,“ odtušila jsem.

„No jasně. Když kočku trestáš, tak se vůči tobě prostě zatvrdí. Respektuje tě, jen pokud má pocit, že si ten respekt zasloužíš. A jestli chceš, aby se s tebou mazlila, musíš ji nejdřív nechat, aby přišla, kdy ona sama chce. Pak bude chodit čím dál častěji.“

Mně to vysvětlovat nemusela. Vím, že kočka je zrcadlem svého člověka; pokud je klidný a vyrovnaný, chová se tak i ona. A čím víc svobody jí dáte, tím oddaněji k vám přilne.

„Takže mazla už z něj asi neudělám,“ poznamenala jsem.

„No, jestli se chová tak, jak říkáš, už ho asi zkazili,“ odpověděla kamarádka. „Ačkoli úplně ztracený to není. Mohl by škrábat, kousat, ohánět se po tobě, ale on pořád ještě lidem dává šanci.“

Vzala jsem to jako výzvu.

Toho dne jsem si začala hrát na kočičí psychiatričku a Kočičák se stal mým prvním pacientem. Schválně, jestli se to podaří, říkala jsem si, když jsem ho jemně hladila po hlavě a ukazovala mu, že lidská ruka umí i jiné věci než fackovat. Schválně, jestli láska dokáže léčit.

Trvalo to dlouho. Za půl roku už Kočičák před rukou neuhýbal, ale pořád při hlazení klopil uši a vyděšeně přivíral oči. Zkoušeli jsme ho brát do náručí a po ty dvě nebo tři vteřiny, než se začal zběsile kroutit, jsme ho hladili a masírovali mu záda. Nic nepomáhalo.

„Hlavní je do ničeho ho nenutit,“ kladla mi na srdce moje rádkyně. „Přidržíš ho pevněji, a příště už se nenechá ani zvednout.“

Po roce svědomitého laskání a uklidňování jsem si přiznala, že jsme sice odvedli obrovský kus práce, ale do konce ten úkol asi nikdy nedotáhneme. Kočičák je jedna z nejdobromyslnějších a nejpozornějších koček, jakou jsem kdy měla. Při hře nevytahuje drápky. Není žádný génius, ale když na něj mluvím, upřeně se mi dívá do očí a naklání hlavu ke straně, jako by mi rozuměl každé slovo. Má rád fyzický kontakt, otírá se mi o nohy, přibíhá na zavolání a ruky už se nebojí.

Ale v náručí si ho asi nikdy nepochovám. Už jsem s tím byla skoro smířená, když přišel ten nápad s kartáčem.

Od té doby tenhle příběh vyprávím každému, kdo si stěžuje, že se jeho kočka nechce mazlit. Jestli je to i váš případ, postupujte takhle:

1. Nejdřív vraťte kočce důvěru v člověka. Bude k tomu zapotřebí nejméně rok bez trestání a se spoustou hlazení. Vychovávat se dá i jinak než násilím; když si kočka třeba brousí drápky o sedačku, z výšky ji trochu pokropte vodou z rozprašovače na květiny. S vámi si tu sprchu vůbec nespojí, ale drápky si příště půjde brousit jinam.

2. Až se kočka zbaví strachu z vaší ruky, naučte ji milovat kartáč. Ne ten s ostrými bodlinami na vyčesávání zvířecí srsti, ale na vlasy, s oblými plastovými hroty.

3. Uprostřed kartáčování, až bude kočka vláčná blahem, ji opatrně vezměte do náručí. Váš pomocník by jí měl dál přejíždět kartáčem po tvářích a mezi ušima.

Když jsme tohle vyzkoušeli, Kočičák se mi poprvé v náručí nenašponoval a nezačal se svíjet, ale dál se blaženě rozvaloval. Předl. Vydržel mi na rameni jenom půl minuty, možná minutu, ale za tu dobu pochopil, že mu nic špatného nehrozí. Příště už to šlo i bez kartáče a dnes se nechá spokojeně chovat, dokud mě z jeho šesti a půl kilogramu nerozbolí záda. Hladící ruce vychází čumáčkem vstříc. Zlepšuje se, říkáme tomu. Párkrát mi dokonce dobrovolně vyskočil na klín. Navzájem si dáváme čím dál víc lásky.

Jak by teď asi Kočičák žil, kdyby si té říjnové noci vybral jiný strom a nevlezl zrovna do našeho okna? Nejspíš by nevěděl, jak je fajn přitisknout se k někomu, kdo ho má rád. Dál by věřil, že je lepší preventivně zasyčet a běžet se schovat, protože když si člověka pustí k tělu, může to taky pěkně bolet. Choval by se nesnesitelně a lidi by s ním podle toho zacházeli.

Občas uvažuju, jestli jednou někdo vrátí víru v laskavost taky tomu chlapečkovi, kterého rodiče naučili, že násilí je něco normálního, bez čeho se každodenní život neobejde. Z vlastní zkušenosti už vím, že jestli to někdo zkusí, bude potřebovat spoustu času a trpělivosti.

Těžko říct, jestli ji bude mít.

Jako Kate Moss

Sofie byla pořád zamilovaná. V mateřské školce, v první třídě, na každém letním táboře. A teď taky. Kdykoli s Aninou po škole couraly venku a zpoza rohu vyšel David, v hrudi ji zvláštně zabolelo a najednou se nemohla pořádně nadechnout. Už ten pocit znala. Na ničem jiném v životě nezáleželo.

Na konec května bylo horko, a tak si oblékly minisukně; Sofie modrou plátěnou a Anina hnědou manšestrovou. Sbíhaly po panelákovém schodišti od bytu Anininých rodičů a na lýtkách je studil průvan z otevřených dveří v přízemí.

„Snad aspoň potkáme nějaký kluky,“ prohodila přes rameno Anina.

Sofie si představovala, jak takhle jednou odpoledne potká Davida a na otázku „Co novýho?“ mu ledabyle odpoví, že zrovna docela fofruje, protože má večer kšeft… nic zvláštního, jen módní přehlídku… no jo, občas předvádí hadry. A doprovodí to lehce otráveným výrazem, jako že modeling je celkem nuda. Davidovi obdivně zajiskří v očích a od toho dne se k ní bude chovat jinak.

Byla rozhodnutá udělat cokoli, aby ten den přišel co nejdřív. S Aninou na střeše paneláku často trénovaly modelkovskou chůzi; pouštěly si k tomu muziku, vysoko zvedaly kolena, ramena tlačily dozadu a pohupovaly se v bocích. Musely si dávat pozor, aby nezakoply o dráty od hromosvodu, ale šlo jim to čím dál líp. Ve vedlejším domě se vždycky z okna v posledním patře vyklonil místní alkoholik pan Beran, vysadil na parapet i svoji čivavu, díval se na ně a občas zapískal a zatleskal jim.

Všechna ta snaha je ale zatím marná, protože máma Sofii modeling zakázala. Vůbec jí nerozumí a nejspíš jí ani rozumět nechce. Víc než na vlastní dceři jí záleží i na kočkách z protější zahrady - při tom pomyšlení Sofie obrátila oči v sloup - a je fakt trapná, jak jim pořád nosí misky se žrádlem. Mají snad svoje majitele, ne? Jak matka vždycky stojí u plotu a kočky se jí otírají o nohy, v té své hipísácké sukni až na zem připomíná potrhlou kočičí bábu ze Simpsonových, až na to, že jí je teprve osmatřicet, a kdyby se trochu snažila, ještě by mohla vypadat k světu. Sofie měla tři bývalé nevlastní otce a ani se moc nedivila, že všichni od mámy utekli.

Nikdy nebudu jako ona, pomyslela si odhodlaně a vyšla ze stínu paneláku do slunce.

Kočky z protější zahrady zmizely během týdne, den za dnem jich bylo míň a míň. Nakonec ze všech třinácti zbyl jediný černobílý kocourek. Alice ho pozorovala z okna, jak osaměle spí stočený do klubíčka na střeše dřevníku, a věděla, že ty ostatní nepotkalo nic hezkého.

„Musím zjistit, co se s těma kočkama stalo,“ prohodila u snídaně. „Až půjdu z práce, zazvoním tam a zeptám se, kam se poděly.“

„Ježíši.“ Sofie zakroutila očima a odfoukla si pramen vlasů z čela. V poslední době zvedala oči v sloup pokaždé, když na ni někdo promluvil. „Proč furt řešíš cizí kočky?“

„Možná bychom si mohly pořídit nějakou vlastní,“ navrhla Alice, jenže to se opozdila o několik let. Dcera si dřív přála psa, morče, papouška, kanárka, prostě cokoli živého, ale měla smůlu, protože její první i druhý náhradní otec byli alergici a ten třetí byl pitomec. Teď, když by klidně mohla mít doma třeba tři psy a pět křečků, jí ke štěstí stačil mobil a iPod. Časem ke zvířatům znovu přilne, říkala si Alice. Člověk se v pubertě složitě hledá, jen aby později zjistil, že to nejdůležitější o sobě stejně věděl už jako dítě.

„Tak co ty na to?“ naléhala.

„Mně je to volný,“ pronesla Sofie. „Nechci nic jinýho, než abys mi podepsala ten souhlas s modelingem.“

Alice už si ani nevybavovala, kdy ji Sofie naposledy objala. Chybělo jí to. Možná právě proto se tolik upnula na ty kočky, které jí ani nepatřily. Pamatovala si, jak v Sofiině věku uvažovala, co cítila a po čem toužila, jenže dcera byla jiná.

Pozorovala, jak se lžící rýpe v ovocném salátu a palec druhé ruky jí kmitá po dotykové obrazovce mobilu. Je tři měsíce po patnáctých narozeninách člověk dost starý na to, aby o sobě sám rozhodoval? A měla by se svobodná rozhodnutí dělat i za cenu toho, že jsou špatná?

Alici napadlo, že když dceři dovolí chodit po castinzích, třeba ji to brzy přestane bavit. Má jenom metr dvaasedmdesát a není od přírody štíhlá; bude se muset týrat hlady, a stejně se nikdy nedostane mezi úspěšné modelky. Tvrdí, že chce být šťastná, jenže to právě nebude. Kdyby mi byla ochotná naslouchat, tohle všechno bych jí vysvětlila, přemýšlela posmutněle Alice, ale nejspíš tomu uvěří, jedině když si na to přijde sama.

„Tak ho sem přines,“ vybídla dceru. „Ale nedělám to ráda.“

Nejvyšší čas upnout se na někoho jiného, blesklo jí hlavou, když jí Sofie vlepila lepkavou pomerančovou pusu. Nejvyšší čas domluvit si další rande s tím elegantním Italem, který ji sbalil v kavárně u Karlova mostu a tvrdí o sobě, že je diplomat. Už dvakrát se k ní sám pozval na večeři, což jí připadalo trochu zvláštní, ale vařila po něj ráda a měla dojem, že ani Sofii není nesympatický. Sebastiano je sice ženatý a má panickou hrůzu ze zvířat, takže z kočky by asi nadšený nebyl, ale nepotřebuje se za něj přece hned provdat.

Chce prostě jenom být chvíli šťastná.

V internetovém testu Máte šanci v modelingu? sice Sofii vyšlo, že z ní modelka nikdy nebude, ale stačilo obejít pět šest agentur a smlouvu měla v kapse. Když courala s Aninou po sídlišti, najednou si připadala dospělejší a sebejistější než dřív. Je modelka. Jako Kate Moss. Schválně několika kolemjdoucím mužům upřeně pohlédla do očí a pobavilo ji, jak znejistěli.

„Odpoledne mám kšeft,“ řekla, když na rohu Aninina paneláku potkaly Davida. „Přes modelingovku,“ dodala na vysvětlenou, ale pak už nic nebylo jako v jejích představách. Místo euforie ji zalil stud, protože ten kšeft vlastně s modelingem neměl vůbec nic společného, a ani Davidovi obdivně neblýsklo v očích, jak si v duchu malovala.

„Budeš v Gólu obsluhovat nahoře bez jo?“

Zrudla. Ne, budu v převleku za rajče rozdávat tomatovej džus na firemním rautu. Copak to může říct?

„Seš debil,“ sykla a otočila se k Davidovi zády. „Pojď, Anino.“

Ještě mu to natře. Všem to natře. Dostane se na ideální váhu, i kdyby měla přežívat o kole light a jablkách. Máma tuhle začala vyšilovat, že má strach, aby Sofie nezačala proti hladu polykat vatu nasáklou vodou jako začínající americké modelky, o kterých někde četla, ale Sofie si říkala, že přece není blbá. Prostě jen potřebuje trochu zhubnout, aby dostala pořádnej kšeft. A pokud by přece jen jídlo hodně omezila… Představila si samu sebe dekadentně hubenou, s kruhy pod očima, kostnatými zápěstími a propadlými tvářemi, a napadlo ji, že by jí nemocný vzhled možná docela slušel. Chodila by celá v černém, aby štíhlost a posmutnělost ještě víc vynikla, a konečně by byla alespoň trochu zajímavá.

„Všechny měly stejný příznaky,“ vykládala Alici paní z protější zahrady. „Slinění, zvracení, křeče a pak bylo po všem.“ Smířeně pokrčila rameny. „Prej se na sídlišti deratizovalo, tak asi sežraly jedovatý granule. Sousedka povídala, že po okolí visely letáky, ať si lidi ohlídají domácí zvířata, ale i kdybych si jich všimla… no řekněte sama… jak může člověk ohlídat třináct koček?“

„Myslíte, že by jen tak sežraly jed na krysy?“

„Co já vím? Třeba tý deratizace využil někdo, komu vadily, a přimíchal jim ten jed do žrádla. Lidi jsou různý.“

„Měla jsem je ráda,“ přiznala Alice. „Můj bejvalej kočku nechtěl, dcera na ně taky moc není a náš barák nemá zahradu. Tak jsem aspoň chodila krmit ty vaše.“

„To jste ale nemusela. Dostávaly dost.“

Alice šla domů a myslela na to, že Sofie má čím dál temnější kruhy pod očima a tajně vyhazuje jídlo z okna, a že Sebastiano, ač o sobě tvrdí, že je diplomat, si včera zase řekl o pětistovku na taxík, ve slipech Armani měl tři díry, a když ho ráno nechala v ložnici deset minut samotného, začal se jí přehrabovat v zásuvkách.

Zeptala se ho, co hledá, a on s úsměvem pronesl, že se jen dívá. Jsem prostě zvědavej člověk, prohodil, jako by neexistovalo nic přirozenějšího, než na návštěvě otevírat zásuvky. Pak ji požádal, aby mu vyprala, ale když chtěla jeho košile a spodní prádlo pověsit na šňůry před panelákem, zakázal jí to. Myslela si, že se stydí za všechny ty díry a utrhané knoflíky, ale Sebastiana znepokojovalo něco docela jiného.

„Neblázni. Ty věci jsou od Armaniho.“

„To si jako myslíš, že by ti někdo sebral obnošený slipy?“ užasla.

„Stály dost peněz. Ve východní Evropě člověk nikdy neví,“ pokrčil rameny.

Přemýšlela, proč s ní vlastně chodí, když jí pohrdá, a proč raději než s manželkou v rezidenci přespává ve dva plus jedna na periferním sídlišti, ale on si ji omluvně přitáhl blíž a řekl, že by si s ní dokázal představit zbytek života. Protože Sofie už odešla do školy, zůstali ještě hodinu v posteli a Alice dorazila pozdě do práce.

„Prosím tě, každej je diplomat, když potřebuje sbalit ženskou,“ usadila ji matka do telefonu. Odkdy diplomati chodí s úřednicema ze zdravotní pojišťovny? Matka by na jejím místě byla chytřejší. Včas by prokoukla chlapa, kterej je určitě jenom obyčejnej příživník, a rozhodně by nedovolila Sofii chodit po konkurzech a převlékat se na firemních rautech za rajče.

„Vidělas jeho diplomatickej pas?“ „Ne, ale mrkla jsem se na internet. A diplomat s tímhle jménem existuje.“ „A našlas tam i jeho fotky?“ „Fotky ne, ale -“

„Ha! Takže nemůžeš vědět, jestli se ten tvůj za toho diplomata jenom nevydává!“ vybafla vítězoslavně matka. „Vzal tě na ambasádu? Do rezidence? To jsem si mohla myslet, že ne. Říkám ti, Alice, žes zase naletěla. Zkontroluj mu pas. Když ti moh prohledávat šuplíky, ty mu můžeš prohrabat tašku.“

„Možná až dneska usne -“

„On u tebe přespává? Alice, prokristapána, ty se chováš, jako by ti bylo patnáct! Jak dlouho ho znáš? Řekne, že je italskej diplomat, a tobě už se samy rozepínaj kalhoty. Ještě tě okrade. Schová si u tebe drogy. Unese Sofii nebo já nevím co. Kdybys mě byla ochotná poslouchat, vysvětlila bych ti -“ „Asi jsem se do něj zamilovala,“ řekla Alice.

Od toho odpoledne, kdy Sofie rozdávala džus převlečená za rajče, žádnou další zakázku nedostala. O jablkách, kole light a jogurtech vydržela jenom pět dní. Pak cestou ze školy vpadla do McDonalda a snědla tři cheeseburgery a smetanovou zmrzlinu. Bylo to o tolik lepší, než se týrat hlady, že to druhý den udělala znovu. Na pár dní šla zase do sebe, a když se máma nedívala, vyhazovala knedlíky, chleba a brambory z okna, jenže v noci se pak budila hlady a v polospánku do sebe u lednice ládovala sýr a šunku s plnotučnou hořčicí. Místo aby zhubla, přibrala dvě a půl kila.

V pátek odpoledne se s Aninou loudaly podél zahrad, trhaly si přes plot třešně a plánovaly, kam zajdou, aby konečně potkaly nějaké kluky. Ze zatáčky se vyřítil alkoholik Beran ve dvacet let starém mercedesu, zatroubil a zamával jim. Anina si k němu schválně stoupla bokem s jednou nohou modelkovsky pokrčenou a vyzývavě se usmála, jako by mu nebylo šedesát, ale o čtyřicet míň.

„No, aspoň někdo,“ utrousila a vyplivla pecku. „Ale ty bys těch třešní neměla jíst tolik, Sofi. Bůhví kolik je v tom kalorií.“

Sofie si místo odpovědi nacpala do pusy plnou hrst plodů horkých od slunce, plivala pecky do dálky a říkala si, že je vážně úplně k ničemu. Za celé jaro nesvedla sbalit kluka, do kterého je zamilovaná. Nemá vůbec žádnou vůli; místo aby si vypěstovala anorexii, je tlustá jako prase. Necvičí a včera se už zase opalovala na balkoně, i když jí v agentuře jasně řekli, že světlá pleť frčí mnohem víc než bronzová. Měla by se smířit s tím, že z ní nikdy žádná modelka nebude, zahrabe se na nějakém pitomém úřadě jako matka, a to ještě se svým školním prospěchem bude ráda, že takovou práci vůbec dostala.

Zrovna ji ta sebelítost začínala bavit, když jí v zadní kapse džínových kraťasů zazvonil mobil.

„Sofie? Vybrali si tě do reklamy na žvejkačky. Fotit se bude příští úterý. Máš čas?“

Sebastiano dokázal hodiny mluvit o divadle, hudbě, cestování a dalších hezkých věcech. Vzal Alici na brunch do Imperiálu, ale zapomněl doma peněženku, a tak zaplatila ona. Odmítl jet metrem a v taxíku si postěžoval, že se oženil se strašně nesamostatnou a žárlivou ženou, kterou nemůže vystát.

„Papíry k rozvodu už jsou skoro připravený,“ prohodil a dodal, že by se možná mohl nastěhovat k Alici, protože v rezidenci, kterou mu platí italská vláda, až do rozvodu zůstane jeho žena.

„Tvoje holka by mohla víkendy trávit u babičky, abychom měli soukromí - no ne?“

Když vystupovali z taxíku, na nohavice jim zaútočila čivava pana Berana a Sebastiano dostal záchvat paniky. Pak Alici ukázal svůj ultrazvukový odpuzovač psů - vidíš, tady to zmáčkneš a pes slyší zvuk, který ho vystraší. A když už jsou u těch zvířat, po své třetí návštěvě u Alice napsal dopis na obecní úřad a zažádal o důkladnou deratizaci celého sídliště. Z taxíku totiž zahlédl krysu, takový hnus, a protože už dávno pochopil, že Východoevropané si neumějí došlápnout na úřady, udělal to sám. Alice by mu měla být vděčná.

„Když ti něco vadí, nestačí nadávat doma nebo v hospodě,“ poučil ji. „Musíš si stěžovat na místě, kde s tím můžou něco udělat. Jenže na to vy tady nemáte dost odvahy.“

„Někde jsem četla, že v Neapoli jsou ulice plný krys,“ popíchla ho Alice.

„To možná jsou. Jenže já pocházím z Milána. Itálie není jedna velká stoka, miláčku.“

Jakmile se zavřel v koupelně, Alice v jeho kufříku vedle odpuzovače psů našla obyčejný italský pas na jméno Manolo Cuche a vizitky dopravní společnosti, pro kterou dotyčný pracuje. Taky našla mobil, na kterém právě pípla esemeska.

Jsem prostě zvědavej člověk, pomyslela si a zprávu si přečetla.

Jakási Aneta se mizernou angličtinou ptala Sebastiana, jaký je hotel a jestli jednání dopadlo podle jeho představ. Kéž bych tam mohla být s tebou a kéž už bys byl rozvedený, napsala a připojila smajlíka.

Alice ničeho nelitovala, protože byly chvíle, kdy jí s tím mužem bylo opravdu dobře. Dál jí ale bude muset být dobře bez něj.

Počkala, až Manolo alias Sebastiano vyleze ze sprchy, a řekla mu, jak strašně ji mrzí, že ještě nikdo nevynalezl ultrazvukový odpuzovač lhářů a příživníků.

I když si Sofie v ateliéru připadala nesvá, neopouštěl ji sváteční pocit. Tohle bylo něco docela jiného než roznášení džusu v kostýmu rajčete. Místnost s vysokým stropem měla zatemněná okna a na bílé fotografické pozadí svítily silné reflektory. Na stěnách visely černobílé plakáty a zvětšené titulní stránky zahraničních časopisů. Hudba hrála akorát tak hlasitě, aby vytvářela příjemnou kulisu, ale nepřehlušovala hovor. Fotograf si připravoval světla a stylistka šoupala po tyči sem a tam ramínka s oblečením, které by si Sofie nejraději do posledního kousku odnesla domů. Všichni byli uvolnění a vypadalo to, že je práce baví. Vizážistka prý dorazila do práce rovnou z flámu.

„Do prdele! Jak mám tvořit velký věci, když žiju tak malej život?“ zařval fotograf a stylistka s vizážistkou se zahihňaly.

„Toho si nevšímej,“ obrátila se vizážistka k Sofii a požádala ji, aby se chvíli dívala nahoru; nalíčí jí spodní řasy. „Pan umělec se předvádí.“ Šťouchla ji štětečkem do oka. „Promiň. Nehýbej se!“

Sofie poslechla a užívala si povznesený pocit, který minutu od minuty sílil. Najednou se stala součástí zajímavějšího světa, než je ten, ve kterém přes ploty zahrad visí větve obtěžkané třešněmi, pan Beran vozí čivavu v prorezlém mercedesu a matka brečí ve vaně, protože se z jejího Itala vyklubal podvodník. Sofii sice řekli, že do reklamy potřebovali trochu „oplácanou“ modelku, ale rozhodla se ten výraz ignorovat. Tak takováhle je dospělost, napadlo ji, když v zrcadle uviděla svoji tvář změněnou líčidly. Takhle odteď budu žít.

„Hotovo. Máš zajímávej obličej. Ještě zhubnout pět šest kilo a bude to bomba.“ Vizážistka ukázala na lepenkovou krabici, kterou právě někdo postavil do rohu místnosti. „A tady máš rekvizitu.“

Sofii předem nikdo neřekl, že se bude fotit se zvířetem. Došla ke krabici a sklonila se nad ni. Pohlédlo na ni tříbarevné kotě.

„Budeš ho chovat v náručí a při tom dělat bublinu ze žvejkačky,“ poučil ji fotograf. „Zvládneš to?“

„No, snad jo. Jen aby to kotě chtělo.“

„Jeho názor nás nezajímá.“

„Komu patří?“

„Myslím, že ho produkční přivez z nějakýho útulku.“

„A pak ho tam zase vrátí?“

Stylistka se bezradně podívala po ostatních dvou, a když nereagovali, pokrčila rameny. „Anebo ho vypustí na ulici, aby si ušetřil cestu.“

„To nejde,“ pípla Sofie. „Je ještě nesamostatný -“

„Však ono se osamostatní. Hele, znáte ten vtip od Kantorka?“ rozchechtal se fotograf. „Jak ten pes propad všema čtyřma do kanálu? Úplně tu kočku na jeho místě vidím!“

Zasmáli se a Sofie se k nim přidala, i když se nemohla zbavit pocitu, že by měla kotě hájit. Sklonila se k přepravce a vytáhla ho; nejdřív se vzpíralo, ale pak se k ní přimklo, jako by si oddechlo, že se konečně dostalo do správné náruče.

„Moje máma by chtěla kočku,“ řekla.

„Dej pokoj! Kočky škrábou.“ Vizážistka jí upravila sponku ve vlasech. „Stejně ani nevím, kde ji Petr vzal. Třeba ji vážně musí vrátit.“

„A nemůžete mu zavolat?“

„Třeba potom. Teď není čas.“

Další dvě hodiny Sofie dělala bubliny ze žvýkačky, hladila kotě mezi ušima a natáčela hlavu, jak chtěl fotograf, ale nějak ji to celé neuspokojovalo. Nejen kotě, i ona je jen rekvizita. Proč by ji to vlastně mělo bavit? A jak zařídit, aby si to kotě mohla odnést? Pokud ho tu nechá, bude si ho pořád představovat samotné na ulici nebo v tom pitomém kanálu. Má naléhat, aby zavolali produkčnímu? Anebo…

„Sofie! Vnímáš mě? Bradu nahoru! Kočku trochu níž. A teď úsměv. Zkus bejt trochu svůdná. Balíš mě, jo? Jdi do mě! Skvělý. Báječný. A ještě jednou.“

Anebo ho prostě popadne a uteče.

Když se převlékla zpátky do svého oblečení, řekla, že ještě vezme kotě k umyvadlu a zkusí mu nabídnout trochu vody. Musí přece mít žízeň po tak dlouhém focení. Pořádně ji nevnímali.

„Chceš se odlíčit?“ zeptala se jí vizážistka a Sofie zavrtěla hlavou.

Na chodbě strčila kotě pod svetr a běžela ze schodů tak rychle, až jí drkotaly zuby. Napadlo ji, že ve skutečnosti nikdy nechtěla být modelka. Chtěla jenom říct Davidovi, že je modelka. Chtěla, aby si jí konečně všiml. Chtěla být šťastná.

Venku lilo. Cestou od autobusu jí na předloktích naskákala husí kůže, kalhoty se jí lepily na kolena a v botách jí čvachtalo, ale kotě pod svetrem hřálo pořád stejně konejšivě. Na rohu u Aninina paneláku uviděla Davida, jenže dnes se s ním zrovna nechtěla zastavovat. Určitě vypadá příšerně, jak jí po tvářích tečou všechna ta líčidla.

Koutkem oka zaznamenala, že k ní přes silnici zamířil.

„Co to máš s obličejem?“

Ušklíbla se. „To se teďka nosí.“

„A máš se?“

Místo odpovědi nadzvedla cíp svetru; dýchlo zpod něj vlhké teplo a kotěcí vůně. Když k ní David přistoupil, uvědomila si, že takhle blízko u sebe ještě nikdy nestáli. Společně nahlédli pod svetr.

„Kotě?“

„Sebrala jsem ho při focení. Chtěli ho odvézt do útulku. Nebo vyhodit na ulici. Chechtali se, že propadne všema čtyřma do kanálu…“ Loupla po Davidovi pohledem, ale nesmál se. „Tak jsem s ním utekla. Asi to bylo moje poslední focení.“

„A matka? Ta tě s ním nevyrazí?“

Taková možnost ji vůbec nenapadla. Kdyby měla jinou, normálnější mámu, která nekrmí cizí kočky a nevodí domů falešné diplomaty, třeba by se teď s tím hřejivým uzlíčkem bála přijít domů, ale takhle strach nemá. „Máma mě spíš pochválí. Obě jsme stejně praštěný.“

Zabalila kotě zpátky do svetru, a když zvedla pohled k Davidovi, měl v očích přesně tu směsici zvědavosti a obdivu, kterou v nich hledala už dávno.

Svět podle Matesa

„Jakou značku máš nejradši?“ zeptala se mě nedávno kamarádka.

„Zákaz vjezdu,“ odpověděla jsem, i když mi bylo jasné, že řeč je o něčem jiném. Jenže já tuhle značku vážně vidím ze všech nejradši. Znamená klid a ticho.

„Ty jsi fakt praštěná!“ vyprskla smíchy kamarádka a obrátila oči v sloup. „Já myslím módní značku.“

Vyjmenovala jsem pár obchodů, ve kterých nakupuju raději než v jiných. Jenže současně mi došlo, že je navštěvuju hlavně z pohodlnosti a ze zvyku. Zkrátka jdu najisto pro věc, kterou potřebuju. O značku vůbec nejde. Vždyť k čemu všechny ty značky vlastně jsou?

„Dokážu si člověka zařadit během pár vteřin,“ poučila mě v kavárně žena, se kterou jsem dělala rozhovor pro časopis. „Podívám se, co nosí za značky, a hned o něm mám jasno.“

Sjela pohledem moje oblečení. Co všechno jí o mně asi moje džíny a bavlněné tričko prozradily?

„Taky mám takovýhle tričko,“ pravila s lehce přezíravým úsměvem. „Jezdím v něm u televize na rotopedu.“

Pak ještě zavadila očima o moji kabelku a prastarý mobil, ale komentář už si raději nechala pro sebe.

Bylo mi jasné, že kdyby všechny ty věci měly správná loga, působila bych na ni jako hodnotnější člověk. Odkud se ta síla značek bere?

Vždycky když mi v hlavě dlouho straší nějaká otázka, položím ji doma svým kočkám. Na všechno mají odpověď. Zeptala jsem se tedy čtrnáctiletého kocoura Matesa, který je z nich nejmoudřejší.

Vysvětlil mi, že značky jsou strašně důležitá věc. Vymezují totiž hranice rajonu.

„Čím víc takových značek na plotech, keřích a kmenech stromů uděláš a čím častěji je obnovuješ, tím větší respekt si u sousedů získáš,“ poučil mě.

Objasnila jsem mu, že my lidi jsme si vymysleli ještě jiný druh značek. Třeba aut, hodinek, kabelek a telefonů. Strávíme spoustu času prací, abychom si značkové věci mohli dovolit. A pak si díky nim připadáme lepší. Vlastně si s jejich pomocí taky vymezujeme svůj rajon. Že bychom nakonec všechny ty kabelky a telefony používali ke stejnému účelu jako kocouři moč?

Zkusila jsem smysl našich značek Matesovi přiblížit na příkladu kočičích konzerv. Neomylně pozná, kolik která stála. Miluje ty drahé, značkové. Laciné nesnáší. Když jsem se jednou opovážila přinést ze supermarketu pytel granulí s nálepkou Výhodná cena, všechny kočky mi oznámily, že raději budou držet hladovku, než by pozřely tak plebejské jídlo.

„No ano, jenže rozdíl je v tom, že něco mi chutná a něco se prostě nedá žrát,“ zavrčel netrpělivě Mates. „Ale že bych si měl připadat jako lepší kocour, když dostávám dražší konzervy? To je přece hloupost! A hlavně, já si vůbec nepotřebuju připadat jako lepší kocour. Jsem prostě kocour. Když se mi někdo naveze do rajonu, vyženu ho. Ale dokud se drží pěkně za hranicí, nezajímá mě. To jenom vy lidi pořád řešíte, co si o vás myslí ostatní.“

Mates je přesvědčený, že si za spoustu starostí, stresů a úzkostí můžeme sami. Podle něj přikládáme obrovskou důležitost světu, který jsme si sami vymysleli a který funguje jenom proto, že v něj věříme. Třeba takové peníze. Spousta lidí se cítí pod psa jen proto, že jich má míň než majitel vedlejšího rajonu, a přitom celý problém začíná a končí v jejich hlavě. I díky Matesovi si uvědomuju, že peníze, majetek, věk nebo třeba úspěch mají jenom takovou hodnotu, jakou jim sama přisoudím.

„Důležitý je, že jsem se dneska dobře vyspal,“ usmívá se na mě Mates zlatýma očima. „Že akorát když jsem se natáhnul na parapet, vykouklo slunce. Že jsem se krásně vyválel v čerstvě zrytým záhonku. Že jsi přišla domů dřív a vykartáčovala mi kožich. Žes otevřela sardinky a nesnědlas je celý sama.“

Je fajn vědět, že vedle toho světa, který jsme si my lidi vytvořili a bereme ho tak strašně vážně, existuje ještě jeden.

Připadá mi obdivuhodnější než ten náš, protože funguje bez ohledu na to, jestli v něj někdo věří nebo ne.

Žít jinak

Jakarta, Indonésie

Sheba nesnášel, když ho něco donutilo změnit rituály. V noci se toulal po docích, lovil myši mezi kontejnery a nasával teplý vzduch prosycený pachy chaluh, smogu, hnijících odpadků a ryb. Brzy ráno se posadil u dveří, ke kterým vždycky ve stejnou dobu přijel muž na mopedu, Shebu pohladil, pokaždé pro něj vymyslel nějakou hru a hodil mu kus ryby. To on mu dal jméno. Sheba někdy dokonce i přiběhl na zavolání, ale samozřejmě jedině v případě, že se mu zrovna chtělo a neměl nic důležitějšího na práci.

Ne že by si Sheba bez toho muže neporadil. V docích by se dobře uživil sám, ale proč by jedl jen myši, když může bez námahy získat lepší laskominy? A proč trávit všechen čas o samotě, když má přítele?

Během dopoledne obvykle obešel ještě pár dalších míst, na kterých ho lidé nakrmili, pak se ve stínu stočil do klubíčka a prospal nejdusnější část dne. O rajon se dělil s několika dalšími kočkami a kocoury; v přístavu jich žilo hodně a každý rok přibyla koťata. Sheba od narození věděl, že zkrátka nemůže mít doky jenom sám pro sebe, a byl si dobře vědom i svého postavení v kočičí komunitě. Jako kotě a mladík se musel podřizovat, ale teď už byl dospělý a silný, takže si málokterý ze sousedů dovolil na něj zaútočit.

V Jakartě lidé považují kočky za skoro posvátné bytosti a těm toulavým všemožně podstrojují. Ublížit kočce znamená přivolat si na zbytek života smůlu. Jeden z mužů, kteří Shebovi dávali pamlsky, v mládí srazil autem kočku; vběhla mu v noci pod kola a on už nedokázal střetu zabránit.

„Od té doby se mi nedaří,“ říkával odevzdaně a dodával, že když se stará o Shebu, vlastně si tím podplácí Štěstěnu, i když už je to nejspíš marná snaha.

Kdyby záleželo jen na Shebovi, nehnul by se z Jakarty na krok, zplodil by tam ještě spoustu koťat a přinesl by štěstí mnoha dalším dělníkům z doků. Jenže v březnu udělal tu neopatrnost, že se spřátelil s partou námořníků a nechal se nalákat na nákladní loď. Po jídle si ve stínu zdříml, a když se probudil, bylo všechno jinak.

Cruzy, Languedoc-Rousillon, Francie

Lidé mají kořeny podobně jako kytky a stromy. Ty Théovy vyrůstaly z půdy v Cruzy. Odtamtud čerpal sílu. Bohužel si to uvědomil, až když byl jeho dům mezi vinicemi prodaný a on se ženou a dětmi balil věci do krabic.

„Když něco končí, něco jiného začíná,“ prohodila lehce Solange a on jí tu bezstarostnost záviděl. Těšila se na Marseille, na obchody, kavárny a na to, jak si ve městě najdou nové přátele. „Víš, kolik lidí si představuje, že jednoho dne zkusí žít nějak jinak, třeba líp, a nikdy to neudělají? Ty tu možnost máš.“

Jenže Théo si nikdy nepředstavoval, že by utekl ze svého života do jiného, a Solange to přece musela moc dobře vědět. Nahlas to však neřekl. Stěhování do města sice bylo její nápad, ale on dobrovolně souhlasil.

„Tohle je nabídka, která se neodmítá, na tom jsme se přece shodli! No řekni, kde bys tady,“ rozmáchlým gestem obsáhla vinice, vesnici i hory, „sehnal takhle dobře placenou práci?“

„Tady nikde,“ připustil Théo. Opravdu nemělo smysl protestovat. Stejně mu už nezbývalo nic jiného, než odnést poslední krabici do auta, zavřít kočku Emmu do přepravky, položit ji mezi dcery na zadní sedadlo a vyrazit.

Najednou nechápal, co ho to popadlo, že si začal shánět práci tak daleko od domova a plánovat stěhování. Od dětství věděl, že chce zůstat v Cruzy. Často si sám sebe představoval jako starého muže s holí na prašné cestě mezi vinicemi. Živě viděl boty toho starce na půdě rozpukané suchem, vzduch tetelící se nad obzorem. Najednou nevěděl, co má od budoucnosti čekat, a to ho znervózňovalo.

Byl zvyklý vyjít s málem. Rodinné vinařství zdědil jeho bratr; prostě si o něj po otcově smrti řekl a Théo s matkou mu darovali své dědické podíly.

Bratr vždycky získal všechno, co si umanul. Když loni v zimě jeho syn dostal podmínku za vykrádání aut, Théo se přistihl, že tu ostudu bratrovi škodolibě přeje. Nikdy se neměli rádi.

Théo si našel práci v padesát kilometrů vzdáleném přístavu Port la Nouvelle, jenže Solange mu pořád předhazovala, že by mohl vydělávat víc. V kraji byla čím dál větší nezaměstnanost a dospívající dcery měly čím dál náročnější vkus.

„Požádej o vyšší plat,“ popichovala ho Solange, a když přidáno nedostal, napadlo ji: „Co kdybychom si našli něco lepšího ve městě?“

Jeho žena měla šťastné dětství a jako většina takových lidí věřila, že ji v životě čekají samé dobré věci. O úspěch neusilovala, ona ho předpokládala. Možná právě proto se jí dařilo. Byla farmaceutická laborantka v nejhezčí lékárně v okolí Cruzy. Jakmile si Théo našel práci v docích v Marseille, prostě odpověděla na jeden inzerát, odjela na pohovor a hned měla ve městě zaměstnání i ona.

Théo se čím dál častěji zamýšlel nad tím, proč ho tak najednou začala tlačit do stěhování. Vážně jí jde jen o peníze, o lepší životní úroveň? Nevězí za tím ještě něco dalšího? Nedávno si všiml, že se po ní jeho bratr tak zvláštně dívá, ale třeba se mu to jenom zdálo.

Teď mířil po D11 na Béziers a ve zpětném zrcátku viděl pohoří Monts de l’Espinouse; známou kulisu domova. Na zadním sedadle popotahovala jeho starší dcera Amélie, které se pochopitelně nechtělo od kamarádek, a protestovala i kočka, protože se domnívala, že ji vezou k veterináři.

Théo si zkusil představit budoucnost; budou žít v malém bytě pod Notre Dame de la Garde. Večer se budou procházet k bazilice, odkud je výhled na moře. Emma bude moct oknem přízemního bytu kdykoli vyskočit do hezky udržovaného vnitrobloku, běhat po trávníku a lézt po stromech. Dcery to budou mít kousek do školy.

Nebude to vůbec špatný život, přesvědčoval se Théo, prostě jen bude úplně nový.

Středozemní moře

Země se pod nohama houpala a Sheba nedokázal najít cestu zpátky do svého rajonu. Vítr tu voněl úplně jinak a instinkt mu napovídal, že domov je daleko.

Když nemohl žít tak, jak chtěl, žil prostě nejlépe, jak mohl. Kočky mají jediný cíl: vlastní spokojenost. A tak o ni Sheba zodpovědně usiloval.

I na lodi mu všichni nosili lahůdky a mazlili se s ním.

Kapitán mu vyprávěl o kocourovi Oscarovi, který za druhé světové války sloužil jako lapač myší na palubě německého křižníku Bismarck. Ten šel ke dnu a Oscara mezi troskami našli britští vojáci. Vzali ho na torpédoborec Cossack, ale ten byl také potopen. Oscar znovu přežil, ale i další loď, na které se plavil, ztroskotala.

„Oscar prostě nosil lodím smůlu, a tak pak už musel žít na pevnině,“ vyprávěl kapitán a drbal Shebu mezi ušima. „Ty ale určitě nosíš štěstí, nemám pravdu?“

Kapitán ho vzal na velitelský můstek a od toho dne Sheba na lodi převzal velení. Po deseti dnech plavby už přesně věděl, kdy a kde se podává jídlo a jak se střídají námořníkům služby, a dohlížel na to, aby se všechna pravidla dodržovala. Zvykl si snídat spolu s kapitánem; sedával na stole v blízkosti talíře, sledoval pohyb příborů, občas dostal ochutnat a nakonec - jak říkal kapitán -„umyl nádobí“.

Občas se mu zdálo o muži s mopedem a o jedné hnědočerné kočce z Jakarty, ale když byl vzhůru, už ani nevěděl, že někdo takový existuje.

Marseille, Francie

Pořád ještě je ve zkušební době. Pořád ještě může podat výpověď, prodat byt a koupit dům pod Monts de l’Espinouse; samozřejmě už ne ten svůj v Cruzy, ale jakýkoli, který by zrovna byl k mání.

Théo se nějak nedokázal radovat z lepší práce a vyššího platu. Kdysi věříval, že by ho peníze možná mohly udělat šťastnějším, teď mu však připadalo, že štěstí je spíš otázkou vnitřního postoje.

Nervózně procházel bytem, všude rozsvěcel a otevíral okna i dveře, jen ať si před spaním Solange nadává, že jim dovnitř nalétal hmyz. V Cruzy mezi čtyřmi stěnami moc času netrávili; když se vrátil z práce, většinou se rovnou posadil pod pergolu porostlou vínem a Solange tam přinesla kávu. Seděli venku a pak se prošli mezi vinicemi. Ale co se dá proboha dělat tady? Solange i dcery byly venku; pořád byly někde venku a vracely se s rozzářenýma očima. Mladší dcera se adaptovala hned, starší po pár týdnech přestala pofňukávat a už měla smečku přítelkyň s černě podmalovanýma očima a pestrobarevnými nehty.

Théo tomu špinavému, přelidněnému, horkému městu pořád nedokázal přijít na chuť. A stejně tak kočka Emma. Už měsíc a půl skoro nežrala a často se krčila v přepravce, ve které ji sem přivezli a nechali ji stát v předsíni jako kočičí pelíšek. Tvrdošíjně odmítala vyjít do vnitrobloku, kam se ji všemožně snažili vylákat.

Objednal ji na veterinu, i když by možná spíš potřebovala kočičího psychiatra.

Bouchly dveře; přišla Solange s dcerami a navrhla, aby se s ní ještě šel projít k bazilice. Odmítl. Chtěl by se projít jedině po cestě mezi vinicemi v Cruzy.

„Proč se tolik upínáš na minulost?“ vyčetla mu. „Co je nový, to nemusí být nutně horší. Dej tomu městu šanci! Zkus mu vyjít vstříc.“

„Nechci ničemu vycházet vstříc.“

„Jsi jak malej, Théo.“

Vyšlápl si s ní tedy k Notre Dame de la Garde. Jejich ulice se strmě táhla do kopce. Na zaparkovaných autech polehávaly kočky; napočítal jich pět. Dvě babky si vynesly židle na chodník a třetí si s nimi povídala, vyložená v otevřeném okně přízemního bytu. Světýlka cigaret svítila do tmy a vzduch voněl kořeněným exotickým jídlem.

Vystoupali po schodech až k bazilice a pak ho Solange vedla po pěšince podél zdi zahrady. Zavedla ji tam prý starší dcera, které to místo zase ukázaly kamarádky ze školy. Ze stráně porostlé trávou dýchl chladnější vzduch a zavoněly borovice, v dálce na moři blikaly majáky a v docích zářila modře osvětlená ramena jeřábů.

„Zvykla jsem si sem chodit cestou z práce,“ prohodila Solange. „Nenaštvi se, Théo, ale někdy se mi prostě nechce jít rovnou domů a dívat se tam na ten tvůj otrávený obličej.“

„Tak já se budu trochu víc snažit. Jo?“

Chvíli se mlčky opírali o zeď. Marseille jim ležela u nohou. Těch lidí, pomyslel si Théo, a všichni mají svoje starosti, které jim připadají důležité. Na silnicích blikaly semafory a majáčky policejních aut. Sotva v dálce dozněla jedna siréna, rozhoukala se další. V hloubce pod srázem svítily reflektory na fotbalové hřiště a míhaly se postavy v barevných dresech.

„Proč jsi chtěla pryč z Cruzy?“ vyhrkl. Už o tom mluvili mockrát, ale nemohl se zbavit dojmu, že pořád ještě nebylo vysloveno všechno. „Vážně jenom kvůli penězům?“

„Tak jo,“ vydechla Solange. „Ale slib mi, že se nenaštveš.“

„To ti slíbit nemůžu.“

„Jasně. Amélie si na jaře myslela, že je těhotná se svým bratrancem.“ „Cože?“

„Promiň, že ti to říkám až teď.“ „Děláš si legraci?“

„Ne.“

„Je jí šestnáct!“ „Ano.“

„Mělas mi to říct!“

„Svěřila se mi, až když jsem jí třikrát odpřisáhla, že to nikomu nepovím. Takovéhle věci holky vykládají spíš matkám, to musíš pochopit, Théo. Kdyby doopravdy těhotná byla, tak bych ti to samozřejmě… ale takhle… Vlastně se nic nestalo, ne? Jistěže to byla chyba. Promiň. Bála jsem se, že bys na ni křičel.“

„To bych teda křičel.“

„Tak vidíš.“

Mlčeli.

„Ví to můj brácha?“

Pokrčila rameny. „Těžko říct. Já se s ním přece nebavím, Théo. Můj názor na tu rodinu znáš. Nechci s ní mít nic společného… tedy nic víc, než s ní mám společného teď.“

Napadlo ho, že přece nikde není psáno, že ve městě Amélie okamžitě neotěhotní s někým jiným, ale najednou se mu zpátky do Cruzy zase tak moc nechtělo.

„Jsem ráda, žes se mnou šel ven,“ řekla Solange a opřela mu hlavu o rameno.

přístav v Marseille, Francie

Na lodi se měl Sheba královsky, ale jakmile zakotvili, neodolal pokušení sestoupit na pevninu. Zas měl pevnou půdu pod nohama a životní prostor mu znovu ohraničovala jen jeho odvaha a chuť k objevování. Našel úzké uličky mezi kontejnery, jeřáby a další věci, které znal z Jakarty, jen ve vzduchu scházela ta pestrá směsice pachů, kterou doma míval tolik rád. Co je to za místo, které ani pořádně nevoní?

Cítil jenom moře; slanou vodu, chaluhy a rybinu, a tak se toulal v jeho blízkosti. Šel tak dlouho, až si uvědomil, že si není jistý, kudy vede cesta zpátky na loď. Ani nevěděl, jestli se na ni vůbec chce vracet.

Když měl hlad, na nic jiného nedokázal myslet. A teď měl velký hlad. Nejdřív si opatří něco k jídlu a pak se uvidí.

Veterinář řekl, že Emma není nemocná, je jen smutná. Potřebuje rozptýlení, nejspíš jí chybí pohyb venku. Jenže jak ji donutit, aby vyšla do vnitrobloku, když se odváží nanejvýš na parapet? Mají ji vynést ven v přepravce a nechat ji tam?

Théo se dnes zdržel v práci déle než obvykle a cestou k autu se přistihl, že se docela těší, až si večer se Solange zase vyšlápnou k bazilice. Překvapilo ho, že začíná brát město na milost. Skoro jako by tím zrazoval sám sebe. Anebo je v pořádku občas změnit názor? Když je tak zatvrzelý, nechová se trochu jako Emma?

Na parkovišti odemkl auto a chvíli nechal otevřené dveře, aby se rozpálená kabina vyvětrala.

U popelnic ho upoutal pohyb; odpadky tam prozkoumávala jedna z přístavních koček, kterým občas nosil jídlo, ale tuhle tady viděl poprvé. Byl to kocour a vypadal zvláštně. Měl neobvyklou šedohnědou barvu, velké uši, trochu šikmé zelené oči, úzký čumáček a nápadně kratší ocas než většina koček, které Théo znal.

Théo automaticky sáhl do tašky pro zbytek svačiny, přidřepl a natáhl ke kocourovi ruku. „Ahoj. Dáš si sýr?“

Zvíře zíralo na jídlo a pak se podívalo na muže, jako by hodnotilo, jestli mu může důvěřovat. Po chvíli se k němu opatrně přiblížilo, lačně chňaplo po sýru a hltavě ho snědlo. Sežralo i chleba. Pak se nechalo pohladit a hlavou vyšlo ruce vstříc.

Má s lidmi dobrou zkušenost, usoudil Théo, ale kdyby někomu patřil, asi by neměl tak velký hlad.

„Kde ses tu vzal, kamaráde?“

„Eau,“ odpověděl přátelsky kocour, podíval se mu do očí a líně mrkl.

Théo ho zkusil vzít do náručí.

Sedl si s ním do auta. Držel ho na klíně a drbal ho za ušima a na krku. Pak dostal nápad. Zabouchl dveře.

Zvíře reagovalo s bohorovným klidem, jako by ho nic na světě nemohlo rozházet.

O půl hodiny později ho Théo přinesl domů.

Třeba bude Emma šťastnější. Třeba bude šťastnější ten kocour. Třeba budou mít dcery a Solange radost, říkal si Théo, když pomalu pouštěl kocoura z náručí na podlahu v předsíni. On sám už každopádně radost měl. Ten kocour mu byl sympatický, těžko říct proč.

Anebo tahle změna způsobí Emmě jenom další stres?

Kdyby se ti dva spřátelili, mohli by spolu chodit do vnitrobloku, říkal si Théo. A třeba i na ulici před dům, kde naštěstí není moc velký provoz a na kapotách aut pospává smečka sousedovic koček. Třeba spolu Emma a kocour vyběhnou až do parku u Notre Dame de la Garde a prozkoumají tu stráň nad fotbalovým hřištěm.

„Emmo!“ zavolal zrovna ve chvíli, kdy kočka vyšla z ložnice.

Uviděla kocoura, přikrčila se a zasyčela. Zavětřila jeho směrem. V očích se jí objevil strach, údiv a po chvíli opatrný zájem. Ten zájem byl čím dál silnější. Napřímila se, zvedla ocas na pozdrav a pak ho zase nechala klesnout, jako by jí připadalo příliš troufalé uvítat cizince jako dobrého přítele.

Kocour se posadil a klidně ji pozoroval velkýma zelenýma očima, které už toho viděly příliš mnoho na to, aby se nechal snadno vyvést z míry. Rozhlédl se po místnosti, zaklonil hlavu k Théovi a pak se obrátil zpátky k Emmě. Neboj se mě, říkaly jí ty zelené oči.

Vyšla jim vstříc.