Český špion Erwin Van Haarlem

Jaroslav Kmenta

(2013)

Hodnocení:

96%

Štítky:

Literatura česká, Romány

Tato kniha popisuje skutečný život jednoho z nejtajnějších špionů, kterého jsme tu měli. Ve skutečnosti se jmenoval Václav Jelínek a pocházel z pražských Kunratic. Rozvědka ho připravovala na vycestování na Západ. A vybrala si pro to legendu opravdového kluka, který se narodil za války v Holandsku, ale kterého jeho matka odložila a odvezla do dětského domova poblíž Teplic. Tady si skutečného Erwina van Haarlema po pěti letech adoptoval bezdětný pár manželů z pomezí Čech a Moravy a dali mu úplně jiné jméno i příjmení. Jméno Erwin van Haarlem tak bylo úředně volné a tajná služba toho využila a tuto identitu dala svému špionovi Jelínkovi. A vymyslela mu k tomu věrohodnou legendu, jak se protloukal životem a jak se nakonec rozhodl emigrovat. Špion si pak v klidu špionoval v Londýně Ale kdo by čekal, že se po třiceti letech objeví ve skutečné matce Erwina van Haarlema v Holandsku mateřský cit a začne své dítě po letech hledat.

JAROSLAV KMENTA

Český špion erwin van haarlem

Tato kniha byla napsána podle skutečné události. Všechny osoby v ní jmenované žijí nebo žily. Stejně tak i veškeré popisované skutky a události se staly.

jaroslav kmenta

český Špion – erwin van haarlem

Copyright © jkm 2005

Illustrations © jkm 2005

isbn 80-903603-0-0

Věnováno

Mé ženě Hance

Poděkování

Děkuji své rodině za trpělivost a toleranci. Dále děkuji Milanu Vydrovi, Jaroslavu Vlachovi, Honzovi Valovi, Františkovi Turkovi, Martinovi, Zbyňkovi a všem svým zdrojům. Mimořádné poděkování patří také mému mateřskému deníku Mladá fronta DNES, zejména pak paní Jindře Šídlové a Danu Maternovi. Za podporu děkuji i svému rodnému městu Nymburk.

Zvláštní poděkování

Za nezměrnou důvěru děkuji panu pplk. Václavu Jelínkovi. A v neposlední řadě děkuji svému dlouholetému příteli Peteru Andrisovi, bez jehož pomoci by tato kniha nevyšla. Děkuji i Richardovi, jehož si hluboce vážím.

Objevuje se v pánských šatech a v gumovém plášti až dole v Chustu, zajde do hostince, sedne pod elektrickou žárovku, dá se jako neznámý cizinec obsloužit a hodinu poslouchá rozhovory pánů, kteří se baví o Šuhajovi, neboť jedna z největších radostí jest nezdát se a být. A když odejde, najde číšník na jeho stole pod pivní miskou lístek, na kterém je napsáno jediné, co se Šuhaj u maďarského pluku naučil psáti: Suhaj Miklós.

Ivan Olbracht: Nikola Šuhaj loupežník

PROLOG

Nikdy v životě by mě nenapadlo, že budu psát knihu o komunistickém špionovi, kterého si budu vážit. V době nesvobody jsem žil sice „jen“ dvacet let, ale komunistický režim jsem stejně jako jeho ideologii nenáviděl.

Všem, kdo se začtou do této knihy, doporučuji, co jsem udělal já, než jsem s tímto projektem začal: Oprostěte se od ideologie a podívejte se na tento příběh očima nezaujatého diváka, bez předsudků.

„Erwin van Haarlem“ byl kádrový důstojník komunistické rozvědky, ale byl to profesionál. A kdyby to neodporovalo spisovné češtině, klidně bych to slovo napsal s velkým P, protože v jeho případě je to vskutku pravda. Byl to profesionál, který šel ve své práci až na samu mez špionážních, ale i lidských možností. A míra profesionality by měla být hlavním a klíčovým měřítkem při hodnocení každého takového člověka Ať už pracoval pro Západ, nebo pro Východ.

„Erwin van Haarlem“ je jedním z „těch, kdo se snažil zabránit tomu, aby studená válka přerostla v otevřený mezinárodní konflikt.

Úvod

Jednoho dne mi v redakci zazvonil telefon.

„Dobrý den, jmenuji se Erwin van Haarlem a jsem bývalý důstojník bývalé československé rozvědky.“

Byl jsem v šoku. Erwin van Haarlem? Vždyť je to jeden z nejslavnějších českých špionů, po jehož pravé totožnosti stále pátrají desítky novinářů z celého světa. Erwin van Haarlem se nikdy nikomu neohlásil. Nikdy nikomu neposkytl rozhovor a nikdy nikomu nesvěřil mnohá tajemství svého života.

Neudělal to ani v roce 1996, když po něm v Praze pátral známý britský novinář Nigel West, který předal fotografii s jeho někdejší podobiznou českým novinám, čímž se ho snažil zdiskreditovat a přinutit, aby se mu ozval.

„Pracoval jsem třináct let jako ilegální rozvědčík v Anglii. Pak jsem byl za svou činnost zatčen a odsouzen k deseti letům žaláře. Mé pravé jméno a poslání nebylo nikdy zjištěno. Byl to vůbec první případ u britského trestního soudu Old Bailey, kdy byl někdo odsouzen, aniž bylo známo, jak se jmenuje.“

Pan van Haarlem mluvil klidně, tiše a až neobvykle spisovně.

„Nedovoluji vám uveřejnit informace, které jsem vám zatím řekl. Považujte vše za off the record. Pokud je mi známo, tento pokyn je novináři striktně dodržován jako věc profesionální cti.“

Navrhl mi setkání a já jsem neváhal ani vteřinu. Už delší dobu jsem po van Haarlemovi pátral stejně jako desítky jiných. Pan van Haarlem mi vysvětlil, proč se rozhodl zatelefonovat zrovna mně: „Čtu vaše články a myslím, že víte, že svět není černobílý. Dokážete se rychle zorientovat v problému a máte dobré analýzy. Všiml jsem si, že když píšete o iráckém špionovi, kterého vyhostili z Prahy, dokážete se s ním spojit a udělat interwiev. To nikdo jiný neudělal.“

Tak dlouho jsem van Haarlema hledal, až mě našel on sám.

V červnu roku 2001 jsme se viděli poprvé. Pak jsme se scházeli celé tři roky. Měl jsem to štěstí naslouchat jeho vyprávěním, zaznamenat je a zpracovat.

Je to neuvěřitelný příběh, který by jen stěží někdo dokázal vymyslet. Při psaní této knihy jsem si uvědomil, že tak dramatický, napínavý a hluboce lidský příběh dokáže napsat jen život sám.

Osud Johanny van Haarlem a Erwina van Haarlema

1

Rok 1943. Nizozemí, Haag.

Přestože všude vládla atmosféra strachu z nacistické okupace, v rodině van Haarlemů to na nějaký stres a bídu nevypadalo.

Izák van Haarlem byl holandský Žid, ale protože byl ženatý s Holanďankou, nemusel po obsazení Holandska do koncentračního tábora Byl prozíravý. Konvertoval ke křesťanství a začal kolaborovat s Němci. Členem fašistické Nacionální strany Holandska se stal ještě před vpádem Němců do Nizozemska

Izák měl se svou ženou Johannou celkem sedm dětí. Šest se jich na jeho pokyn stalo členy Nacionální strany. Poslední dcera Johanna nesplňovala věkový limit, a tak vstoupila do mládežnického hnutí Nacionální strany.

Téměř každý si ve staré haagské čtvrti, kde van Haarlemovi žili, na Izáka ukazoval prstem: To je ten, co kolaboruje s Němci. Hanba mu.

Tříposchoďový dům van Haarlemů se ihned po okupaci stal vyhledávaným útočištěm mnoha nacistických vojáků. Bylo to takové středisko družby s wehrmachtem, protože se brzy rozneslo, že Izákův sklep je kvalitně zásoben a že van Haarlemovy dívky nejsou proti, je-li někdo pro.

A osmnáctiletá dcera Johanna se chovala podle toho, co viděla u svého otce. Kamarádila se s Němci a neviděla na tom nic špatného. Chodila na párty do jejich domů a kasáren. V době, kdy zuřila krutá válka, si mladá Johanna užívala plnými doušky spokojený a bezstarostný život teenagera

Možná by se na flirtování s nacistickými vojáky zapomnělo a po válce by se z Johanny van Haarlem stala počestná matka zámožné rodiny. Ale osud je krutý. Kdo si pohrává s ohněm, sám se spálí.

Osudným se jí stal flirt s jistým Gregorem Kuligem. Byl to původem Polák, který nadšeně vstoupil do nacistického wehrmachtu, aby bojoval za ideály Adolfa Hitlera V Haagu občas trávil dovolenku. Mezi odjezdy na frontu si chtěl co nejvíce užít. Bylo mu 23 let a byl to pohledný mladý muž: blond vlasy, modré oči. To byla čtvrtletní permanentka do Johanniny náruče. Seznámili se v listopadu 1943. Johanna právě cestovala vlakem z jedné zábavy.

„Stáli jsme proti sobě tváří v tvář. Zahrával si a smál se. Byl úplně sám a vystoupil se mnou z vlaku. Kráčeli jsme spolu a bylo to krásné. Měla jsem pocit, že po předcházejících milostných vzplanutích prožívám první velkou lásku.“

Johanna byla krásná dívka s hustými černými vlasy, výraznou pusou, ale hlavně měla kukadla, že by do nich člověk spadl. Asi měsíc spolu jen flirtovali. Těsně před Vánoci roku 1943 to ale Gregor už nevydržel. Johannu povalil na zem a jako smyslů zbavený ji začal svlékat. Po krátkém boji to Johanna vzdala a Gregorovi se oddala. „Nemohu říci, že by mě znásilnil, ale udělal to proti mé vůli. Bránila jsem se, ale on byl silnější a prosadil své. Nedá se říct, že by to bylo moje úplně poprvé.“

Johanna doufala, že neotěhotní. Po bujarých oslavách Nového roku si tak i nadále užívala svobody v nesvobodném Holandsku.

Za pár týdnů se jí ale zhroutil svět. Zjistila, že je v jiném stavu. Gregor Kulig byl už dávno na frontě a bylo nejisté, zda se ještě vůbec někdy vrátí. Johanna proto dělala vše možné, aby skryla svou hanbu před rodinou. Nosila větší svetry, delší zástěry, častěji sukně než kalhoty, a když jí bylo zle, sváděla vše na jídlo. Čas je však neúprosný a jen slepý by po půl roce nepoznal, že se mladá nevinná dívka proměnila v těžkopádnou a podezřele obtloustlou ženu. Jak její váha nabývala, nemohla už déle své tajemství skrývat.

Izák van Haarlem vládl doma železnou rukou. Co řekl, to platilo. Jeho manželka měla jen malý vliv na dění v rodině. Johanna neměla sílu říct tu zprávu otci do očí. Požádala proto svého švagra, aby Izákovi, jejímu otci, nalil čistého vína

Izákovi se podlomila kolena Ani ve snu ho nenapadlo, kam až může jeho dcera v kolaboraci s Němci zajít. Izák neváhal ani vteřinu.

Johanna čekala ve svém pokoji a věděla, že se každou chvíli rozrazí dveře a její rozlícený otec bude nadávat. Co však uslyšela z jeho úst, nečekala ani v tom nejhorším snu.

Otec vynesl ortel, který poznamenal celý její život.

„Jsi hříšnice. Nemůžeš zde zůstat. Přinesla jsi hanbu naší rodině. Musíš pryč.“

„Otče, prosím, odpusť mi. Odpusť i tomu nebohému dítěti, které v sobě nosím.“

„Nechci o tom už nic slyšet. Hřešila jsi a naše rodina tím nebude trpět.“

„Nebudu vám dělat ostudu. Řádně se vdám a povedu spořádaný život.

Prosím, otče, odpusť nám.“

„Dítěte se musíš po narození co nejdříve zbavit. To dítě nic neznamená. Je to válečný produkt!“

Ta slova přehlušila vše ostatní a otec je zopakoval ještě několikrát: „Je to válečný produkt, je to válečný produkt! Nic jiného než válečný produkt…“ Johanna měla blízko k mdlobám.

2

Rodina poslala Johannu van Haarlem do Amsterodamu. Byla tu porodnice pro ženy, které otěhotněly s německými vojáky. 24. srpna 1944 se Johanně narodil syn. Dala mu jméno Erwin.

Po šesti dnech opustila nemocnici a vrátila se domů. Myslela, že otce obměkčí pohled na miminko.

„Otče, je to kluk. Vezmi nás zpátky.“

„Říkal jsem, aby ses ho zbavila. To dítě by bylo prokletím celé rodiny!“ Izák svou dceru nepustil ani přes práh domu a nekompromisně zabouchl dveře.

Johanna našla dočasné útočiště u jednoho místního doktora. Měl volnou místnost, a tak jí nechal tři dny na to, aby rozvážila, jak svízelnou situaci vyřeší.

Měla jen dvě možnosti: buď půjde po svých, nebo s rodiči. Nejistá cesta samostatného života bez vidiny peněz a blahobytu ji ale nakonec odradila A tak se rozhodla naplnit to, co jí nakázali rodiče: „Dítěte se vzdej, odjed do dalekých Čech a nech tam chlapce v nějakém útulku.“

Johannu doprovázela její sestra Henrietta, která měla dohlédnout na to, že to skutečně udělá. „Vlak byl nacpán ženami s plačícími miminy a kolébkami. Spaly jsme na sedadlech a jídlo jsme měly jen to, co nám dali ostatní. Vlak zastavil na delší dobu jen v jednom městě. Byl to Verden v západním Německu. Vystoupila jsem. Chtěla jsem malého Erwina pokřtít. Naštěstí tam byl malý kostel a farář to pro mě udělal. Sestra říkala že jsem blázen, ale já jsem to musela udělat…“

Vlakem pak všichni tři pokračovali dále a vystoupili až na konečné stanici. Erwin van Haarlem se tak se svou matkou a tetou dostal do Teplic. Tehdy to bylo ještě území sudetských Němců. Dnes je to Česká republika.

V Teplicích si obě ženy pronajaly jednu místnost a našly si práci.

O Erwina se starala žena, které patřil celý dům. Johanna pracovala jako účetní ve skladišti pracovních oděvů v jednom teplickém obchodní domě. Erwin byl ale velmi malý na to, aby snášel odloučení od matky. Potřeboval ještě kojit a náhradní matka majitelka pronajímaného domu v tom Johannu nemohla v žádném případě zastoupit. Erwin stále plakal.

V Teplicích Johanna na krátký čas zauvažovala o tom, že by si Erwina nechala Přestala chodit do práce a odstěhovala se do místního hotelu. Každým dnem jí ale ubývalo peněz. Teď už nebrečel jen Erwin. Johanna tušila že se dostala do slepé uličky a že to sama dál nezvládne. Drama, které se odehrávalo v její hlavě, trvalo necelých čtrnáct dní.

Formality pro přijetí Erwina do domu pro sirotky a odložené děti byly vyřízeny během několika dní. V polovině října 1944 tak Johanna odložila ještě ani ne měsíční miminko do ústavu. Byl to německý ústav.

Johanna se cítila zoufale. Na rozloučenou svého synka políbila Plakala. Cítila se jako špatná matka, zoufale provinilá a smutná.

To bylo naposledy, co viděla svého syna

3

Johanně trvalo dva týdny, než se vrátila zpět do Holandska Cestovala stopem na náklaďácích, nebo vlakem. Když doma oznámila že nechala malého Erwina v dětském domově v Protektorátu Bohmen und Máhren, bylo jí odpuštěno.

Válka se však chýlila ke konci a nacistické Německo bylo poraženo. V Holandsku zavládl chaos. Karty se obrátily: z věznic přišli vítězové a kolaboranti museli pykat. Izák van Haarlem byl odsouzen za členství v nacistické straně a kolaboraci s nepřítelem. Ve vězení strávil jedenáct měsíců. Bratři Johanny van Haarlem byli také ve vězení za kolaboraci a rodina van Haarlemů přišla o veškerý majetek. Byl zkonfiskován.

Přestože byl despotický otec ve vězení, Johanna si netroufla udělat to, co si v duchu slíbila: vrátit se pro malého Erwina a přivézt ho zpět do Holandska Johanna pro to neudělala ani jediný vstřícný krok. Ani náznak vzpoury svědomí. A tak pomalu zapomínala…

Nebýt snahy československých úřadů a aktivit Červeného kříže, které stále hledaly matku Erwina van Haarlema, možná by už Erwin upadl v zapomnění. V lednu roku 1947 navštívil rodinu Izáka van Haarlema pracovník Červeného kříže. Měl jediné poslání: vyřídit matce malého Erwina, že dítě je stále v dětském domově a že si je může vyzvednout.

Johanna van Haarlem to však neudělala. Nechala pracovníka Červeného kříže odejít. Neměla o dítě zájem. Zástupci československého vyslanectví ji se stejnou žádostí oslovili třikrát, ona ale vždy odmítla

Poslední možnost vzít si zpátky své dítě měla Johanna ještě o měsíc později. 26. února 1947 jí přišel dopis, ve kterém jí československé úřady oznámily, že má dvě možnosti: buď si vezme Erwina zpět, nebo bude adoptován.

Johanna van Haarlem na dopis ani neodpověděla a nechala svého syna napospas osudu. Erwinovi bylo v té době dva a půl roku.

Malý Erwin byl v dětském domově v Olešovicích nedaleko Prahy. Ještě v roce 1948 přinesl Československý filmový týdeník reportáž o dětech čekajících na repatriaci. Zcela náhodou v něm vystoupil i malý Erwin. Hezký blonďatý Erwinek byl vidět u oběda v dětském domově, jak zápolí se lžící a smutně se dívá. Komentátor doprovodil dojemné obrázky těmito slovy: Holanďan Erwin van Haarlem stále čeká na repatriaci.

Té se však Erwin nikdy nedočkal.

4

Johanna van Haarlem začala po válce nový život. Vystřídala několik kancelářských zaměstnání a pár měsíců pracovala jako služka Její milenec Gregor Kulig, otec Erwina, byl dávno mrtvý. Padl v bojích v Cannes ještě před koncem války a její syn Erwin… Ten zemřel v jejím srdci vlastně také.

V roce 1958 se Johanna provdala za Henriho Duffhuese. Přestože spolu měli syna Johanesse, nebylo to šťastné manželství. Skončilo rozvodem.

Johanna se pak cítila opuštěná a zpytovala své hříchy. Trvalo to dlouhých třicet jedna let, než se v Johanně hnulo svědomí. Teprve v roce 1975 se v ní probudil mateřský cit a s ním i odvaha něco dělat. Uplynulo dlouhých třicet jedna let od chvíle, kdy odložila svého synka do ústavu v Československu. Teprve pak, v září 1975, vzala do ruky pero a papír a napsala dopis, v němž požádala československé úřady a Červený kříž o setkání se svým synem. Trvalo skoro rok, než korespondence s Červeným křížem přinesla jasnou odpověď.

10. září 1976 se jí zmocnil pocit vítězství: obdržela dopis od československých úřadů s tímto sdělením: „Váš syn žije a od roku 1972 je v zahraničí bez oficiálního povolení československých úřadů.“ Johanně se rozzářily oči. Dozvěděla se, že syn žije, a tedy i její naděje, že ho ještě někdy uvidí.

Jméno Erwina van Haarlema se ocitlo na seznamu uprchlíků v roce 1972. Z Československa odešel jako osmadvacetiletý mladý muž do Rakouska Zde pracoval v hotelech jako číšník. Aby se mu lépe a snáze dařilo v novém životě na Západě, požádal holandské úřady o občanství, na které měl podle platných zákonů stále nárok. Tehdejší královna Juliána mu vyhověla

Do Holandska to však van Haarlema netáhlo. V Rakousku vystudoval hotelovou školu a po třech letech tam strávených se Erwin rozhodl odejít do Velké Británie. Našel si místo v honosném a světoznámém hotelu Hilton. V Londýně si žil docela pestrý a spokojený život.

Johanna van Haarlem si nakonec díky své neoblomnosti a s pomocí Červeného kříže vymohla i přesnou adresu Erwinova bydliště. Bylo to o další rok později, tedy v říjnu 1977.

„Cítila jsem se zmatená a rozčílená. Měla jsem neuvěřitelný pocit očekávání. Napsala jsem mu, abych mu řekla, jak moc ho miluji. A on mi odpověděl!“

8. listopadu 1977 dostala Johanna od Erwina první dopis. Byl v angličtině. „Drahá matko, byl to opravdu zvláštní pocit, obdržet od Vás dopis po tolika letech. Můžete mi psát německy, já tímto jazykem mluvím také. Můžete mi o sobě něco napsat, protože já o vašem životě prakticky nic nevím. Těším se na Váš dopis. S úctou Erwin van Haarlem, Váš syn.“

Ve skutečnosti byl ale Erwin van Haarlem chladný. Věděl, že ho Johanna odložila do ústavu, a tak k ní necítil lásku ani přílišné sympatie.

Johanna si vyřídila potřebné formality a už za měsíc odjela do Velké Británie.

„Kráčela jsem Londýnem a hledala Erwinovo bydliště podle adresy, kterou mi zaslal. Najednou jsem byla oslovena mužem, kterého jsem neznala a který se zeptal, zda jsem paní van Haarlem. Řekla jsem, že ano, načež mi ten muž řekl, že je můj syn Erwin. Věděl, jak vypadám, protože jsem mu zaslala fotografie. Potom mě Erwin objal. Byla jsem šťastná. Plakala jsem a nevěděla co mám dělat. Byl to zvláštní pocit.“

„Váš otec nebyl tak tmavý,“ řekla Johanna Erwinovi. Poodstoupila a znovu řekla: „Také nebyl tak vysoký.“

To Erwina naštvalo: „Myslíte můj údajný otec?“

Nabídl jí rámě a šli k němu domů. Měl sice pro setkání připravenou láhev šampaňského, ale nastavil v ledničce příliš nízkou teplotu. V láhvi byl jen vyčpělý led, bez jiskry. A totéž bylo i v jeho srdci. Žádný soucit, žádná vřelost, jen ledová tříšť. Druhý den se pak setkal s Johanessem. Bylo to dítě starých rodičů. Johaness žárlil.

Johanně se vrátila chuť do života. Od roku 1978 ho každý rok navštěvovala v Londýně a Erwin zase na oplátku jezdil do Holandska

„Řekla jsem mu, že se cítím vinná, ale on mi neustále opakoval, ať se tak necítím. Řekl, že měl dobré rodiče a že byl v Československu šťastný. Když jsem navštívila Londýn, choval se ke mně nádherně. Koupil mi několik pěkných dárků, vázu, zlatý prsten se safírem, zlatou minci, drahou peněženku, kašmírový svetr. Od první chvíle mě nazýval matkou. Byla jsem za to nesmírně vděčná.“

V dubnu 1988 se jí ale zhroutil svět.

Bylo přesně 5. dubna a Johanně začal obyčejný den. Vařila si ranní kávu a poslouchala jako vždy v 8 hodin nejnovější zprávy stanice BBC. Když hlasatel vyřkl poprvé jméno Erwin van Haarlem, přešla to jako neuvěřitelnou shodu náhod. Když ale za dalších patnáct vteřin uslyšela toto jméno ještě jednou, zavrávorala a málem omdlela: „V Londýně byl zatčen muž, který je podezřelý ze špionáže. Byl zatčen pro příjem šifrovaných informací v zájmu cizí mocnosti. Je to Čech s holandským jménem Erwin van Haarlem.“

Johanna sebezáchovným pudem astmatika lapala po dechu a nevěděla co má dělat. „Erwin van Haarlem, Erwin van Haarlem. Proboha vždyť je to můj syn!“

5

Erwin van Haarlem vůbec nevypadal na to, že mu táhne na 44 let. Byl to pohledný mladý muž, vypadal spíš na pětatřicet. Svou štíhlou postavu si udržoval pravidelným běháním. A nebyl to žádný třasořitka Boxoval a cvičil. Měl krátké tmavé vlasy a hnědé oči. Chodil vždy čistě a elegantně upravený. Nebyl sice ženatý a neměl ani děti, ale o ženy neměl nikdy nouzi. Několik let pracoval v Anglii jako nákupčí manažer pro hotel Hilton, ale poslední roky se živil jako obchodník se starožitnostmi. Specializoval se na portrétní miniatury. Hovořil několika jazyky: česky, německy, rusky, anglicky a domluvil se i v jidiš, tedy v jazyce, kterým hovoří židovská diaspora v Evropě.

Bydlel v krásném útulném bytě v docela příjemné, zalesněné londýnské čtvrti, ve Friern Barnet.

Zde byl Erwin van Haarlem zatčen tři dny předtím, než to zveřejnila BBC. Bylo 2. dubna 1988, 9 hodin 15 minut.

Ten den se Erwin probudil mnohem později než obvykle. Normálně byl vzhůru už dlouho před šestou. Měl jen tak tak čas stihnout relaci s tajnými vzkazy, která začínala v 9.10. Běžel rovnou k rádiu, aby ji nezmeškal. Jen tak v pyžamu, bos. I tak se napojil, až když už běžel jeho volací znak 646.

Po určité chvíli ale uslyšel za dveřmi na chodbě šum a tlumené hlasy. Vyndal si z ucha sluchátko, hodil tužku do rohu pod pult, papír s částí zprávy hodil rovněž na zem pod pult a šel ke dveřím zjistit, co se děje. Za dveřmi slyšel opatrné našlapování a anglický mužský šepot. Běžel zpět do kuchyně, ale když byl v polovině obývacího pokoje, zaslechl, jak někdo nesmírně opatrně odmyká dveře. Vlastně to nebylo ani odmykání, ale pootočení klíče v zámku, protože dveře nebyly zamknuté, jenom přibouchnuté. Ohlédl se přes levé rameno a viděl dva detektivy, jak se opatrně naklánějí a nahlížejí do bytu. Byli to inspektor Richard Bird a superintendant Nigel Somers.

Bird byl předkloněn, nad ním se nakláněl Somers. Chtěli ho překvapit u rádia a byli zaskočeni, že stojí v obýváku. Uviděli ho a začali křičet takovým tím nucené hrubým hlasem, jak to vidíme v televizi, když zakuklení, rádoby drsní přerostlí skauti s nápisem Policie na zádech zatýkají v bytě vystrašené ukrajinské dělníky: „Policie, policie!“

Erwin van Haarlem běžel do kuchyně a snažil se zatlačit teleskopickou anténu u rádia Ta se mu ale v půli zasekla Vytáhl zásuvku v polici po své pravé ruce a sáhl pro kuchyňský nůž. V tu chvíli ale do něj Bird zezadu prudce strčil, a tak přepadl na pult. Podepřel se rukama Při tom upustil nůž zpátky do šuplíku. Při strkanici podkopl vysokou stoličku, na které předtím seděl, a ta se skácela na podlahu. Po celou tu dobu vycházel ze sluchátka tón v Morseově abecedě.

Erwin se otočil a vycházel z kuchyně, když do něj Bird zezadu bezdůvodně prudce strčil. Napřáhl se a chtěl udeřit Somerse, který ustrašeně couval, ale detektiv konstábl Paul Anthony Watson ho chytl za levou ruku a Bird strhl jeho napřaženou pravou ruku. Řekl: „Nech toho. Je konec. Je konec.“ To Erwina zklidnilo. Zkrátka mnoho psů, zajícova smrt.

Bird řekl: „Poslouchej, co ti tento důstojník řekne,“ a kývl hlavou na Somerse.

„Zatýkám tě pro podezření ze špionáže. O nic se nepokoušej. Mám u sebe zbraň.“

„Neubliž si,“ řekl Erwin drze.

To je naštvalo a jeden z policajtů, Kevin Stuart Kindleysides, takový větší trpaslík, ho začal mlátit zezadu do ledvin. To ale neměl dělat, to byla chyba Neměl vůbec žádný úder, vůbec to nebolelo, vůbec. Protože rána padla ztratil strach před úderem a oni ztratili psychologickou výhodu strachu z neznámého. Stejný efekt se dostavuje u boxerů před zápasem. Už mají rukavice na rukou, ale jsou nervózní a chce se jim čurat a vůbec zlobí. Vše z nich však spadne úderem první rány. Erwin cloumal policisty, kteří ho drželi, až se jim vyškubl.

Kindleysides na něj zezadu skočil, ale Erwin ho přehodil přes rameno chvatem se-oe-nage.

Erwin pak zařval: „To by snad stačilo, ty ratlíku!“

Když policisté viděli, že už nic nebude, uklidnili se a Somers Erwinovi řekl, že nemusí vypovídat, ale že cokoliv řekne, může být použito proti němu. Erwin ho ale příliš nevnímal, a tak se ho Somers zeptal: „Mluvíš anglicky?“

„To tě nemusí zajímat. Já nebudu mluvit. Ty se stejně k soudu nedostaneš, nic neovlivníš, jsi nula“

„Co kecáš? Jasně, že půjdeš k soudu,“ zase se rozčílil Somers, ale už ho nebili.

Bird otočil židli, která stála u psacího stolu, a řekl: „Sedni si sem!“

Erwinovi velice vadilo, že je bos. Cítil se nejistý. Bird rozsvítil lampu na stole a namířil mu ji do očí. Erwin ji okamžitě zhasl. Bird ji znovu rozsvítil a řekl: „Poslouchej, neser mě. Až dosud jsem si s tebou jenom hrál. Nechtěj, abych to rozjel natvrdo.“

„Bojím, bojím, kakám. Ty si dej pozor, ať si tě nepodám já, ty geriatriku!“ Lampu ale už nezhasl.

„Kde je tvůj druhý pas?“ zeptal se Bird.

„Já žádný druhý pas nemám.“ Erwin se stáhl do sebe a nic neříkal.

„Možná, že bude pršet,“ přerušil Watson mlčení.

„U nás se říká: to je takový blbec, ten se s tebou bude bavit o počasí. Snad si nemyslíš, že se s tebou budu bavit o počasí, že se s tebou budu vůbec bavit?“

„Kde je to u nás?“ Erwin neodpověděl.

„Já když jsem byl svobodný, tak jsem měl také prach na nábytku.“ Somers měl za úkol s Erwinem mluvit, aby se neuzavřel do sebe. „Jdi do prdele.“

Do křesla se mezitím posadil fotograf Stephen Anthony Patterson. Erwin v tu chvíli postřehl, jak Bird v kuchyni zvedl z podlahy papír s čísly a naaranžoval ho tak, aby čísla byla vidět. Chvíli mu to trvalo, protože papír se stále narovnával a nedržel v požadované poloze. Patterson viděl, co Bird dělá, a překvapením tiše hvízdnul. Bylo to spíše zasyčení.

Bird mu řekl: „Podívej, vyfotografuj to. To je vše, co se po tobě chce, a ušetři mě nějakých zvukových efektů.“

Kolik policistů se podílelo na zatčení Erwina, není jisté. Erwin je sledoval, ale když napočítal 27, ztratil přehled.

Policisté neustále přicházeli a odcházeli, protože nikdo z nich živého špiona nikdy neviděl, a tak si chtěli vychutnat, že jsou na nebezpečné misi. Byli asi zklamáni, když viděli ospalého, bosého muže, kterému se rozevírá poklopec u pyžama

6

Erwina příšerně bolela hlava Kombinace rumu a čínské čokolády s krémovou jahodovou náplní, kterou měl den předtím, není zrovna nejvhodnější kombinací, a rozhodně ne žádný elixírový životabudič. Sevřel si hlavu dlaněmi a lokty opřel o kolena „V zoufalství,“ jak uvedl do výpovědi Bird.

Erwin potřeboval zničit zprávu o Keston College, kterou měl zašifrovanou a připravenou k napsání do tajnopisu a ukrytou v papírové rolce, na kterou je namotán toaletní papír. Role se zprávou byla v držáku na toaletní papír v koupelně. Keston College byla náboženská škola, která vysílala kněze na Východ, hlavně do Polska a Sovětského svazu. Východní tajné služby to ale považovaly za diverzní akci.

Erwin řekl, že musí na záchod. Opravdu musel. Watson kupodivu nic nenamítal. Jen řekl, že se na něj musí dívat. Nedovolil mu zavřít dveře od koupelny. Erwin si stáhl kalhoty od pyžama a sedl na mísu. To Watson nečekal. Myslel, že půjde na malou, a znejistěl, ale oči neodvrátil. Erwin schválně hlasitě prděl a choval se vůbec nechutně. Watson ho stále pozoroval. Až když si začal utírat zadek a prohlížel použitý toaletní papír, odvrátil obličej. Erwin toho využil. Utrhl kus toaletního papíru, současně vytáhl zprávu, schoval ji do papíru, utřel si zadek a spláchl. Zjistil ale, že kus zprávy zůstal v rolce. Zpráva byla na dvou kouscích papíru a on vytáhl jen jeden. Stoupl si k umývadlu a začal si mýt zadek. Watson poodstoupil od dveří a díval se jinam. Erwin proto vytáhl zbývající kousek papíru, namočil ho a sežmoulal a pak ho prošťouchal do výlevky umývadla.

Mezitím se Bird se Somersem dohodli a vyměnili si role. Původně měl Somers hrát roli laskavého a Bird zlého, ale protože se Somers nechal vyprovokovat a ostře na Erwina vyjel, tak se jim to zašmodrchalo.

Bird odvedl Erwina do ložnice a řekl: „Vyber si oblečení.“

Vybral si oblek, košili, kravatu a boty. Bird dal vše stranou, hodil mu džíny, svetr a tenisky, když předtím vše pečlivě prohledal. „Obleč se!“ poručil. Na nočním stolku našel Bird peněženku. Vyndal z ní desetilibrovou bankovku, kterou předtím pečlivě prohlédl.

„Máš advokáta?“

„Nemám.“

„Chceš někomu zavolat?“

„Jsem pozvaný na dnes večer na oslavu Passoveru. To je nejdůležitější židovský svátek. Chtěl bych se omluvit, že nepřijdu. Oni ale dnes nezvednou telefon. Jsou ortodoxní Židé.“

Bird se překvapeně podíval na Erwina, ale když viděl, že to myslí vážně, řekl:

„Nech to na nás.“ Zavrtěl hlavou a zase se na něj dlouze zadíval.

„Poslouchej pečlivě, co ti teď řeknu,“ řekl Bird. „Jestliže budeš spolupracovat, k ničemu nemusí dojít. Žádný soud, žádné vězení, důstojnieká hodnost, nová identita. Ale musíš se rozhodnout teď hned. Tak co?“ řekl Bird vážně.

„Já už se rozhodl dávno. Před mnoha léty,“ řekl klidným hlasem Erwin.

Bird zase pokýval hlavou na souhlas toho, že rozumí, a zeptal se vlídně: „Budeme to potřebovat?“ a ukázal na želízka Erwin řekl, že ne, a tak mu želízka nenasadili, ale drželi ho každý z jedné strany a odvedli do auta

V autě čekal řidič. Watson si sedl vedle něj a Erwina nacpali na zadní sedadlo. Bird a Somers seděli každý z jedné strany. V autě vládla povznesená, intoxikovaná nálada Vypadalo to jako scéna ze Slavnosti sněženek, kdy hajní vezou domů zastřeleného kance a koupou se ve své slávě. Byli to lovci vracející se z nebezpečného, leč úspěšného lovu. Jejich duševní masturbace se blížila bodu vyvrcholení.

Když projížděli Swine Line (Uličkou sviní) kolem hřbitova v High Gate, řekl Erwin Birdovi: „To je milá pozornost, že mě vezete kolem míst, kde je pochován Karel Marx.“

To Birda rozčílilo: „Já ani nevím, že nějakej zasranej Marx žil, natož pak že chcípnul.“

Erwina zavezli na policejní stanici v Pimlico. Zde ho vrazili do cely.

Netrvalo ale dlouho, zarachotil klíč a do cely vstoupil asi třicetiletý muž.

„Jsem Dennis Lynch, byl jsem vám přidělen jako advokát,“ představil se. „Chcete, abych vyrozuměl někoho o vašem zatčení?“

„Ano, zavolejte na československé vyslanectví a řekněte jim, že Erwin van Haarlem byl zatčen.“

„Československé? Ne holandské?“ zeptal se.

„Ne. Československé,“ odpověděl Erwin.

Chtěl, aby byla učiněna nějaká záchranná opatření, bylo-li to ještě možné.

7

Johanna van Haarlem stále nemohla uvěřit, že by byl její syn zatčen pro špionáž. Když se tu zprávu dozvěděla ze zpráv BBC, jako by zdřevěněla Stále seděla u rádia a čekala na další zprávy. Příštích čtyřiadvacet hodin už ale nic o Erwinovi nehlásili. Až teprve druhý den byla schopná něco podniknout. 6. dubna odešla ke svému právníkovi a za týden už byla v Londýně. Vydala se do Velké Británie proto, aby pomohla svému synovi. Nevěřila, že by Erwin pracoval jako tajný špion. Nevěřila tomu a doufala v jeho nevinu.

V úterý 12. dubna 1988 seděla v kanceláři zvláštního důstojníka policie Johannese Kampse. V místnosti byli ještě dva policisté ze Scotland Yardu, detektivové Nigel Somers a Richard Bird, a jeden příslušník holandské tajné služby, J. P. Jeronimus. Johanna van Haarlem vypovídala jako svědek.

„Jsem ochotna učinit plné a co nejúplnější prohlášení o totožnosti svého syna Erwina za podmínky, že informace, které poskytnu, a veškeré dokumenty, které předám, nebudou zveřejněny nebo zpřístupněny tisku.“

Výslech trval čtyři hodiny a Johanna převyprávěla policii celý svůj život: od milostné avantýry s Gregorem Kuligem až po šťastné shledání se svým synem Erwinem před deseti lety v Londýně. „Několikrát jsem Erwina žádala ° fotografie jeho pěstounů, ale žádné mi neukázal, anebo žádné neměl. Viděla jsem jen několik jeho fotografií coby dítěte. Byl na nich sám. Nedal mi žádné z nich nebo jejich fotokopie. A ačkoli jsem o ně žádala, nedal mi žádné kopie svých diplomů. Erwin mi řekl, že po pražském jaru, na podzim 1968, odešel do Rakouska. Tam byl čtyři roky legálně, ale nakonec zůstal v Rakousku protiprávně bez povolení československých úřadů. Nejsem žádným způsobem zapletena do činností, ze kterých je můj syn podezříván. Ale úzkostlivě si přeji zůstat v kontaktu se svým synem Erwinem. Mám starost o to, co se stane s mým synem v jeho současné kritické situaci, a budu stát při něm a poskytnu mu podporu a pomoc.“

8

Člověk, který měl Erwinovi poskytnout pomoc, byl advokát Dennis Lynch. (Neilson and Co. Solicitors, 98 Seymour Pláce, Londýn Wl, tel. 2620114.)

Jenže Erwinovi bylo už od samého začátku jasné, že je spolčen s policií.

Lynch se hned první den ve vazební cele snažil Erwinovi vysvětlit, proč přišel právě on, že si ho policie nevybrala, ale že měl zrovna pohotovost a že to připadlo náhodou právě na něj. Erwin ale nevěnoval jeho lžím a vysvětlováním pozornost. Třebaže se blížil večer, neměl náladu na pohádky.

Lynch odešel a přišel Bird. Vzal Erwinovi otisky prstů. Bird bral Erwinovy prsty, namáčel je na razítkovém polštářku do černě a otiskoval je do políček na připraveném formuláři. Pro Erwina to bylo ponižující.

Nebylo to poprvé, co mu brali otisky prstů. Poprvé to bylo, když došlo v Hiltonu k pumovému atentátu a veškerý personál byl podroben této proceduře. Teď to bylo podruhé. Erwin se dušoval: „Už nikdy, nikdy to nebude potřetí. Ať si kdokoliv říká, že se to musí, že na to je zákon, nikdy nebudu potřetí dýchat do balónku, nikdy nedám otisky prstů. Nikdy nedám krev.“

Netrvalo dlouho a Erwin byl odveden k výslechu. Venku bylo stále ještě světlo. Bird stáhl roletu, rozsvítil stolní lampu a nasměroval mu ji do očí. Advokát Lynch seděl vedle Erwina

„Sedni si tamhle,“ řekl mu Bird a ukázal do rohu.

„Trvám na tom, abych byl přítomen výslechu v blízkosti svého klienta“ řekl Lynch neohroženě.

Bird si stoupl a začal na Lynche nepříčetně řvát: „Neser mě! Vůbec se nepokoušej mě srát! Ať už jsi tamhle v rohu!“

„Trvám na…“ pokusil se namítnout znovu Lynch, ale Bird do něj prudce strčil a Lynch si poslušně sedl na židli, která pro něj byla připravena

Bird se podíval na Erwina co tomu říká. Neříkal nic. Neudělalo to na něj dojem. Udělali chybu. Žádný policista by si nedovolil takhle jednat s právníkem, žádný právník by nedovolil policistovi s ním takhle jednat. Byli domluveni, hráli frašku, chtěli ho zastrašit. Otázky kladl Bird. Druhý policista mlčel a měl zapisovat.

„Jak se jmenuješ?“

„Erwin van Haarlem.“

„Jaké je tvé pravé jméno?“ Erwin mlčel.

„Jakou máš hodnost?“ Zase ticho.

„Víš, co je podle Ženevské dohody povinností každého zajatého vojáka? Udat své jméno a hodnost.“

„Nejsem voják,“ řekl Erwin.

„Jakou jsi měl hodnost na vojně?“

„Odmítám odpovědět na tuto otázku.“

„Odmítám odpovědět na tuto otázku.“

„Odmítám odpovědět na tuto otázku.“ A tak to šlo do dvou hodin do rána Služba pak odvedla Erwina zpátky do cely.

Na celách byly nápisy: Johny Siemens kapesní krádež, Paul Marshall obnažování se na veřejnosti, Paul Roadster opilství, veřejné pohoršení, Erwin van Haarlem špionáž. Erwin se zasmál. Služba se také šklebila Myslela si, že je to nějaká blbost.

U dalšího výslechu byl nový policista, který se ujal zapisování. Bylo časné ráno. Bird stáhl roletu a rozsvítil stolní lampu. Lynch si sedl způsobně do rohu. Bird si natáhl černé kožené rukavice. Přišel až těsně k Erwinovi a pěchoval si rukavice mezi prsty.

„První ránu,“ říkal si Erwin v duchu. „Přečkat první ránu, pak už to půjde, hlavně ať už padne.“

Bird jako by chvilku uvažoval, pak si znechuceně stáhl rukavice, hodil je do šuplíku a řekl:

„Tak to ještě zkusíme po dobrém, ale naposledy.“

Zapisovatel napjatě, pozorně, soustředěně a profesionálně sledoval Erwina Ten si toho všiml a pustil další svou drzou jedovku: „Zapiš to, no zapiš.“

Policista ho ignoroval.

„Co jsi dělal včera ráno, když jsme vstoupili do tvého bytu?“ zeptal se Bird.

„Odmítám odpovědět na tuto otázku.“

Bird s povzdechem otevřel šuplík a zadíval se do něj. Pak ho rezignovaně zastrčil a řekl:

„Seděl jsi u kuchyňské lavice u rádia. Viděl jsem tě, jak přijímáš rádiovou zprávu v Morseově abecedě.“

„Neseděl, nepřijímal, neviděl.“

„Viděl jsem tě, jak sedíš u kuchyňské lavice u rádia Viděl jsem tě, jak přijímáš rádiovou zprávu v Morseově abecedě,“ opakoval s důrazem Bird.

„Když jsi se vloupal do mého bytu, stál jsem uprostřed obývacího pokoje a díval se směrem z okna Jsi hnusný lhář. To je vše, co mohu říci.“

Do místnosti vstoupil Watson a něco Birdovi šeptal. Bird se potěšené usmál, pokýval hlavou a podíval se na Erwina Mělo ho to znejistit.

„Kde jsi se naučil Morseovou abecedu?“

„Odmítám odpovědět na tuto otázku,“ řekl Erwin automaticky. To je potěšilo. Jeho odpověď vzali, jako že se přiznal, že umí morseovku. Prý měl odpovědět, že ji neumí. Takhle se prý přiznal, že ji umí, ale odmítá odpovědět, kde se ji naučil.

Policisté se pak stále ptali a Erwin neustále říkal, že odmítá odpovídat. „Máš právo mlčet, ale cokoliv řekneš, může být použito proti tobě.“

„Dobře, budu mlčet,“ řekl Erwin.

Bird ho ignoroval. „Tak kde jsme to přestali? Co ti říká název Hotel Paláce?“ Erwin mlčel.

„U které zbraně jsi sloužil na vojně?“ Nic, ticho.

„Jaká byla hodnost tvého nadřízeného?“ Erwin se díval do okna zatemněného staženou roletou. „Máš nějaká tělesná znamení?“ zeptal se Bird. „Ne. Nemám,“ odpověděl Erwin. „A co ta piha na tvé levé tváři?“ naléhal Bird.

„Ví to neví to?“ přemítal Erwin. Před dvěma dny, v očekávání nejhoršího, si nalepil na levou tvář ve výši lícní kosti mikrotečku obsahující „pamatovatelný“ šifrovací kód. Nevěděl sice, zda by mu byla co platná, protože k přečtení by potřeboval mikroskop nebo alespoň silnou lupu, ale mikrotečku si nalepil, protože „když je polévka, lžíce se už najde“. „Neví to,“ rozhodl se Erwin a usmál se.

„Co se tak blbě směješ?“ zeptal se Bird nažhaveně. „Á, ty si říkáš mole on the mole, co?“ dovtípil se Bird. (Mole je 1. mateřské znaménko, 2. krtek 3. agent, špion.)

„Tobě to ale pálí!“ pochválil ho Erwin. Bird přijal Erwinovu pochvalu důstojným pokývnutím hlavy.

„Ještě jednu, poslední věc. To už není otázka, jen tak pro zajímavost –a pak už tě necháme. Ve tvém bytě jsme našli dvě stejně velká kladiva. Na co jsi je potřeboval?“ zeptal se Bird.

„Já jsem je používal místo závaží, místo činek, při běhání. Při běhu nejsou namáhány paže, a tak jsem držel v každé ruce jedno kladivo, a jak jsem kmital pažemi, tak jsem při běhu posiloval,“ řekl Erwin. Bird se na něj díval a jen stěží přemáhal vztek. Nevěřil mu ani slovo.

„Kde máš schovaný svůj náhradní pas?“ Ticho.

„Podívej, naši experti už v této chvíli jdou až do konstrukce tvého bytu, tak radši řekni, kde ho máš. Budeme to brát jako polehčující okolnost,“ naléhal Bird.

Erwin se ale nenechal zastrašit: „Mně je úplně jedno, kam jdou. Co se mě týče, ať jdou třeba do prdele.“

„No dobře. Tak končíme. Už toho máme na tebe tak jako tak dost,“ ukončil Bird výslech.

Odpoledne policisté vyvedli Erwina z cely a zavedli ho do místnosti, kde čekali Bird a Lynch a velitel stanice.

„Chci, abys dal vzorek krve,“ řekl Bird.

„To vůbec nepřipadá v úvahu. Budete do mě píchat nějakou špinavou jehlu. Jsme ve vězení, ještě mě nakazíte AIDS. Píchej si ji do té své tlusté prdele,“ řekl Erwin naštvaně.

Velitel stanice se rozčílil: „Tak zaprvé, nejsme ve vězení, a zadruhé…“

„Ty se do toho nepleť!“ uťal ho Bird. „Chci, aby ses poradil se svým právníkem. Nechám vás o samotě.“

Když osaměli, Erwin se zeptal: „Co je to za komedii s tím vzorkem krve?“

„Chtějí porovnat tvůj vzorek krve s krví tvé matky, zda jste skutečně příbuzní. Radím ti ale, abys ho dal. Odmítneš-li, bude to, jako kdybys odmítl dechovou zkoušku na alkohol. Soud to bude posuzovat velice nepříznivě. Žádnému riziku se nevystavuješ. Naopak. Šance, že se prokáže možnost příbuznosti, je 10:1 pro tebe, ale i tak to nehraje žádnou roli. Výsledek srovnání nelze použít při soudu jako svědectví, a už vůbec ne jako důkaz. Důrazně ti radím, abys neodmítal.“

Erwin van Haarlem si zatím vedl po zatčení velmi dobře. Teď ale udělal zřejmě největší chybu. Právníka Lynche poslechl.

Sotva souhlasil s odběrem krve, už tam byla doktorka Tlustá, zpocená Malajka nebo Filipínka Dr. Maysoon Abdulla

„Tak a máme tě, soudruhu!“ zajásal Bird.

„Není třeba se vzájemně urážet,“ řekl Erwin tiše.

„Ne, není,“ řekl uvážlivě po krátkém zaváhání Bird.

9

Erwina van Haarlema odvezli do vyšetřovací vazby ve vězení Brixton.

„Jméno?“ zeptal se přijímající důstojník.

„Erwin van Haarlem.“

„Náboženské vyznání?“ Bird se zájmem pozoroval, co Erwin odpoví.

„Odmítám odpovídat na vaše otázky,“ řekl Erwin.

„No, tohle vám nepřeji,“ řekl Bird přijímajícímu důstojníkovi. „Tak se tu hezky bavte.“ A odešel.

„Mně je to jedno, jaké máš náboženství. Já jen kvůli stravě,“ řekl důstojník.

Erwin dostal hnědou vězeňskou uniformu, proužkovanou košili a polobotky z umělé hmoty. Košile nebyla proužkovaná tak, jako to vídáme v legračních groteskách, široké pruhy a tak, ale měla decentní bleděmodrý proužek, ne nepodobný těm, co dnes nosí manažeři. Jen byla nevyžehlená, ale zato z kvalitní bavlny. Erwinovo oblečení dali vystrojovací důstojníci do krabice, na kterou nalepili číslo 007. Vyvolalo to všeobecné veselí.

„Ha ha Nesmírně vtipné,“ řekl Erwin kysele.

„My si z tebe neděláme legraci, promiň, ono nám to skutečně tak vyšlo,“ řekli velice slušně a omluvně.

Erwin se také usmál. Číslo 007 bylo pouze příjmové. V Brixtonu byl vězeném číslo 876. Erwina dali do extra bezpečnostní cely v přízemí. Měla dvoje dveře, jedny plné kovové, jedny mřížové. V okně byly trojité mříže a okno vedlo do drátěné stěny. Nebylo nic vidět. Byla to jediná cela v přízemí.

Na Erwina se přišla podívat ředitelka věznice v doprovodu tří dozorců. Byla velice laskavá. Erwin se slušně postavil a odpovídal zdvořile na její zdvořilé otázky.

„Potřebujete něco?“ zeptala se. Ocenila, že se choval jako džentlmen. „Mohl bych dostat noviny?“ Usmála se, kývla a řekla jednomu z dozorců: „Zařiďte to.“ Pak odešli. Noviny dostal okamžitě.

Po třech dnech byl přemístěn na druhé patro ve stejném křídle. V cele byl sám. Okno vedlo na vězeňský dvůr, ale neviděl dolů. Měl výhled pouze na něco, co velmi připomínalo velkou voliéru, ale neviděl, že by v ní byli ptáci. Holubi a také chocholouši seděli na kleci. Na podlaze cely byly cihlově červené a šedivé dlaždice. Tak si představoval, že je šachový kůň, a skákal do L a snažil se nedostat pod postel. Jinak tam nebylo co dělat.

Po dalších třech dnech ho pustili na chodbu mezi ostatní vězně. Bylo to malé křídlo určené pro vězně podezřelé z těžkých zločinů a pašování drog, pro členy IRA, vrahy nebo nájemné vrahy. A pro špiony.

10

Johanna van Haarlem stále setrvávala v Londýně. Měla jediný cíl: dostat se ke svému milovanému synovi. Chtěla si s ním promluvit. Chtěla vysvětlení nebo mu dát naději a podporu. Johanna se proklínala Teprve teď si uvědomila, že osud jejího syna byl v jejích rukou a že toto všechno se nemuselo stát, kdyby se ho nezřekla a neodložila ho do dětského domova Jako by ji někdo trestal.

Každý večer před spaním se podívala do stropu a s rukama nahoře volala: „Pane Bože, co se ještě musí stát, aby to už skončilo, abys mi odpustil můj hřích?“

„Van Haarleme, máš návštěvu,“ řekl dozorce. „Snad pane van Haarleme, ne?“ namítl Erwin. „Ty jsi ještě nikdy nebyl ve vězení, viď?“

„Ne.“

„Hm. Je to vidět,“ řekl dozorce.

Erwina navštívil právník Lynch a přivedl s sebou elegantního prošedivělého muže z holandského vyslanectví. Erwina to překvapilo, protože o návštěvu nežádal. Představil se jako Verduyn, generální konzul holandské ambasády v Londýně. Byl sympatický. Chtěl vědět, co a jak, ale Erwin se s ním moc nebavil. Byl přesvědčen, že spolupracuje s Angličany. Když viděl, že se toho moc nedozví, zeptal se, zda má něco vyřídit matce. Tato otázka se Erwinovi nelíbila

„Vyřiďte jí, že ji miluji.“

„Vyřídím,“ řekl konzul a mile se usmál. Erwin věděl, že jí to nevyřídí. Verduyn se vzdálil.

„Co ho sem taháš?“ vyjel Erwin na Lynche.

„Trvali na tom,“ odpověděl Lynch.

„Příště se se mnou dohodni předem.“ Lynch přivolal jednoho z dozorců a požádal ho o kávu.

„Chceš taky?“ zeptal se Lynch.

„Jo.“

„Dvě kávy.“

„A hoď sebou!“ zavolal Erwin za odcházejícím dozorcem. Byl v ráži. Dozorce přinesl dvě kávy a bryndal. Vzteky se mu třásly ruce.

„Děláš si ze mě prdel?“ zařval dozorce.

„Jo, dělám,“ řekl Erwin. Lynch ho uklidňoval a snad se mu to i podařilo.

„Chce tě navštívit matka Už mluvila s holandskou ambasádou. Proto ta návštěva Setkáš se s ní?“ zeptal se Lynch.

Erwin neváhal ani vteřinu: „Ano.“ Johanna van Haarlem přijela i se svým synem Hansem. Zhrozila se. Erwin byl v hnědé vězeňské uniformě a nevypadal dobře.

„Erwine!“ vykřikla Objali se.

„To je hrozné místo,“ řekla Hans stál vedle jako debil. Byl úplně v područí matky, nejisté mžikal, ale usmíval se. Asi se mu líbilo, že je Erwin ve vězení. Erwina neměl rád.

„Erwine, já se tě nikdy nezřeknu. Já budu stát vždy při tobě, ať jsi udělal cokoli. Udělal jsi to?“ zeptala se.

„U nás se říká, že kde je dým, tam je i oheň, ale tentokrát to není pravda Mnoho dýmu, žádný oheň. Neudělal jsem nic, vůbec nic, co by mohlo poškodit Anglii.“ Oddechla si.

„Ale proč? Proč tedy to všechno?“ domáhala se odpovědi. „Na to se neptej mě. Zeptej se jich,“ řekl Erwin. A v tu chvíli se zarazil. Všiml si totiž, že Johanna má vpich na žíle v ohbí ruky. Neřekla mu všechno.

11

Johanna van Haarlem souhlasila s odebráním krve už 12. dubna „Dobrovolně jsem dovolila doktorovi, aby mi odebral krevní vzorek, aby mohlo být stanoveno, zda je Erwin skutečně můj syn. Přeji si být informována o výsledku tohoto vyšetření přes mého právníka ať už je výsledek jakýkoli,“ řekla Johanna do protokolu vyšetřovatelům.

Policie byla přesvědčena, že zadržený Erwin nebyl synem Johanny van Haarlem, a posouzení krve obou, tedy Erwina a Johanny, bylo jediným schůdným řešením, jak to dokázat.

Ve svém vyšetřování nebyla policie příliš úspěšná. Neměla v ruce dostatek důkazů. Pokud byl Erwin van Haarlem špion, byl to profesionál. Zanechal po sobě skutečně jen málo stop. Obvinění stálo a padalo s tím, že žil v Británii, že vlastnil zařízení pro příjem tajných informací, že přijímal tajné rádiové transmise od osoby nebo osob v Československu a že vlastnil materiály pro komunikaci tajných informací jiným.

Britská tajná služba ani Scotland Yard nezískaly žádné přímé důkazy. Neměly žádného klíčového svědka, nic závažného nezjistily z odposlechů a ani několikaměsíční sledování van Haarlema před jeho zatčením nepřineslo nic konkrétního.

Scotland Yard se tak rozhodl, že požádá o pomoc vědu a zkusí v tomto případě použít naprosto novou metodu určování totožnosti lidí. Šlo o takzvané genetické otisky prstů. Byla to revoluční metoda Vyvinul ji Alec Jeffreys teprve v roce 1984. Přestože se jí říká genetické otisky prstů, o prsty v ní vůbec nejde. Jeffreys totiž zjistil, že lidé jsou unikátní rozložením hypervariabilit ve své deoxyribonukleové kyselině – DNA. Dítě bude sdílet některé ze svých hypervariabilit se svou biologickou matkou a některé se svým biologickým otcem. K přípravě genetických otisků jsou potřeba vzorky tkáně, která obsahuje buňky– sliny, kořínky vlasů, semeno nebo krev.

I přes určité problémy a nedostatky začaly britské soudy metodu určování pomocí DNA používat. Pomáhalo jim to usvědčit zločince nebo naopak osvobodit nevinné lidi.

12

Lynch měl přijít na návštěvu ve tři odpoledne, ale už bylo téměř půl čtvrté a Lynch nikde. Konečně se objevil. V ruce si nesl motoristickou přilbu a rukavice. Tvářil se ustaraně. Lynch jezdil na motorce, na nějaké té těžké mašině, jako jsou Honda nebo Harley Davidson. Nějaký právník!

„Přišly výsledky krevního testu,“ řekl.

„Hm. Jak se máš? Co tě zdrželo?“ odpověděl téměř bez zájmu Erwin. „Je to vážné.“

„Co to kecáš za nesmysly? Vždyť jsi říkal, že šance jsou 10:1 pro mě. Vždyť jsi říkal, že by bylo velmi zlé, kdybych odmítl. Vždyť jsi říkal, že výsledky tak jako tak nemohou být použity u soudu jako důkaz. Tak co tady meleš o nějakém potvrzení, ty právnická nulo?“ řval zcela nepříčetný Erwin na svého advokáta.

„Oni použili novou metodu, genetické otisky prstů se to jmenuje. Soud to uzná jako svědectví.“ Erwinovi se nahrnula krev do hlavy. Lynch se zasmál.

„Čemu se směješ, ty kreténe? Víš co? Běž pryč! Mám chuť tě kopnout do prdele, prostě běž pryč!“

Erwin byl vzteklý a v transu. Strčil do Lynche, ten zavrávoral a málem upadl. Přiběhli dozorci a Lynch se za ně poplašeně schoval.

Poté, co Lynch odešel, si Erwin sedl odevzdaně na kavalec. Byl zdrcen: „To je katastrofa.“

13

Když se Johanna van Haarlem tu zprávu dozvěděla, upadla do bezvědomí. Trvalo to jen chvíli, pak opět procitla a dvě hodiny vůbec nemluvila Ani nebrečela Jen tupě zírala před sebe a přemýšlela o všem, co doposud prožila V hlavě se jí přehrávaly zážitky s Erwinem. Bylo to jako film v kině. Vzpomněla si na to, jak pro Erwina uspořádala v Holandsku seznamovací párty s celou svou rodinou. Sezvala tehdy veškeré své příbuzné, asi tak třicet lidí. Všichni si Erwina se zájmem prohlíželi a studovali ho.

Johanna si vybavila výrok, který na oslavě pronesla jedna její neteř: „Má pěkné haarlemovské nohy.“ A další příbuzná tehdy Erwina připodobnila ke strýčkovi: „Vypadá jako Steve, že vypadá jako Steve, že je mu podobný?“

Erwin však neměl nic společného se strýčkem Stevem a neměl ani haarlemovské nohy. Erwin van Haarlem neměl s rodinou van Haarlem společného vůbec nic.

Erwin van Haarlem, ten muž, který utekl z Československa a žil v Londýně, totiž nebyl Erwin van Haarlem. Potvrdily to testy DNA z krevních vzorků Johanny a Erwina van Haarlemových.

Ve stručné zprávě z laboratoře metropolitní policie z 19. dubna 1988 se píše:

„Tyto vzorky byly zkoumány za použití techniky profilování DNA, aby bylo stanoveno, zda je Erwin van HAARLEM synem paní van HAARLEM. DNA je látka vyskytující se ve většině tělesných buněk včetně určitých buněk v krvi. Chemická struktura DNA určuje vyjádření zděděných charakteristik, a rozdíly mezi jednotlivci jsou proto zobrazeny v chemické struktuře jejich DNA. Profilování DNA je technika, která analyzuje rozdíly v chemické struktuře DNA mezi jednotlivci. Proto tato metoda může být použita k určení pravděpodobnosti, zda je jednotlivec rodičem dítěte.

Obdržené profily ukazují, že je 1800krát pravděpodobnější, že paní van HAARLEM není matkou Erwina van Haarlema

Proto vyvozuji, že je nesmírně nepravděpodobné, že Erwin van Haarlem je synem paní van Haarlem.“

Ještě v dubnu 1988 přišel Johanně van Haarlem tento dopis:

„Drahá paní Haarlem! Dovedu si představit Vaše překvapení a zklamání poté, co jste obdržela výsledky krevního testu. Musíme akceptovat fakta, i když naše mysl a srdce tomu odmítají věřit. Výsledky ukazují, že je možné, že jste moje biologická matka, ale pravděpodobnost je nízká.“

Bylo to poprvé, co Erwin van Haarlem nepoužil v dopise oslovení: Drahá matko.

Příchod k rozvědce a výcvik špiona

14

Vyslat do zahraničí špiona pod krycím jménem Erwin van Haarlem bylo dílem československé rozvědky. Akce se zrodila už někdy v druhé polovině padesátých let a Čenda Jungmann, který ji vymyslel, byl machr. Byla to dokonalá špionážní operace s výtečnou legendou.

Byla na míru ušitá pro docela mladého důstojníka rozvědky s krycím jménem Karel Elsner. Přestože mu bylo teprve 24 let a měl za sebou pouze dva roky výcviku, patřil k nejnadanějším špionům té doby. Rozvědka chtěla dostat Elsnera do západního Německa

A tak zatímco skutečný Erwin van Haarlem se narodil v roce 1944, ten fiktivní se zrodil teprve v roce 1968.

Karel Elsner právě seděl ve svém bytě, v konspiračním bytě rozvědky v Praze – Holešovicích ve Schnirchově ulici, a čekal na své řídící důstojníky.

„Tak je rozhodnuto. Jmenuješ se Erwin van Haarlem a tvou cílovou zemí bude Německo, západní Německo,“ oznámil stroze řídící důstojník Elsnerovi.

„Co, prosím? Ervín van Hálem?“ podivil se Elsner.

„Ne, Hálem. Jmenuješ se Ervín Harlém. Narodil ses 24. srpna 1944 v Amsterodamu v Holandsku. Tvá matka se jmenovala Johanna van Haarlem a byla Holanďanka. Tvůj otec byl německý voják. Padl ve druhé světové válce v bitvě u Cannes. Jmenoval se Gregor Kulig. Jsi nemanželský. Matka s tebou krátce po porodu odjela do Čech, tehdy Bohmen und Máhren, kde asi čtrnáct dní pracovala v nějakém skladu jako úřednice v Teplicích. Pak tě odložila do dětského domova pro německé děti. Dostal jsi dokument o přijetí do domova. Byl psaný německy, s říšskou orlicí a hákovým křížem. Z dětského domova si tě vzali na vychování manželé Janouškovi, kteří byli státem uznaní pěstouni, a protože neměli své vlastní děti, měli vždy nějaké děti na vychování a dostávali za to od státu podporu. Ty jsi byl poslední z řady. Bydleli jste v Holešovicích, v Partyzánské ulici 28, v dvoupatrovém pavlačovém baráku. Pěstouni se rozhodli, že tě neadoptují pro případ, že by se o tebe přihlásila matka A tak jako tak – to ani nedělali.“

Elsner se musel naučit celou svou identitu nazpaměť jako básničku. Nesměl nic vynechat, každý detail byl důležitý. Vše do sebe zapadalo jako puzzle. Byla to skládačka dovedená k dokonalosti.

Erwin byl znám v sousedství jako Ervínek Janoušků a ve škole byl překvapen, že se jmenuje jinak. Byl seznámen se všemi partajemi v domě, s jejich problémy a radostmi. Nejvíce ho zaujala rodina Alferiových, protože se o ní říkalo, že byla lehká. V domě měl také dílnu nějaký bývalý zlatník.

Elsnerovi byl popsán dopodrobna byt v přízemí, kde bydleli. Skládal se ze dvou místností. Z pavlače se vešlo do kuchyně, přes kuchyň do ložnice. Okno z ložnice vedlo na ulici, okno z kuchyně na pavlač do dvora. V ložnici měl Janoušek truhlu a v ní všelijaké nářadí, nad ní měl na zdi pověšenou pilu na dřevo. Všechny byty byly stejné. Neměly koupelnu a záchod byl společný pro celé patro na konci pavlače. Pouze domácí pan Veselý měl byt o čtyřech místnostech, s koupelnou a záchodem pod uzavřením, protože vznikl spojením dvou bytů. Pan Veselý byl příbuzný pana Vaňhy, který měl slavnou rybí restauraci na Václavském náměstí.

Dům v Partyzánské stál nedaleko Vltavy. Ve Vltavě byly rybí sádky, které dříve patřily panu Vaňhovi. Vltava tam byla široká. Ovoce se chodilo krást na druhou stranu do Troje.

Elsner se seznámil i se základní školou, do které měl jako Erwin chodit. Dostal popis spolužáků a učitelů. Byl upozorněn na některé zvláštnosti učitelů, ať v chování nebo zjevové, jako například, že jedna učitelka měla zvláště vyvinuté pozadí.

Elsner se asi čtrnáct dní procházel Holešovicemi a důkladně se seznamoval s prostředím. Dům, v němž měli Janouškovi s Erwinem bydlet, tam ale již nestál. Byl zbourán při asanaci. Rozvědka tento dům vybrala záměrně, aby se na Erwina nemohl nikdo vyptávat. A jak se později ukázalo, bylo to velice prozíravé.

Oba pěstouni byli proletáři a dlouholetí členové strany. Anna byla nejdříve služkou, pak v domácnosti. V Partyzánské měla domovnictví. Josef pracoval v blízkém Parku Julia Fučíka na výstavišti. Uměl to se dřevem. Domů nosil Erwinovi odřezky na hraní. Měl plechovku na tabák se stříbrným víčkem, na kterém bylo vyraženo sluníčko. Cigarety si balil, ráno se prokašlával do nového dne. Byl silně krátkozraký, nosil tlusté brýle, četl rodokapsy, měl jich spousty.

Po ukončení základní školy odešel Erwin studovat na průmyslovou školu zpracování obilí a výroby mouky v Pardubicích, což mu zprostředkoval soused Mahen, který tam měl známé. Byl seznámen se jmény a stručnými popisy spolužáků a učitelů. Jeden den strávil prohlídkou školy, byl i v obchodě, kde škola prodávala pekařské výrobky svých studentů, v dílnách nazývaných Domkárna a Zemkárna podle dílenských instruktorů Domka a Zemka.

Elsner proto pobyl nějakou dobu i v Pardubicích, aby věděl, kde je zimní stadion, hospoda Na Veselce a vůbec. Byl také jeden den v pardubickém mlýně, protože tam studenti průmyslovky chodili na praxi. Seznámil se s technologií zpracování obilí a výroby mouky. Prostě se učil, zač je v Pardubicích perník. Školu ale nedokončil, vystudoval jen tři ročníky, neodmaturoval. Pak odešel do Brna, kde se za jeden rok vyučil číšníkem v Interhotelu Bmo, protože mu byly započítány roky na průmyslovce.

V Interhotelu byl Elsner na obědě. Kromě toho se seznámil s některými vrchními, kteří tam pracovali už v době, kdy se tam měl učit, a zejména s vedoucí učňů soudružkou Kabátkovou. Ta prý měla u učňů značný respekt.

Ředitel hotelu pak provedl Elsnera po hotelu, předložil plány hotelu a upozornil, že na střeše mohou přistávat i helikoptéry. Půdorys hotelu byl ve tvaru Y.

Josef i Anna Janouškovi jsou pochováni na Olšanech. A tak musel Elsner několikrát i na Olšany k hrobu manželů Janouškových…

Paní Janoušková po smrti svého manžela nějakou dobu ještě žila v Partyzánské ulici a zbytek života strávila v domově důchodců U Milosrdných sester.

„Běž se tam na ni podívat,“ řekl Elsnerovi Čenda Jungmann. „Dělej, jako že nevíš, že už nežije, a zjisti, co a jak.“

Elsner tedy koupil pěknou kytičku, pět rudých karafiátů s asparágusem. Tenkrát nic jiného nebylo, a tak šel. Řádové sestry už tam nebyly. Byly vystřídány zdravotnickými pečovatelkami. Jedna ze sester ho pozvala dál a sdělila mu, že Anička už nežije. Přišly i ostatní ošetřovatelky a všechny byly velice milé a vyptávaly se ho na paní Janouškovou, jestli byla hodná. Potom ho vyzvaly, aby šel za Pepičkou. To byla žena, se kterou paní Janoušková bydlela Ukázala mu kredenc: „Ten byl Aničky. Chcete ho zpátky?“

Elsner se pokorně podíval na paní Pepičku a řekl, že ho poznává. „Jen si ho nechejte, co já s ním!“

„Anička říkala že měli pořád nějaké děti na vychování, ale žádné z nich ji nepřišlo navštívit. Kterejpak vy ste?“ zeptala se paní Pepička

„Já jsem Ervínek,“ odpověděl Elsner.

Spolubydlící se zamyslela, pátrala v mysli a pak řekla: „Ne, o vás se nezmiňovala.“

Ošetřovatelky přinesly Elsnerovi kávu a nějakou buchtu. Byly úžasně milé. Tak jim dal květiny, které přinesl své adoptivní mamince. Chtěly je dát Pepičce, ale ta je odmítla. „Klidně si je vezměte, já jsem na ně alegorická,“ zavtipkovala. Všechny Elsnera litovaly, že už Aničku nezastihl naživu, a bylo jim líto, že už musí jít.

Podle legendy sloužil u tankistů v Opavě. Hodnost nezískal, zůstal vojínem.

Po vojně odešel pracovat jako číšník do hotelu Slávie v Brně.

Když se Karel Elsner učil svou novou identitu, byl přesvědčen, že se učí životopis Erwina van Haarlema. Až teprve mnohem později zjistil, že Erwin van Haarlem byl ve věku asi pěti let adoptován, dostal jiné křestní jméno a přijal jméno svých adoptivních rodičů.

Celý jeho pobyt u Janoušků, základní škola, Pardubice, Brno, vojna v Opavě – to vše bylo fiktivní. Zápisy do třídních knih ve školách byly vyrobeny uměle. Z toho důvodu neodmaturoval, působilo by to administrativní potíže.

15

K ministerstvu vnitra se dostal náhodou. Byl zrovna na vojně, a protože vystudoval chemickotechnologickou průmyslovku se specializací na sacharidy, důstojníci si ho vybrali, aby nacvičil s vojáky ochranu před použitím chemických otravných látek. Ve svých znalostech vyčníval nad ostatními. Byl bystrý a život v komunistické armádě bral s nadhledem. Možná i proto si ho vyhlédli. Nedlouho po důstojnických zkouškách byl povýšen na podporučíka a pomalu byl čas jít do civilu.

„Tak jak jsi se rozhodl s tou vysokou?“ zeptal se ho jednou důstojník vojenské kontrarozvědky.

„Nepůjdu, soudruhu majore. Co bych tam dělal, s tou svou matikou?“

„No nic, ale neděláš dobře. Prý dobře střílíš. Nechceš jít k ochrance?“

„Já? Vždyť jsem střízlík!“

„Ne dělat gorilu, ale zabezpečení akcí, recepce, ochrana budov a tak.“

Vařit cukr by ho nebavilo, ale střílet ano. Kontrabráchovi to nedalo ani moc přemlouvání, a tak nakonec kývl.

Byl přidělen k 5. správě ministerstva vnitra. Ale čekalo ho hned několik rozčarování. Sebrali mu hodnost podporučíka a o nějakých recepcích nebylo ani řeči. Dostal strážmistra, dělal obyčejného vrátného a zvedal závoru pro projíždějící auta Později byl přidělen k ochraně sovětského velvyslanectví a vily sovětského velvyslance Červoněnka Také se zúčastnil několika zabezpečovacích akcí. Plat byl ale vynikající. Bral 2860 Kčs, přesně o dva tisíce víc než před vojnou.

Sloužil zrovna u jednoho ze vchodů uvnitř budovy v Sadové ulici, a aby se příliš nenudil, vystřihl si malou kartičku. Napsal si na ni dvacet německých slovíček, kartičku skryl do dlaně a učil se je.

„Copak to tu děláte?“ zeptal se ho jeden z důstojníků, který pracoval v budově.

„Nudím se, a tak se učím slovíčka“

Na stráži se ale nesmí dělat nic jiného než se nudit a strážit, a tak bylo zaděláno na průšvih. Tři neděle se však nic nedělo.

„Někdo by tě chtěl vidět,“ řekl najednou velitel soudruh Vilím. „Jdi nahoru.“

V místnosti seděli dva muži v bezvadně střižených šatech z přepychové šedé látky. Byli zdravě opálení a oba měli výborného holiče. Byla kolem nich cítit jemná vůně nádherné kolínské.

„Proč myslíš, že jsme tady?“ řekli na uvítanou. Vzpomněl si na incident se slovíčky. „Boží mlýny melou pomalu, ale jistě,“ pomyslel si.

„Myslel jsem, že to mi řeknete vy,“ nevzdával se. Oba vystrojení chlápci se zasmáli. Byli to soudruzi Stašek a Ráček, krycí jména samozřejmě.

„Už jsi někdy přemýšlel, co bys chtěl dělat dál?“ zeptal se Stašek.

„Ano, chtěl bych ke špionážní službě,“ odpověděl bez zaváhání.

Elsnera tehdy uchvátil film Tajemný dr. Sorge. Byl o špionovi, který pracoval ve čtyřicátých letech pro Sovětský svaz na Dálném východě: v Japonsku a v Číně. Richard Sorge posílal do Moskvy důležité informace o německých a japonských aktivitách, které během druhé světové války ohrožovaly Sovětský svaz. Kolem Richarda Sorgeho kolovalo velké množství fantastických pověstí a legend. Jedna z nich se zmiňuje i o tom, že Sorgeho informace pomohly Sovětskému svazu vyhrát válku. Elsnera uchvátil Sorge natolik, že chtěl jít v jeho stopách.

„Ty jsi viděl Sorgeho, viď?“ zeptal se Stašek. „Ano.“

„No, my jsme ti něco podobného přišli nabídnout,“ řekl Ráček.

„Zapálíš si?“ zeptal se a nabídl camelku. Otřásl se ošklivostí a hrůzou.

„Ty jsi byl včera opilý, viď?“ zeptali se.

„Ano, a moc. Měl jsem narozeniny.“ Zase se zasmáli: „Kolik ti je?“

„Dvaadvacet.“

„Tak všechno nejlepší!“ Stiskli mu ruku a rozloučili se: „My ti tak do týdne necháme vědět, co a jak. Tak se nám zatím do ničeho nenamoč.“

Nazítří měl noc u sovětského vyslanectví. Asi kolem druhé hodiny nad ránem se k němu přišoural kolega Páral z druhého konce a vyzval ho: „Pojď se mnou, nahoře jsou tři chlapi a chtějí ukrást auto.“ Nahoře byli skutečně tři muži a pokoušeli se roztlačením nastartovat auto. To se jim ale nedařilo, a tak se zastavili, aby si oddechli.

Páral je vyzval: „Okamžitě toho nechte!“ S Páralem byli v civilu, a tak moc strachu nenaháněli.

„Chceš přes držku? Né? Tak se vodser, ksichte!“ řekl jeden z nich. Zlodějíčkové si z nich nic nedělali. Ani si jich moc nevšímali. A to byla chyba Oba strážníci vytáhli z rukávů obušky a bez jakéhokoliv varování je strašně zmlátili. Byli z těch obušků tak překvapeni, že se ani moc nebránili. Spíš by čekali nože nebo tak něco. Mlátili do nich, i když už leželi na zemi.

„Půjdete s námi!“ zavelel Páral.

Ani se nevzpouzeli. Jen jim pořád nedocházelo, co se děje. Odvedli je do zahradního domku u Červoněnkovy vily.

„Kdo do prdele jste?“ zeptal se jeden z nich. „Kde to do prdele jsme?“

„V klubovně Rychlých šípů, Bohouši,“ přetáhl Páral obuškem toho s kapuci. Předali je Veřejné bezpečnosti.

Již za tři dny byl Elsner převelen k první správě, oddělení nelegální rozvědky. Už měli vše připravené.

„Vše v pořádku?“ zeptal se Ráček jen tak mimochodem.

„Ani’ne, chytli jsme tři zloděje aut. Trochu jsme jim nabacali. Musíme k soudu.“

„K žádnýmu soudu nechoď. Nech to na nás. To tě budeme muset furt z něčeho tahat?“

„Asi jo.“

Ráček se zasmál, poplácal ho po zádech a odešel. K soudu samozřejmě nešel.

Nelegální rozvědka školila a pak vysílala do zahraničí špiony, kteří tam vystupovali pod složitým krytím, jako kdyby byli občané nesocialistických zemí. Nelegální rozvědce se třeba podařilo získat pro svou činnost člověka z africké Tanzanie, kterého pak vyslala do západního Německa A ten aby získal větší důvěru úřadů, vystupoval jako občan USA černého původu. Z lidí, kteří pracovali jako nelegální špioni, se často stávali důstojníci rozvědky, ale na rozdíl od klasických špionů nikdy nesměli přijít do přímého kontaktu s centrálou ani s žádnými jinými nelegálními špiony. Rozvědka je školila na různých místech, v konspiračních bytech a v omezeném počtu lidí, aby o jejich identitě vědělo co nejméně lidí.

Najít schopného a oddaného nelegála nebylo pro jakoukoli socialistickou zemi vůbec jednoduché. Nelegálové se museli umět vypořádat s realitou, která kontrastovala s propagandistickým vylíčením kapitalistického světa Museli se vyrovnat s počáteční izolací, těžkostmi při navazování přátelských vztahů, byť jen sexuálních. Museli se uchytit profesně v neznámé a nepřátelské tržní realitě. Byli postaveni před nesmyslná a nemožná očekávání nadřízených, kteří velmi často neměli sebemenší osobní zkušenosti se životem na Západě, a tudíž ani reálnou představu o něm.

Ten, kdo tato očekávání přes nezměrné těžkosti a nebezpečí zvládl, patřil k nejlepším, ne-li geniálním špionům.

16

Kdo očekává nějakou špionskou školu skrytou v lesích a přísně střeženou, ten se mýlí. Elitní ilegální rozvědčíci se navzájem neznají, aby nemohli v případě svého zatčení nikoho prozradit. Výcvik probíhá zásadně individuálně.

S Elsnerem se sešli v kačku – konspiračním bytě ve Schnirchově ulici v Praze.

„Tak, vítáme tě mezi námi,“ řekli a následovalo seznámení s tím, co ho mělo čekat. Seznámení, spíše však omámení. Následovala jedna dobrá zpráva za druhou.

Byl povýšen na poručíka.

„Já jsem ale strážmistr,“ namítl.

„No, u nás strážmistři nejsou.“ Plat mu byl zvýšen na 3600 Kčs. To byla závratná částka.

„Nyní k věci. Ve výcviku budeš asi tři roky, podle toho, jak ti to půjde. Potom půjdeš do přechodné země a pak do země určení hlavního nepřítele. První rok nebudeš dělat nic jiného než studovat jazyk, v tvém případě němčinu. Když ti to nepůjde, tak půjdeš zase zpátky, odkud jsi přišel. Jazyk je nástroj, bez toho nemůžeš pracovat. Můžeš mít holky, ale nesmíš se ženit. To je podmínka. Máme s tím špatné zkušenosti. Když budeš mít nějakou slečnu, tak nám to oznámíš, abychom věděli, zda odtud nefouká vítr, kdyby došlo k provalu. Jinak ti nic nezakazujeme. Nic jim neslibuj. Buď ve vztahu k nim čestný, jsi komunista.“

„Já nejsem komunista,“ namítl.

„Jsi komunista U nás nikdo jiný než komunisté nejsou.“ Převálcovali ho.

„V zemi cílového určení budeš pracovat deset let, ale budeš-li chtít, i déle, nebo tam pak můžeš zůstat, ale ne méně. To by se nám nerentovalo. Rozmysli si to a zítra nám to podepíšeš.“

„Mám problém, soudruzi. Nemám se kde učit. Náš byt je malý.“

„Ale máš,“ řekl soudruh Staněk. „Tohle kačko je teď tvoje. Sem budeš chodit jako do práce, jako do kanceláře. Můžeš tu spát nebo i bydlet. To je jedno. Jen sem nevoď dámské návštěvy. To bychom ho už nemohli dále používat a bytů není nazbyt.“

Rozloučili se a odešli.

V bytě zůstal sám. Byl v šoku. Poprvé v životě měl svůj byt. Díval se kolem, procházel se. Předsíň, velká vybavená kuchyň, plynový sporák, lednička, nádobí a tak, obývací pokoj, ložnice, vše moderně zařízeno novým nábytkem. Ve vitrínách moderní sklo, skleničky na víno a likéry, šálky na kávu, křesla, válenda, na stěnách reprodukce obrazů, v ložnici letiště. Příbory byly nerez, talíře porcelánové. Koberce měly perský vzor, lustry byly křišťálové. Ve skříňkách bylo bílé damaškové povlečení, bílé ubrusy, prošívané péřové deky, vše nové.

Byl rozhodnut učit se jako ďábel.

„Už nikdy se tohoto luxusu nevzdám, už nikdy se nevrátím zpátky k rodičům do malého krcálku, do suterénu s vlhkými stěnami. Udělám pro to cokoliv, cokoliv,“ zaradoval se.

Vyšel ven a namířil si to rovnou do knihovny. Našel si knížku „Konstitucija SSSR“ od V. A. Karpinského, a když se nikdo nedíval, vytrhl si z ní obrázek Stalina. Ve sklenářství mu ho za padesát korun ochotně na počkání zarámovali. Zamlouvala se jim nečekaná padesátikoruna, protože mu nedali účet, a také je trochu znervózňoval ten Stalin. Obrázek si pověsil v obýváku, ve svém kačku.

3600 bez 50 dělalo 3550 Kčs. To byla férová investice. Uvědomil si, že víc než učení, ideologie a ideje na něj působí příklady osobností. Obrázek Stalina se stal jeho ikonou.

Druhý den přišel Ráček ještě s jedním soudruhem.

„Vidím, že jsi se zabydlel,“ řekl Ráček a ukázal na obrázek. „Je vaším vzorem, soudruhu?“ zeptal se ten druhý. „Kdo se ptá?“

„Promiň soudruhu, ještě jsem se nepředstavil, já jsem Vašta.“

„To je soudruh Mirek Vašta, náš politruk. Budete teď spolu,“ řekl zase Ráček. „Tak co, jak jsi se rozhodl? Jdeš s námi?“

„Na to je jen jediná odpověď, soudruhu. Ano, jdu s vámi.“

Podali si ruce a objali se. Bylo to upřímné, pevné soudružské objetí. Žádná ta týdeníková fraška z ruzyňského letiště. „No, než podepíšeš, budeš se muset podrobit psychologickým testům. Zítra spolu půjdeme do Ústřední vojenské nemocnice ve Střešovicích, tam tě rozeberou. Já si sem pro tebe přijedu.“

Když osaměli, zeptal se ho Vašta: „Proč uctíváš Stalina, nevíš, jaká jsou poslední odhalení? Prý je to vrah. Prý nechal zahynout tři a půl milionu lidí hladem, někdo říká pět.“

„Možná nechal, vlastně určitě nechal, ale už jste se někdy ptal proč? Myslíte si, že to byl masový vrah, který nacházel v zabíjení zalíbení? Snad se shodneme na tom, že pod jeho vedením Rudá armáda porazila fašismus. Když mu Němci nabízeli, že mu vymění syna, který byl v německém zajetí za zajatého německého generála, odpověděl: Já generála za vojína nevyměním. Je pravda, že nechal na Ukrajině pomřít tři a půl milionu sedláků hlady. Probíhala kolektivizace zemědělství. Sedláci odmítli odevzdat dobytek do kolchozů a téměř přes noc mu pobili 90 procent vepřového a 60 procent hovězího dobytka a nezaseli. Stalin řekl: Moji dělníci nebudou hladovět, vy budete! A sebral jim všecko, všecko. Byl to revolucionář, internacionalista. Pro něj bylo jedno, zda je nepřítel Němec, Rus nebo Gruzínec. Vnější nebo vnitřní. Byl to nepřítel, třídní nepřítel, který ho chtěl zničit, a zda pomocí děl nebo sabotáží zemědělství, to mu bylo jedno. Byl to nepřítel.“

Elsner Vaštu svým přístupem překvapil. Ten den se už ani moc nebavili.

Ale během doby často. Vašty si Elsner vážil. Oceňoval jeho fundované znalosti. Byl to vysokoškolák a měl studijní pobyty v Moskvě. Mnohé mu objasnil.

17

Ve Střešovicích ho testovali tři dny. Začalo to celkem nevinně, ukazovali mu obrázky a on měl říkat, co vidí. Byly to skvrny a většina lidí nevidí nic, jen pořád samé motýly. I on viděl motýly, ale věděl, že by mu to moc nepomohlo. Proto bohorovně tvrdil, že vidí například rozjetý kolotoč, logaritmické tabulky, varnou baterii na výrobu cukru, protiletadlová opevnění, benzenové jádro a vůbec, co ho napadlo. Skvrny ignoroval.

Testy začínaly být obtížnější a kupodivu mu to stále šlo. Nejvíc mu šlo pamatování čísel. Na šachovnici byla na každém políčku napsaná čísla Musel se na ně po určitou dobu dívat, pak byla šachovnice schována a znovu ukázána Doktor vyvolával čísla a on je měl najít. Doktor měřil čas.

„Takovéhle časy jsem ještě neviděl,“ řekl doktor. „Pojďte se na něco podívat,“ vyzval ostatní lékaře v místnosti i odjinud.

I na podruhé brilantně zaskóroval. „To jsou neuvěřitelné časy,“ řekl jeden z lékařů.

„Jsem trochu unaven,“ řekl Elsner skromně, čímž chtěl naznačit, že kdyby byl čerstvý, jeho časy by byly ještě lepší. Tím si ale nepomohl, protože v závěrečné zprávě pak bylo, že se snadno unaví.

Potom už byly testy velmi náročné. „Trochu vám napovím,“ řekl testující doktor: „K vyřešení této úlohy byste měl použít určitý matematický vzorec.“ Tak to mu tedy pomohl. Ať dělal, co dělal, nemohl si vzpomenout na nic jiného než na Pythagorovu větu. Tak ji na to napasoval. Tohle řešení mu přineslo mnoho bodů, protože bylo shledáno naprosto originálním.

Závěrečný verdikt lékařů byl: IQ 138. To bylo dost vysoké.

Elsner byl přesvědčen, že jeho inteligence je průměrná a že výsledek nevyjadřoval jeho chytrost, ale spíše to, jak je dokázal oblafnout.

Test ale odhalil jednu slabinu tohoto špičkového špiona Elsner neměl naprosto žádné orientační schopnosti. Nedokázal si zapamatovat budovy a křižovatky. Ulice se mu jevily všechny stejné. „Po této stránce jsem na úrovni idiota a kdoví jestli,“ říkal si Elsner, když odcházel z Ústřední vojenské nemocnice.

18

A tak se stal členem československé ilegální rozvědky. Měl několik krycích jmen, ale nejčastěji se představoval právě jako Karel Elsner.

V září 1966 začal studovat němčinu v jazykové škole ministerstva vnitra v Ruzyni.

Při závěrečných zkouškách byl daleko nejlepší.

Rok uběhl jako voda Začalo se s vlastní přípravou. Rádiové spojení, tajnopis, jízda autem, ochrana proti sledovačce, legenda – seznámení a upevnění –, společenské chování, politická výchova Ta byla důležitá, němčina angličtina a fotografování. Psychologické testy určily, že je vhodný pro navazování styků, a tak bylo rozhodnuto, že jeho příprava bude vedena tímto směrem.

Skončilo přijímací období a dostal nového řídícího důstojníka Byl to Olda Jadrný.

Vysvětlil mu první úkol: „Půjdeš do kavárny Slavie a navážeš tam styk s nějakým mužem. Řekneš, že jsi rozvedený a tvoje bývalá manželka bydlí v Ženských domovech. Vyzvíš, co je zač, a napíšeš o tom zprávu.“

„S jakýmkoliv mužem?“ zeptal se Elsner nevěřícně. „To je všechno?“

„Ano,“ řekl Olda „Ani bys nevěřil, jak je to pro někoho těžké. Je to odborník, ale neudělá styka Sedí, čumí, ale neosloví, prostě to nedokáže.“

Elsner tedy zašel do kavárny Slávia Zeptal se jednoho hosta zda si může přisednout.

„Znáte to tady?“ zeptal se. „Co tu mají dobrého? Chtěl bych nějaký dort.“

„Dejte si štrúdl,“ doporučil mu.

Do zprávy pak napsal: Hanuš Slepička, 31 let, svobodný, povoláním hudebník, klarinetista, současné angažmá ve vinárně Split na Můstku, bydliště někde na Letné, příští schůzka na večírku ve 21 hodin v Haštalské 7, byt Olivie Justýnové.

Úkoly se neustále přiostřovaly. Další zadání bylo dostat se do kanceláře tajemníka okresního výboru KSČ, přednést mu smyšlený problém, požádat ho o pomoc a popsat jeho kancelář. Cílem bylo zbavit se ostychu před vlivnými lidmi.

Nechal si ušít čtyři obleky. Jeden černý smoking, jeden tmavě modrý s proužkem, dále tmavě šedý a jeden světle šedý. Všechny byly dvouřadové, jen ten světle šedý byl jednořadový. Byly ušity z prvotřídního materiálu. Tenkrát byl látek dostatek a kvalita neuvěřitelně dobrá. Lidi to moc nekupovali, nosila se většinou konfekce. Koupil si jeden pár černých a jeden pár hnědých bot. Dlouho je sháněl, protože boty nebyly. Výběr byl žalostně malý, a tak se věci sháněly, ne kupovaly. Dal si čas a námahu a nakonec získal náramné boty z teletiny, vylepené i uvnitř hebkou kůží, které si opatrně a s láskou rozchodil, tak jako kuřák zakuřuje dýmku nebo svědomitý řidič zajíždí auto, na které si celý život šetřil. Takže nakonec byly měkoučké a neskutečně pohodlné. Každý den je s láskou čistil, krémoval i podrážky, vlastně se s nimi mazlil a ony se mu za to odvděčily nádhernou patinou.

Košil si koupil hned dvanáct, většinou bílé, ale také jednu šedou a jednu světlounce modrou. Všechny byly bavlněné, volného střihu, i když se tenkrát nosily košile vypasované. A velká móda byly dederonky, ale on odolal a odměnou mu byl každodenní nádherný pocit pohodlí a naprostého komfortu i spokojenosti.

Kravat si koupil šest, všechny z hedvábí, všechny najednou v obchodě na Příkopech, tam, co je ten obchod ještě dneska. Hodinky si koupil dvoje, oboje značky Valory. Jedny zlaté, kulaté, konzervativního vzoru, jedny čtvercové, z bílého kovu.

Měl plnicí pero Centropen se zlatou špičkou z 24karátového zlata. Peněženku si obstaral z černého telecího boxu, který byl příjemný na omak. Peněžence se u Elsnera líbilo, protože byla hned od začátku pěkně buclatá a časem dokonce ještě ztloustla.

Chodil jíst do vybraných restaurací a také grilů, které tenkrát začínaly, hlavně na Tylovo náměstí nebo do Slovanského domu. Mohl si dát, co chtěl, což také dělal. Dával si hlavně steaky a roštěnky. Měl moc rád vídeňskou roštěnou nebo steak a k tomu si stále dával smažené hranolky, které také nebyly moc obvyklé. A vždy si pocmrndal maso worcesterskou omáčkou.

Kluci mu přivezli zvenku jako dárek originální kolínskou vodu „4711“ a on k ní čichal, jako když dnešní kluci čichají k lepidlu. Jenom ponožky neměl pěkné. Byly sice bavlněné, ale nedržely, stále se krčily a byly krátké. Tenkrát ještě nevěděl, že existuje nějaké pánské prádlo, slipy a ty všemožné boxerské šortky, a tak, ač se to zdá neuvěřitelné, pod vším tím přepychovým, luxusním oblečením měl červené trenýrky s bílými lampasy.

Ale to mu vůbec nevadilo. Prostě si žil. Pro kluka, který vyrostl v bytě s vodovodem se studenou vodou, to bylo prostě blaho.

19

Jednou pozdě odpoledne, byl už skoro večer, přišel k Elsnerovi do kačka řídící důstojník Olda Jadrný.

„Říká ti něco název Řež?“ zeptal se. „Jo, to je tam, co je ten atomový reaktor.“

„Jo, to je on,“ řekl Olda. „Tak do toho reaktoru se nabouráš, seženeš styk a vůbec. Já se tady stavím ve středu ráno a řekneme si, co a jak.“

Elsner se ničemu nedivil. Na nic se neptal. U Oldy byl už za tu dobu zvyklý prakticky na všechno. Nebylo to tak dávno, co ho vysadil z auta ve čtyři hodiny ráno asi 120 km někde v polích za Prahou a povídal: „Dej sem všechny peníze a doklady. V 16.00 hodin tě čekám v kačku.“

Druhý den v deset hodin dopoledne odjel vlakem do Řeže. Řež je malá a atomový reaktor je velký, takže neměl problém ho najít. Předpokládal, že pozemek reaktoru bude obehnán drátěným plotem, tudíž ho nepřekvapilo, že byl. Mladý, listnatý lesík dosahoval až téměř k plotu. Za plotem byl široký písečný pás, ale nebyl uhrabaný. Za pískem byla vyšlapaná stezka Pak už následoval řídký stromový porost na mírném srázu svažujícím se k nízkým barákům, které vypadaly jako administrativní budovy reaktoru.

Elsner zalezl do nízkého porostu, svlékl si šaty a navlékl montérky, které si přinesl v tašce s sebou. Šaty zahrabal v igelitové tašce do tlejícího listí pod křovím. Dále měl v tašce dalekohled, fotoaparát Minoltu, kombinačky a na tom všem ležely dva svazky ředkviček. Ve straně tašky prořízl otvor pro objektiv fotoaparátu.

Stáhl si kalhoty a dřepl si pro případ, že by ho někdo objevil. Nevěděl, co jiného by v křoví mohl dělat než jít na velkou. Za několik minut tuto činnost ani předstírat nemusel. Dostavila se skutečná potřeba Měl hmatatelný i čichatelný důkaz, co tam dělá.

Vlevo od sebe mohl pozorovat betonový bunkr ukrývající kulometné hnízdo. Nevěděl, zda je obsazen. Odhadl místo, kde bude mimo zorný úhel posádky bunkru a kde do objektu pronikne.

Čekal sedmnáct minut, když se na stezce podle plotu objevili dva vojáci ministerstva vnitra na pochůzce. Jestliže jejich hlídky byly pravidelné, což bylo dost pravděpodobné, měl na pobyt v objektu zhruba dvacet minut, určitě však čtvrt hodiny.

Vojáci se zvolna loudali a kouřili, což bylo přísně proti předpisům, a nevěnovali naprosto žádnou pozornost okolí. Elsner slyšel, jak jeden vykládal druhému, že byl včera sťatý a že si to rozdal s „Mezerou nožky na vejložky“. Druhý se obdivné pochechtával.

Nečekal ani, až pořádně zmizí za zatáčkou, a prostříhal se v těsné blízkosti bunkru do objektu. Písečný pás přešel na bobku a pozpátku a šlápoty zahladil rukou. Bunkr byl obsazen. Cítil, že osádka kouří. Slyšel, jak jeden prohlašuje, že to má nejraději „sobáčnym stylóm“. Byli nesmírně oplzlí a posedlí sexem.

Svah, krytý stromy, sešel bez problémů. Ve vzdálenosti asi třiceti metrů uviděl další plot, který byl z ostnatého drátu. Byla v něm branka a u ní stála strážní budka. Z budky vyšel vrátný se samopalem. Překvapeně se na Elsnera podíval a pak ho upřeně sledoval. Elsner sáhl do tašky, zmáčkl spoušť, vyfotografoval ho a vytáhl z tašky ředkvičku. Strčil ji do pusy.

Strážný se stále díval, ale zatím nic nedělal. Elsner raději vešel do jednoho z nízkých baráků. Na chodbě bylo několik lidí v bílých pláštích, ale nevšímali si ho. Na stěnách visely nějaké nástěnky, na kterých byly připíchnuty informace a zprávy formátu A4 špendlíky s různobarevnými skleněnými hlavičkami. Přistoupil k jedné z nich a všechny papíry z ní systematicky a pečlivě sundal a dal do tašky. Nikdo nic neřekl.

Zkusil vzít za kliku jedněch dveří a ty povolily. Vstoupil do místnosti, která vypadala jako chemická laboratoř. Bylo v ní asi dvacet lidí, většina v bílých pláštích, jen několik žen mělo bílé kalhotové kostýmy. Někteří zvedli oči od přístrojů, ale více se mužem v montérkách nezabývali.

„Á, tady jste,“ odpoutal se od nich jeden muž. Podal mu svazek nějakých papírů v deskách. „Řekněte Šlapákovi, ať mi příště dá vědět včas. Já tuhle šturmovštinu nemám rád,“ řekl.

„Řeknu,“ přisvědčil Elsner. Pořídil fotografii, vytáhl ředkvičku a snědl ji.

„Dejte sem jednu,“ řekl muž v plášti a zeptal se: „Prší venku?“

„Ne, proč?“ odvětil nechápavě Elsner a vyšel na chodbu a pak ven z baráku.

Strážný stál na stejném místě a díval se na něj. Pak si všiml desek se svazkem papírů a nějak ho to uklidnilo. Už se o něj nezajímal. Vyfotografoval ještě nějaká stavení a jedno cihlové staveniště, ale jenom proto, že tam nic jiného k fotografování nebylo.

Zpátky ven z objektu se dostal stejnou cestou. Ani se nenamáhal vyčkat, až přejde hlídka. Jen koukal, aby už byl venku. V objektu byl šestnáct minut. V křoví se převlékl zpátky do obleku.

Po celou tu dobu se domníval, že byl ledově klidný. Proto ho překvapilo, že montérky byly úplně propocené, jako kdyby spadl do vody. Vůbec si neuvědomil, že se strachy potí. Teprve teď mu došlo, proč se ho muž v laboratoři ptal, zda venku prší. Byl mokrý. Také vlasy měl přilepené na čele.

Přešel na druhý konec údolí a vylezl na skalnatou stěnu téměř bez porostu, která se tyčila nad reaktorem. Tam žádný plot nebyl, protože stěna byla velmi příkrá a byla považována za dostatečnou ochranu. Reaktor měl před sebou jako na dlani. Pořídil sérii asi šesti fotografií.

Ve středu ráno přišel do kačka Olda.

„Tak co, už sis rozmyslel, jak na to? Máš nějaký plán?“ zeptal se. Elsner mu vylíčil, co udělal. Olda ho nepřerušoval, jen na něj, jak se mu zdálo, tupě zíral.

„Ty jsi blázen. Úplný cvok,“ vydechl Olda „Ty jsi zešílel. Dej mi ten film. Němčina ti zítra odpadá. Přijdou za tebou náčelníci. Tak buď v kačku a nikde necourej.“

Dostavili se náčelník, jeho zástupce, Olda a nějaká soudružka, která, jak se později ukázalo, byla fotografkou. Elsner zopakoval, co řekl Oldovi.

„Ty jsi blázen,“ řekl náčelník.

„Úplný cvok,“ dodal jeho zástupce.

„Nemáte nic jiného, co byste mi řekli?“ zeptal se Elsner dotčeně.

„Mohu, soudruhu?“ obrátila se na náčelníka fotografka Ten přikývl. Ukázala vyvolané fotografie. Byly bezvadné.

„Snažte se, když fotografujete větší objekt, abyste udržel fotoaparát v jedné linii, abychom pak mohli fotografie sestavit v jednu. Vidíte, je to rozházené. Ale jinak, kéž bychom vždy měli takovouhle kvalitu.“

„Víš,“ řekl náčelník, „my oceňujeme tvou odvahu, jenže ty nejsi žádný Che Guevara ale budoucí kádrový rozvědčík československé rozvědky, tak si to laskavě uvědom a už nikdy takové partyzánštiny nedělej. Měl jsi za úkol proniknout do objektu, ovšem ne fyzicky, ale pomocí styka, a toho jsi měl rozpracovat a pak využívat, a to vše až po pečlivě připraveném a námi schváleném plánu.“

„Co bychom řekli tvým rodičům, kdyby tě tam ty kulometčíci odpráskli?“ zeptal se Olda

„To by snad byla vaše věc, ne? Já bych byl přece mrtvý“.

20

„Potřebujeme tě,“ řekl zničehonic Ráček v kačku.

„Zatkli jsme jednoho kluka. Jede ve špionážní síti. Dost nám toho pověděl. Zítra se má setkat s nějakým Němcem. Nezná ho. Nevíme, co se bude dít. On to také neví. Ten kluk je ti trochu podobný, sice ne zas tak moc, ale bude to v noci. Nevíme, jestli už se někdy viděli. Ten kluk to taky neví, protože neví, o koho jde. Počítáme, že se ale viděli, protože se mají sejít bez hesla. Osloví ho nějaký Němec. Potřebujeme, abys tam šel místo něj, nemáme jinou volbu. Sbalit ho nechceme, to by byla škoda. Ten kluk taky mluví trochu německy, ale ne zas tak moc, asi jako ty. Tak co?“

„Co, tak co?“ zeptal se Elsner. „Copak mám nějakou volbu?“

„No, nemáš, ale myslím, že bys měl vědět, že tam budeš sám. My tě budeme jistit, ale až k tobě nemůžeme. To by byl proval.“

„No co, on tam bude taky sám. Navíc, já jsem doma. Že by střílel, vylučuju.“

Dostal ústupovou trasu, po které měl jít, protože na ní bude rozmístněna sledovačka, která zjistí, zda se za ním někdo necourá. Poslední fáze byla přejít Železniční most. Kdokoliv půjde za ním přes most, bude zkontrolován příslušníky Veřejné bezpečnosti, ale propuštěn a ověřen až pak. Tenkrát to nebylo nic neobvyklého, kontrolovat lidi v noci na ulici. Stačilo prostě, že tam byli.

Schůzka byla ve 22.00 hodin poblíž smíchovského pivovaru Staropramen, směrem k Vltavě. Foukalo, křoví byla bez listí a nikde nikdo. Zem byla částečně vlhké bláto, místy zpevněné černou škvárou. Elsner nic neviděl. Asi po půl minutě rozeznal černý mercedes splývající se siluetou křoví. Možná, že nebyl černý, byla tma. Po nějaké chvíli z mercedesu vylezl Němec. Každý ví, jak vypadá Angličan. Tak tenhle vypadal jako Němec. Měl tyrolák, byl velký, statný, tak 110 kg a víc, v puse nezapálený, ještě dosti dlouhý zbytek silného doutníku. V ruce držel srolované noviny. Pomalu přišel, zastavil se, díval se na Elsnera a nic neříkal. Byl to Němec, o tom nemohlo být pochyb.

„Sprechen Sie Deutsch?“ zeptal se a vyplivl doutník.

„So, so, ein bischen,“ řekl Elsner. „Sie wissen ja doch.“

Němec pokývl hlavou a zase se díval. Pak se usmál: „Hier,“ řekl a podal Elsnerovi srolované noviny. „Předáte to zítra um 10 Uhr na adrese René Soukup, Tylovo náměstí 14, druhé patro, tomu, kdo otevře dveře. Noviny neotvírat!“ řekl. „Neotvírat! Je to jasné? Ist das klar?“

„Ja,“ řekl Elsner.

„Dann, hodně štěstí, mladý příteli.“

Elsner si přendal noviny z pravé ruky do levé a podal mu ruku. Měl pevný, upřímný stisk. Nasedl do mercedesu a odjel se zhasnutými světly.

Elsner šel celou jednu stanici pěšky. Na ostrůvku stál prodavač novin, který byl z rozvědky. Koupil si u něj Večerní Prahu, dal mu korunu a řekl: „To je dobrý.“ Tenkrát stála Večerní Praha 30 haléřů, a kdyby neřekl, to je dobrý, věděli by, že se něco zvrtlo, a Němce by zašili a zkásli. Kamelot odešel a Elsner počkal na tramvaj. V tramvaji si sedl a do křížovky v novinách si zapsal číslo mercedesu tak, jak ho jenom mohl v té tmě rozeznat. Vystoupil a přešel Železniční most. Bylo to dost tísnivé. Tma a zima a špatné osvětlení, prkna pod nohama místy volná, do toho přejíždějící vlak. „To by byla scéna do špionážního filmu,“ pomyslel si.

Přešel kolem výtoňské celnice a zahnul do Podskalské, kde to důvěrně znal. Před školou ho šoupnul Ráček do auta a odjeli do kačka k vytěžení.

„René Soukup, Tylovo náměstí 14, druhé patro, neotvírat!“ řekl Elsner a předal noviny.

„No, snad nám to nevybouchne,“ poznamenal Ráček a předal noviny klukům z laborky. Ti si to vzali a bleskem zmizeli. Vytěžení trvalo asi do dvou.

„Ještě něco?“ zeptal se Ráček. „Vyplivnul doutník pod křoví.“

„My si ho najdem,“ pokýval hlavou Ráček. „Běž si teď lehnout,“ poručil.

Ráček ho vzbudil neoholený a ve včerejší košili s povolenou kravatou asi v sedm. Podal mu noviny. „Jsou v tom peníze,“ řekl. „Soukup je nějaký malíř, tak si všímej, jestli má na sobě plášť upatlaný od barev a vůbec. Chceš kafe?“

U Soukupova bytu zazvonil Elsner v deset. Otevřel mu muž, ze kterého byl slabě cítit alkohol. „To je dost brzo,“ pomyslel si. Pozval ho dál. Byli v ateliéru. Podal mu noviny. Vůbec nemluvili.

Elsnerovi v tu chvíli projela hlavou historka z mládí. Teta Bláhová ho jednou poprosila, že má nemocnou kočičku. „Podívej se, jak vypadá, zabij mi ji.“ Kočička byla hrozně vy zábla, místo zádíček jen vystouplé ostny. Každý se jí štítil, nikdo ji nechtěl. Elsner si natáhl rukavice a otočil se pro sekerku. Vzal kočičku do náručí. Přitulila se a upřela na něj své nádherné kulaté, veliké, důvěřivé, hluboké kočičí oči. Kdo říká, že kočičí oči jsou falešné? Zabil ji na špalku obrácenou sekerou strašnou ranou na krk mezi hlavičku a tělíčko.

Soukup si vzal noviny a důvěřivě se na Elsnera usmál.

Elsner se podíval do jeho krásných, alkoholem zjasněných očí a v duchu si řekl: „Zabil jsem člověka. Je tohle nepřítel? Zabil jsem nepřítele? Ale pak: Byl tohle přítel?“

„Děkuji ti, mladý příteli,“ řekl Soukup. Asi to přece jenom bylo nějaké heslo.

„Blbý, co?“ zeptal se Ráček o pár hodin později v kačku. „Jo, blbý.“

„Musíme tě vytěžit.“

„Jo.“

„Měl na sobě plášť, ale ne upatlaný od barev…“

„Chceš napít?“ zeptal se Ráček a nabídl mu gruzíňák. „Jo.“

Elsner ucítil vůni koňaku a vybavil si malíře. „Nechci,“ řekl a položil napoleonku.

„Blbý, co?“ zeptal se Ráček.

„Jo, blbý.“

Kontrarozvědka začala malíře Soukupa sledovat a rozpracovávat.

21

„Potřebujeme, abys šel na tuhle adresu, dostal se do bytu, porozhlédl se kolem, řekl nám, co tam mají za nábytek, jaké věci a sošky a obrazy nebo elektrospotřebiče a tak. Je to ostré a dost to spěchá.“

V tu dobu se začalo trochu a nakrátko blýskat na lepší časy v soukromém podnikání. Jedním ze samostatně podnikajících podniků bylo družstvo, které si říkalo „Starožitnictví mladých“. Byli to kluci a holky, kteří nakupovali od lidí krámy, které má každý doma, ať už na půdě nebo ve sklepě, a pak je prodávali ve svém kšeftu, který měli pronajatý na Vinohradech. V jejich obchodě si vzal Elsner štůček letáčků a nastrkal je do poštovních schránek v domě, kde měl zjistit zařízení bytu. Druhý den se tam vydal znovu.

Bylo dopoledne. Z bytu voněl připravovaný bramborák a culifínda Otevřela mu žena ve středních letech.

„Jsem ze Starožitnictví mladých,“ představil se.

„Á, ano, já jsem četla váš leták, ale my nic nemáme,“ usmála se žena přívětivě.

„Jen neříkejte. Hned třeba tamhle vidím zajímavý věšák z ohýbaného ořechového dřeva,“ řekl Elsner a pohodil hlavou do tmavé síně, kde viděl věšák, na kterém viselo sako. „Ten by se nám hodil.“

„Opravdu?“ zeptala se žena překvapeně, ale důvěřivě. „Tak pojďte dál.“

V bytě byl nábytek zajímavý snad jen pro červotoče. Starý, to ano, ale ne starožitný.

„A pak že nic nemáte!“ vydechl v úžasu. „Když dovolíte, vyfotím si některé exempláře, abych se mohl poradit s odborníky. Já jsem spíš na moderní obrazy.“

„Opravdu?“ řekla žena zase tak překvapeně a zase tak důvěřivě. „My máme Grusse. Pojďte, já vám ho ukážu, ale musíte být potichu.“ Otevřela dveře a vešli do ložnice. Na stěně visel obraz z Grussova modrého období vyvedený ve voskových barvách a pod ním na posteli spal muž.

„Co je?“ Probudil se.

„Nic, pán je ze Starožitností mladých, spi!“ řekla žena. „Hm.“ A muž poslušně usnul.

„Ale co,“ řekl si Elsner a zmáčkl minoltu tak, aby zabral jak visícího Grusse, tak ležícího muže.

„Nechám vám vědět.“ A rozloučil se.

V předsíni si všiml, že sako, které viselo na věšáku, bylo z policejní uniformy. Manžel byl podpraporčík.

Nejednalo se o cvičení. Akce byla skutečně ostrá. Došla hláška, že zmíněný policista dělá zeď při vloupačkách a přechovává část lupu doma. Hláška byla falešná, jednalo se o pokus o pomstu ze zášti. Policajti nechtěli obvinit férového kolegu, a tak požádali tajnou službu, jestli by jim trochu nepomohla. Byl čistý jak slovo boží, dá-li se toto přirovnání použít pro příslušníka VB.

Elsner odevzdal nevyvolaný film.

Když přišel do kačka, na stole byly vyvolané fotografie a za stolem vyvalení náčelníci.

„Co jsi to zase udělal, ty bejku?“ začali odborné hodnocení.

22

K Elsnerovi přišli radisti a přinesli magnetofon. Vysvětlili mu základy morseovky, nechali mu pásky s nahrávkami vysílání v různých rychlostech a pak ho nechali. Morseovku chroustal jako perník. Vůbec mu nedělala potíže. Bral si stále vyšší a vyšší rychlosti. „Ty hraješ na nějaký hudební nástroj, viď?“ zeptali se.

„Jo. Trochu na harmoniku a na kornet B,“ odpověděl.

„To dělá ta trumpeta,“ řekli.

Po radistech přišli šifranti. Aby byla zpráva imunní vůči analýzám, špion musí připravit zašifrovanou zprávu, která vypadá jako série náhodných čísel bez jakéhokoliv zřejmého systému. Nejjednodušší způsob, jak to udělat, je použít jednorázový bloček. Tento bloček se skládá ze stráneček jemného cigaretového papíru, na kterém jsou vytištěny série náhodných čísel. Jsou vyrobeny vždy jen dvě kopie určitého bločku – jedna pro špiona, jedna pro toho, kdo má zprávu přijmout. Špion nejprve použije kód a přetvoří zprávu do série pětimístných čísel. Pod ně napíše série pětimístných čísel z bločku a přičte je k zakódované zprávě. Tímto způsobem vyprodukuje následující šifru:

KONFERENCE SE KONÁ

21783 74970 93249 19217 83529 zakódovaná KONFERENCE SE KONÁ 64300 78989 11134 72880 54196 čísla z bločku

85083 42859 04373 81097 37615 součet

Pro zašifrování se používá černě tištěný bloček, pro rozšifrování červený.

V přípravě měl kód DOCELA MLADÁ FOTILA, v poli NAŠLI NEJDELŠÍ DOHLED.

Tato technika je neprůstřelná a stala se klasickou metodou používanou špiony. Zakódovaná zpráva je zamíchaná přičtením náhodných čísel z bločku. To činí nemožným identifikaci, když jsou určitá slova opakována, protože nevyprodukují vždy stejná čísla Bez kopie jednorázového bločku s náhodnými čísly je nemožné „zlomit“ tímto způsobem zašifrovanou zprávu. Aby bylo zajištěno, že neexistuje žádná spojitost mezi čísly v různých zprávách, je každá stránka čísel v bločku používána pouze jednou.

Výsledkem toho je, že dokonce ani velká množství odchytaných zpráv nevykazují žádný pravidelný systém, který by mohl cokoliv napovědět šifrantům.

Po šifrantech si Elsnera vzali do parády tajnopisci. Protože byl vzděláním chemik, dostal k vyzkoušení nové způsoby. A začaly létat jiskry. Jeho tajnopis nebyl dobrý. Chemici tajnopis objevovali. Problémem byla přílišná koncentrace. Pak ho zase nemohli najít ani při vyvolávání, protože zředil příliš. Oni byli toho názoru, že blbec je Elsner, a ač chemik, nedokáže namíchat roztok požadované koncentrace, zatímco Elsner byl přesvědčen, že oni jsou krávy, že mu dali nevymakaný prostředek. Došlo to tak daleko, že s ním odmítl pracovat a oni mu odmítli dát nový. Ten, co ho vynalezl, začal trucovat a řekl, že mu jiný nedá a že k rozvědce by neměli být přijímáni neschopní jedinci. Elsner byl zase toho názoru, že nevyučený drogista by si neměl hrát na vynálezce.

Nakonec toho měli náčelníci dost a požádali, aby jim byl prostředek vysvětlen. Elsner pak přece jenom dostal jiný. Jedním z problémů tajnopisu je, že se musí vybrat vhodný časopis neboli nosič, do kterého by se dalo psát. Není to zas tak jednoduché. Rozhodující při výběru jsou zejména dvě kritéria 1. chemické složení papíru, 2. jeho protlačitelnost.

Různý papír reaguje různě na chemikálie použité pro tajnopis a jiný, který by byl chemicky vhodný, se zase snadno protlačí.

S protlačením měl vůbec potíže. Už pouhá křemíková lampa odhalila že do časopisu bylo psáno, a někdy to prokázala dokonce i jednoduchá zkouška sublimací jódu. Časem to ale zvládl.

23

Vítaným zpestřením byl výcvik v obraně proti polygrafu, tedy detektoru lži. Na detektoru ho okouzlilo, že dával vyslýchanému šanci ho porazit, když věděl, jak na to. Netrénovaný člověk ale šanci nemá. Myšlení, emoce, vzruchy a samozřejmě také pohyby, ať samovolné či cílené, jsou zaznamenávány detektorem jako grafické křivky, protože jsou doprovázeny slabým elektrickým proudem. Jedná se vlastně o sledování vodivosti kůže a zesilovač. Náhlá myšlenka, nějaký podnět, to vše se okamžitě projeví na grafu, kdy jeho ručička vylítne jako blázen nahoru, hned zase klesne dolů a to se opakuje do zklidnění.

Současný polygraf zaznamenává signály ze senzorů, které jsou připojeny k člověku a zkoumají rychlost dechu, pulz, tlak, kožní odpor a změny charakteru svalového chvění v hlase. Pokud při výslechu nastanou změny ve třech z těchto pěti hodnot, považuje se reakce za pozitivní, a vyšetřovaná osoba tedy lže. Odpovědi jsou založeny na systému ANO – NE, protože není možné, aby se vyšetřovaný vykecával. To by vyšetřovatelé nezjistili, kdy lže a kdy ne. Tak se stane, že když dostane vyšetřovaný otázku „Slavíte Vánoce?“ a odpoví na ni ANO, graf zůstane v klidu, pokud je vyšetřovaný křesťan a Vánoce slaví. Ale začne prskat, pokud je vyšetřovaný Žid a Vánoce neslaví, protože on ví, že Vánoce neslaví.

Jsou dvě finty. První spočívá v tom, zůstat klidný, i když se jedná o bohapustou lež, což dokáže málokdo – a vlastně nikdo. A ta druhá je rozházet detektor.

Vyšetřovaný si sedne nebo i pohodlně lehne a navěsí se na něj všelijaké elektrody a dráty a hadice a pásky, na hlavu, na ruce, kolem prsou, kolem lýtek. Pak je vyšetřovaný požádán, aby se uklidnil, což se mu zpočátku nedaří, protože myslí na něco jiného, na události, které se stanou nebo staly a tak. Graf to zaznamenává a vystřeluje do výšky – podle toho, na co si mozek vzpomene. Postupně se ale vyšetřovaný uklidní a grafová čára zůstává více či méně rovná. To trvá asi tak půl hodiny, ale i déle. Pak, když dostane vyšetřovaný nepříjemnou otázku, čára vylétne okamžitě vzhůru. Trubice kolem prsou zjišťuje, zda vyšetřovaný dýchá klidně.

Elsner byl trénován na to, aby se neuklidnil. Prostě byl jako nervák, pořád musí na něco myslet, neuklidní se. Graf létá nahoru dolů bez zjevné příčiny. Měl v zásobě celou sérii nepříjemných vzpomínek, které spolehlivě zabíraly, ale není to jednoduché. Když vyšetřovatelé zjistí, že se člověk nezklidňuje, chtějí vědět, zda to nehraje, a zklidňovací dobu prodlouží. On ale dokázal takhle blbnout i dvě hodiny.

Druhá finta je dokázat se vyhecovat, aby graf zaznamenal vzrušení, i když je otázka naprosto bezpečná. Například:, Je mořská voda slaná?“ A vyšetřovaný se musí přimět, aby se při odpovědi ANO cítil provinile. Pak graf vystřelí. Jde to. Ale musí se to cvičit a reakce musí být okamžitá. To se mu ze začátku nedařilo. Graf ukazoval, že byl při odpovědi klidný a teprve pak křivka zvolna stoupala To jak se do toho hecoval.

Začali hrát o peníze. Vyšetřovatel měl zjistit, zda je původním povoláním chemik, archeolog, číšník nebo trumpetista Elsner se ho snažil přesvědčit, že je trumpetista Analyzovali graf. Křivka jasně ukazovala že je trumpetista při každé zmínce o něčem spojeném s tímto povoláním ručička grafu vylétla jak ceny cigaret za války.

„Jsi chemik,“ řekl vyšetřovatel.

„Jak to,“ protestoval, „vždyť vám to jasně ukazuje na trumpeťáka“

„Zuj se, ty parchantě,“ řekl.

Elsner měl v botě připínáček. A kdykoliv dostal otázku příbuznou hudbě, přitlačil na něj nohu. Bolest způsobila že elektrody zaznamenaly vzruch.

„Podívej,“ vysvětlil mu vyšetřovatel „na lýtku máš detektor, který monitoruje pohyby svalů. Kdykoliv přitlačíš, objeví se to. Ty jsi tlačil vždy, když šel graf nahoru. Výška křivky se během doby snižuje, to jak sis na bolest postupně zvykal a už tě také nepřekvapovala“

Postupem času ale začal vyhrávat také proto, že si vykalkuloval, že výsledek může ovlivnit třeba i silné sevření řitního svěrače. Jeho první úspěch byl, když přesvědčil vyšetřovatele, že je Slovák (měl čtyři možnosti: Čech, Slovák, Maďar, Němec). Hráli o dvacet korun. Chtěl mu je vrátit, ale on řekl: ‚Jen si je nech. Mě těší, že jsi vyhrál, víc než tebe.“

24

„Umíš plavat?“ zeptal se Elsnera Čenda Ne Čenda na fotografování ani Čenda na legendu, ale Čenda na fyzičku. , Jo,“ řekl.

„Tak si půjdeme zaplavat. Víš, musím se přesvědčit.“ Šli se koupat do Břežanského rybníka

„Rozdáme si to na druhý konec rybníka tak plav. Chceš náskok?“ zeptal se Čenda na fyzičku.

Elsner začal usilovně hrabat čubičku a získal nějaký náskok, protože Čenda neplaval a jen se nevěřícně chechtal. Lehce ho pak předehnal. Elsner pak plaval za ním a jen volal: „Zpomal, zpomal.“ A když se Čenda ohlédl, tak si Elsner lokl a potopil se.

V Modřanech, kde Elsner vyrůstal, kluci trávili léto u vody. Vltava je tam široká, a když byla povodeň, tak ještě širší. Většina kluků ji přeplavala už v deseti. Umět ji přeplavat je nutné, neboť ovocné sady jsou na druhém břehu v Chuchli, a hlavně ve Slivenci. Ti, co uměli plavat, přinášeli ovoce, hlavně jablka, těm slabším, ale tato velkorysost byla vyvážena rozkoší z posměchu, protože plavci si dávali jablka do plavek a při rozdávání šťastně informovali: „Tohle je od koulí, tohle je od prdele.“

Jako kluk Elsner přeplaval Vltavu dost pozdě, až ve dvanácti. Rozhodl se, že se raději utopí, než aby jedl jablka s anatomickou příchutí.

Často se také váleli v přístavu na molu pro parníky a čekali, až nějaký pojede. Nejlepší vlny dělal Vyšehrad, ale Vltava a Hradčany byly také dobré.

Je těžko uvěřitelné, že je možné podplavat kolesový parník. Musíte se dostat před něj, před špičku, protože kdybyste to zkoušeli ze strany, tak to nestihnete, to vám ujede. Samozřejmě, že vás kapitán vidí a houká a šílí, ale nezpomaluje, to už by stejně nemělo cenu. Pak musíte plavat těsně kolem lopatkového kola a to je pěkně velké a je cítit dehtem, ale i vodníkovou říší. Nad vámi se do nebes tyčí točící se kolo trochu porostlé řasami. Voda se vaří. To už jste na vlnách, a když jedete po vlně dolů, tak toho využijete a potopíte se. Pod vodou je to zvláštní. Dno parníku je pobito silnými latěmi, které je chrání před kameny dna řečiště, a čouhají z nich dlouhé třísky. Je běžné, že si je člověk při podplavávání zadře do rukou. Mezi dnem parníku a dnem řeky není moc místa, tak metr dvacet, metr čtyřicet nanejvýš, ale někdy také jen půl metru a míň, jak kde a kdy. To už ale vidíte, jak prosvítá hladina, i když jste stále ještě pod lodí, a teď už to není žádná sranda, to je buď, anebo, a pak už honem vzhůru ven a rychle se nadýchat, protože už je to jen taktak. Někteří hoši se dokázali po podplavání ještě obrátit a zachytit se na kormidlech, které je většinou jen jedno, ale někdy i tři, a chvíli se vézt.

Podplavat Čendu na fyzičku bylo tudíž mejdlíčko. Elsner se vynořil a pozoroval ho, jak se potápí a snaží se ho najít. „Čendo,“ zavolal. Jen náskok ho zachránil, že nedostal přes kušnu už ve vodě. Honil ho ale i na břehu. „Ty krávo, ty blbá modřanská krávo!“ volal Čenda na fyzičku. Pak už se ale jenom chechtal.

„Tak co vlastně chceš? Nejdřív se bojíš, že jsem se utopil, a pak se zase vztekáš, že jsem se neutopil.“

Dojedli párky s řídkou hořčicí na papírových táccích a přiťukli si desítkou ve voskovaných papírových kelímcích. „Ty blbá modřanská krávo,“ řekl Čenda na fyzičku.

25

Důležitou součástí každodenního života špiona je obrana proti sledování. Na odhalení sledovačky závisí bezpečnost rozvědčíka Návštěvníkům kin není neznámý obraz, kdy se za sledovaným nenápadně courá detektiv v civilu nebo na něho čeká před domem. Buď přechází, nejlépe pod lucernou, anebo čte noviny, také nejlépe pod lucernou, případně na rohu či v hotelové hale. Na sledovačku měl Elsnera Franta Hlaváč a učil ji velmi dobře.

První věc, která Elsnera překvapila, byla, že sledovačka nemusí jít vždy za ním, ale velmi často chodí před sledovaným. Druhé překvapení bylo, že sledovačka nemusí jen chodit, ale jezdí, a to i za tím, kdo jde pěšky.

Sledovací se navěsí na sledovaného, je jich obvykle pět nebo šest. Jdou v odstupu asi deseti, dvaceti metrů, jak kdy a jak kde, a točí se. To znamená, že po určité době se ten, co byl blízko u sledovaného, stáhne a je nahrazen jiným. Někdy s sebou mají nováčka a ten se pak courá až na konci, na chvostu, aby jim sledovaného neztratil.

Ten, co chodí vpředu, má svůj úkol. Obvykle vejde před sledovaným do dveří restaurace nebo před ním nastoupí do tramvaje, ale tak, aby to vypadalo, že vůbec nemá o sledovaného zájem. Když mají ustanovit sledovaného a on třeba bydlí v paneláku, musí za ním a jdou na tělo, což samozřejmě sledovaný vidí. To pak jde sledovák třeba o patro výš a zazvoní tam na nějaké dveře. Když není nikdo doma, fajn, a když je, tak má připravenou legendu a baví se s tím, kdo mu otevřel, aby to vzbudilo dojem, že tam má co dělat, a aby to uchlácholilo sledovaného. Když jde sledovaný do nějakého obchodu nebo úřadu, prostě někam dovnitř, a jestliže se tam zdrží, sledovačka musí asi za dvě minuty vejít za ním.

Chytat mohou sledovaného od místa bydliště nebo od zaměstnání, ale jestliže má stálou trasu, tak ho mohou chytat třeba i na druhé zastávce autobusu. To se pak předtím courali za tím autobusem vozem. Oblečeni jsou nenápadně. A nenápadně znamená prostě nenápadně, ale někdy si mohou nasadit třeba červenou čepici nebo rvavou větrovku, aby je sledovaný vyloučil: takhle nápadně by se sledovačka přece nemohla oblékat. Anebo si ten, kdo nemá o sledování ani páru, zapamatuje červenou čepici nebo žlutou větrovku a oni si ji pak sundají. Jinak při sledování platí: oblékat se nahoru, to znamená mít sako, kravatu, protože takhle oblečeného vás všude pustí. A když jde sledovaný třeba do IV. cenovky nebo na fotbal, tak si tu kravatu mohou vždycky sundat.

Jiná zásada je nemluvit se sledovaným, ale ono jim to nedá, ono je to lechtá, a tak ho pokoušejí a přistupují k němu s nejrůznějšími záminkami a pitominkami. Mají mezi sebou také ženské a ty jsou nebezpečné. Dámy ale žádné.

Sledovaný musí přesvědčit sledováky, že o nich neví. Když se mu to podaří, může dělat i několik let pod sledovačkou. Sledovaný může použít k odhalení sledováků různé triky a fígly. Samozřejmě mezi ně nepatří zavazovat si jakoby tkaničku a přitom se dívat, jestli za ním někdo nejde. Zato využívání odrazu ve výkladních skříních se osvědčilo. Dívat se déle do výkladní skříně knihkupectví je normální a odraz je obvykle kvalitní. Dobré bylo také přecházet ulici za rohem. Zahnout za roh, postavit se na kraj chodníku a chystat se přejít, ale nepřecházet. Počítat do dvanácti, čekat tedy asi deset vteřin, a v tu chvíli se na rohu vynoří sledovák, a to dost rychle, protože se bojí, aby se mu sledovaný netrhnul. To funguje naprosto neomylně.

Nelze také říct, že je člověk sledován jenom proto, že si myslí, že je sledován. Myslet, domnívat se nic neznamená. To se musí vědět. Ten, kdo se cítí pod kontrolou, má tendenci vztahovat vše, co se děje kolem něho, na sebe a rovněž tak sledovačka bere cokoliv, co udělá sledovaný na sebe.

Když pak Elsner četl vyhodnocovací zprávy, ve kterých sledovací hodnotili jeho chování, byl překvapen, co všechno brali na sebe, i když to vůbec nepojal do své obrany proti nim. Například pohladil psa, protože má psy rád, a oni to vyhodnotili, že se zastavil a koukl do protisměru.

Rozvědčík si v ostrém prostředí také vybuduje trasu, kterou rutinně čas od času absolvuje, prostě aby zjistil, že je čistý vzduch. Ta trasa je dost dlouhá, zabere půl dne, jak která, protože se rozvědčík musí přesouvat do různých částí města a brát sledováky z nefrekventovaných volných míst do davu, aby je uklidnil. Sledováky prozradí někdy nevhodné oblečení, třeba to, že toho mají málo na sobě, i když je zima, protože je tam vysadilo auto a oni vědí, že se do něj zase brzy vrátí a ohřejí se. Někteří, ti ostřílení, co už to dělají dlouho, mají zvláštní opálení tváře. Není to, jako by se vrátili z dovolené, jsou takoví jiní, jakoby ošlehaní. To je z toho, jak jsou pořád na ulici.

Franta Hlaváč zasvětil Elsnera i do těch největších podrobností sledovačky. Tak třeba, co se stává, když mají sledovací problém s čuráním, je-li sledování dlouhé. Franta říkal, že on sám někdy využil k rychlému vyprázdnění se popelnici v průjezdu, nebo že se dá zjistit, je-li poblíž pánský záchodek, protože kolemjdoucí muži mají postříkané špičky bot.

Se sledováky vycházel celkem dobře. Oni věděli, o co jde, a snažili se mu pomoci a upozornit, kde udělal chybu. Jednou se jim ale nechtěně trhnul.

Trasa začínala na Slintáči, jak říkali náměstí I. P. Pavlova, vedla přes závodiště v Chuchli a končila v Modřanech, kde neměli šanci. Trasa musí mít rovněž nějakou logiku, nějaký důvod. Nelze se jen tak bezdůvodně potulovat po Praze. Jeho cílem bylo zjistit možnosti plavání v krytých plaveckých bazénech. Ne plavání pro veřejnost, ale plaveckého tréninku. Plavecké bazény jsou rozházeny po celé Praze.

Skutečně si možnosti ověřoval u trenérů, kteří se ho vyptávali na docílené časy, o kterých jim úspěšně lhal. Ve své zprávě pak sledovací uvedli, že si to opravdu ověřili, že tam byl, s kým a o čem mluvil. Jen v Chuchli to změnil a zajímal se o možnost pracovat jako ošetřovatel koní na závodišti. Místo dostal. Před stájemi se setkal s jezdkyní paní Hermannsdorferovou, kterou znal, protože byl pravidelným návštěvníkem Chuchle. Dal se s ní do řeči. Byla potěšena, že ji zná. Byla úžasně milá a hezká. Řekla mu toho hodně o práci ošetřovatele koní. Směrem k Vltavě se pak nechtěně zamíchal mezi skupinu jezdeckých učňů, a protože byl prcek, ztratil se mezi nimi a trhnul se sledovákům. Nesli to statečně.

Za nějaký čas mu to ale vrátili.

Šel stejnou trasu. V podjezdu k přívozu se jim zase trhnul. Byla to od něj čuňárna. Představte si převoznickou pramici, na ní tucet lidí včetně převozníka a Elsnera Aby na ni šli za ním, museli by být sebevrazi. Jasně že za ním nešli. Elsner měl z toho tak dobrou náladu, že se dal na pramici do řeči s děvčátkem. Možná bylo ještě pod zákonem, ale bylo moc hezké. Rapsodii „Dívka se lněnými vlásky“ napsal Debussy jistě podle ní. Slečna se jen rozpačitě a stydlivě culila a bylo vidět, že jí vlastně není dost dobře jasné, o co jde. Radši toho nechal.

Ta dívka byla sledovačka. Bylo to jejich eso. Ve zprávě ho popsala dopodrobna udržela ho až do hospody „Na zastávce“, kde si dal oběd a kde ho předala dalším, kteří zatím stačili přívoz objet auty přes Zbraslav. Dobrá byla, fakt dobrá.

Naučil se také házet dopisy do schránek pod sledovačkou, naučil se předávací schůzky nebo jen předávačky pod sledovačkou, které jsou velmi účinné, jsou-li pečlivě připravené a účastníci vědí, co dělají.

26

Jízdu autem ho učil Jáchym. Dost ho káral a vytýkal mu chyby, ale když mluvil s ostatními, zjistil, že ho chválí, a dokonce řekl, že se ve voze necítí s nikým jiným bezpečně než s ním. Naučil ho také různé fígle, jako šlapat pravou nohou na brzdu a plyn současně, prostě dát chodidlo na pedály šikmo, držet na křižovatce vůz jen na spojce, a ne na brzdě, takže měl na zelenou hned odpich, projíždět dvojité zatáčky přímou čarou, řadit z dvojky hned na čtyřku, takže se dostával okamžitě do rychlosti, ale toho moc nevyužíval, protože se učil většinou ve volze, která má jen tři rychlosti. Uměl předjet v jednosměrce už předjíždějící vůz, bral je oba a odvažoval se v šedesátikilometrové rychlosti ke krajům na patnáct, ba i deset centimetrů.

Elsner se musel naučit i fotografovat. Dostal kvalitní japonský fotoaparát a vybavení na vyvolávání filmů. Filmů měl, kolik chtěl. Měly prošlou záruční lhůtu, ale to nevadilo. Důležité bylo, aby fotil a fotil, aby to dostal do krve, aby fotil rychle.

Byl oblíben u příbuzných a známých, protože jim udělal spoustu fotek –a některé byly docela dobré – a nic za to nechtěl. Učil se fotografovat za jízdy z auta, když řídil, učil se zaostřovat rychle, a tak fotografoval jedoucí auta v různých vzdálenostech a poznávací značky musely být ostré. Dvakrát se stalo, že ho někdo udal policii, protože fotit jedoucí auta bylo podezřelé.

V přípravě se naučil zakládat a obsluhovat mrtvé schránky. Mrtvá schránka je prostor, který slouží k předávání zpráv, nejrůznějších materiálů a také peněz. Může být umístěna kdekoliv, ale třeba na pánských záchodcích ne. Tam by nemohla obsluhovat žena. Málo se ví, že k mrtvým schránkám patří signály a ty jsou umístněny přibližně půl hodiny od mrtvé schránky. Vybere se místo a tam se dělají různá znamení, třeba se nalepí kus žvýkačky, připíchne se připínáček atd. Obvyklé jsou čárky křídou nebo propiskou, třeba v telefonní budce. Jedna čárka znamená, že mrtvá schránka je naplněna, dvě čárky vybrána, tři čárky, že je mrtvá schránka v nebezpečí. To znamená, že se zjistil proval, že mrtvá schránka může být hlídána. K takové schránce se vůbec nejde. Jinak na tom nic není.

Výcvik se chýlil ke konci a Elsner dostal za úkol vybudovat únikovou trasu. To je trasa, kdy jde po vás sledovačka, vyji ukolébáte, vezmete ji do davu a pak někam, kde musí jít od těla, a pak se trhnete. Vybudoval si jednu takovou v pasáži Světozor. Prošel pasáží do krejčovství v 1. patře a odtud dolů do Františkánské zahrady. Bylo to bezvadné. Mělo to ale jednu chybu. Oni, tedy jako sledovací, ji znali. Oni znali všecko. Už na něj v zahradě čekali a ani se nesnažili chovat se nenápadně. Šklebili se jako opice.

Jednou se jim ale přece jenom trhnul.

Jako kluci sváděli v Modřanech bitky v kanálové síti. Proto vedl sledováky až k místům, kde byl dřív na Kamýku zahradník. Teď je tam Auto

Adámek. Vešel do podzemí a sledovací neměli nejmenší potuchy, kam zmizel. Nepředpokládali, že má baterku. Nedokázali pochopit, že by bez holínek vlezl do smradlavé vody.

Kolem Elsnera prchaly krysy, ale to mu nevadilo. Znal to z dětských let. Kanálovým bludištěm prošel pod celými Modřany až k Vltavě do Koňské tůně. Jako klukovina to také bylo vyhodnoceno. Náčelníci mu dali obvyklou dávku: partyzánština, klukovina, nezodpovědnost. Ale nakonec se tetelili radostí, že pláchnul sledovákům, což se prakticky nestávalo.

Koncem roku 1967 se z Karla Elsnera stal vyškolený a vycvičený špion.

Elsner se tak stal součástí mamutího aparátu československé rozvědky, která v té době zaměstnávala více než dva tisíce pracovníků. Rozvědka v té době operovala v 72 zemích světa a udržovala zpravodajské rezidentury v 39 státech, z nichž nejdůležitější sídlily v Berlíně, Vídni, Paříži, Londýně, Římě, Bruselu, New Yorku, Washingtonu, Ottawě, Haagu a Tokiu. Zhruba polovina rezidentur byla v rozvojových zemích. Největší z nich byly v Egyptě a Indii, další operovaly v Ghaně, Maroku, Alžírsku, Guineji, Etiopii, Íránu, Indonésii, Mexiku, Argentině, Brazílii, Chile, Kolumbii a v mnoha dalších.

Příprava v NDR a život pod legendou číšníka

27

Němčina Karla Elsnera se zlepšila. Bylo tedy rozhodnuto, že odjede na rok k „přátelům“ do Německé demokratické republiky, aby ji ještě zdokonalil. Jako místo pobytu vybrala rozvědka město Halle an der Saale blízko Lipska a Drážďan. Těšil se na to až do chvíle, kdy se dozvěděl, že bude pracovat jako technik v cukrovaru. Jako cukrovarský technik se měl později také uchytit na Západě, tedy v Německé spolkové republice, kam měl být vysazen.

Nechtěl jet. Vzpíral se. Říkal: „Já jsem z cukrovaru utekl, protože mě to nebavilo, a teď mám dělat zase v cukrovaru, a navíc provádět špionáž. Nebude mě to bavit, vyčerpá mě to, nebudu v tom nikdy dobrý.“ Nechtěl a nechtěl, takže nakonec nezbylo nic jiného než mu to dát rozkazem.

Než nastoupil v Halle, strávil měsíc v Berlíně, aby dostal do ucha němčinu. Bydlel v malém soukromém hotelu, který mu vybrala východoněmecká tajná služba STASI. Kromě majitelky pracovala v hotelu ještě jedna asi třicetiletá žena, která se starala o všechno, o úklid, topení, recepci, snídaně, registraci. Byla příjemná a rozumná a díky ní se naučil vyslovovat věty jako leh liebe dich a Du bist ein Teufel se správným berlínským přízvukem, šeptem i velmi nahlas.

V Halle pak bydlel u rodiny Schmidtových. Hans a Else byli důchodci. On byl bývalý důstojník STASI, ona bývalá masérka „Tedy dvě kurvy,“ pomyslel si zcela neinternacionálně, ale nahlas neřekl samozřejmě nic. Měl hnusnou podkrovní místnost, což byl proti jeho pražskému kačku značný krok dolů, ale měl možnost, a dokonce povinnost trávit většinu času se Schmidtovými. Byl s nimi večer v obýváku, dívali se spolu na televizi, společně snídali i večeřeli. Prostě mluvit, mluvit a mluvit.

Protože to byli oba nevzdělanci, pochytil ten nejpříšernější dialekt, který ho sice umisťoval do Saska ale také mezi nejnižší sociální třídu. Jeho kolegové chemici a technici v cukrovaru z něj byli zoufalí.

Současně studoval několik hodin týdně němčinu na univerzitě v Halle, kde z něj měli profesoři náramnou radost, protože byl takový „antipygmallion“ –vzdělaný člověk, mluvil příšerným argotem a stejně jako Elsa Doolittleová, bral také soukromé hodiny výslovnosti. Protestoval kvůli ubytování, ale nepomohlo mu to. Němci tvrdili, že je to kvůli bezpečnosti. Prostě chtěli, aby bydlel u donašečů a udavačů, kteří by je informovali o všem, co dělá nebo nedělá, ale měl by dělat.

V cukrovaru dostal nádhernou prostornou kancelář, kterou sdílel s účetním cukrovaru, který byl nesmírně schopný a také velmi zdvořilý. Někteří vedoucí pracovníci cukrovaru zvali Elsnera na večeři, protože dostali od STASI za úkol zjistit jeho smýšlení a názory na zřízení NDR, a dokonce mu přihráli kolegyni-soudružku. Nutno přiznat, že Monika, s níž se pak docela důvěrně stýkal, byla superkrasavice. Blondýna s figurou od Pána Boha Prostě extratřída Karel ji samozřejmě nahlásil a centrála ji okamžitě vyhodnotila jako spolupracovnici německé tajné služby.

Němcům se socialismus líbil. Zas měli koho poslouchat. Měli hesla která mohli skandovat na schůzích, shromážděních a v průvodech. Měli se koho bát. Schmidt se chlubil, jak často nepohodlné občany odvedli „za noci a mlhy“ z domovů a dodnes nikdo neví, kde jsou nebo co se s nimi stalo. O nějakém soudu nebylo ani řeči. Čekal na jeho obdiv.

I v NDR vystupoval jako Ing. Karel Elsner. Smyslem bylo, aby se zdokonalil v němčině a v oboru a pak šel pracovat jako cukrovarský odborník na ministerstvo zahraničních věcí. Jako takový by byl zajímavý. Byl zván do rodin, kde ho seznamovali se svými dcerami, které byly bez výjimky velice hezké a velice slušně vychované. Peněz měl spousty. Mohl si koupit, co chtěl, mohl jim koupit, co chtěl, mohl je vzít, kam chtěl a kam chtěly. Byl hostem v nejlepších restauracích.

Zaměstnání ho stále nebavilo, ale tak jako tak se z něj stal solidní technik, schopný vést směnu. Dokázal řídit lidi a byl na něj spoleh. Znal lidi, kteří hráli dobře na housle, třeba i tak vysoko jako ve skupině druhých houslí v symfonickém orchestru, ale nebavilo je to a hráli jen proto, že si to přáli rodiče. Ale virtuosové z nich nebyli nikdy. To byl i jeho případ, jenže v cukrovaru.

Spojení s centrálou udržoval rádiem a tajnopisem. Kromě toho ho řídil Milan, kterého představil Schmidtovým pod jménem Hartmann jako zaměstnance českého vyslanectví v Berlíně, což byla do jisté míry pravda. Dělal tam bystré očko.

Asi jednou za dva měsíce jezdil domů a vozil si nějaké jídlo. Jako třeba uherák, banány, které v Československu byly a v NDR ne, tresčí játra a také plzeňské pivo, chřest, čokoládu i znojemské okurky. Vše dal do skříňky a bylo samozřejmé, že manželé Schmidtovi si z toho mohli vzít, na cokoliv měli chuť. On měl na oplátku dovoleno vzít si vše, co bylo v ledničce. Byli velmi skromní a téměř ničeho se nedotkli kromě banánů. Ty zmizely vždy okamžitě, protože se rychle kazí, rychle hnědnou a za dva dny už to není ono, a ne proto, že v NDR banány nebyly. Proto ne, proto vůbec ne.

Jako dezert připravila jednou večer paní Schmidtová vanilkový puding, pro každého jeden. Elsner se díval na nevábnou zelenožlutavou rosolovitou hmotu v miskách, která při troše fantazie dávala tušit, že byl do nich vržen obsah plivátka, a puding, jak ho známe ze školních jídelen, by mohl být proti tomu nezměrná delikatesa. Díval se na ten hnus a myslel si: „Ti Němci sežerou všechno, to mají asi z války.“

Ale ani Schmidtovi se netvářili příliš nadšeně a dívali se rozpačitě na hmotu vydávající se za puding. Paní Schmidtová překonala trapnost okamžiku a nesměle požila jednu lžičku. S určitým váháním ji následoval i pan Schmidt.

„Český puding je jiný,“ prohlásil. Elsnerovi to došlo.

Tajnopisci dali Elsnerovi chemický prostředek na tajnopis do autentických sáčků od pudingu. Na to úplně zapomněl. Ani nevzdechl, se tenkrát říkalo. A protože je dal do skříňky s potravinami, paní Schmidtová z toho připravila vanilkové překvapení. Protože obalové sáčky byly pravé, celý ten hnus voněl slabě po vanilce.

„U nás jsou pudingy velmi oblíbené,“ řekl Elsner a pustil se do dezertu. Dokázal ho spořádat, dokonce žertovně učinil náznak, že vylíže misku prstem.

Manželé Schmidtovi ho pozorovali. Ona s úžasem, on s nedůvěrou: „Že by Češi byli taková prasata? Asi jo, to víte, Slovani.“

„Kdybyste se neurazil,“ řekla paní Schmidtová, „směla bych vám nabídnout svoji porci? Skoro jsem se jí nedotkla.“

„Opravdu, smím?“ zeptal se jakoby mlsně. Snědl i druhou porci toho hnusu. Bylo to, jako kdyby pil syrové vaječné bílky. Panu Schmidtovi se pořád něco nezdálo. Jen osobě úchylné by mohla chutnat taková prasečina.

„Já si ho schovám na později,“ rozhodl. „Jsem nějaký plný.“ Elsner ho podezíral, že chce nechat udělat analýzu.

„Tak mu ho nech, Hansi, když vidíš, jak mu chutná. Já udělám koncem týdne náš, ať si pochutná na našem.“

Nečekal na Schmidtův souhlas, hrábl po misce a spolkl její obsah jako hroch denní příděl menáže, aby zabránil případnému dohadování.

„Paní Schmidtová, radši misky hned umyjte, puding je prevít, jak přischne, už to jde špatně,“ navrhl. Nechtěl, aby Schmidt misky vyškrábal.

„To já vím, to mi nemusíte říkat,“ řekla paní Schmidtová a odkvačila do kuchyně.

Čekal, co bude. Bylo mu trochu nevolno, ale nebylo nic.

Elsner to pak vyprávěl tajnopiscům, od nichž potřeboval vyfasovat novou dávku chemického prostředku. Když se dostatečně vychechtali, řekli: „Víš, ono by se to neprovalilo ani při té analýze. Složení je téměř identické s pudingem. Proto jsme ho dali do obalů od nich. Hlavně škrob, jenom cukr a tuky tam nejsou žádné. A z toho obalu to asi chytlo etylvanilin. Proto to vonělo. No a stopově E 101 a E 160.“

„Možná, že vás bude zajímat, že mám empiricky zjištěno, že tento tajnopisný prostředek nemá vliv na pravidelnost stolice,“ řekl Elsner tajnopiscům. Věděl, že to bude jedna z historek, která se bude vyprávět mladším generacím. Nic jiného od nich taky nemohl čekat. Byli to bejci.

28

V létě, koncem srpna, bylo v mansardě teplo. Spal jen tak, v trenýrkách. Brzy, brzy ráno přišel do mansardy pan Schmidt, což jinak nikdy nedělal.

„Poslouchal jste rádio?“ To byla otázka vskutku stupidní, protože spal a on ho vzbudil.

„Pusťte si rádio, u vás se něco děje,“ vybídl ho a odešel.

Elsner se narodil 23. srpna. Za dva dny by měl narozeniny. Z rozhlasu zaslechl zmatené a patetické pražské vysílání, také střelbu. Vzal rádio a šel dolů. V kuchyni seděli manželé Schmidtovi a dva žloutkové ze STASI. Ona se usmívala.

Z rozhlasu vyrozuměl, že republika byla napadena Sovětským svazem. Jeden ze STASI ho informoval: „V Československu je kontrarevoluce a na žádost pracujícího lidu poskytl Sovětský svaz Komunistické straně Československa ozbrojenou pomoc spolu s ozbrojenými složkami armád ostatních zemí socialistického mírového tábora.“

„Jak to, Rusáci? Jak Rusáci? A proč Němci? Proč zase Němci? A co my? Co naše armáda? Co zase naše zkurvená armáda? A co u nás dělají zkurvení

Bulhaři? A zkurvení Němci a zkurvení Rusáci?“ honilo se mu hlavou. Z rádia se stále ozývala střelba, do toho hymna. Dostal husí kůži a ježily se mu chlupy na rukou.

„Střílejí,“ řekl chabě.

„To se ví, že střílejí. Kontrarevoluci je potřeba zničit,“ řekla Else Schmidtová s blaženým úsměvem. Podívala se na policisty a čekala na pochvalu jako pes na kost.

„Jdi do prdele,“ řekl Elsner česky. Všem bylo jasné, že je sprostý. Po tváři mu tekly slzy.

Bylo mu nesmírně líto, že Rusáci zradili a že celou tu dobu lhali, že jsou v Praze zase Němci, že zase nebojujeme, že zase hrajeme hymnu a cítíme se přitom nějak perverzně dobře.

Jeden z policistů vstal a stroze se zeptal: „Kdo je pan Hartmann?“

„Můj přítel, pracuje na československém vyslanectví.“

„Nepracuje, my jsme si to ověřili,“ opáčil.

„Pracuje. Je to jeho krycí jméno. Jeho pravé jméno neznám.“

„Jestliže se pokusí s vámi spojit, okamžitě nám to nahlásíte. Máte zákaz opouštět bydliště,“ řekl ten druhý.

„Jsem zatčen?“

„Ne, ale máte zákaz opouš…“

„Tak jděte taky do prdele,“ křikl Elsner tentokrát německy. Nic neřekli a šli. Ustrojil se a chystal sejít ven.

„Kam jdete? Wohin gehen Sie?“ křičel hrůzou zpoceným hlasem Schmidt.

„Ty běž taky do prdele.“

Schmidt se hnal k telefonu. Nedokázal pochopit, že nedbá zákazu policie. POLICIE!

„Jdu do cukrovaru,“ řekl Elsner.

Paní Schmidtová vyšla z kuchyně s utěrkou v ruce, aby se podívala, co se děje. Až dosud si všichni vykali a byli na sebe zdvořilí.

„Vezmi si suchou utěrku,“ řekl jí. Podívala se na něj nechápavě.

Elsner byl naštvaný a vulgární. „Budeš ji potřebovat, ty krávo. Tvůj pasák se právě strachy podělal.“ Pak si dal do aktovky rádio a šel do práce.

„Ptala se na vás policie,“ řekl účetní.

„Děkuji, soudruhu.“ Usmáli se na sebe. Vyndal si rádio a naladil Prahu. Do provozu už nešel. Pomalu byl čas jít na oběd. Sedl si ke stolu pro šest, kde seděli tři zaměstnanci. Odešli. Ne najednou a ostentativně. Tak, jako že už musí jít, ale jídlo měli nedojedené.

„Dneska to není k jídlu,“ řekl jeden z nich na vysvětlenou směrem nikam.

Odešel na univerzitu. Šel do knihovny a zamířil k výdejní přepážce. Než ale stačil oslovit Kollegin za pultem, přistoupil k němu nějaký muž a řekl, že byl vyloučen ze studia na univerzitě, a aby tedy odešel.

U Schmidtových byla atmosféra značně napjatá. Koneckonců byl na ně velice sprostý. Ani Else, ani Hans nebyli schopni se mu podívat do očí a při rozhovoru s ním koukali někam za roh. Za normální situace by ho jistě vyhodili, ale STASI jim to nedovolila Tohle nebyla normální situace.

„My jsme u nás v NDR měli také pokus o kontrarevoluci, ale my jsme si s tím s pomocí sovětských soudruhů poradili. Jaký je váš názor na situaci?“ zeptal se pan Schmidt.

„Je to prasárna, je to strašná zrada Takhle vypadá svoboda?“

„Možná, že to vidíte příliš jednostranně. Nemáte dost informací, necháváte se unést emocemi, možná, že vás někdo nesprávně ovlivňuje na pracovišti.“

„Nechci s vámi dál mluvit, nechci s vámi dýchat stejný vzduch. Chce se mi z vás zvracet, ne obrazně, je mi z vás fyzicky špatně. To raději sním ještě jeden puding, než abych se s vámi bavil. Když už chcete opakovat ty vaše ideologické lži, tak si najděte někoho jiného. Věřit vám nebude nikdo, ale předstírat, že věří, bude většina Víte, jak u nás říkáme krysám? Němkyně!“

Elsner pak odešel do svého kutlochu a se Schmidtovými mluvil jen sporadicky, v nejnutnějších případech. Ale do práce chodil. Jenže v cukrovaru se stal malomocným. Každý se s ním bál mluvit, jenom jeho kamarád účetní ne. Elsner mu dal žvýkačky, které vypadaly jako cigarety Marlboro. Byl velice statečný, přijal je a dokonce je dal svému vnoučkovi, který se mohl radostí zbláznit.

Dnes se může zdát, že to není žádné hrdinství, přijmout žvýkačky Marlboro, ale bylo. Na konci srpna 1968 v NDR, a navíc od Čecha kontrarevolucionáře, k tomu bylo třeba nezměrné odvahy.

V tomto vzduchoprázdnu žil dva týdny. Poslouchal západní rádio, hrubě urážel Sovětský svaz, pomlouval NDR a vysmíval se zbabělosti svých spolupracovníků. Stal se z něj reakční živel.

29

Z centrály a vůbec z domova neměl žádné pokyny nebo informace. V rádiu měl pouze volačku. Po dvou týdnech v tomto limbu byl stažen do vlasti.

Jel vlakem. Už na nádraží viděl skupinky Čechů a Slováků, kteří vykazovali ostentativně národní hrdost, českou a slovenskou, každou zvlášť, a kteří byli rozjaření, jako kdyby byli celý den na heliu, protože je krásné a opojné, když se na nás páchá křivda, protože to je chvíle, kdy je možno zatínat pěsti, přísahat a zpívat hymnu. A viděl německé cestující, kteří se na ně dívali úkosem, jako že se vůbec nedívají, a nedávali najevo nic. I nic se dá nedávat najevo nevraživě.

Chtěl se vyhnout českému sladkobolnému veselí i sladkobolnému smutku a uvědomělému rozhořčení enderáků a koupil si jízdenku první třídy. Nejen v kupé, ale i v celém vagonu byl sám. Pak že nebyly třídní rozdíly.

Do kupé vešla enderácká příslušnice celní správy. Na něco se ptala, ale pořádně jí nerozuměl.

„Zavřete přece to okno!“ řekla zvýšeným hlasem a trochu podrážděně. Řekla to tak, jako když učitel říká něco žákovi, otec synovi, velitel vojákovi, prostě se nepočítá s tím, že by to neudělali.

„Vy ho zavřete,“ zvolal Elsner. Chvilku se nedělo nic. Prostě jí nedošlo, co řekl. Pak ale pochopila Odešla z kupé a vrátila se se dvěma celníky. Nic nehledali. Přišli s úmyslem vypálit Lidice, muže postřílet od šestnácti let, ženy a děti malé vyhnat v neznámý svět.

Viděl, že teď už mu nic nepomůže, a tak když ho vyzvali, aby otevřel kufry, se ani nehnul. Prohledali mu všechny kapsy, ale nic nehledali. Nehledali nic ani v zavazadlech. Přišli s úmyslem ničit. Zničili všechno. Systematicky a důkladně. Otevřeli konzervy a jejich obsah vysypali na zem i na sedadla V kupé to vypadalo, jako by tam vybouchl Papinův hrnec.

Čeští pasováci se ho na nic neptali, nic neprohlíželi, ale poslali paní, aby to dala jakž takž do pořádku. A ta byla tak hodná, že mu dala papírový pytel na odpadky, aby si měl do čeho dát věci, protože kufr i taška se nedaly použít.

30

V Praze ho uvítal Olda Jadrný. Byl první, kdo se s ním setkal. V kačku mu ukázal posudek, který jim poslala STASI. Vlastně to nebyla ani tak STASI jako paní Schmidtová: Kollege Elsner ist… a pak to jelo. Bylo jasné, že jen popravčí četa může částečně napravit prohřešky na internacionální solidaritě. I to, že má nemorální poměr s vdanou východoněmeckou soudružkou, tam bylo, zejména to.

Přišel Mirek Vašta Byl fundovaný a informovaný.

„Je aspoň hezká?“ zeptal se a Elsner mu ukázal fotky.

„Krasavice,“ řekl. Nenaléhal na něj. Všechno mu vysvětlil. Československo prostě muselo zůstat členem Varšavské smlouvy, a to za každou cenu.

Elsner se nechal přesvědčit. „Mýlil jsem se, neměl jsem pravdu. Pokus o kontrarevoluci, o převrat tu nesporně byl,“ usoudil po debatě s Mirkem.

Po třech dnech přišel do kačka Olda Ani se s ním moc nebavil. Bylo to takové buď, anebo:

„Lidi si myslí, že to rupe, a vracejí nám stranické legitimace. Je to takový český kalkul, přidat se včas, zdrhnout včas. Myslí si, že se zachrání, a předstírají, že tak jednají z ideologického přesvědčení, ale to se mýlí. Nic nerupe. Tady máš lejstro a podepiš, že jsi pomýlený, a tady máš přihlášku do strany. Ale nemysli si, že tě nutím. Je to na tobě, ale když neuznáš, že jsi pomýlený, tak tě nevezmeme do strany, a nestraníci u nás prostě nejsou.“

Proti vojenskému zásahu Elsner protestoval, ale nakonec podepsal, že je pomýlený. Uznal a věřil, že to byl pokus o kontrarevoluci. Byl o tom přesvědčen, přestože nesouhlasil se způsobem, jak se krize řešila

„Tomu ty nemůžeš rozumět a taky se tě na to nikdo neptal,“ usekl další debaty Olda

Do Komunistické strany Československa vstoupil 24. 9. 1968.

„Za tuto knížečku lidé umírali,“ řekl Mirek Vašta když mu předával rudou stranickou legitimaci. A Elsner byl rozhodnut učinit totéž, bude-li třeba

Ale Mirek lhal. Lidé pro ni neumírali. A lhali také, když mu řekli, že ani jeden z nelegálů nepřeběhl nebo nepřestal dělat. Nebyla to pravda ale tenkrát jim věřil.

31

S Karlem Elsnerem měli v rozvědce ještě jeden problém. Z cukrovaru ho vyhodili, z univerzity ho vyhodili, z NDR ho vylili. Co tedy s ním?

„Do cukrovaru nejdu, chemii nedělám,“ řekl nabroušeně: „A jestli se vám to nelíbí, jdu od toho.“ Co s ním?

Ztratit ho byla škoda.

„Ukaž, jak maluješ,“ požádal ho Čenda na legendu. Odevzdal mu několik obrazů, většinou pastely.

„Prý jsi hrál na vojně na kornet,“ řekl za nějaký čas Čenda na legendu. „Nebylo by to na zaměstnání?“

„Nebylo,“ řekl znuděně Elsner.

„Budeš číšníkem,“ rozhodli nakonec náčelníci. „Od chemie nám utíkáš, na nic jiného se nehodíš. Chceš to rozkazem? Na tom bude vystavena tvoje legenda Jako číšník budeš vysazen s výhledem získat vysokou pozici ve špičkovém hotelu. Máme zájem na Hiltonu nebo Inter Continentalu, nebo bude možnost stát se ředitelem menšího hotelu, případně majitelem penzionu.“

Začal se tedy učit číšníkem.

Za nějaký čas ho seznámili s legendou.

Do kačka přišel pan Sedláček, který byl vrchním v nedalekém hotelu Parkhotel.

„Neshodí mi kačko?“ zeptal se Elsner Oldy.

„Neboj. Je to starý, osvědčený soudruh, zkušený straník. Kromě toho je náš,“ vysvětlil v klidu Olda

Sedláček s sebou přivlekl prádelní koš plný nádobí, sklenic, příborů a lněných ubrousků přikrytý damaškovým ubrusem. Vyučování začalo. Naučil ho základ tří talířů do jedné ruky. Blbosti se člověk naučí nejdřív, takže vzápětí uměl naskládat na jednu ruku sedm talířů. Zapamatoval si, co se na co používá, kam přijde která vidlička, kam nůž, z jaké strany hosta se servíruje, z jaké odklízí. Tohle vše se učí číšník tři roky. Elsnerovi to trvalo tři dny.

Čtvrtého dne ho vzal pan Sedláček do Parkhotelu. Představil ho jako svého příbuzného, který pracuje v restauraci ve IV. cenovce v Jičíně, ale právě ji renovují, a tak by chtěl poznat, jak to vypadá v přepychovém hotelu.

Bylo to strašné. Ostatní číšníci a vrchní byli zpočátku zdvořilí, ale za dvě hodiny jim bylo jasné, že to neumí. Když je servis v plném proudu, tak je to opravdu šrumec. Beznadějně plaval. Pracovat v novém prostředí je obtížné i pro zkušeného číšníka a on byl nový nejen v prostředí, ale i ve fochu. Nic si nepamatoval, neuměl nosit plato, do lítacích dveří chodil špatnou stranou. „Hochu, hochu, kde ty ses vyučil?“

„Jen ho nechte,“ říkal pan Sedláček, „je dobrý, je bezvadný, je vynikající.“ Museli si pana Sedláčka velmi vážit, když mu tohle tolerovali.

Druhý týden byl už o něco lepší. Servíroval na banketu. Měl na tácu dvacet sklenic whisky Johny Walker Red Label s ledem. Kopnul do lítaček, to už uměl, prošel dveřmi, podíval se, kam má whisky servírovat, a lítačky, jak byly těžké, se vrátily, narazily do zad, on poskočil a… Nikdo se na něj nezlobil.

Co s ním? To byl dost neslavný konec pobytu v Parkhotelu. Pak už ho nechali jenom prostírat a na plac ho nepouštěli.

Po čtrnácti dnech přišlo vyhodnocení, zda se na práci hodí a vůbec, jak si počínal. Pan Sedláček byl uchvácen.

„Máme tu na tebe stížnost,“ řekl náčelník.

„Já vím, ta whisky.“

„To taky, ale stěžuje si na tebe ředitel hotelu. Víš, o koho jde?“

„Jo, vím, co je s ním?“

Bylo to až téměř na samém konci pracovního pobytu v Parkhotelu. Ředitel hotelu věděl, že je tam na přání ministerstva vnitra, ale jinak nic. Dozvěděl se o tom incidentu s whisky a přišel se na něj podívat. Elsner právě prostíral banketní tabuli, když zjistil, že ho pozoruje ředitel.

Ředitel kývl hlavou někam směrem pod stůl. Elsner se tam podíval. Ležela tam vidlička. Ale on v klidu pokračoval v prostírání.

„Hej!“ ozval se ředitel znovu a kývl znovu hlavou směrem k vidličce.

„No tak ji seberte, ona se sama nezvedne,“ řekl Elsner, jako by se nechumelilo. Opravdu ho v tu chvíli nenapadlo, že by měl někdo tu drzost ho vyzvat, aby zvedl pohozenou vidličku, a ještě k tomu takovým způsobem. Ředitel se otočil na podpatku a vztekle odešel.

„Hej, co bude s tou vidličkou!“ volal za ním provokativně Elsner.

To měl být silný signál. Ale ani on, ani jeho nadřízení mu nevěnovali náležitou pozornost. Jinak by jim nemohla ujít jedna zásadní vlastnost Karla Elsnera: naprostá nechuť, ba i neschopnost ohýbat se před kýmkoliv a pro cokoliv.

Lidé často říkají, že pracují v tom či onom oboru proto, že: „Rád pracuji s lidmi.“ Lidé jsou nesmírně zlí.

Karel Elsner si tehdy řekl: „Abych rád pracoval s lidmi, musel bych být hrobníkem.“

32

V restauraci Slávie v Brně si začal Karel Elsner budovat číšnickou legendu, kterou měl používat na Západě. Vystupoval jako student sochařiny, který je na čtrnáctidenní brigádě.

Pracoval ve skupině pana vrchního Kunce, který si ho velice oblíbil. Po nějaké době ho dokonce přemlouval, aby tam zůstal.

První půlhodina v hotelu ale byla šok. Šel s objednávkou do kuchyně a neznalý poměrů se zastavil nerozhodně u kuchyňské kasy.

„Co tu stojíš jak čurák o svatbě?“ zeptala se ho kuchyňská pokladní. Asi ho považovala za nového učedníka Elsner se odporem nezmohl ani na odpověď, ani na jakoukoliv reakci. Prostě nečekal, že v tak luxusním podniku – a vůbec, že kdekoliv jinde – může být žena tak zvrácená, oplzlá a vulgární. Elsnera zhrozily poměry, které vládly za nablýskanou fasádou. Slávie patřila mezi špičkové hotely v Brně. Ve Slávii se čepovala dvanáctka plzeň.

„Host si stěžuje, že nemá správnou míru piva,“ řekl Elsner panu výčepnímu.

„Ať si přichčije,“ řekl výčepní nevzrušeně.

Mezitím přišel číšník se sklenicí a řekl výčepnímu: „Pane výčepní, přitočte mu tam trochu, hajzlovi.“

Výčepní vzal sklenici, klidně a beze spěchu do ní plivnul a přitočil trochu piva Číšník ji postavil na tácek a odnesl ji hostovi. Ten zaplivané pivo vítězoslavně vypil.

Číšníci ve Slávii si Elsnera rychle oblíbili a kuchyňské pokladní, která ho sprostě urazila dal přezdívku Spermie. Už jí zůstala Také hosté ho měli rádi, protože viděli, že není číšník.

S přetvářkou, že je student sochařiny, nebyl problém. Sál, který jako číšník obsluhoval, byl plný znalců umění. Ovšem skutečnou a nefalšovanou odbornicí a znalkyní umění byla profesorka Hahnová. Sedávala u stolu s profesorem Šmudlíkem, který nebyl profesor, ale byl to šmudlík. K obědu si dával nudlovou polévku, kterou si zčásti vybryndal na klopy šedého saka a zčásti ji vyčural, a to hned na židli v restauraci, takže personál mu dával vždy stejnou židli, jedno, u kterého stolu seděl. Ze záchodu se vracel počuraný a číšníci ho „milovali“, protože byl „bezproblémový“. Profesorka Hahnová chtěla vědět, proč je Elsner v Brně, a tak jí řekl, že tam má zhotovit kopii nějakého reliéfu v jednom kostele. To ji ale jako kunsthistoričku velmi zajímalo a chtěla, aby jí reliéf ukázal. Kromě toho znala na sochařině všechny profesory i jejich asistenty, ale to mu nevadilo, protože je od Ládi Janoucha znal všechny, dokonce je dokázal imitovat. Reliéf, který vybral nazdařbůh, paní profesorku nadchl. Dokonce k němu Elsnerovi sehnala odbornou literaturu.

Chlap, který neměl Cikánku, nemiloval. Ta Elsnerova se jmenovala Naďa Kolozsvárerová. „Byla Cikánka to krásná, Cikánka malá, ale srdíčko mé nespoutala“

Měla krásný, jakoby trochu nastydlý nebo jemně vypitý hlas, jak už Cikáni mívají, a on byl špion v přípravě.

„Mohla bych tě představit našim?“ zeptala se Nádenka ani ne týden po noci, kdy toho spolu moc nenaspali. „Jsou dole.“

Elsner šel tedy dolů do restaurace, kde Naďa pracovala jako číšnice. Asi šest stolů bylo obsazeno samými Romy. Vrchní poletovali jako havrani poplašeně sem a tam, několik hostů se uchýlilo do opačného kouta a bylo vidět, že by nejraději vybudovali vozovou hradbu. Ale nebylo důvodu. Mezi Naděnčinými příbuznými byl jeden major v uniformě, jeden právník, děti byly nažehlené a jedly způsobně stříbrnými příbory, které číšníci nestačili uklidit, děvčata byla v bílém, ženy ověšeny zlatými šperky.

„To jsou naši, to je Karel. My se budeme brát,“ pronesla Naďa prostě. Děti zkřížily vychovaně příbory na talíři, přestaly jíst a zvědavě si prohlížely gadža, který se měl stát jejich novým ujkem. Otec Nadi vstal a stiskl Elsnerovi ruku. Její maminka důstojně kývla hlavou a podala mu ladně ruku.

Elsner pak ihned telefonoval na centrálu.

„Všeho nech a jeď domů,“ zněl příkaz.

Bylo uznáno, že čtrnáctidenní pobyt ve Slávii byl dostatečný k tomu, aby dokázal zdůvodnit, že tam pracoval jeden rok po vojně. Tak jako tak stihl navštívit Špilberk, Zimní stadion a s Nádenkou Janáčkovo divadlo, kde dávali „Cigánského barona“.

Od té chvíle přestal používat jméno Karel Elsner a začal žít jako Erwin van Haarlem.

Byl Erwin van Haarlem. Byl to jeho život.

Život v Rakousku a první špionážní úspěchy

33

Důstojníci z oddělení legendy pracovali už delší dobu na Erwinově vysazení na Západ. Bylo celkem jasné, že přechodnou zemí bude Rakousko.

Generální ředitel restaurací a hotelů Mariánských Lázní, kde se Erwin také chvíli zaučoval, požádal jednoho ze svých zaměstnanců, pana Alberta, o pomoc. Albert dříve pracoval v Rakousku jako číšník, a tak pro něj nebyl problém vyjednat pro Erwina místo v některé restauraci či hotelu. Odpověděl mu jeho bývalý rakouský parťák Adolf Durauer. Psal, že má-li van Haarlem zájem, má napsat do Hotelu Kreuzstein am Mondsee, který hledá číšníky na letní sezonu.

Erwin tak napsal do Hotelu Kreuzstein a dostal odpověď, že může nastoupit jako úplný začátečník, takzvaný commi de rang, za 2400 rakouských šilinků měsíčně, k tomu ubytování a strava třikrát denně. Současně ho vedení hotelu žádalo, aby zaléval muškáty v oknech.

Než se vyřídil jeho československý pas, Erwin se cvičně podíval na čtrnáct dní do Rakouska, aby se seznámil s prostředím. Jel na falešný západoněmecký pas. Byl na služební cestě a byl obchodník. Navštívil Linec, Salzburk a Vídeň. Během pobytu chytal zprávy z rádia a odeslal tajnopisy, z každého města jeden.

Sotva se vrátil, už jel znovu, tentokrát na italský pas do Vídně. Úkolem bylo ubytovat se na tři dny v nějakém hotelu ve Vídni, odeslat odtud dopis, který vezl s sebou v kontejneru. To bylo vše. Jméno bylo pravé. Vystupoval jako Hynek Fontanella, který byl v tu dobu někde úplně jinde, a Erwin mu tak vytvářel jen alibi. Víc o akci nevěděl.

Ale za měsíc už jel naostro. Cestoval vlakem. Nebyl rozechvělý, necítil vůbec nic. Tak dlouho se vojáci cvičí na cvičišti vylézat ze zákopů na zteč, až jim to pak ani nepřijde, když dostanou povel vylézt.

Erwin vylezl ze zákopů. Na zteč!

Doma nechal rodiče a dívku, kterou si měl brát.

Legenda pro rodiče a příbuzné zněla, že odjíždí do Ruska, tedy Sovětského svazu. Bude tam pracovat pět let a jeho poslání je přísně tajné. Nikdo nebude vědět, kde je. Domů bude jezdit nepravidelně, za tři až čtyři měsíce, za rok, za dva, jak kdy. Ostatní budou postupně krmeni tím, že dělá něco do chemie, aby se zabránilo vzniku jiných legend jako minule, kdy se v Modřanech tvrdilo, že dělá ochutnavače jídel na Hradě, aby se prezident neotrávil. Časem se ale stejně rozneslo, že studuje Vysokou válečnou školu v Moskvě.

Pokud se týče děvčete, nadřízení o ní věděli, protože ji nahlásil, a oni věřili, že to časem samo odezní. Měli s tím zkušenosti.

Pro Rakousko byl Erwin číšník. Měl se seznámit se západním stylem gastronomie a hotelnictví, s požadavky západního hosta a po návratu do ČSSR měl tyto nabyté vědomosti a zkušenosti uplatnit jako provozní hotelu pro západní klientelu, který se stavěl blízko Jevan. To byla legenda pro Rakousko.

34

Rakousko je překrásná země. Kreuzstein je překrásné městečko, Mondsee je pohádkové jezero. Salzburk je sám o sobě překrásný, leží nedaleko. U něj začínají Alpy. Nejsou nádhernější hory než Alpy.

Byl konec dubna 1971 a jaro jako by sjíždělo do údolí na horském kole s nejrychlejším převodem.

Ihned po příjezdu dostal Erwin týden dovolené. To proto, že zatím nebyl žádný kšeft a během sezony se volna nedávají, ale volna se dát musí, a tak se to řešilo tímto způsobem. Bylo krásné počasí, vzduch voněl. Ne, nikoliv louky a stromy a květiny. V Alpách voní vzduch.

V Rakousku pracují gastarbeitři. Jsou to většinou Turci a Jugoslávci. Ti hlavně. Těm Jugos se říká Mirko a Štani a tyká se jim, protože oni příjmení nemají. Hned první den se Erwin podivil, že mu vrchní – zřejmě mladší než on – tykal. A tak mu to Erwin oplatil.

„Ty mně netykat, já tobě tykat,“ řekl vrchní. A pak už se nestačil divit ani on, ani jeho žena, ani kdokoliv jiný.

Bezchybnou němčinou ho Erwin požádal, ať nemluví v infinitivech a používá správné slovesné tvary. Nabídl mu, ať mu políbí prdel, a jako alternativu navrhl, že kopne do prdele i jeho tlustou ženu, která se domnívala, že mu bude sekundovat. Kafrala a snažila se dělat vlny.

„Já ti budu tykat a ty mi budeš vykat. Ty rozumět?“ řekl Erwin.

Vrchní si na něj šel stěžovat k řediteli, ale ten ho prozíravě vykázal z kanceláře. Po prvním kole vedl na body.

Muškáty v oknech sice byly, ale na pokoji spali čtyři, pokud spali, protože neustále pracovali a byly to galeje. Muškáty jim mohly být ukradené. Všichni rakouští číšníci včetně žen byli lepší než Erwin. To nebyli lidi, ale koně.

Kampak on na ně se svou socialistickou pracovní morálkou. Zatímco Erwin po šichtě umíral únavou, oni jeli hrát kuželky nebo naskákali do aut a jeli někam tancovat a pít, a ráno znovu do toho. Pracovalo se celý den od šesti rána do deseti večer, kdy přejímala servis služba do dvanácti, poté byl otevřený už jen bar, a to do dvou hodin do rána

Do toho všeho musel být Erwin ve spojení s centrálou. To znamená přijímat rádiové relace a psát tajnopis. Dodnes neví, jak to dokázal, ale dokázal. Snažil se vysvětlit centrále, že nemá podmínky pro příjem ani pro psaní, ale jediné, čeho se mu dostalo, byl příkaz, ať si je vytvoří.

„Možná, že by neškodilo, aby si náčelníci zkusili někdy ilegální rozvědku na vlastní kůži, a pak by je ty kecy snad přešly,“ říkal si tehdy Erwin. Že nedošlo k provalu, hraničí se zázrakem. Navíc musel házet časopisy s tajném někde jinde než v Kreuzsteinu, což byl také problém.

Netrvalo dlouho a Erwin zjistil, že hotel opanovala banda gaunerů. Přišli s úmyslem krást. Otto a Ushi v restauraci, Paul a Christine v baru, Fritz a Hannelore v backhouse, oddělení zásobování. Otto dělal vrchního, Paul byl jeho zástupce a také vrchní v baru. Fritz dělal podomka a Hannelore byla vedoucí recepce. Byla to sehraná banda lumpů, kteří takhle nepracovali poprvé. Přišli do hotelu před ostatními před zahájením sezony a první, co udělali, bylo, že schovali jídelní a nápojové lístky a nahradili je svými se zvýšenými cenami, aniž to kdo tušil.

Ředitel hotelu Manfred Neumayer byl čestný člověk, tudíž předpokládal, že lidé kolem něho jsou čestní, a aby ušetřil, nedal do kuchyně pokladní, což mělo za následek, že číšníci sice vynášeli jídla z kuchyně, ale nemarkovali je. A Otto je pak kasíroval a peníze šly do jeho kapsy. Bylo to neskutečné.

Tento stav, ač neudržitelný, trval dva a půl měsíce, a to již byla sezona v plném proudu. Podvod se provalil celkem banálně. Jeden stálý host znalý poměrů a cen poslal od jezera dítě do hotelu pro piva a limonády a dal mu na to peníze. Dítě se vrátilo bez limonád, zato s pláčem, že mu nechtějí nápoje dát, že má málo peněz. Host se pak pana ředitele večer zeptal, proč tak nekřesťansky zdražil nápoje. Ředitel se hájil, že nezdražil, a byl konfrontován s nápojovými a hotelovými lístky. Zavolal si vrchního Ottu, ale ten mu řekl, že jestli Neumayer podnikne cokoliv, že dají výpověď – to je restaurace, bar, snídaně, recepce a zásobování. Uprostřed sezony katastrofa.

Neumayer se ale zachoval jako chlap. Druhý den si zavolal Erwina a zeptal se ho:

„Víš, co se děje?“

„Ja.“

Neumayer si ho oblíbil, protože dobře pracoval. Často ho vozil autem, bral ho s rodinou na výlety. Byli na Grossglockneru, v Mnichově v pivnici a vše za něj platil. Zvýšil mu plat na pět tisíc šilinků.

„Víš, co se děje?“

„Ja.“

„Můžeš mi pomoci?“ zeptal se přímo.

„Když se postaráte o recepci, já se postarám o restauraci, bar a terasu,“ prohlásil Erwin.

„Celou restauraci?“

„Ja. Snídaně, obědy, večeře. Pokojový servis nebude, to bychom nezvládli. Udělám Matyáše vrchním. Já tam budu od rána od šesti až zase do dvou do rána V osm skončím v restauraci, opláchnu se, oholím a půjdu do baru. Sezona končí přesně za měsíc a deset dnů, to vydržím, ale ani o den více. Chci samostatný pokoj, abych nerušil ostatní a ostatní nerušili mě. Když budu spát, tak budu spát. Číšníky už teď neseženete, leda gaunery. Najměte studenty. To nevadí, že to neumějí. Já je zvládnu, ale musí jich být hodně, protože toho tolik nezastanou.“

Za týden, když už si gaunerská šestice myslela, že má ředitele na kolenou, dal Neumayer všem výpověď. Všem šesti, sakumprásk. Navíc zažaloval Ottu. Neumayerova paní převzala recepci. Ač bývalá kadeřnice, postavila se k problému čelem, získávala si hosty svým šarmem, přesností a krásou. Navíc řídila úklid, a dokonce i sama uklízela. Byla to opravdová Frau Direktor.

Erwin dostal obrovskou místnost, ve které byl sám. To mu nesmírně vyhovovalo, protože mohl přijímat rádio a psát tajno. Zato už vůbec nevěděl, co znamená spánek. Věděl, že slovo postel něco znamená, ale nemohl si přesně vzpomenout co.

Z centrály dostával „sprdáky“ jeden za druhým, že málo píše a že posílá tajno z jednoho místa a navíc blízko Kreuzsteinu.

Ředitel mu dal plat jako vrchnímu, 10 500 šilinků měsíčně, k tomu dalších 10 000 měsíčně jako barmanovi a navíc měl mít 7 procent z tržby z baru.

Erwin udělal se studenty rychlokurz jako kdysi s ním pan Sedláček v kačku a v Parkhotelu. První dva dny nebyl snad nikdo obsloužen. Na pláce vládl nepředstavitelný zmatek. Studenti chodili po restauraci a usmívali se jako idioti. Ale pak to šlo. Servis byl téměř perfektní. Hosté chodili za ředitelem a stále ho chválili. I Matyas, který byl také student, teď dostával šest tisíc, byl spokojen a začal Erwina přemlouvat, aby zůstal v Rakousku. Vždyť prý sám vidí, že když někdo dělá, tak taky bere. Jeho otec byl polský emigrant a do Rakouska utekl jen s jedním zavazadlem a jedním synem. Jeho přemlouvání Erwinovi velmi nahrávalo. Byl rozhodnut, že až se ho někdo v budoucnu zeptá, proč emigroval, uvede, jak ho Matyas denně přemlouval.

35

V hotelu pracoval jako noční vrátný student Raimund Ertel. Byl to takový nachcípaný vzteklý pětidekový mrňavý ratlík, bezbarvé oči olemované bezbarvými řasami. O řediteli se vyjadřoval neuctivě, ale jen když u toho ředitel nebyl.

Erwin si ho oblíbil, ani nevěděl proč. Byl v hotelu zcela jistě jediný, kdo ho snášel. Ertel byl neuvěřitelně nažhavený, s neustálou potřebou někoho ponižovat. Byl to věřící katolík a líbilo se mu, že Erwin chodí do kostela. Bral ho tam vozem, do Mondsee. Erwin chodil do kostela, protože to bylo krytí, aby mohl vhodit tajno do schránky.

Erwin mu časem řekl svůj naučený příběh, zejména o matce Johanně.

„Jestli chceš, já řeknu svému bratrovi, ať se ti na ni poptá,“ nabídl se jednou Raimund.

„Co by ten mohl vědět?“

„On je u jezuitů. To by ses divil, co toho vědí.“

„Tak jo,“ souhlasil Erwin.

„Tvoje matka žije Holandsku. Přesná adresa Johanna van Haarlem, Hoeckstraat 27, 5374 GA Schaijk. Vypadá to, že kolaborovala s Němci. Navštívíš ji?“ zeptal se Raimund skoro ke konci sezony.

„Nevím, možná. Nevím, když kolaborovala s Němci. U nás nejsou kolaboranti v oblibě, to snad chápeš. V každém případě, díky. Co je s tebou?“

„Byl jsem s Elfriede,“ odpověděl Raimund a vypadal dost spráskané.

„No a?“

Elfriede nebyla nic moc. Nic, o čem by se dalo psát domů. „No a nic. Neduplo mi to,“ řekl Raimund schlíple.

Můj ty skutku! Tak tohle to tedy bylo! Ta jeho nakvašenost. Později se

Erwinovi svěřoval i v dopisech. Raimund byl impotent. Chvíli to šlo, pak zas dlouho ne. Dost tím trpěl.

Erwin ohlásil adresu matky centrále. Z Prahy mu přišla odpověď: „Zatím vyčkej. Rozhodnutí, zda ji navštívit, ti sdělíme, až při stažení do vlasti.“

36

Sezona skončila a pan ředitel se zase ukázal. Uspořádal pro všechny náramnou hostinu, pro každého pečené vepřové koleno, pití, co kdo chtěl. Navíc vzal několik nejvěrnějších do jednoho drahého nočního podniku v Salzburku. Neumayer nebyl žádný troškař.

A Erwinovi pak nabídl další práci: „Hotel Paláce Gastein v Bad Hofgasteinu, kde bydlím, potřebuje vrchního do pokojového servisu. Ptali se mě, jestli o někom šikovném nevím. Jestli nic nemáš, mohl bych ti to dohodit, kdybys chtěl.“

Slovo dalo slovo.

Erwin odejel na chvíli domů, do Prahy. Byl uštvaný, nevyspalý, hubený, vyžilý, vypadal na tuberáka Všichni se ho zhrozili. Nejvíc jeho děvče. Byla překvapená, jak vypadá, jak je oblečený. Jak se znenadání objevil, byla téměř v šoku. Moc se mu to setkání nelíbilo. Cítil krysu.

V tu dobu chodil již téměř rok s Evou Gajovou z Kroměříže. Znal ji z cukrovaru, kde dělal před vojnou chemika. Její tatínek tam byl provozním.

Po příjezdu z Kreuzsteinu byli v noci s Evou spolu sami. Erwin ji už zažil ohnivější. Asi to dělalo to odloučení. Málem ale došlo k maléru. Eva se ho držela a držela, jen tak tak, že se jí vyrval.

„Co blbneš?“

„Když já bych chtěla děťátko,“ řekla Eva

„Vždyť víš, že to není možné. Já jsem pryč a co ty tady s dítětem?“

Na chvíli to Erwina otrávilo, ale jen na chvíli. Eva byla nedávno na dovolené v Bulharsku. Její světlé vlasy byly sluncem ještě světlejší, byla nádherně opálená a s její opáleností smyslně kontrastovaly bílé pruhy od plavek.

Řídící důstojník souhlasil, aby Erwin nastoupil do Bad Hofgasteinu, že se uvidí, co a jak. Erwin mu odevzdal 35 000 šilinků, které ušetřil. V té době to byly velké peníze. Třeba český velvyslanec ve Vídni bral výplatu „jen“ deset tisíc šilinků.

Rozloučil se s rodiči i s Evou a odjel.

Když se pak po dvou měsících vrátil, přivítala ho Eva nečekaným oznámením: „Budeme mít děťátko!“

„Jsi si jistá, že je to moje?“ chtěl se jí zeptat, ale pak to spolkl. Nechtěl urazit čistou, důvěřivou duši.

Bylo mu jasné, že tohle je konec. Od vnitra ho nevyrazí, možná ani od rozvědky ne, ale v nelegální rozvědce skončil. To bylo neodvratné.

„Jedu do Kroměříže, soudruzi. Mám holku v jiném stavu. Jedeme navštívit její rodiče a dohodnout, co a jak. Žádám o tři dny volna“ A soudruzi nic. Žádné vyptávání, žádné divení.

„Stačí ti tři dny?“ jen se zeptali. „Pak nás informuj.“ Všem bylo jasné, že Erwina ztrácejí.

37

Do Kroměříže přijeli už skoro v noci. Gajovi ho mile a důstojně přivítali. Dokonce vytáhli sváteční porcelán. Byla hovězí polévka s játrovými knedlíčky.

V pauze mezi polévkou a svíčkovou cítil, že je třeba přistoupit k věci.

„Eva je v jiném stavu. To víte, myslím, že bychom se měli dohodnout na datu svatby, ostatní podrobnosti bychom mohli projednat až jindy.“

„My ale nehovoříme o svatbě,“ řekl pan Gaja. „Ty máš před sebou pět let v Sovětském svazu, to je dneska kariéra, svatba by nebyla moudrá.“

„Naše Evička se nebude vdávat, protože musí. Nic nemusí. Evička je hezká holka Evička měla jinší nabídky,“ řekla Gajová.

Potrat. Už předem byli rozhodnuti pro potrat. Eva taky. Ztráta kariéry a možnost, že by se Eva mohla provdat za nýmanda, určily předem, co bude. Erwin navíc pochopil, že když nepojede do Ruska, Eva si vezme někoho fajnovějšího. Eva seděla a vypadala, jako by se dívala na nepříliš zajímavý program v televizi.

Erwin se snažil pochopit situaci, ale nedařilo se mu to. Nedokázal se soustředit na jídlo a snědl jen dva knedlíky.

Druhý den odjeli na chatu. Vlastně ani moc nemluvili. Šel se projít do lesa a vrátil se kolem poledního. K obědu mělo být něco na rožni. V ohništi již hořel solidní oheň, kolem něho byly místo sedátek rozestavěny napevno zabetonované kameny s jedním velkým v čele.

„Tady sedím já jako hlava rodiny,“ řekl pan Gaja a ukázal prutem na největší kámen a posadil se.

„Posaď se,“ vyzval Erwina vlídně pan Gaja. „Rád bych, ale není kam.“

Erwin vzal svůj malý kufřík a šel. Na nádraží to nebylo daleko, ani ne dvanáct kilometrů.

„Tak jak?“ zeptali se ho nadřízení v rozvědce.

„Ženit se nebudu. Dá to pryč,“ řekl a nebyl schopen dívat se přímo.

„Možná, že bys měl něco vědět,“ řekl Olda. „Ona se ti tam v tom Bulharsku vyspala s nějakým Mirkem – a ne jednou. Celou tu dobu. Ono to nemusí být vůbec tvoje. Proto je ochotna to dát pryč. My jsme ti to neřekli, nevěřil bys nám. A taky si přečti tohle. Ověřovali jsme si tě pod hlavičkou ministerstva zahraničí v cukrovaru, ještě než jsme tě poslali do cukrovaru v NDR.“

Olda mu podal otevřený dopis: „Soudruh je spolehlivý a ukázněný pracovník. Na práci v zahraničí ale nemá potřebné zkušenosti. Je naším názorem, že by se měl dále odborně vzdělávat a příležitost reprezentovat naši republiku v zahraničí by měla být dána zkušenějším soudruhům s vyšší odbornou úrovní. Se soudružským pozdravem Slavoj Gaja, vedoucí výroby.“

„Ta kurva,“ pomyslel si Erwin.

Všechno začalo do sebe zapadat. Eva potřebovala, aby věřil, že dítě je jeho, ale nehodilo se jí, aby byl obyčejným esenbákem.

„Ona to má po mámě. Trochu jsme si je proklepli. Nemá ráda TEBE, má ráda TO,“ přerušil Erwinův myšlenkový sled Olda

„Gajová mu je nevěrná?“ zeptal se Erwin překvapeně.

„Říká se to o ní. On prý není žádný přeborník. Taky měla dva potraty,“ vysvětlil Olda

Za doly, za hory, mé zlaté parohy.

A tak se s Evou rozešli. Byl to ten Mirek. Ani moc nezapírala Erwin byl volný, bez jakýchkoliv závazků.

38

Čenda se rozhodl, že už nebudou déle čekat a najede se na státní občanství. Erwin měl nárok jak na holandské, tak německé. Bylo rozhodnuto, že se půjde na holandské, protože byl důvodný předpoklad, že Němci by si to prověřovali mnohem důkladněji než Holanďané. Ne snad proto, že by byli méně pečliví, ale protože pokusy o proniknutí do Holandska nebyly, zatímco do Německa jich bylo bezpočet.

Také se chtěli vyhnout tomu, aby nemusel do utečeneckého tábora Bylo rozhodnuto, že požádá o pomoc přímo královnu Juliánu. Dostal předem pečlivě připravený dopis, ve kterém jí vše dopodrobna a „poctivě“ vylíčil. Nic nezamlčel, ani kolaboraci rodiny van Haarlem s Němci ne. Tento dopis neméně pečlivě opsal. Odeslal ho z Rakouska a pak už jenom čekal.

Odpověď dostal téměř okamžitě, pokud se dá jeden měsíc nazvat okamžikem.

Sama královna, sama královna ceduličku psala… a oznamovala, že se dopisu dostalo pozornosti, byl předán příslušným úředníkům a že po provedeném šetření bude sděleno rozhodnutí. Podepsána královna Juliána

Uplynuly asi tři měsíce a Erwinovi sdělili, že svým třicetiletým pobytem v Československu neztratil svou holandskou státní příslušnost, a byl vyzván, aby si přijel vyzvednout osobně holandský pas na velvyslanectví do Vídně. Tak to bylo něco! To předčilo i ta největší očekávání.

Na holandské ambasádě ve Vídni ho přivítali velmi zdvořile. Všichni měli radost z toho, že to všechno tak dobře dopadlo. Prý jen ještě několik doplňujících otázek

„Do you speak English?“ zeptali se dva elegantní pánové. Ne, no nevadí, a stáhli se zdvořile do pozadí. To znamená, že zůstali na místě a bedlivě sledovali, co odpovídá. Rozuměli německy všemu, ale nemluvili. Tak tedy CIA, americká zpravodajské služba

Pár zdvořilostních otázek? Tři dny ho točili. Třetího dne večer ho požádali, aby přišel zítra v deset. A tak dostal pas. Všichni v místnosti, byly tam hlavně úřednice, mu blahopřáli. Byl Holanďan.

Erwin se zatím vrátil do Bad Hofgasteinu a pilně pracoval v Paláce. Díky bohu za Rakousko! Kdo ví, co by si bez něj počali. Vídeň, to je takové předměstí Prahy. Rakousko bylo předmostím Západu, hlavně Německa.

Vídeň je špionů ráj, ať žije bajkajlaj!

39

V Bad Hofgasteinu byla hotelová škola mezinárodního renomé. Do té školy se měl Erwin dostat. Cílem bylo ji vystudovat, postupně se zdokonalovat v hotelnictví, dosáhnout vysoké pozice v kvalitním hotelu nebo se stát hoteliérem.

Ale ještě než začal studovat hotelovou školu, pracoval jako vrchní etážový číšník v hotelu Paláce Gastein v Hofgasteinu. Jeho úkolem bylo sebrat ráno papírové klíče, které věšeli hosté na kliky dveří od pokojů a na kterých byly napsány jejich objednávky, hlavně snídaně. Ty musel vytřídit a podle nich posílat číšníky se správnou objednávkou a ve správný čas nahoru do pokojů. Předtím zkontroloval, zda na podnose nic nechybí.

Jednoho rána zase sbíral objednávky, když na klíči objevil jméno hosta: KREISKY. To bylo velmi známé jméno.

Na podobné žertíky byl zvyklý. Rozjaření kumpáni vracející se z baru obvykle připisovali na objednávky svým přátelům nezřízená množství jídla nebo šampaňské, případně se podepisovali jako nějaká filmová hvězda či politik. Běžně takové objednávky ignoroval, protože už dokázal odhadnout, co je žert a co ne, nebo zavolal hostu a objednávku si ověřil. Jména kontroloval v recepci.

„Kdo bydlí na pokojích 2101a 2102?“ zeptal se Erwin.

„Pan spolkový kancléř Kreisky s chotí.“

Bylo jasné a přirozené, že tak význačného hosta nemůže obsluhovat obyčejný číšník, ale nikdo jiný než vrchní číšník sám. Zaklepal proto na dveře.

„Kdo je to?“ ozval se hlas zevnitř. „Pokojový servis pane, vaše snídaně.“

„Pojďte dál.“

V pokoji nikdo nebyl. Hlas vycházel z koupelny. Bylo slyšet šumění sprchy.

„Nechte to na stole!“ volal kancléř z koupelny.

Erwin byl úplně konsternován nedostatkem bezpečnostních opatření. Nikde žádná ochranka, dokonce ani před pokojem pana Kreiského. Nikdo nekontroloval, co dává na plato nebo potraviny na něm, nikdo u něj neprovedl osobní prohlídku.

Nějakou dobu sloužil u ochranky a tenhle přístup byl nepochopitelný a šokoval ho. Normálně nechávali plato se snídaní na stole a prostírali pouze na přání hosta. Tentokrát ale bleskově prostřel. Po celém pokoji byly rozloženy a rozházeny papíry, listiny a dokumenty a válel se tam také nějaký plán nebo mapa. Mezi tím ležely části spodního prádla a oděvu a v pokoji byl vůbec velký nepořádek. Z koupelny bylo stále slyšet šumění sprchy a jakési chrchlání.

Erwin vytáhl minox a fotografoval nazdařbůh, co se dalo. Nejvíc ho přitahoval ten plán, i když nevěděl, co to bylo. Nedokázal přestat. Jen cvakal a cvakal. Vedle ve sprše se ozval trochu falešný zpěv.

Šumění vody ustalo. Erwin schoval fotoaparát a fidlal s věcmi na již prostřeném stole. Pan kancléř vyšel ve froté plášti z koupelny a zachmuřil se, protože byl otráven a překvapen, že tam ještě vidí číšníka. Nebyl ještě oholen. Měl nazrzlé vousy.

„Á,“ řekl a plácl se do čela. „Promiňte, zapomněl jsem.“

Chvilku hledal v té změti na podlaze. Našel kalhoty, pak se chvíli hrabal v kapsách a konečně podal číšníkovi deset šilinků. Pak už mu nechával deset šilinků vždy na stole. Jeho chování bylo velice skromné. Byl velmi sympatický.

„Poslouchejte, nemohl bych dostat čerstvě vymačkanou šťávu z grapefruitu každé ráno? To já rád. My tu budeme týden, jak už asi víte.“

„Postarám se o to,“ řekl nadšeně Erwin.

Pan Kreisky velice přilnul k rakouskému národu. Jednou při návštěvě Izraele řekl ministerské předsedkyni paní Goldě Meirové: „Paní Meirová, nemyslete si, že proto, že jsem Žid, tak vám z toho poplynou nějaké výhody při našem jednání. Já jsem nejdříve Rakušan, pak socialista a teprve pak Žid.“ A paní Meirová mu tehdy odpověděla: „Mladý muži, tady jste v Izraeli a my to tady čteme odzadu.“

První, co Erwin udělal, bylo, že vymačkal grapefruit a hned mu šťávu donesl. Vybral mu vždy ten nejhezčí, co měli. Úplně se do něj zamiloval. Pokaždé si říkal, jak snadné by bylo mu do šťávy něco přimíchat. Ale čeho by se tím dosáhlo? Soudě podle té šťávy odhadl, že pan Kreisky bude mít ráno ustálený program, svůj režim a zvyky. V tom se nemýlil. Každé ráno přicházel do jeho pokoje v době, kdy byl v koupelně, takže mohl cvakat spouští jako čert sám. A nebyl tam jen tak plevel. Spolu se spolkovým kancléřem byli v Bad Hofgasteinu i jeho ministři, hlavně pak ministr obrany pan Rosch. S tím si Erwin později vyměnil dokonce dýmky.

Jednou ho v pokoji zastihla paní Kreisky, protože jejich pokoje byly propojeny a ona tam z nějakého důvodu vešla. Přestože bylo ráno a ona neupravená a v županu, byla přívětivá. Etážový číšník vidí ledacos. Protože zaslechl v její němčině slabý přízvuk, netrvalo dlouho a vyměnili několik vět česky. Česky ale mluvila nerada, němčina jí seděla lépe.

Erwina doma v centrále pochválili. To, že se dostal k panu kancléři Kreiskému a jeho ministru obrany panu Roschovi, také příjemně polechtalo jeho ješitnost.

40

O velikonočních prázdninách odjel Erwin do Innsbrucku, kde se přihlásil do barmanského kurzu. Tenkrát byl barman ještě vážená osobnost. Pro hosta přítel i psycholog, ne šašek, který žongluje s láhvemi, citronem a sítkem. Musel znát mnoho receptů a mixovat nápoje, to především.

Erwin byl šikovný a vedoucí kurzu si ho oblíbil. Před koncem kurzu ho vedoucí představil panu Doberlimu, majiteli amerického cocktail baru ve švýcarském Davosu. Ten se díval na Erwina, jak mixuje, a pak mu učinil nabídku: „Potřebuji šikovného kluka na zimní sezonu. Začátek je v říjnu a jede se až do půli dubna Pracovní dobu bys měl od deseti ráno do dvou v noci. To znamená, že bys spal asi šest hodin denně. Otevřel bys bar, vyvětral, doplnil lihoviny, nápoje a tak a vyleštil sklenice. Servis se začne hýbat tak kolem půl dvanácté, ale je dost silný. Nevěřil bys, kolik lidí si dává aperitiv před obědem, spíš dubonnet, cinzano a tak, z míchaných je to většinou martini. V poledne bys byl sám, já bych se připojil až v šest večer. Po šichtě bys umyl sklo, popelníky, zametl bar. Jel bys durch bez volna Za to ti dám devadesát tisíc rakouských šilinků na ruku a tisíc švýcarských franků. Co ty na to?“

Erwin si vzal čtrnáct dní na rozmyšlenou.

Z domova ale dostal příkrou odpověď. „Uvědom si, kdo jsi a jaké je tvé pravé poslání. O Švýcarsko není zájem. Ještě chvíli vydrž v Bad Hofgasteinu a čekej na rozkaz přesunout se do západního Německa To je tvá cílová země.“

Těsně před ukončením studia hotelové školy v Bad Hofgasteinu se ale stalo něco, co nadobro ovlivnilo celý další život Erwina van Haarlema Do školy totiž přijeli verbíři z hotelového řetězce Hilton International. Jakýsi pan Spearman hledal personál pro nově otevíraný Hilton ve Vídni a nabídl Erwinovi funkci vrchního. To ho nelákalo, ale zmínil se o svých kvalitách barmana. Spearman mu tedy nabídl místo v Hiltonu v Londýně. Ale jen jako barového číšníka, protože jeho angličtina byla žalostná. Poslal to jako zprávu do Prahy.

A náčelníci v rozvědce dostali smělý plán: „Souhlas s Anglií. Před odjezdem budeš stažen do vlasti.“

Československá rozvědka měla ve své historii na britském území mimořádné úspěchy. Dá se říci, že po Rakousku a Německu byla Anglie zemí nejvíce zasaženou, nejvíce prolezlou agenturou komunistických rozvědek. Dokonce je možné říci, že československá rozvědka zde hned po sovětské KGB hrála prim. Rozvědka tu zasahovala prakticky do každého úseku anglického života. Měla agenty mezi exulanty a nebyla to agentura zanedbatelná. Měla agenturu v rozvědném aparátu Velké Británie a dostala se i k řízení zpravodajských her s Brity, z nichž některé byly velice produktivní. Rozvědka měla agenturu na ministerstvu zahraničí, mezi západními diplomaty akreditovanými v Londýně, v tisku, v parlamentu, na ministerstvu financí, mezi umělci, majiteli barů, měla milenky-sekretářky z centrály NATO, čmuchala v odborovém hnutí i mezi levicovými vysokoškoláky. Duší zpravodajské činnosti byl v letech 1961 až 1968 mladý zpravodajec Robert Husák.

Ale to vše byla historie.

Od té chvíle, kdy v létě roku 1969 přeběhl na Západ prominentní československý špion Josef Frolík, bylo těžké do Británie někoho dostat. Frolík totiž předal britské tajné službě MI5 ty nejlepší informace o zpravodajských operacích východního bloku, ale i přesné personální údaje o lidech, kteří byli školeni pro výjezd do Anglie nebo na Západ vůbec.

Československá rozvědka tak vsadila vše na nelegálního špiona Erwina van Haarlema. O „Operaci Erwin van Haarlem“ neměl Frolík ani ponětí, takže Erwin mohl letět do Londýna s klidnou duší, že o něm nikdo neví.

Příjezd do Anglie a první velký úkol: dostat se ke královské rodině

41

Do Anglie přijel Erwin van Haarlem vlakem v červnu 1975. Měl s sebou jen jeden kufr a úkol: zaměřit se na královskou rodinu.

Celou tu dobu piloval němčinu, protože bez perfektní znalosti jazyka se špion neobejde, stejně tak jako průvodčí bez kleští. Nyní byl v Anglii, a přestože anglicky docela uměl, připadal si, že mluví jako Pátek. „To by se mohl němý ucházet o místo sboristy v Národním divadle,“ říkal si v duchu.

Vystoupil na nádraží Victoria Station v Londýně. První Angličan, se kterým se setkal, byl černoch. Erwin mu odevzdal jízdenku. I druhý Angličan, nosič zavazadel, byl černý. Třetí, taxikář, byl pro změnu Žid. Ale nepředbíhejme, to se v Anglii nesmí.

Poté, co vyšel vítězně z bitvy s nosičem a nedal mu své zavazadlo, rozhodl se, že si najme taxi a odjede do nějakého pohodlného hotelu, kde se osvěží po dlouhé a úmorné cestě. Přistoupil k čekajícímu taxi.

„Don‘ t jump the que! Don‘ t jump the que! Nepředbíhej frontu!“ vřeštěl zástup čekajících lidí. Dnes už ví, že stát frontu je v Anglii náboženství a Que je strašlivý a žárlivý bůh, kterého milují Angličané a který nenávidí cizince. Zahanben vyčkal příjezdu svého taxíku. Byl šťasten, když se ho dočkal. Ten pocit mu ale dlouho nevydržel.

„Hej!“ hulákal Erwin. „Nechal jste na chodníku můj kufr!“

Taxikář zastavil. Čekali. A pak mu došlo, že taxikář očekává, že vystoupí a kufr si naloží. Očima se střetli ve zpětném zrcátku. Nikdy předtím neviděl a už asi nikdy neuvidí tak nezměrný úžas na něčím obličeji. Taxikáři došlo, že tenhle křovák, tenhle hnus, jedním slovem cizinec, očekává, že mu naloží kufr. Že mu bude sloužit! Erwin vystoupil. Jeho rysy trochu změkly. Vzápětí pochopil, že se jeho taxi už nevrátí. Dnes už Erwin ví, co znamenají dva prsty vztyčené směrem vzhůru.

Vrátil se zpět do čela fronty. „Don‘ t jump the que!“ vřeštěl dav.

Zařadil se opět na konec fronty. Do nového taxi si naložil kufr pokorně sám.

„Prosím, zavezte mě k nějakému dobrému hotelu,“ požádal Erwin skromně. „Hau dau gou hů haf ou gaf,“ řekl taxikář.

Erwin pochopil, že se několik let učil mrtvý jazyk. Jazyk, který existuje jen v představách a ústech učitelů angličtiny mimo Anglii, anglodesperanto, se kterým se sice bez problému dohovoří, ale jen s jinými cizinci.

„To a hotel,“ řekl prosebně. Začínal nabírat. „HOtel, HOtel!“ řval nepříčetně. „Přece i v Anglii musí mít hotely!“

„Á, hoTEL!“ opravil ho taxikář.

„Ne, tuhle zemi nebudu mít rád,“ povzdechl si Erwin.

Taxík ho zavezl do Earls Court, to je tam, kde všichni turisti a cizinci bydlí a žijí, a nežijí-li, žít by měli.

Ono by se správně nemělo říkat cizinci, protože slovo cizinec má v Anglii divnou pachuť. Protože upozorňuje na to, že člověk je postižen tím, že není Angličan, a proto tento výraz Angličané nahrazují jinými společensky přijatelnými názvy, jako jsou Blacky a Spade a Dárky a černej, Žiďák a Kike, Zelňák a Krauts a Ivan a Ruski a Pšunkové a Polaks, Frogies a žáboužrouti, Dagos a Wops a také Bohanks a Čechouni.

Vstoupil do hotelu. Uvítal ho majitel, špinavý, neumytý, neoholený, neučesaný Ind, který se škrábal v zadku. „Pět liber,“ řekl. „Platí se hned a hotově.“

Z jednoho pokoje vyběhla nahá Polka v rozevřeném županu. Za ní se hnal další Ind.

„On jí nařeže,“ řekl majitel hotelu předvídavě a začal se škrábat vpředu.

Erwin raději vyšel ven. Uviděl policistu. Pravého anglického policistu, vysokého, důstojného, ještě vyššího s přilbou, s knírkem.

„Promiňte, důstojníku, mohl byste mi ukázat cestu k nejbližšímu dobrému hotelu?“

„Co si myslíš, že jsem? Nějakej blbej turistickej průvodce nějakejch blbejch cizinců?“

„Ne, tuhle zemi nebudu mít rád,“ pomyslel si Erwin. A neměl.

Ubytoval se natrvalo nedaleko nádraží Victoria Pronajal si v Denbigh street za sedm a půl libry týdně zařízený pokoj, jak se ta příšernost nazývala Byla tam postel, skříň, stůl, židle, umývadlo a na zemi plynový vařič. Domácí se jmenovala Mrs. Rose. Záchod a koupelna byly společné na každém patře. Vedle bydlel mladý homosexuál, který byl v permanentní říji. Od blízkého nádraží si vodil domů na noc partnery. Je nepříjemné poslouchat přes tenkou stěnu milenecký pár, když se miluje.

V Hiltonu nastoupil jako číšník v Patiu. No, na tohle nemusel studovat hotelovku. Ale jeho angličtina byla úděsná. Celou tu dobu se učil německý jazyk, aby se stal jeho vytříbeným pracovním nástrojem, a teď byl v Anglii, neschopen se dorozumět. Bylo to celé postavené na hlavu.

Po čtrnácti dnech si ho všiml manažer hlavního servisního baru – Ital, který uměl výborně německy a nabídl, zda mu nechce dělat zástupce. Vmcenco odjel za měsíc domů, a tak se stal Erwin manažerem.

Protože erotické hrátky jeho souseda se stávaly stále bouřlivějšími, rozhodl se, že si najde kvalitnější bydlení, a přestěhoval se na prestižní adresu v 78 Queen‘ s Gate Gardens.

Před odchodem z Pimlica ale došlo k malému extempore, protože paní Rose mu odmítla vrátit zálohu 10 liber s tím, že poškodil zařízení bytu. Bytu!

„Dovolte, abych se zasmál!“

Ale příliš neprotestoval. Před odchodem z Denbigh street si nechal prozíravě vyrobit klíče od domu i od místnosti. V deset hodin večer se pak do domu vrátil. Francouzským klíčem, který ukradl v hotelu, rozbil mísy u obou záchodů. Ucpal odtok u vany v prvním poschodí a pustil naplno vodu. Do zámku domovních dveří vrazil zápalku a odešel. Francouzský klíč hodil do prvního odpadkového koše.

Druhý den mu do baru volala paní Rose: „Pane van Haarleme, překontrolovali jsme s manželem znovu váš byt. Ono vlastně k žádnému poškození nedošlo, zmýlili jsme se. Kdy vám můžeme těch deset liber zálohy vrátit?“

„Bylo to sto, ne deset liber, Mrs. Rose,“ vypálil ze sebe Erwin. „Ano, ano, bylo to sto liber, máte pravdu,“ řekla chvatně. „Přineste mi je!“ A ona je skutečně přinesla

„Mohu to považovat za vyřízené?“ zeptala se. „Ano.“

Paní Rose měla asi černé svědomí. Nájem vybírala zásadně jen v hotovosti, a tak zřejmě neplatila daně a nepřihlašovala nájemníky. Nepotřebovala tedy žádné pletky s policií.

42

Irská republikánská armáda spáchala v hotelu pumový atentát. I když bomba vybuchla ve vstupní hale, která byla v tu dobu plná hostí, zabiti byli pouze dva a vážně zraněn jen jeden. Tomu výbuch utrhl nohu pod kotníkem. Částečně poškozen byl i zlatnický obchod v přízemí hotelu.

Erwin v tu dobu naštěstí pracoval ve dvacátém čtvrtém poschodí. Byl tam Roof Restaurant čili Restaurace na střeše. Původně měl mít hotel dvacet sedm poschodí, ale protože úhel by umožňoval vidět do uzavřených dvorních prostor Buckhinghamského paláce, který je hned vedle, postavili o tři patra méně.

Všem zaměstnancům hotelu byly sejmuty otisky prstů.

„Máte zítra službu?“ zeptal se Erwina personální ředitel Richard Warburton.

„Ano. Proč se ptáte?“

„Jen tak,“ řekl. „Možná budeme něco potřebovat.“

Druhý den podnikla policie v hotelu razii. Odvedli všechny zaměstnance hotelu, kteří neměli pracovní povolení. Doslova je odvlekli. Většinou se jednalo o Poláky a lidi ze severní Afriky.

Erwin raději o všem informoval centrálu. Ať už jeho nebo jejich vinou byla interpretace zprávy nesprávná. Nadřízení usoudili, že po něm jde britská kontrarozvědka, a nařídili neodkladné stažení přes Rakousko.

Mezitím došlo na centrále k personálním změnám. Řídícím orgánem Erwina van Haarlema se stal major Karel Přibík a náčelníkem nelegální rozvědky Láďa Smažík. Aby se lépe poznali, pozval ho Přibík do ruské restaurace. Berjozka se jmenovala, naproti Stavovskému divadlu. A dal mu nádherný dárek: krásný velký španělský nůž. Věděl, že má nože rád. Strávili příjemný večer u jídla, ba i u gruzínského koňaku.

Druhý den se sešli s náčelníky v kačku. Bez jakéhokoli varování se ale do něj všichni pustili: „Za dobu půlročního pobytu v Londýně jsi nesplnil vůbec nic. Dostal ses do blízkosti královské rodiny? Viděl jsi vůbec královnu?“

„Viděl jsem ji jen jednou, jak mávala z auta poddaným blízko nádraží Victoria,“ řekl Erwin sklíčeně.

„A k ostatním členům královské rodiny? Nanejvýš jsi čuměl u plotu jako ostatní turisti a díval se, jak se střídají stráže!“

„Ano.“

„A podívej se, jak vypadáš. Jsi oblečený jako strašák, jako nějaký zapadák. Jako nějaký hippy. Vždyť přece přijíždíš ze Sovětského svazu. Jak to vysvětlíš doma?“

„Já nevím.“

„Že se ani nevyznáš pořádně v hotelu? Máš přístup k vedení? Víš vůbec, kde má kanceláře?“

„Ve čtvrtém poschodí.“ Pes je věrné zvíře. Chrání svého pána statečně a obětavě. Někdy se ale stane, že je-li jeho pán napaden smečkou psů a začíná podléhat, pes se proti němu obrátí a kousne také. Pud sebezáchovy je silnější.

„Říkal jsi na šestém,“ řekl Přibík. Erwin se na něj podíval s údivem. Pes kousl. Lísal se k silnějšímu.

„Potřebujeme, abys podával zprávy o detente,“ řekli.

„O čem?“

Zajásali: „Ty nevíš, co je detente? On neví, co je detente! Hochu, budeš muset poslouchat alespoň zprávy v rozhlase.“

Byli přešťastní. Skutečně nevěděl, co je detente. Pak mu to ale došlo. Oni to vyslovovali tak, jak to bylo napsáno, DETENTE. A on toto slovo uslyšel poprvé až v Anglii a Angličané ho vyslovovali jako dei‘ tánt, s přízvukem na „tánt“. Netušil, že je to totéž. Když si to nedorozumění uvědomil, neodvažoval se jim říci, že detente neznamená nic, že detente je hovno, že kdyby neseděli doma v teple na těch svých tlustých prdelích, že by se snad mohli dorozumět. Vyhodnocení spojené se závěrem schůzky bylo:

„Soudruh Elsner neplní dané úkoly. Jeho výsledky v cílové zemi protivníka neodpovídají výsledkům v přípravě. Nedokázal ani částečně splnit svěřený úkol. Má tendenci podléhat západnímu myšlení, což se projevuje i ve stylu oblékání. V prostředí se nezabydlel, nevytvořil si podmínky pro rozvědnou činnost. Nenavázal žádné užitečné styky. Informoval nedostatečně o situaci v Hiltonu, takže došlo k nesprávnému rozhodnutí stáhnout ho přechodně do vlasti.“

Do Londýna se vracel s úkolem přiblížit se královské rodině, vytvořit si podmínky pro legalizování peněz, zdokonalit se v jazyku, zajistit si v hotelu lepší postavení, které by odpovídalo kvalifikaci.

„Možná, že určitý styk bych měl,“ řekl před odjezdem. „V Patiu je jeden číšník, je mu dvacet čtyři, Garry Geltmann se jmenuje. Uchází se o místo footmana v Buckhinghanském paláci. Už prošel druhým výběrovým kolem. Docela se se mnou baví.“

To bylo přijato kladně. Footman je komorník. Je to čestná funkce. Dostanou se všude, jsou přítomni u všeho, vyslechnou vše.

„Má to zádrhel. Zdá se, že Garry je nakloněn spíše nesprávnému pohlaví,“ přiznal Erwin.

„A to je problém,“ řekli náčelníci. „Nemáme s tím dobré zkušenosti. Jsou moc náladoví. A pak, nečekej, že by ti dával zprávy jen za nic. Vždycky to nakonec skončí a ztroskotá na sexuální stránce. Nedostanou-li, co chtějí, nedají, co je chtěno.“

Garry se do Buckinghamského paláce nedostal.

„Víš, já jsem si to myslel, že se tam nedostaneš,“ řekl Erwin Garrymu.

„Ty myslíš jako proto, že jsem gay? To se tedy mýlíš. Jejich tam plno. Jak si myslíš, že jsem se tam chtěl dostat? Přes svýho kámoše! Nechtějí mě, protože jsem Žid.“ Erwin viděl, že nelže.

„Oni ti jako důvod odmítnutí uvedli, že jsi Žid?“

„Seš blbej nebo co? Copak by si to mohli lajsnout? Oni je tam prostě nemají. Moc velký bezpečnostní risk. Můj kámoš mi to řekl.“

43

Erwin byl v Anglii teprve čtvrt roku, ještě se nestačil ani pořádně usadit a z centrály dostal zprávu, která ho znepokojila:

MATKA PO TOBE PATRA V CSSR– PRES ČERVENY KRIZ. MOŽNOST ZE JE RIZENA KONTRAROZVĚDKOU NEVYLOUČENA. V PŘÍPADE ZE TE ČERVENY KRIZ VYPÁTRÁ JDEME NA SETKANÍ.

Ihned poté, co československé úřady dostaly od Červeného kříže zprávu, že Johanna van Haarlem pátrá po svém synovi Erwinovi, nastalo v centrále rozvědky pozdvižení. Nikdo zpočátku netušil, co se děje. Rozvědka okamžitě zpracovala analýzu založenou na odborných posudcích lékařů, psychologů i pedagogů. Čenda Jungman, který celou legendu vymýšlel, navštívil dokonce i dětské domovy a vybral si náhodný vzorek matek, které odložily své dítě v útlém věku. Chtěl zjistit, zda je reálné, že se v matce probudí i po tolika letech mateřský cit. Vyšlo mu z toho, že Johanna van Haarlem se chová jinak než většina dotázaných, že se vymyká stereotypu. Proto v rozvědce vyhlásili nejvyšší stupeň „poplachu“. Centrála měla podezření, že Johanna van Haarlem hledá svého syna z podnětu holandské tajné služby. „Holandská kontrarozvědka pojala nedůvěru k příběhu Erwina van Haarlema hned poté, co napsal žádost královně o vrácení holandského občanství,“ napsal tehdy do zprávy svým nadřízeným Čenda Jungman a pokračoval: „Mohli požádat o pomoc Američany, kteří byli přítomni výslechům Erwina van Haarlema na holandském velvyslanectví ve Vídni. Holanďané mu pas dali, protože jim nic jiného nezbývalo, ale jejich důvěřivost nebyla ukolébána a rozhodli se, že si celý příběh prověří. Nevíme přesně kdo, ale budeme předpokládat, že jde o některou ze západních kontrarozvědek, která požádala Johannu van Haarlem o spolupráci.“

Johanna van Haarlem jakékoli postranní úmysly později popřela. „Svého syna jsem se rozhodla vypátrat naprosto z vlastního popudu, aniž bych byla kýmkoli ovlivněna,“ prohlásila. Podivné však bylo, že se v ní mateřský cit probudil skutečně bezprostředně poté, co si Erwin zažádal o občanství.

„Tak, a je to tady,“ řekl si Erwin. „Mám to rozkazem. Když na to přijde, budu se muset vydávat za jejího syna.“

44

Tak Garry nevyšel. Ale svitla jiná naděje.

Nedlouho po návratu z Československa uviděl Erwin inzerát v novinách The Times.

„Přijme se osoba na úrovni, nejlépe s West End maitre d‘ hotel zkušeností ve špičkových zařízeních, jako major domo a maitre luxusního klubu a restaurace. Telefon.“

To bylo vše. Žádný název, adresa, náznak výše platu, nic. I tak tam zavolal.

„Hello,“ ozvalo se ze sluchátka. Nic víc. „Smím vědět, s kým mluvím?“ zeptal se Erwin.

„Toto je číslo a mužský hlas zopakoval číslo z inzerátu. „Mohu vám pomoci?“ Zase se nic nedozvěděl.

„Odpovídám na váš inzerát v Timesech z dnešního dne a mám zájem o nabízené místo. Mohl bych se vás zeptat na nějaké podrobnosti?“

„Nejlépe bude, když si pohovoříme osobně.“

„To vás nezajímá, zda mám potřebnou kvalifikaci?“ řekl Erwin s údivem a trochu rozmrzele.

„Je nepravděpodobné, že byste ji neměl, když odpovídáte na tento inzerát. Směl bych se těšit na vaši návštěvu zítra v 10 a. m. v Allington street 86?“

Na schůzku si Erwin oblékl dobře padnoucí oblek z šedého měkkého flanelu, bavlněnou košili s jemným modrým proužkem, tmavě modrou hedvábnou kravatu bez vzoru, dlouhé šedivé ponožky a kvalitní kožené černé brogue boty se silnou podešví. V manžetách, které mu vykukovaly jeden centimetr z rukávů, měl zlaté manžetové knoflíky. Měl drahý dlouhý černý deštník.

Kdyby ho viděli komunisté, na místě ho zastřelí.

Tajemný muž z telefonu byl džentlmen. Pravý anglický lord se vším všudy, rodokmen z něho přímo kapal. Dům byl zařízen s vybraným vkusem starožitným nábytkem. Drahé koberce, drahé obrazy, udržovaný, neosobní. V domě nikdo jiný nebyl. „To určitě není jeho dům. Tohle je kačko,“ řekl si v duchu.

„Řekněte mi něco o sobě,“ vyzval ho džentlmen.

„Ráčíte žertovat. Co jste zač?“ opáčil Erwin.

„Nacházíte potěšení v jednání s vysokou šlechtou?“

„Já nemám moc příležitosti stýkat se se šlechtou. My u nás sice máme mnoho princezen a princů, ale ti jsou téměř výhradně z arabských států, Dubaj, Katar a tak. Krále jsem obsluhoval jen dvakrát, bývalého řeckého a současného thajského,“ řekl Erwin popravdě.

„Kde u nás, v Hiltonu?“ řekl tajemný muž.

Erwina to nepřekvapilo. Věděl, že si ho od včerejška už trochu oťukli. A najednou to bylo tady. Královna, královská rodina, šlechta, jejich známí. Jeden malý inzerát, velký krok pro špiona. „Nevadí, že jsem Holanďan?“

„Ó nikoliv, pane. Dalo by se říci, že to je spíše určité plus. Mám pocit, že Nizozemsko je též království. Opravte mě, jestliže se mýlím.“ A pak přešel k věci: „Obávám se, že vám toho o sobě ani o nás moc neřeknu, ale my bychom chtěli o vás vědět vše.“

A tak začal Erwin povídat, a když po dlouhém monologu skončil, tajemný muž jen řekl: „Místo by bylo volné za půl roku. Necháme vám ale vědět mnohem dříve.“

Erwin ihned informoval centrálu v Praze a vyžádal si schůzku. Vídeň je všech špionů ráj, ať žije bajkajlaj, bajkajlaj.

A tak byl zase ve Vídni a baštil „wienerwald kuře“. Přijeli oba náčelníci,

Olda je všechny jistil. Tentokrát mu nenadávali. Naopak, byli potěšeni a uznalí.

„My na tom hned začneme dělat a necháme ti vědět. Je to dobrý. Vaši jsou zdrávi, táta pěstuje holuby, máma je v pořádku. Žádné kopie mu zatím nedávej. Chtěj vědět víc, platové podmínky a vůbec. To je normální.“

Když Erwin pracoval jako asistent nákupního manažera v Hiltonu a ještě později, když už pracoval jako nákupní manažer v Kensington Hiltonu, tak si všiml, že několik dodavatelů se honosilo hrdým titulem královský dvorní dodavatel Jejímu Majestátu královně. Mezi nimi byla jedna společnost specializovaná na výrobu skvostných rámů Grant International, kde vyráběli tak nádherný nábytek, že si ho jinde než v královském paláci vlastně nedovedl představit.

Dodnes si pamatuje jejich stůl „Boule“ Tortoiseshell, katalogové číslo 20-3090, nebo ořechové, pozlacené, vyřezávané židle 20-126G. Erwin na to upozornil centrálu a navrhl, že by nebylo od věci dostat k výrobcům někoho, kdo by byl schopen vybavit je odposlechem. Nevěděl, zda by to bylo technologicky možné. Až o mnoho let později, a zvláštní, že to byl Mirek Vašta, který mu to řekl a který by o tom vlastně neměl vědět, se dozvěděl, že se toho využilo, ale u jiné společnosti: „Oni nám ale na to přišli. Oni věděli, že odtamtud prosakují informace a že to není lidský faktor. Detektory je nenašly. My jsme je měli na odposlechu do poslední chvíle. Slyšeli jsme, jak začali vynášet nábytek. Obrazové rámy jsme nepoužili, na to by nám asi přišli.“

A to bylo nejblíže, kdy se Erwin dostal ke královské rodině.

Dveře do královských komnat, kam měl nakročeno díky debatě s tajemným mužem z inzerátu, mu totiž zavřela sama pražská centrála

Z Československa přišla Erwinovi nečekaná zpráva: „Dále se o nabízené místo neucházej. Ruší se rozkaz přiblížit se ke královské rodině! Zaměř se na vysoce postavené politiky labouristy nebo konzervativce, to je jedno.“

Průnik do židovských organizací a Erwinův seznam sovětských Židů

45

Od příjezdu do Británie uplynuly dva roky a Erwin se s politiky stále nemohl chytit. Neuměl ještě úplně dokonale anglicky, neměl styky, pořádné bydliště také ne. Byl cizinec a nebyl pro nikoho zajímavý.

Tak jako nemocný leprou cinká rolničkami, Erwin chrastil lámanou angličtinou, což mu spolehlivě zajišťovalo, že se k němu nepřibližoval žádný Angličan.

Seznámil se sice s jednou dámou, která byla předsedkyní organizace Labouristické strany asi na úrovni naší okresní organizace, ale o tu nebyl doma zájem. Nebyla významná a bylo jí přes padesát let, takže pro rozvědku neperspektivní. Z Prahy dostal pokyn, ať se od ní trhne.

Na pozdější schůzce se k ní jeho řídící důstojník Gustav ještě vrátil a řekl: „To nebylo k ničemu. Nakonec by začala žárlit a špehovat tě. To víš, staré kůlny dobře hoří.“

Mohl to říci šetrněji, ale jinak Erwin uznal, že měl pravdu.

Jeden z Erwinových barmanů, student, který vzal práci jen na několik měsíců, než půjde do školy, řekl, že se půjde podívat do House of Commons, na jednání Dolní sněmovny.

To byl pro Erwina signál a jen tak řekl, že by ho to také zajímalo. Barman nabídl, že ho vezme s sebou. Ale musel mu dát datum narození a číslo pasu. To si ověřovali.

Labour byla v té době vládní strana. Konzervativci byli v opozici. Mluvila paní Thatcherová z opozice. Pan Wilson, který byl tehdy ministerským předsedou, seděl na druhé straně stolu přímo proti ní a dal si nohy na stůl. S paní Thatcherovou tato nehoráznost hnula.

Když jsou anglické děti ještě malé, je jim vštěpováno, že vše, co chtějí říci, musí být schopny vyjádřit slovy a negestikulovat při řeči rukama, protože to dělají Italové, a tudíž je to neslušné. Aby tak nečinily, musí dětičky ze slušných rodin spojit ruce za zády neboje sepnout vpředu před bříškem. Poněvadž paní Thatcherová měla toto vychování, držela při řeči ruce sepnuté vpředu, ač již byla ve věku pokročilém, i v parlamentu. Protože ji pan Wilson dohřál, začala škubat lokty ve snaze gestikulovat, takže to vypadalo, jako když se slepice snaží vzlétnout.

Když byla předsedkyně vlády Thatcherová na nějakém banketu v Hiltonu, musel jí být vyhrazen pokoj, kam by se mohla eventuelně uchýlit, kdyby cítila potřebu se upravit či si odpočinout. Tento pokoj byl vždy stejný, a tak jeho číslo Erwin nahlásil centrále. Hotelová bezpečnost i osobní ochranka ho před jejím příchodem prohlédly, ale ne pokoje vedlejší nebo pokoje pod ním či nad ním. Pokoj byl jinak najímán jako každý jiný a nasadit do jejího apartmá odposlech by tudíž nebyl problém. Československá rozvědka však této možnosti nikdy nevyužila

Návštěva v parlamentu byla sice zajímavá, ale pro Erwinovy účely naprosto k ničemu.

46

Moskva požádala československou rozvědku o pomoc. Zjistili totiž, že v Pitman‘ s College na Tottenham Court Road je špionská škola Vzpomněli si na Erwina a chtěli vědět, zda by jim nepomohl. Protestoval a odepsal, co je to za hloupost, „špionská škola“, něco takového přece neexistuje. A ať žádost prověří. Odpověď přišla téměř okamžitě. V Pitman‘ s College je špionská škola.

Erwinovy úkoly byly:

Navázat styk se studentkou nebo členem profesorského sboru školy. Zjistit jejich adresy a telefonní čísla Zjistit, kam studenti chodí o přestávkách a ve volném čase. Nic víc. A pak od toho. Dál už to převezme někdo jiný.

Školu založil Isaac Pitman. Specializovala se na výuku těsnopisu, psaní na stroji a získávání kancelářských dovedností, takže z ní vycházely dívky se všemi předpoklady stát se kvalifikovanými sekretářkami a asistentkami ředitelů.

Erwin neměl chuť zase někde ometávat rohy a vemlouvat se do něčí přízně. Rozhodl se, že se do školy přihlásí ke studiu. Musel složit jen jednoduchý test z angličtiny.

„Musím vás upozornit, že můžete být jediný muž ve třídě,“ řekla ředitelka, která ho přijímala

„Jestliže budou dívky alespoň z poloviny tak atraktivní jako vy, bude pro mě výuka sladkou hrou,“ řekl Erwin popravdě.

Neznatelně kývla a slabě se pousmála. Vůbec se nezlobila

Přihlásil se tedy do denního kurzu psaní na stroji.

Buď požehnán Isaac Pitman. Erwin si připadal jako kluk v cukrárně. Všude sladké buchty. Ředitelka nelhala Nejen ve třídě, ale i v celé škole byly jen dívky, všude, všude samé dívky. Snad tam ani neměli pánskou toaletu. Všechno mladé dívky ve věku od osmnácti do šestadvaceti let.Ve třídě jich bylo osmnáct. Seděl vedle neuvěřitelně krásné rusovlásky.

„Ginger, co děláš dnes večer?“ zeptal se jí po několika dnech.

„Šoustám, Erwine. Jsem vdaná. Máš smůlu.“

„My oba máme smůlu, Ginger,“ odvětil pohotově a celkem vtipně. Učitelka si Erwina oblíbila Jednak to byl jediný muž a jednak mu docela šlo psaní na stroji.

„Je to tam u vás v Hiltonu hodně drahé, Erwine?“ zeptala se ho jednoho dne učitelka

„Proč se ptáš, Marjorie? Máš v úmyslu se tam vypravit?“

„Uvažujeme, že bychom si mohli s manželem a dětmi někam vyrazit, do nějakého luxusního restaurantu, ale to víš, abychom si to mohli dovolit.“

„Tak přijďte k nám, Marjorie. Jídlo nech na mně, to zařídím, to tě nebude stát nic, ale nápoje si budete muset zaplatit. To neovlivním. Radím vám, abyste si objednali nějaká německá vína Blue Nun nebo Niersteiner Domthal jsou velice chutná a stojí kolem pěti liber láhev. Není třeba utrácet za drahá francouzská, která stojí kolem dvaceti, třiceti, ale také osmdesáti liber za láhev.“

Marjorie přišla s manželem a dvěma jinošskými syny. Erwin dohlédl na to, aby měli ten nejlepší servis. Nijak je neomezoval, jen je požádal, aby si neobjednávali kaviár. Ne že by byl drahý, ale už čtrnáct dní se válel v lednici v úplně otevřené plechovce. Nebylo o co stát. Pokladní řekl, aby napsala jídlo na něj. Měl totiž nárok na padesátiprocentní slevu. Náramně se bavili. Vypili čtyři lahve vína

Erwin pak zajistil, aby se vyfotografovali. Když však manžel Marjorie nadiktoval fotografovi domácí adresu, aby jim snímky mohl poslat, Erwin se nabídl, že je předá osobně. Marjorie souhlasila. Erwin si pak nechal udělat fotografie i pro sebe. Byly velice zdařilé. Alespoň soudruzi v Praze s nimi byli velmi spokojeni, zvláště když byly opatřeny adresou Marjorie.

Marjorie byla Erwinovi velice sympatická. Bylo mu líto, že ji takhle převezl. Jako malou pozornost za krásný večer mu Marjorie věnovala stříbrné manžetové knoflíky vykládané krásně zelenou želvovinou z nějaké vzácné novozélandské želvy, jmenuje se papu-papu nebo tak nějak. Měl radost ze splněného úkolu a styděl se, že ji podvedl a využil.

„Je to zvláštní řemeslo,“ uvědomil si tehdy Erwin. „Jestliže je někomu líto nespravedlivě odsouzeného, ať nedělá kata, ať nedělá vězeňského dozorce, ale ať také nedělá špiona, a když už ho dělá, ať si nevytváří přátele, ale bere každého jako tele na porážku, nebo ať jde od toho.“

Erwin po nějakém čase ve třídě oznámil, že byl povýšen na managera restaurace, a že proto kurs nedokončí, protože bude mít změněnou pracovní dobu. Děvčata byla nepředstírané zarmoucena, protože byl takový jejich maskotek.

„Děvčata, navrhuji, abychom naše rozloučení společně zapili a mé povýšení oslavili. Tímto vás všechny oficiálně zvu do Skandinávského restaurantu v Hiltonu, kde mám tu čest být manažerem. Útrata, ta-rá-ta-ta, jde na mě.“

Erwin očekával, že jich přijde tak šest sedm, přišlo jich všech sedmnáct. V sousedním St. George baru pro ně objednal koktejly jako aperitiv. To prolomilo ledy, byly-li jaké. Nechal srazit stoly dohromady a na ně připravil obrovské mísy lákavých skandinávských sendvičů. A k tomu láhve vína, mnoho lahví.

Díval se na rozjařená, bezstarostná, bavící se děvčata Tohle že je špbnský materiál?

Když už děvčata zčervenala a rozepínala se u krku, když už některá začínala notovat, musel je zarmoutit. „Škoda, že už se nikdy neuvidíme, ale kdyby některá náhodou chtěla může mi napsat svou adresu nebo telefon. Bylo by škoda se takhle rozejít.“ A nechal kolovat papír. Získal tak sedmnáct adres a čtrnáct telefonních čísel. Ve zprávě ke každému jménu připojil ještě velmi stručnou charakteristiku, i když to bylo vzhledem k letmosti setkání dost obtížné.

Jedinou osobou, na kterou nebylo možno napsat charakteristiku, a také to nebylo žádáno, byl Erwin, neboť byl naprosto „bezcharakterní“.

47

Koncem roku 1977 našli Erwina van Haarlema pracovníci Červeného kříže. Dostal od nich dopis. Psali, že ho hledá jeho matka Johanna a zda souhlasí, aby jí vydali jeho současnou adresu. Erwin o tom okamžitě informoval centrálu. Šli do toho.

Erwin napsal paní van Haarlem, že je ochoten se s ní setkat, a tak si začali dopisovat. Se setkáním nijak nespěchal, ale věděl, že to nemůže oddalovat donekonečna. Johanna chtěla přijet na Vánoce a na Nový rok, protože si naplánovala, že by bylo pěkné začít nový rok s novým synem. Erwinovi se to ale nehodilo, protože Vánoce a Silvestr jsou v pohostinství vražda a všude je moc práce a málo spánku.

Johanna ale trvala na svém a do Londýna přijela v prosinci 1977. S Erwinem se tedy setkala 1. ledna 1978.

Erwin bydlel v Queen‘ s Gate Gardens a její hotel byl nedaleko, pár ulic odtamtud. Šel se tam odpoledne zeptat, ale ještě nepřijela Erwin celou noc nespal, protože pracoval, a jediné jeho přání bylo zalehnout. Bylo mu úplně jedno, jak ho přivítá a jestli bude mít pochybnosti. Nebyl vůbec nervózní, a už vůbec ne rozrušený.

„Bude tě muset přijmout, ať chce nebo ne, nic jiného jí nezbývá. Zvláštní znamení nemáš. To máme ověřené,“ řekl mu kdysi Čenda Jungman.

V osm hodin šel Erwin znovu k hotelu. Tohle byl Londýn těsně po Vánocích, první den nového roku, mžilo jen praštělo, mrzlo jen čvachtalo. A pak ji uviděl. Vypadala jako na fotografii.

„Jste paní van Haarlem?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla. Bylo vidět, že jí je jasné, že právě uviděla svého syna „Tak se seber. Přece to nezazdíš jenom proto, že ses nevyspal,“ řekl si Erwin.

V duchu a naprosto vřele pak vyhrkl: „Jsem váš syn Erwin.“ A objal ji.

Už byl zase ve své kůži, už byl zase ve formě a rozjel to. Pohladil ji nesměle po tváři.

48

Po pár měsících uspořádala Johanna van Haarlem pro Erwina seznamovací večírek. Pozvala syna do Holandska a sezvala na párty veškeré své příbuzné. Sešlo se asi třicet lidí. Erwin to pro jistotu oznámil centrále, kdyby došlo k provalu, ale on sám to neočekával.

Cestou koupil v Lucembursku najedná vinici dva tucty lahví kvalitního sektu. Setkání se nebál. Příjemně ho to šimralo. Stejný pocit měl, když v zimě jako kluci chodili přes zamrzlou Vltavu. Věděli, že jsou na tenkém ledě, že to s nimi může každou chvíli rupnout, ale také že nemusí, když si budou dávat pozor. Erwin si dával pozor, a tak se všichni včetně rodiny i holandské tajné služby domnívali, že jde jen o „návrat ztraceného syna“.

Matka mu představila své dva bratry a svou sestru Rie. Postupně byl představen všem členům rodiny. Dívali se na něj se zájmem. Dá se říct, že ho přímo studovali. Bratři matky byli tmaví, měli hladce vyholené tváře, ale Rie byla světlá a měla modré oči. Čím vzdálenější příbuzenstvo, tím vzdálenější od Jeruzaléma a bližší k Amsterodamu, tím vyšší a světlejší byli a měli krásné modré oči. Holanďané jsou vůbec hezcí a urostlí lidé. Její bratři dali Erwinovi skromné dárky – sadu upomínkových mincí, které sice neměly valnou numizmatickou ani žádnou finanční hodnotu, ale jak mu bylo zdůrazněno, měly velkou hodnotu sentimentální. Erwin byl dojat. Od druhého strýce dostal obrázkovou knihu.

„Já mám pro vás také malý dárek,“ řekl Erwin a vyrukoval se všemi láhvemi najednou. To bylo oceněno.

„Uvidíš, že jestli dojde na to, že budeš muset vystupovat jako její syn, že si určitě najdou někoho, komu jsi podobný,“ řekl Erwinovi ještě v přípravě Čenda Jungmann.

„Má pěkné haarlemovské nohy,“ řekla jedna jeho sestřenice.

„Vypadá jako Steve, že vypadá jako Steve, že je mu podobný?“ dožadovala se potvrzení nějaká další Erwinova příbuzná.

Johanna měla hezký přízemní domek – bungalov, jakých je v Holandsku spousta a v Čechách jsou považovány spíše za chatu. Na zahradě měla velký bazén a u něj se pak všichni vyfotili. Byla to fotografie, která vešla do dějin. Byl na ní nepravý Erwin s celou „svou rodinou“.

49

Dnes už nedokáže říci, proč v roce 1978 navštívil výstavu „Body and Mind“, „Tělo a mysl“. Jedno je však jisté. Byl to začátek skutečné špionážní práce.

Jedna z expozic výstavy se nazývala „Získejte vízum do Sovětského svazu!“ Erwin vešel do místnosti, ve které vládlo přítmí. Na stěnách byly fotografie Židů v SSSR, které znázorňovaly sovětské Židy, jak trpí, protože nemohou emigrovat do Izraele. Na konci výstavy bylo několik žen, které návštěvníkům daly razítko „VÍZUM“ na nějaký papír. Vůbec to tehdy nechápal.

Jeden host si v restauraci zapomněl noviny. Byla to „Jewish Chronicle“, „Židovská kronika“. Erwin vůbec nevěděl, že nějaký takový plátek existuje.

Vzal si noviny domů a podrobně si je přečetl.

V rubrice „Různé“ jakýsi Paul Finger z jakési B‘ nai B‘ rith (Synové smlouvy) žádal, aby se mu ozvali lidé, kteří ovládají ruštinu. Erwin se přihlásil.

Paul mu dal telefon na nějakou paní Ekerovou, aby se s ní spojil. Paní Ekerová mu navrhla, jestli by ji mohl navštívit, a dala mu adresu v jejich sídle 35’ s v Golder‘ s Green. Zprvu se Erwin domníval, že se zmýlil. Sídlo byla ohyzdná nízká barabizna na spadnutí. Erwina však uvítala nádherná Židovka, štíhlá a snědá, husté černé vlasy, velký nos, velké oči, velká krasavice. A tak se poprvé setkal s Ritou Ekerovou a její organizací The 35’ s.

Na Ritě už předtím dělali Rusové, a když byl později seznámen s jejich výsledky, nevěřil svým očím. Někdo popsal Ekerovou jako vysokou, kostnatou ženskou, která vypadá jako chlap. Erwin to bral skoro jako osobní urážku.

„Na to nehleďte,“ řekla Rita, když si všimla, že se Erwin nechápavě rozhlížel po příšerné místnosti. „To je bývalá prádelna, my jsme tu dočasně, my se stěhujeme. Možná, že byste se divil, jaké možnosti, styky a vliv máme.“ Často si později na tato její slova vzpomněl.

Paul Finger jí mezitím telefonoval, a tak se zeptala: „Vy znáte Paula FingerazB’naiB’rith?“

„Kdo by neznal Paula Fingera z B‘ nai B‘ rith?“ opáčil Erwin a jemně dodal: „A vás znám zřejmě také. To vy jste mi dala vízum do SSSR na výstavě v Batersee.“

A tak měla Ekerová za to, že zná Paula Fingera z B‘ nai B‘ rith.

The 35’ s byla organizace s oficiálním názvem Women‘ s Campaign for Soviet Jewry 35’ s, „Ženská kampaň za sovětské Židy“. Jak Erwin později zjistil, v Anglii, zejména v Londýně, bylo několik organizací tohoto zaměření, ale The 35’ s byla nejlepší. Začalo to tak, že se několik Židovek, kterým v tu dobu bylo 35 let, dalo dohromady a začaly se zajímat o sovětské Židy. Jejich hlavní stan se ještě jednou přesunul a nakonec zakotvily v Golder‘ s Green, 755A Finchley Rd., Londýn NW11 8 DL, tel. 01-458 7148/9. Společnými předsedkyněmi byly Rita Ekerová, která byla o šest let starší než Erwin, a Margaret Rigalová.

Spolupracovaly s mnoha organizacemi a B‘ nai B‘ rith byla jednou z nich. B‘ nai B‘ rith byla založena v roce 1843 v USA a jejich hlavní mezinárodní stan je ve Washingtonu 1640 Rhode Island Avenue, Washington 6, D. C. Má půl milionu členů v 45 zemích a sdružuje Židy nezávisle na jejich náboženství a politické příslušnosti. Tak to už je docela slušný záběr. To byl důvod, proč ho přijali celkem bez problémů. V Londýně měl B‘ nai B‘ rith sídlo v Hillel House, 1/2 Endsleigh Street, Londýn WC1H ODS, tel. 01-387 5278 a 5954.

Uvnitř baráku bylo to, co my označujeme slovem bordel. Rita představila Erwina Margaret Rigalové a také Sue Ussisskinové, která tam náhodou byla na návštěvě. Margaret vypadala mírumilovně a dobromyslně, ale to by se člověk mýlil. Byla křemen. Kosa, jen jiskry létaly. Erwin si ji moc oblíbil a ona jeho. Bydlela v hezkém domku v 14 Pembridge Pláce, Londýn W2 4XB, tel. 01-229 8845.

Rita ho stručně seznámila s tím, co dělají a jestli by jim nechtěl dělat nějaké překlady do ruštiny a z ruštiny. Zadarmíko, samozřejmě. Erwin nechtěl, samozřejmě. Když už tam ale byl, tak jim pár dopisů přeložil.

Rita mu nabídla kafe v plastickém kelímku. Bylo tak hnusné, že Erwin pojal podezření, že Vilém Mrštík pil kávu u 35’ s a ještě pln otřesného dojmu napsal v Maryše proslulou větu: „Kde jsi koupila to kafe, u Žida?“

Rita se ho pak ptala, jestli by jim aspoň čas od času nemohl něco přeložit a jestli by nechtěl psát některým Židům v SSSR, kterým byla zamítnuta žádost o emigraci a kteří jsou perzekvovaní a kteří neumějí anglicky, a tudíž je nutné psát jim rusky. Slíbil, že si to nechá projít hlavou a že se ozve.

Erwin byl přesvědčen, že už ho nikdy neuvidí.

50

Z nedostatku jiných zpráv se Erwin zmínil centrále o epizodě s organizacemi pracujícími na podporu sovětských Židů. Reakce byla okamžitá a nečekaná. Pražské ústředí rozvědky ho vyzvalo ke stažení do vlasti.

V tu dobu už proběhla nějaká konference a tisk ji nazval Helsinská. Erwin si jí celkem nevšímal, i když se o ní hodně psalo.

Tato konference stála vysoko v agendě sovětské rozvědky, a byla tudíž prioritou také pro československou špionáž. V Praze ho nadřízení seznámili se situací.

Z hromady informací vyplynulo, že jde vlastně o tři vzájemně propojená témata: o lidská práva, židovskou otázku v Sovětském svazu a zbrojení. Helsinská konference proběhla už v roce 1975 a zúčastnilo se jí 35 zemí včetně USA a SSSR. Oficiální název setkání byl Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě (KBSE), ale zjednodušeně se jí říkalo Helsinská konference. Někteří politici se snažili prezentovat tuto konferenci jako konec studené války, ale nebyla vlastně ničím jiným než potvrzením rozdělení Evropy, které tu bylo již od konce 2. světové války. Zatímco Sovětský svaz kladl při jednáních důraz na záruky nenarušitelnosti evropských hranic, západní země prosazovaly dodržování lidských práv ve východním bloku, rozšiřování všestranných kontaktů a volný tok informací přes hranice. Zúčastněné země se pod vedením dvou supervelmocí pokusily dosáhnout dohody v pěti sférách neboli koších: 1. bezpečnost, což byla vlastně otázka zbrojení a odzbrojení, 2. ekonomika, 3. věda, 4. technologie, 5. lidská práva.

Pátý koš v Helsinské konferenci – lidská práva – se stal výhradní záležitostí židovských organizací, zejména britských a amerických, které poukazovaly na to, že Židé jsou v Sovětském svazu utlačováni a že jim je upíráno právo na emigraci ze SSSR.

Společným úsilím se vlivným židovským organizacím, ale i vysoce postaveným politikům na Západě podařilo docílit toho, že 1. a 5. koš byly projednávány ve vzájemné závislosti. I když se to zdá absurdní, s lidskými právy se obchodovalo za bezpečnost. Jinými slovy: za ústupky či změny Sovětského svazu v židovské emigrační politice byly Spojené státy a Velká Británie ochotny přistoupit na ústupky ve zbrojení, respektive odzbrojení.

I když výsledky KBSE v oblasti ochrany lidských práv v komunistických zemích zůstávaly daleko za očekáváním, představoval Závěrečný akt z Helsinek cennou příležitost pro různá disidentská hnutí, která se začala dožadovat toho, aby vlády jejich zemí dodržovaly jeho ustanovení. Mezi nejvýznamnější iniciativy tohoto druhu patřila hlavně Helsinská skupina lidských práv v SSSR a Charta 77 v Československu.

V Sovětském svazu se dodržování lidských práv točilo zejména kolem Židů. Sovětští Židé nakonec vytvořili velmi silné hnutí za vystěhování do Izraele, což nahrávalo projektu sionismu, tedy snahám národních buditelů o sjednocení židovského národa, který byl rozptýlený po celém světě.

S tím však sovětská vláda nesouhlasila, protože se obávala, že se na tyto snahy nabalí další hnutí a národnosti, což by vedlo k rozdrolení sovětské říše. A tak se vláda držela linie, kterou prosadila hned po pražském jaru v roce 1968, kdy tehdejší šéf KGB Jurij Andropov založil novou, 5. správu KGB, která měla monitorovat a potlačovat disent ve všech jeho formách. Zvláštní oddělení v této správě bylo zodpovědné za dohled nad intelektuály a nacionalisty z etnických skupin, a tudíž i nad Židy. To ale odporovalo všemu, co bylo až dosud považováno v Sovětském svazu za doktrínu. Byla to nesmírně citlivá věc, protože jakýkoliv zákrok proti tomuto hnutí mohl vyústit v obvinění z antisemitismu.

Celá záležitost byla nesmírně nebezpečná, protože bylo nutné dostat se do židovských organizací, ale to bylo téměř nemožné, protože se jednalo o protivníka nesmírně obezřetného, který mezi sebe nikoho jiného než Židy nepouštěl a všechny odmítal s historickou nedůvěrou. Částečné pokusy o „rozpracování“ těchto organizací skončily více méně nezdarem.

Židovské organizace ve snaze obměkčit Sovětský svaz zdůrazňovaly, že nejsou proti komunismu v SSSR a že se jim nejedná o změnu režimu, ale že mají zájem pouze o povolení emigrace Židů. Avšak sovětská vláda byla neústupná. Kromě obavy z rozdrolení celé říše totiž komunisté a před nimi sociální demokraté i marxisté nahlíželi na sionismus jako na projekt ve službách britského imperialismu a zájmů židovské buržoazie. Sověti chtěli, aby Židé překonali svůj partikularismus a našli si své místo v rámci sovětské společnosti. Tedy žádná emigrace.

Ze Židů, kteří chtěli odejít ze Sovětského svazu, ale bylo jim to zamítnuto, se stávali „refusenici“. Z anglického slova refuse, odmítnout. A tím bylo porušeno základní lidské právo – právo na volnost pohybu.

51

Pro veřejnost měly Helsinky znamenat vrchol snah o uvolnění mezinárodního napětí. Ale tyto snahy byly převáženy zcela opačným trendem. USA a SSSR sice pokračovaly v jednání o omezení výroby strategických raket, ale vztahy mezi oběma supervelmocemi se mezitím natolik zhoršily, že americký Kongres odmítl dohody ratifikovat.

V roce 1976 se pak dokonce sovětská vláda rozhodla rozmístit modernizované rakety středního doletu SS 20 a Západ tvrdil, že tím Sovětský svaz narušil vojenskou rovnováhu mezi oběma bloky. NATO tedy instalovalo v Evropě rakety Pershing, o kterých se tvrdilo, že mohly dolétnout do Moskvy za sedm minut. A Sovětský svaz na to opět zareagoval a dislokoval v Československu a v NDR rakety krátkého doletu.

O něco později pak přišla poslední rána do mírových rozhovorů –americké volby, v nichž zvítězili republikáni, kteří dali zelenou rozsáhlému zbrojnímu programu, čímž se rozpoutalo pravé zbrojní peklo. V něm zaujímala významné místo Strategická obranná iniciativa (SDI), známá jako Hvězdné války. Byl to pokus USA vyvinout obranný systém proti nukleárním raketám. Systém měl být umístněný částečně mimo zemskou atmosféru. Principem SDI bylo napadnout nepřátelské rakety v různých fázích jejich letové dráhy laserovými paprsky.

Byla to doba, kdy se jednalo o bytí a nebytí celého východního bloku, protože Sovětský svaz už začínal ztrácet krok ve zbrojení, neboť ekonomicky zaostával. Bylo jasné, že je jen otázkou času, kdy ho Západ uzbrojí.

A za této situace vstoupil na scénu Erwin van Haarlem, anglický číšník s holandským pasem, který vyrůstal v pražských Modřanech. Van Haarlem se stal klíčovým mužem v pozadí dějinných jednání mezi Východem a Západem. Plných deset let díky němu Východ věděl, jaké požadavky v otázce Židů budou Američané a Angličané klást najednáních o odzbrojení, co budou požadovat a kam až budou ochotni jít po stránce odzbrojení.

O mnoho let později, v roce 1986, za to také dostal vysoké státní vyznamenání od šéfa někdejší sovětské tajné služby KGB Viktora Michajloviče Čebrikova.

Erwin začal navštěvovat Victoria College. Studoval angličtinu. Čtyři hodiny denně. Z college šel do hotelu Curzon, kde si našel místo barmana a kde pracoval přes poledne. Odpoledne chodil do tělocvičny Dave Prowe‘ s. Večer pracoval od šesti do dvou do rána v hotelu. V noci chytal rádio a psal tajnopis. Spal čtyři hodiny denně. Byl neustále utahaný, kam si sedl, tam usínal. V práci si nic nepamatoval, kolegové s ním začali odmítat pracovat. Angličtina se mu nelepšila, ale narůstalo mu bankovní konto. Spropitné je v Hiltonu značně vysoké.

Stal se také členem Kasina v Sherraton hotel v Knightbridge. Peníze nelze zdůvodnit natrvalo výhrou, to by se provalilo, ale určitou částku zdůvodnit jde. A on skutečně vyhrál – osm set liber. To se rozneslo tak úspěšně, že se ho jednoho dne zeptal jeden kolega: „Je to pravda, že jsi vyhrál osmnáct tisíc?“ Do kasina chodil hlavně na večeře, protože tam bylo jídlo dotované z kasina, a tudíž levné. Levné – v průměru tam za večeři utratil dvě stě liber. Obvykle si dával kaviár, kachnu a láhev Mouton Rotschild.

Bylo ale na čase změnit styl života a pořádně se vyspat, protože si začal zahrávat se zdravím. Přestal chodit do college, zrušil druhé zaměstnání, do tělocvičny se podíval jen občas. Zaměřil se na získávání styků.

52

Přicházel večer a na Londýn se snášela mlha Erwin šel pěšky z May Fair, kde si dělal nějaké skici prodavačů a trhovců. Hříšná svatozář neonů se nevtíravé prodírala jemným mrholením. Londýn může být za určitých okolností i hezký. Asi jako ošklivá ženská, když je nalíčená a je noc a mlha Loudal se ulicí Victoria u autobusového nádraží Victoria a zastavil se před Overtone‘ s.

Overtone‘ s je prosperující a dobře zavedený rybí restaurant, který se proslavil také svými ústřicemi. Na dlážděném chodníku stála černá tabule s prostým nápisem „Dnes čerstvé ústřice“, napsaném úhledně bílou křídou.

Vedle Erwina se zastavila krasavice. Bylo jí stěží osmnáct. Přečetla si nápis, ale neodcházela Člověk, není-li analfabet, nečte tři slova deset vteřin. Je neuvěřitelné, jak rychle mužský mozek pracuje, ukazuje-li střelka v kalhotech na sever. Strategie byla geniálně jednoduchá, taktický plán smělý, leč neprůstřelný: Budeme jíst ústřice, ústřice jsou osvědčené afrodiziakum, bude láska

„Měla byste chuť na ústřice?“ pohodil Erwin hlavou směrem k tabuli. „Já jsem ještě nikdy ústřice nejedla“ odpověděla

„Musíte je zkusit. Budete je milovat. Vždy je okamžik pro něco, kdy je to poprvé!“

Zasmála se a souhlasila

Vydupali schody do prvního poschodí a ocitli se v úzké, dlouhé restauraci, kde měl téměř každý stůl vyhlídku na rušné autobusové nádraží, na kterém se dvouposchoďové autobusy způsobně řadily do front před fronty ve frontách způsobně čekajících cestujících. Připloužil se číšník.

Erwin na něho pohlédl a v tu chvíli si uvědomil, že číšníci ho nikdy nepřestanou fascinovat. Viděli jste jednoho, viděli jste všechny. Všichni vypadají, jako by žili jenom z měsíčního svitu a dýchali vzduch z ventilátoru. Oblíbená barva jejich obličeje je šedožádná. V jejich žilách nekoluje krev, ale žaludeční šťávy. Zdravě a neunaveně vypadající číšník by byl propuštěn pro neschopnost. Jejich košile jsou čisté jak neposkvrněné početí – se zapranou špínou uvnitř límečku a manžet. Jejich boty září, protože si je pečlivě a často čistí ubrousky a ubrusy. Dobrý číšník ví okamžitě, co si neobjednáte, a někdy i to, co si objednáte. Léta služby ho naučila vážit si i nenávidět hosta protože určitě přišel do restaurace se zvráceným úmyslem něco si objednat, a dokonce si na tom pochutnat. Většina z nich má oči napůl zavřené a ti zbývající napůl otevřené.

„Váš stůl, sire,“ řekl a předal Erwinovi jídelní lístky v kožených deskách se zlatým nápisem.

„Podívejte, mají doverskou plotici. Doverskou plotici po mlynářsku. Chcete doverskou plotici?“

„Já nechci plotici, já chci ústřice. Plotici už znám, ale ústřice ne,“ řekla dáma polekaně.

„Budete je zbožňovat,“ řekl Erwin a marně se snažil představit, jak asi chutnají.

„S ústřicemi je to tak, buď vám chutnají, nebo ne. Československo nemá moře, ale od té doby, co jsem v Londýně, jsem se do nich zamiloval. Jen počkejte a uvidíte.“

Usmála se a vzrušení z očekávání ji učinilo ještě krásnější. Číšník se vrátil.

„Vybral jste si, sire?“ zeptal se se žaludečněvředovým úsměvem. „Přineste nám půl tuctu ústřic každému.“

„Velmi dobře, sire,“ schválil objednávku číšník. „Budete si přát též víno?“

„Smím navrhnout Chablis?“ zeptal se Erwin, ale společnice mu vyrazila dech: „Já nechci žádné Chablis. Já chci Pouilly Fuissé nebo nějaký Montrachet.“

Číšník jí věnoval trochu překvapený, leč obdivný pohled, zatímco na něj pohlédl způsobem, jakým se díváme na Němce, když si dávají do piva rybízový džem.

„Jaké je vaše karafové víno?“ nevzdával se Erwin.

„Chassagne Montrachet,“ odpověděl hrdě. Byl to přece jenom dobrý restaurant. O tom nemohlo být pochyb.

Sylvie byla Francouzka, letuška z Paříže.

Servírované ústřice byly magnificentní. Čerstvé a chladné, jako by je Pán Bůh právě stvořil, s trochou mořské vody v polovinách lastur spočívajících na loži nahrubo drceného ledu. Stříbrné tácy byly ozdobeny množstvím čtvrtek citronu. A to všechno pro dva lidi, nevzdělanou krásnou holku a elitního špionážního důstojníka v rybí restauraci v pulzujícím Londýně. Neuvěřitelná shoda náhod a okolností v neuvěřitelném prostředí nad talířem neuvěřitelného pokrmu.

Začali jíst. Použil malý talířek z bílého porcelánu s asi centimetrovými okraji, vyrobený speciálně pro tento restaurant na pojídání ústřic. Připomínal sice trochu Petriho misku, ale nádherně se hodil pro tento účel. Ústřice se do něj perfektně vešly. Sylvie se nezdržovala, nedočkavě vymáčkla čtvrtku citronu na ústřici a spolkla ji přímo z lastury. Erwin si svou ochutil trochou tabasca a kapkou worcesteru, ale jenom s citronem chutnaly nejlépe.

„Chutnají jako nic na tomto světě. Představuji si hluboká moře, piráty, potopené poklady, hlavně perly,“ řekla Sylvie.

„Moje chutnají trochu po kouři. Představuji si hořící irské lodě, plundrované loupeživými Vikingy, jejichž popel zvolna klesá na kolonie ústřic.“

Zasmála se pobaveně. Bylo jim dobře.

„Už jste jedl hodně ústřic?“ zeptala se Sylvie, když dojedli.

„Celé konve,“ lhal Erwin. Ale Bůh trestá lháře.

„Chtěla bych si zakouřit.“

„Mohl byste nám přinést popelník?“ požádal Erwin míjejícího číšníka. Číšník se zastavil. Chvíli váhal a pak řekl: „To je popelník.“ A ukázal na Petriho misku. „Sir byl tak laskav a jedl z ní ústřice.“

Sylvie nic neřekla, ale v jejích očích byl vidět hysterický záchvat smíchu. „Celé konve, jo?“ zeptala se.

„Ústřice jsou prý výborným afrodiziakem,“ řekl Erwin ochable, ale jenom proto, že to byl druhý bod v jeho strategii.

„Jistě, zvláště když se jedí z popelníku,“ chechtala se teď už neskrývaně. Bojoval prohranou bitvu. Ale i prohraná bitva se dá alespoň dohrát.

„Co to máte v tom skicáku?“ zeptala se, zatímco čekali na kávu.

„A, trochu maluji,“ řekl skromně. „Skicoval jsem v May Fair.“ Ukázal jí skici. Líbily se jí.

„Mohl bych vás portrétovat, jestli chcete.“

„Tak jo.“

Nikdy neříkej nikdy. Alderney street, kde Erwin bydlel, je od Victoria Station deset minut pěšky.

„Chcete něčeho napít, O-juice, nebo raději něco bublavého?“

„Džus bude fajn.“

Když se z kuchyně vrátil se sklenicí džusu, Sylvie seděla v křesle. Nahá. Jako idiot vzal skicák a tužku.

Ona se na něj nevěřícně podívala a řekla: „Co můžu očekávat od někoho, kdo jí ústřice z popelníku, že jo.“

Se Sylvií bydlel Erwin tři roky. Neměli naprosto nic společného, ale byly i chvíle, kdy se nehádali. Byla střelená. Chvíli protestovala proti zabíjení tuleních mláďátek, pouštěla si indickou hudbu, hlavně cittar. Pak si zase usmyslela, že je feministka, ale to jí dlouho nevydrželo a začala pěstovat jógu. Erwinova životní čára byla jasná a přímá, ta její nebyla ani křivka nebo vlnovka. Byla to zašmodrchaná špageta, která měla s tou jeho jediný průsečík, a to v posteli. Tam se jejich čáry protínaly často. Nebylo nic, co by ji na tomto poli mohl učit. Na jeho vkus byla až zvrácená. Měla zálibu v oblečení, o kterém by si nikdy nepomyslel, že by ho bylo možné nosit na veřejnosti. Raději s ní nikam nechodil. Kouřila marihuanu a byla mu nevěrná. To druhé mu bylo naprosto jedno. To první už méně.

Čaj není Erwinovým oblíbeným nápojem a po zkušenostech s Anglií už vůbec ne. Jednoho dne byl ale nachlazen a rozhodl se, že si uvaří čaj. Protože pil kávu a žádný čaj neměl, začal prohledávat Sylviiny věci, což normálně nedělal. Po dlouhém hledání konečně našel sklenici se zeleným čajem. Vypadal nějak divně a na čajové lístky byly ty zkroucené zelené svitky moc velké.

A tak zjistil, že Sylvie kouří trávu. Neexistovalo to nejmenší nebezpečí, že by se s ní zapletl citově.

„Proč si nemůžete najít nějakou Angličanku nebo Němku?“ nadávali mu náčelníci. „Víš, to nejsi sám. Pořád si vybíráte nějaké cizinky!“

Měla v úmyslu odejít do Západního Berlína Když je někdo divný, tak je divný ve všem a se vším všudy. Oblékání, chování, jídlo, všechno. Erwin jí to vůbec nerozmlouval. Naopak, pomáhal jí trochu s němčinou. Nakonec byl rád a oddechl si, když zmizela.

53

Erwin požádal předsedkyni 35’ s Ritu Ekerovou, že by se chtěl učit hebrejštinu. Rita zvedla sluchátko, vytočila číslo a řekla: „Rose, kdy vám začínají kurzy hebrejštiny pro začátečníky?“

Každá synagoga měla své, k ní připojené kurzy hebrejštiny. Erwin začal chodit do Liberal Synagogue, 109 Whitfield Street, Londýn Wl. Jeho učiteli byli rabi Bernard Hooker, 25 Montefiore Ct., Stamford Hill, Londýn NI6, rabi Julia Neuberger, rabi Charles Middleburgh a rabi Sybil Sheridan, 79 St. Mark‘ s Cresc, Maidenhead, Berks.

„Když jsem byl ještě malý,“ začal své vyučování rabi Hooker, „gójové strašili své děti a říkali jim – počkej ve škole, tam ti ukážou, tam tě pan učitel srovná – a výsledek byl, že se jejich děti do školy netěšily nebo se do ní dokonce bály, a když už ve škole byly, tak se jim tam nelíbilo. Já jsem se začal učit hebrejštinu, když mi byly čtyři roky. Rabín nám rozdal břidlicové tabulky a písálka Pak jsme museli nastavit tabulky a on nám dal každému na tabulku lžičku medu. Olízejte to! poručil nám. Vidíte, učení je sladké, vědění je sladké. Tady se vám bude líbit.“

Rabi Hooker vyndal z aktovky skleničku medu a lžičku. „Nastavte své sešity!“ řekl. Všichni se na něho dívali nedůvěřivě.

„Ne, dělám si legraci,“ zdůraznil. Zasmáli se. V synagoze se Erwinovi líbilo.

Nejvíce si oblíbil rabího Charlese Middleburgha. Začal navštěvovat jeho synagogu ve Wembley v Preston Road. Jeho kázání byla vynikající, nikdy suchá, ale ne frivolní. Tak například nazval Mojžíše drsňákem, ale to bylo tak jednou za kázání, a kázání to oživilo, aniž mu to ubralo na důstojnosti.

Erwin se naučil číst hebrejsky docela obstojně. Časem se zmohl na primitivní konverzaci, která vypadala asi takto:

„Jsem hodný chlapec. Umíte hebrejsky? Ne, ale umím jidiš. Otec přichází, slyšte!“

Kdo by neznal slavnou větu EMA MÁ MÍSU!

54

Erwin se stal členem Labouristických přátel Izraele – Labour Friends of Israel, kteří sídlili na 21. Dean St. Londýn Wl. Měli svou parlamentní sekci a rovněž sekci v odborech.

Také se stal členem Konzervativních přátel Izraele – Conservative Friends of Israel, kteří sídlili na 45. B Westbourne Ter. Londýn W2, protože správně předpokládal, že ani jednu, ani druhou organizaci nenapadne prověřovat si, zdaje členem té druhé.

Konzervativci měli také svou parlamentní skupinu, která čítala 222 členů, z nichž 155 bylo poslanci parlamentu a jiní byli členy Sněmovny lordů. Jako člen se účastnil jejich jednání v parlamentu. Na tato jednání neměl přístup povolený, samozřejmě že ne, ale to ani zdaleka neznamenalo, že měl přístup znemožněný.

Když ještě sloužil na 5. správě ministerstva vnitra, kontroloval vstup příslušníků do budovy. Museli se prokazovat legitimacemi. Někteří omylem, někteří úmyslně, někteří z hecu nebo ze sázky ukázali místo legitimace občanský průkaz, nebo dokonce tramvajenku, a čas od času se jim stalo, že prošli, protože strážní byli buď unavení, nebo neostražití, nebo prostě nečekali podvod.

A na tom Erwin založil svůj plán přístupu. Měl legitimaci, která se lišila od té „poslanecké“ jen tím, že tam bylo napsáno „Parlamentní přítel Izraele“, zatímco na těch jeho jen „Konzervativní přítel“ nebo „Labouristický přítel“. Grafické znaky ale byly stejné. Počítal s tím, že strážní všechny poslance neznají, a kromě toho si poslanci brali na schůze poradce nebo jen hosty. Vyšlo mu to vždy.

Na setkání vysílaly své pozorovatele též různé skupiny pracující pro sovětské Židy se svými požadavky a připomínkami, návrhy a upozorněními, protože úkolem bylo skloubit politiku odzbrojení nebo zbrojení s bojem za lidská práva, čili práva sovětských Židů.

Schůzi předsedal ministr obrany Velké Británie Žid Malcolm Rifkind, který byl také čestným sekretářem Konzervativních přátel Izraele-Conservative Friends of Israel Parliamentary Group. Z pozice své funkce Rifkind chvílemi prosazoval vojenské zájmy Británie, pak zase práva sovětských Židů. Bylo to, jako když někdo hraje šachy sám se sebou. Představoval v jedné osobě ztělesnění sloučení 1. a 5. koše Helsinské konference do jednoho.

Schůze se chýlila ke konci a Rifkind ji uzavíral: „Nikde se o projednávaných záležitostech nezmiňujte, ani doma ne. Neočekávejte, že někdo bude diskrétnější než vy. Jestliže tak neučiníte, můžete si být jisti, že to, co jsme tu projednávali, mají zítra ráno v Moskvě na stole.“

„Tak rychle to zase nejde,“ pomyslel si v tu chvíli Erwin: „Ale můžeš si být jist, že to tam na stole mít budou.“ Takovéhle chvilky jsou odměnou pro rozvědčíka. Erwin se tetelil blahem nad svou úspěšnou drzostí. Chutzpa se tomu říká v jidiš.

„Co vy tady?“ ozvalo se náhle vedle Erwina. Usmíval se na něj Gordon Higgins. Higgins byl spolužák ze synagogy, kde studoval hebrejštinu.

„Zajímalo mě, s čím novým přijde Malcolm,“ řekl Erwin popravdě. Ne každý nazývá ministra obrany Malcolmem. „Vy se zajímáte o utrpení sovětských Židů?“

„Velmi.“

Gordon zavětřil loveckým instinktem Svědků Jehovových: „Nechtěl byste se přijít podívat mezi nás?“

A tak se stal Erwin členem Conscience (Svědomí), skupiny, která až do jeho infiltrace úspěšně pracovala pro sovětské Židy.

První návštěva jejich schůze byla poznamenána nervozitou. Neznali ho a Gordon byl slabá záruka. Nevěřili mu.

55

Pro sovětské Židy pracovalo v Londýně mnoho židovských organizací. Protože spolu spolupracovaly, bylo jen otázkou času, kdy se do nich Erwin dostane. V každé organizaci bylo většinou několik jedinců – nebo jeden –kteří byli hnacím motorem. Na ty se zaměřil a některé rozpracoval. Protože skupiny pracující pro sovětské Židy údajně usilovaly o jejich vycestování do Izraele, byly teoreticky svou podstatou sionistické a jako takové nacházely odezvu a podporu v sionistických organizacích a spolupracovaly s nimi. Zastřešující organizací pro skupiny pracující pro Židy v SSSR byl Národní výbor pro sovětské Židy – National Council For Soviet Jewry, NCSJ, College House, 4A New College Pde., Finchley Road, Londýn NW3, tel. 01 586 5742.

Tyto skupiny společně s židovskou lobby a vlivnými židovskými jednotlivci rozpoutaly koncentrovanou a řízenou kampaň. Velký důraz byl kladen na to, aby se prohlašovalo, že to není kampaň proti Sovětskému svazu nebo proti jeho zřízení, což bylo dost nelogické. Současně byl ale jedním dechem Sovětský svaz obviňován z antisemitismu, z pronásledování Židů pro jejich víru a náboženské přesvědčení a z diskriminace. Sovětský svaz byl obviněn, že znemožňuje Židům přístup k vysokoškolskému vzdělání, a soudruzi zase jedním dechem paradoxně tvrdili, že je drží v SSSR, protože chtějí zabránit odlivu mozků.

Erwin provedl analýzu 920 „refuseniků“ s vysokoškolským vzděláním, tedy Židů, kterým bylo znemožněno vystěhování ze SSSR. Vyšlo mu, že jejich cílem není poškození nebo změna politického zřízení, ale že jediným jejich přáním je emigrovat. Nechávat je v Sovětském svazu by podle jeho názoru bylo větší zlo než je nechat emigrovat. Na druhé straně ale chápal, že otevře-li Sovětský svaz hranice pro Židy, budou chtít totéž i jiné národnosti a bude to počátek konce SSSR.

Do určité míry měl pravdu. Židovská emigrace byla jedním z mnoha faktorů rozpadu Sovětského svazu, a ne faktorem nejzanedbatelnějším.

Erwin zvážil plusy a minusy a vybrané Židy prostřednictvím tajných zpráv, které končily v Moskvě, doporučil k udělení emigračního víza. Neví, do jaké míry urychlil a ovlivnil jejich vystěhování, faktem ale je, že naprostá většina z nich vycestovala

Do Izraele? Židé propuštění ze SSSR jeli do Vídně. Tam už na ně čekal American Jewish Joint Distribution Committee, který jim zařídil status politických uprchlíků pronásledovaných státem a nabídl jim cílový stát USA. Jako takoví měli právo na ubytování, vzdělání a přednostně jim bylo udělováno americké občanství.

To všechno bylo financováno z peněz amerického daňového poplatníka, jenom se o tom nevědělo, protože se o tom moc nemluvilo, a nemluvilo se o tom proto, že by se to obyčejným Američanům asi nelíbilo, protože Židé v Americe nepatří zrovna mezi domácí mazlíčky.

95 procent sovětských Židů této nabídky využilo a šlo do USA, někteří jinam – do Francie, Anglie, Argentiny a tak. Zbytek do Izraele.

Kdyby šli sovětští Židé nejdříve do Izraele, museli by čekat na vízum do Ameriky jako každý jiný a jejich začlenění a počáteční pomoc by musely financovat americké židovské organizace. Pro Erwina bylo fascinující, jak Židé, kteří ještě včera umírali touhou odcestovat do své historické vlasti, Izraele, změnili přes noc svůj názor a spokojili se s „pouhou“ Amerikou.

Bylo by iracionální se domnívat, že činy Erwina van Haarlema ve prospěch dětí víry Mojžíšovy byly vedeny jeho láskou k nim. Návrh na povolení jejich emigrace (a jejich rodin) dával proto, že byl přesvědčen, že to bude ve prospěch Sovětského svazu. Van Haarlemův seznam:

Juríj Abramovič, Leningrad; Solomon Alber, Moskva; Alexander Averbuch, Moskva; Samuel Azerskij, Oděsa; Anatolij Čečik, Leningrad; Jurij Davidovič, Kyjev; Boris Dechovič, Vinitce; Viktor Elistratov, Moskva; Alexander Feldman, Moskva; David Fridman, Oděsa; Semjon Frumkin, Leningrad; Daniel Fradkin, Leningrad; Boris Freedman, Leningrad; Konstantin Fuksimov, Charkov; Viktor Galperin, Moskva, Mendel Geishis, Leningrad; Grigorij Genusov, Leningrad; Oleg Gimelfarb, Moskva; Leonid Ginberg, Oděsa; Boris Ginis, Moskva; Leonid Gitlin, Leningrad, Semjon Gluzman, Kyjev; Jakov Gorodeckij, Leningrad; Mark Grauer, Černovce; Jošua Grinberg, Černovce; Mendel Geišis, Leningrad; Grigorij Genusov, Leningrad; Anatolij Goldberg, Leningrad; Reuben Gurevič, Leningrad; Josif Irlin, Moskva; Abram Kagan, Leningrad; Mark Kagan, Moskva; Boris Katz,

Kyjev; Genadij Chasin, Moskva; Boris Kogan, Moskva; Boris Korenblit, Charkov; Lev Lichterov, Moskva; Evsej Litvak, Moskva; Norbert Magazannik, Moskva; Alexej Margolin, Moskva; Vladimír Melamed, Moskva; Oscar Mendelejev, Moskva; Emil Medžerickij, Moskva; Áron Moonblit, Kišiněv; Lev Ozerskij, Leningrad; Valerij Pevzner, Oděsa; Jakov Meš, Oděsa; Mark Rabinovič, Oděsa; Judith Ratner-Bjalyj, Moskva; Alexander Roitburd, Moskva; Boris Rivkin, Leningrad; Dan Šapiro, Moskva; Anatolij Švartzman, Moskva; Arkadij Solovejčik, Charkov; Mark Tarshis, Moskva; Mojsej Terlickij, Moskva; Jakov Tokar, Kyjev; Eduard Uritskij, Kyjev; Igor Uspenskijm Moskva; Leonid Varvak, Kyjev; Viktor Jelistratov, Leningrad; Leonid Zeliger, Leningrad.

56

Britské a americké židovské skupiny se zaměřily na otevření emigrace ze Sovětského svazu pro Židy jako celek a současně se rozhodly pomáhat jednotlivcům a jejich rodinám. Velké úspěchy zaznamenaly u vědeckých pracovníků, protože vědci jsou lidé důvěřiví a v podstatě dobří a solidární a občas se nechávali zneužívat pro tento zápas a propůjčovali mu svá jména Bylo hlásáno, že židovským vědcům, zejména matematikům, je znemožňována publikační činnost. Tak se stávalo pravidlem, že na nějakém vědeckém sympoziu se delegáti vždy usnesli, že podpoří toho či onoho vědce. Problém byl v tom, že mnozí, ne však každý, z navržených matematiků byli tak na úrovni nadaných středoškoláků, tedy nic moc, a jejich propašovaná díla byly přednášky, statě a práce vytvořené a poskytnuté vědci ze Západu. Prostě podvrhy. Nadšení vyvolalo i to, byl-li některý „refusenik“ zavřen do vězení, ať už to bylo pro rozkrádačku nebo neplacení alimentů. I tak se to totiž dalo prezentovat, že jsou uvězněni pro své židovství. Někteří byli ve vězení i za špionáž a s těmi se dělal největší humbuk. V mnoha případech se však jednalo o skutečně pronásledované Židy, a tak se později už nikdo nedokázal zorientovat v tom, který „refusenik“ si vystěhování zaslouží, protože je opravdu v nesnázích, a který to jen hraje, aby se co nejdříve dostal ze Sovětského svazu.

Je pravda, že Židi měli v minulosti přístup na ruské univerzity omezený. Stalo se tak v červenci 1887, kdy byl zaveden numerus clausus. Počet Židů byl omezen na 10 procent pro lycea a univerzity, na 5 procent v Moskvě, na

3 procenta v Petrohradu. To ale byla situace před sto lety.

V Sovětském svazu existovaly pokusy o vyřešení teritoriálního usazení Židů formou Birobidžanu. 7. května 1934 byl Birobidžan prohlášen za autonomní židovskou oblast. Ne autonomní republiku, ne nezávislý stát, ale Židé tam měli vlastní autonomní prostor, kde se mohli svobodně hlásit ke svému náboženskému přesvědčení a své národnosti. Co by tam na jih od Amuru asi dělali? Že je tam panenská, obdělávatelná půda? Židé potřebují někoho, kdo by něco vyráběl, a také někoho, komu by to vyrobené něco prodávali a komu by půjčovali peníze, aby si to něco mohl koupit. Birobidžan se nesetkal s úspěchem v SSSR, a už vůbec ne na Západě. Sice byli nějací emigranti ze Západu, ale jejich počet nikdy nepřekročil několik set a všichni stejně hned zase odjeli zpět. Birobidžan se nesetkal s pochopením – byla to vzdálená země bez jakýchkoliv vazeb na židovskou historii. To je pravda Ale vzdálená? Vzdálená odkud? A tak byla o čtrnáct let později vybrána Palestina která měla historických vazeb dostatek. Je sice pravda, že tam byl háček, protože tato země byla obývána Palestinci, ale to se vyřešilo částečně tím, že nějakou půdu legálně vykoupil od palestinských statkářů americký miliardář židovského původu Rothschild, a částečně jejich odsunutím.

Women‘ s 35 byly dobře organizované. Když se stalo, že byl v Sovětském svazu zase zavřen Žid pro nějakou kulišárnu, okamžitě se zvedla vlna protestů a rozhořčení a britská veřejnost, ne židovská, zasílala protestní telegramy. 35’ s měly takzvanou telegramovou banku, na kterou čas od času uspořádaly peněžní sbírku. Telegramy byly připravené a napsané, jen se doplňovala jména „refuseniků“. Jako odesílatelé byli podepisováni ti, kteří příspěvek poskytli. Peněz ale měly tyto organizace jinak dost. Dostávaly příspěvky od podnikatelů, kteří si je mohli odepsat z daní prostřednictvím londýnské firmy KKL.

Erwinovi se líbil jejich fígl, kdy si vzaly nějaký transparent nebo aspoň ceduli, napsaly na ně akutní téma třeba Zachraňte Idu Nudel, pak si s nimi stouply do nějakého průvodu nebo demonstrace, třeba za zvýšení mezd učitelům, a pořídily si fotografie, které pak uveřejňovaly v tisku jako záběry z demonstrací za práva sovětských Židů.

Velká část podpory spočívala v tom, že se organizovaly návštěvy v Sovětském svazu. Každý z organizace měl svého „refusenika“, na kterém pracoval, snažil se o jeho výjezd a podporoval ho dopisy. Někdy i finančně, ale to bylo opravdu jen zřídka

57

Druhá schůzka Conscience se konala v domě Alana Howarda.

Když byl Erwin ještě v NDR, jednou mu řídící důstojník Milan řekl: „Neboj se titulů. Neboj se intelektuálů ani vysokých hodnostářů. Oni jsou tak zahleděni do sebe, oni jsou tak světoborní, nebetyční a bohorovní, že je vůbec nenapadne, že s nimi hraješ habaďuru.“ U branky do domu stála Rita Ekerová a bavila se s Howardem.

„Hi, Rita!“ řekl Erwin.

„Hi, Erwin.“

Alan zvedl v údivu obočí a Erwin a Rita prohodili klasické: „All right?“

Když Erwin vešel dovnitř, Howardova dcera právě rozbila zrcadlo. Jeho žena měla hysterický záchvat. Schůze začala. Martin Birken přivedl na schůzi ortodoxního Žida z Agudas Izrael, který se nedávno vrátil z SSSR. Byl přesvědčen, že právě přežil svou smrt, a nyní uplatňoval svůj nárok na hrdinství. Hotový Ramboštajn.

„Vezli jsme s sebou dva kufry košer jídla. Tvrdili jsme, že je to pro naši osobní potřebu. Museli bychom tam zůstat alespoň dva měsíce, abychom to snědli, a jíst přinejmenším a s odpuštěním jako prasata, chazir.“

Když ortodoxní Žid přirovná někoho k praseti, je to silné. Rozhlédl se po přítomných a čekal na uznání jako pes na aport.

„Hm,“ řekli shromáždění. Howard byl evidentně otrávený. Návštěva ortodoxního Žida nebyla úspěchem.

Situaci zachránil Neil Nathan Bradman, 15.10. 41, 33 Alderton Hill, Loughton, Essex, tel. 508 1057, který poděkoval delegátovi z Agudas za nesmírně zajímavou a napínavou zprávu a přešel k nástinu taktiky pro další měsíc.

„Já jsem rabi Gryn. Hugo,“ ozvalo se vedle Erwina. Podal mu ruku. Rabi Gryn byl sympaťák. Sympaťák se vším všudy. „Tuk ťuk, ťuky ťuk?“ zeptal se.

„Ó, é, jednoduchý kryt, dvojitý kryt, plác, plác,“ odpověděl Erwin.

„Šťour, šťour, opravdu, kde? Ťuk, ťuk,“ chtěl vědět. Mluvili česky. Byl podsaditý, kadeřavé vlasy, ukecaný, ale sympaťák, vyložený sympaťák.

„Londýnská židovská komunita už o vás ví. Jsme z vás trochu nervózní. Nevypadáte na Žida,“ řekl rabi Gryn.

Erwin se nenechal vykolejit a jako odpověď dal k dobru vtip, který docela nedávno zaslechl:

Rabi Blue navštívil Čínu. Navštívil komunitu, která se pyšnila tím, že jsou Židé potomky dávných židovských kupců, kteří navštívili Čínu. Měli synagogu a Tóru. Četli hebrejsky a motali r a 1. Rabi Blue se díval na svého průvodce, na jeho šikmé oči, dlouhé, silné, rovné, černé vlasy. Jeho průvodce řekl: „My jsme synové dávných kupců, potomci Davida, Abraháma a Izáka. Jmenuji se Fuang-tu, což v čínštině znamená Goldstein. Není to zajímavé?“ Podíval se na rabiho Bluea a zeptal se: „Vy jste také Žid?“

„Ano,“ řekl rabi Blue, „já jsem také Žid.“

„To je zajímavé, nevypadáte na Žida,“ řekl jeho průvodce. Gryn se zasmál. Uklidnil se a revanšoval se:

Motl odjel do New Yorku. Musel. Dostal tam místo v právnické firmě. Jeho mamele nemohla spát. Za čtrnáct dní zavolal.

„Já mám takové córes,“ naříkala maminka do telefonu. „Máš dost jíst, neodbýváš se, v synagoze jsi byl?“ A to hlavní: „Máš slečnu, já snad umru.

„Mám, byl, mám.“

„Já to věděla, oj joj joj! Jak se jmenuje?“

„Slečna Goldbergová.“

„Ó, Motl, Goldbergová, takové krásné židovské jméno, já jsem tak šťastná! Jaké je její první jméno?“

„Whoopi.“

58

„Tak co uděláme s tím Carringtonem?“ zeptal se jednou profesor Wohlfarth.

S Carringtonem byl problém. Od té doby, co bylo možno vyčachrovat ústupky ve zbrojení za ústupky v situaci sovětských Židů, byl pro Židy nesmírně cenný. Problém byl, že je neměl moc rád, že jim nešel na ruku. Vskutku, dalo by se říct, že 6. baron Carrington, lord Peter Alexander Rupert Carrington, je nemohl ani cítit. Navíc vztahy mezi ním a anglickými Židy se značně zhoršily od posledního setkání lorda Carringtona s veřejností. Konalo se někde v komplexu Westminster. Na plac naběhly televizní štáby, všechno osvětlené, všechno načančané.

Sionistické organizace se rozhodly, že postaví Carringtona pod tlak, že mu dají najevo, že to, zda bude zvolen, či ne, záleží čistě na židovské lobby. Jakmile Carrington něco pronesl, z balkonů a zadních řad se ozvalo bučení a protesty: „Bú, ostuda, hanba vám, Lorde Carringtone, styď se Carringtone!“

Tentokrát si ale nevybrali dobře. Lord okamžitě věděl, odkud vítr fouká. Bylo fascinující sledovat ostříleného harcovníka, prohnaného, zkušeného a mazaného politika

„Novináři off the record, televize off the record,“ vyštěkl Carrington. „Zhasnout reflektory!“ nařídil. „Konec setkání.“ A bylo to.

To byla ztráta pro Židy. Carrington byl v letech 1970-74 ministrem obrany a v letech 1979-82 ministrem zahraničí. Navíc byl od roku 1984 generálním sekretářem NATO, čtyři roky. Takhle to pohnojit, to byla ztráta, ojojoj, velká ztráta

„Carrington bude mít informační meeting, ale my tam nemůžeme poslat naše lidi. Je to o šábesu, v pátek večer. Mohli bychom tam poslat Erwina“ řekla Cynthia Jacobsová z NCSJ. Cynthia byla příjemná, docela hezká, nepříliš sofistikovaná žena, ale pragmatická.

„Nedělej ze mě šábes góje, Cynthio. Pošli tam někoho z těch vašich Makabejců, co to minule tak pohnojili!“ rozčílil se Erwin.

„Já s ním mám stejně schůzku v pondělí, tak tam půjdu,“ zachránil situaci Martin Gilbert. Kývl na Erwina a usmál se.

„Díky, jsi kámoš, Martine,“ řekl Erwin smířlivě.

Martin byl oficiální životopisec Winstona Churchilla, napsal knihu o holokaustu a ještě jednu nazvanou Utrpení sovětských Židů dnes – a ještě jednu – Ščaranský, portrét hrdiny. Měl kancelář v Merton College na Oxfordské univerzitě a na schůzích Conscience nebýval často.

Rita se omluvila nemohla zůstat, musela odejít. „Hi, Erwin,“ řekla než odešla

Všichni se k němu otočili.

„Odkud znáš Ritu?“ zeptal se Alan.

„Tak, já pro ně trochu překládám.“ Alan kývl na souhlas hlavou. Něco mu na Erwinovi nesedělo. Jeho obřezaný instinkt ho neklamal.

Erwin pochopil, že se organizace National Council for Soviet Jewry NCSJ, Conscience a 35’ s snažily provádět zákulisní koncentrovaný nátlak na politické strany a jednotlivé politiky. K prosazování svých záměrů a cílů používaly Židy, kteří měli vedoucí postavení v politických, stranách a v parlamentu. Ve spolupráci s nimi založily Labour Friends of Israel,

Conservative Friends of Israel a Liberal Friends of Israel. Ty pak umožnily vznik British-Israel Parliamentary Group. Labour a Conservative Friends měly své větve v Parliamentary Labour Friends of Israel a Parliamentary Conservative Friends of Israel, ostatní členové parlamentu byli v All parties Friends of Israel. Všichni poslanci byli členy některé z těchto skupin. Izrael neměl v britském parlamentu nepřítele. Všichni poslanci věřili v tajemnou židovskou moc, která je udržuje v parlamentu za to, že jim zobou z ruky. Jenom Carrington vytancoval z řady.

59

Erwin dostal pozvání od Labour Friends of Israel, Parliamentary Group, aby se zúčastnil setkání s ministrem obrany Izraele Jicchakem Rabínem.

Rabin byl ministerským předsedou Izraele v letech 1974 až 1977, hned po Goldě Meierové, a od roku 1964 do roku 1968 vrchním velitelem izraelské armády. Setkání se konalo v budovách parlamentu. Erwin očekával prověrky, kontroly a vyptávání. Nebylo mu dobře, byl velmi napjatý. Musel ukázat pozvánku a členskou legitimaci, žádný pas.

Špioni mají v Anglii výhodu, protože v Anglii neexistuje občanský průkaz. Angličané by to považovali za omezování osobní svobody. Za průkaz totožnosti se považuje například cestovní pas, ale i řidičský průkaz. Samozřejmě, že řidičák si Erwin udělal co nejdříve. K vystavení řidičského průkazu zase nejsou potřeba žádné dokumenty, použijí se údaje, které poskytne uchazeč.

Setkání probíhalo ve formě recepce. Erwin očekával, že pan Rabin přednese nějakou řeč, ale on ne. Pendloval po místnosti a hosté k němu přistupovali a bavili se s ním, nebo přistupoval on k nim. Erwin byl nesmírně nervózní a choval se nápadně. Cítil to.

Navíc postřehl, že ho začíná sledovat osobní strážce pana Rabina. To bylo zlé. Všiml si, že bývalý ministerský předseda Harold Wilson nemá osobního strážce. Zařadil se za něj a chodil s ním. Pan Wilson, vlastně baron Wilson, se docoural k panu Rabínovi. Erwin se loudal za ním. Za Rabínem stál jeho osobní strážce, Erwin za Wilsonem.

Strážce na Erwina mrkl a usmál se. Považoval ho za osobního strážce Wilsona Erwin mu pokývl.

„To jsou bezpečnostní opatření,“ pomyslil si. „Toho ještě jednou někdo odpráskne.“

Netušil, jak věštecká jsou jeho slova (Jicchak Rabin byl zavražděn 4. listopadu 1997.)

Pánové se spolu bavili. Erwin je se zájmem poslouchal. „Rabin,“ řekl Rabin a podal Erwinovi ruku. „Van Haarlem.“

„How do you do?“

„How do you do?“

Nyní už nešlo dost dobře předstírat, že je Wilsonův osobní strážce. Rabínův strážce se odšoural k bufetu a začal jíst jednohubky (v budově parlamentu se nazývaly canapés). Přestal se o Rabina starat. Usoudil, že je v dobrých rukou.

Erwin vysvětlil panu Rabínovi, že je z Conscience, že pracuje pro sovětské Židy, aby mohli emigrovat do Izraele, a že spadají pod NCSJ.

Pan Rabin byl velice dobře informován. Téma ho zajímalo. Nakonec mu Erwin poděkoval za to, že tak podporuje Židy při jednáních s anglickými kolegy o otázkách odzbrojení, zbrojení a vojenského rázu vůbec. Pan Wilson se zájmem naslouchal a přikyvoval. Bylo vidět, že ví, o čem oba mluví.

Harold Wilson byl vůdcem labouristů od roku 1963 a byl ministerským předsedou v letech 1964-70 a pak znovu 1974-76. Tu a tam se proslýchalo, že Wilson je sovětský kontakt, dokonce agent. Pravdou je, že Sověti si osobních setkání s Wilsonem vážili a Wilson se po roce 1976, kdy rezignoval na funkci ministerského předsedy, stal čestným předsedou Britsko-sovětské společnosti. První tajemník sovětského velvyslanectví Andrej Sergejevič Parastajev, který měl na starosti styk s touto společností, pana Wilsona pravidelně navštěvoval. Wilson byl i po odchodu na odpočinek dál pevně připoután k Labouristické straně. Po invazi SSSR do Afghánistánu zrušil plánovanou návštěvu do SSSR a další styky s Britsko-sovětskou společností odmítl.

V organizacích pracujících pro sovětské Židy byl o Wilsona také zájem. Měl přístup k Sovětům, ale současně mu nebylo zcela důvěřováno a byla naznačována jeho možná špionáž pro SSSR. Je faktem, že Wilson měl poradenství ve firmách obchodujících se Sovětským svazem a jedna z jeho firem porušila embargo strategického vývozu do SSSR.

Domů se Erwin vracel ve stavu euforie. I když se vlastně nic podstatného nedověděl, vědomí, že on, kluk ze suterénu z Modřan, diskutuje problémy mezinárodního významu a důležitosti s ministrem obrany Izraele a bývalým ministerským předsedou Velké Británie, ho opájelo.

60

Na setkání se Šimonem Peresem šel už Erwin mnohem klidnější. Setkání pořádali zase Labour Friends of Israel, Parliamentary Group. Asi nikoho nepřekvapí, že Šimon Pereš, než se stal ministerským předsedou Izraele v roce 1984, byl v tu dobu, tedy v letech 1974 až 1977, ministrem obrany.

Tentokrát se nejednalo o recepci, ale byla to pracovní porada. Schůze ještě nezačala, ale řady, kromě těch vzadu, již byly zaplněné. Jen v první řadě bylo ještě jedno místo volné. Erwin neváhal a místo zaujal. A sedl si přímo vedle Perese. Pan Pereš vypadal nádherně. Měl světlemodrou košili, byl opálený izraelským sluncem a světlá modř košile jeho opálení ještě umocňovala. Vypadal, jako by žil jen z pomerančů a slunečního jasu, spíše jako filmová hvězda než politik a ministr obrany. Měl kravatu, oblek, kadeřavé vlasy. Byl klasa.

Podíval se úkosem na Erwina a ten ihned nadhodil téma sovětských Židů, jak jinak. Erwin měl fundované znalosti, rozhovor Perese zajímal. Pan Pereš už měl mluvit ke shromážděným, ale stále se ještě bavil s Erwinem.

61

Byly dvě hodiny ráno. Erwin šel z Hiltonu domů. Prošel kolem vysoké zdi zahrady Buckhinghamského paláce, zdárně se vyhnul teploušům u nádraží Victoria a zkrátil si cestu přes trh v Pimlico. Káry trhovců měly zdvižené postranice, sešikované podél chodníků, ne nepodobné Žižkově vozové hradbě. Zbytky zelných listů prosvítaly tmou, uvadlé zeleninové odpadky vydávaly hnilobný, ne nepříjemný zápach. Několik polodivokých koček se tahalo o zbytky ryb a mastné papíry, několik zdivočelých kocourů se snažilo neslušně na ně vylézt. Vzduch voněl vůní koček a mlhy.

Z protějšího chodníku se ozvalo ostré zapísknutí na prsty. Ve špatném osvětlení Erwin rozeznal dvě vysoké postavy v přilbách. Angličtí policajti honili činnost. Stál, oni čekali. Protože se nic nedělo, zase se dal do pohybu.

„Oj!“ ozvalo se zase z druhé strany. Policista ukázal rázně před sebe nataženým ukazovákem, jako se ukazuje psovi, aby přilezl k noze. Erwin okamžitě jeho gesto opakoval. Věděl, že bude problém. Přiběhli k němu v radostném očekávání věcí příštích.

„Děláš si z nás srandu, jó?“ chtěli vědět. „Co tu děláš?“

„Chytám ryby.“

„Có?“ zeptal se policajt. „Ty se tu flákáš!“

„Proč se ptáš, když to víš?“ zeptal se Erwin. Policista se napřáhl obuškem a uhodil. Rána šla mimo.

„Neser mě, ty taliánskej opičí potrate,“ křikl a znovu se napřáhl. „Počkej,“ zadržel ho ten druhý. „Co to máš v tašce?“ zeptal se. „Nevím.“

„Jak to, že nevíš? Přece musíš vědět, co máš v tašce. Otevři ji.“ Erwin se ani nehnul.

„Otevři tu zasranou tašku! Ty seš ňákej pěknej hajzl, že jo. My už si tě podáme. Budou z tebe stříkat hovna a seš jich plnej, ty dago!“ V tašce našli načnutý karton cigaret. Zajásali, bude pochvala!

„Tak odkud jsou ty cigarety?“ ptali se.

„Z Británie, bývalé Velké.“

„Kdes je vzal, ty čuráku, a už mě neser!“ rozčílil se ten starší.

„Koupil.“

„Jó, a kde?“

„Nepamatuji se. Koupil jsem to jako dárek pro jednoho pána,“ vysvětloval Erwin.

„A kde je teda ten tvůj pán a jak to, že dáváš načaté dárky?“ ptal se ten chytřejší vítězoslavně.

„Je v Japonsku. Dal jsem krabičku jednomu Jugoslávci.“

„Takovýho smrada jsme ještě nežrali, viď Kevine?“

„Ne,“ řekl policista a kopl Erwina mezi nohy.

„Tak pakuj to! Odkud jsi? Odkud myslíš, že takoví hajzlové jsou? Jak se jmenuješ?“

„Z Československa. Jmenuji se Erwin van Haarlem.“

„Von snad néni normální,“ řekl Kevin. „Máš u sebe ňáký papíry? Ukaž!“

Erwin vyndal náprsní tašku.

„Dej to sem,“ řekl ten starší už trochu klidněji a vytrhl mu náprsní tašku. „Posviť!“

„Podívej, řidičák, voni dávaj řidičák takovejmle vopicím. Čoveče, von se vopravdu jmenuje van Haarlem,“ řekl policista znechuceně a hodil řidičák na zem. Druhý na něj šlápnul.

„Co je tohle?“ zeptal se zase.

„Legitimace.“

„Jaká legitimace? Posviť!“ vyzval policista kolegu. „Conservative Friends of Israel.“ Chvilku byla pauza.

„Vy jste Žid, sire?“ zeptal se. „Ano,“ řekl Erwin a vyčkával. „Vy jste členem…?“

„Ano.“

„Víte, my mysleli, když jsme viděli, že oni zloději jako, sire…“

„Ten řidičák!“ ukázal Erwin špičkou boty na řidičský průkaz ležící na chodníku.

„Óh, jistě,“ sebral řidičský průkaz policista, otřel ho o břicho a podal ho majiteli.

Erwin získal velmi zajímavou zkušenost. Velmi zajímavou.

62

Erwinovi se ozvala Johanna van Haarlem. Opět ho překvapila Oznámila mu, že pojede do Československa protože chce vidět, kde strávil své dětství a mládí. Zeptala se ho, zda má navštívit nějaké známé nebo někoho pozdravovat. Erwin jí odsekl: „Néé.“

„Né?“ divila se. „Ty tam nemáš žádné známé? Ty nechceš nikoho pozdravovat?“

„Ne. Není třeba. Spálil jsem všechny mosty,“ řekl Erwin. Johanně se to moc nezdálo. Ale do Prahy i tak vyrazila.

Erwin o tom raději ihned informoval pražské ústředí. Johannin úmysl navštívit Československo posiloval u rozvědky podezření, že se řídí instrukcemi holandské nebo britské tajné služby.

Rozvědka proto požádala o spolupráci kontrarozvědku. Na Johannu byla v Praze nasazena sledka Po celou dobu, co byla v Praze, byla pod přísnou kontrolou.

Johanna se byla podívat v Holešovicích, kde měl Erwin v mládí bydlet. Dům v Partyzánské ulici číslo 28 byl ale zbourán při stavbě metra Jen nějaký starousedlík, který se tam „náhodou, ale úplně náhodou“ procházel, si pamatoval, že tam stával nějaký pavlačový dům a že domovnicí byla nějaká paní Janoušková a že měli nějakého kluka, který se jmenoval Helmut nebo Erwin nebo tak nějak divně. Byl to samozřejmě důstojník tajné služby. Dokonce i ve známé pražské restauraci U Fleků, kam Johanna zašla, si s ní připili becherovkou na zdraví dva nastrčení příslušníci kontrarozvědky. Sledovačka se od ní netrhla celý týden.

Johanna v Praze na nic nepřišla Erwinova mise ve Velké Británii tak mohla pokračovat v klidu dál.

Tajná operace Židů v SSSR

63

Erwin van Haarlem se stával tajným trumfem východního bloku ve špionáži na britských ostrovech. Jako jeden z mála byl totiž v tomto regionu úspěšný. V sedmdesátých, ale i osmdesátých letech prožívala většina ostatních špionů, ať už legálních nebo nelegálních, ve Velké Británii „dobu temna“.

Bylo to i zásluhou britské špionáže a kontrašpionáže, které brzdily příchody zdatnějších operativců z Východu. A když už někomu z legální rozvědky povolila příjezd do Londýna, britské tajné služby ho bedlivě sledovaly a v pravém okamžiku zakročily. Prostě ho vyhostily. Jako třeba v květnu 1984 vypověděli Britové z československé ambasády v Londýně vicekonzula Bohumíra Šedu a dalšího úředníka ambasády Jana Maláska. V diplomatické mluvě se tomu říká, že „vykonávali činnost neslučitelnou s diplomatickým posláním“. V praxi to znamená, že byli špiony.

Podobně bídně byl na tom i Sovětský svaz. Už v roce 1971 poslali Britové domů stovku sovětských diplomatů a zpravodajců z londýnské ambasády. Tím na mnoho let dopředu zlikvidovali rezidenturu KGB a jejich agenturní sítě v celé Británii. Dalo by se říct, že Varšavská smlouva v Londýně vlastně „oslepla“.

Navíc začátkem července 1982 přijel do Londýna jako prominentní sovětský špion Oleg Gordijevskij, ale – jak se později ukázalo – už tehdy pracoval pro britskou tajnou službu MI6.

Zprávy, které pak do Moskvy posílal, byly dezinformace nebo přimyšlené maličkosti.

Gordijevskij se sice v Londýně setkával s labouristickými politiky nebo odboráři, ale nic podstatného do své země neposlal.

Podle někdejšího významného sovětského špiona Olega Kalugina, který pak také přeběhl na Západ, utrpěly na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let veškeré špionážní aktivity Východu v Anglii ránu, z níž se nikdy nevzpamatovaly. Po zbytek studené války získávala KGB podle něho v Londýně kvalitní špionážní materiály „nejspíše s mnohem většími obtížemi než v jakémkoli jiném západním městě“.

Podle mnohých expertů na tajné služby nebyla ani československá rozvědka schopna v posledních dvaceti letech studené války v Anglii nic rozumného vyprodukovat. Nutno podotknout, že až na Erwina van Haarlema.

64

Uběhlo několik let a byl čas stáhnout Erwina na chvíli domů. V polovině roku 1985 jel do Prahy přes Paříž.

Paříž je v noci překrásná. „Neznám krásnější město v noci, nežli je Paříž. Na její bíle osvětlené budovy bych se mohl dívat celou noc. Jsou krásné. Nikdo nebude nic učit Francouze o gastronomii, servisu, ani o vaření ne. Jsou to mistři.“

Nedaleko Severního nádraží byla restaurace Plynová světla.

Vědomí, že si může dát z jídelního lístku, cokoliv se mu zlíbí, bylo předkrmem už samo o sobě. A skutečně si to dát, to je stav, který může navodit snad jen aperitiv. A aperitivem začal. Dal si dubonnet. Byl servírován s kouskem pomerančové kůry. Je to blaho, blaho.

Četl lístek, i když věděl, že si stejně dá jako hlavní chod steak na zeleném pepři. Jako studený předkrm měl avokádo s královskými krevetkami a koktejlovou omáčkou. To on rád. Avokádo bylo jemné a pěkně máslové. Pak měl francouzskou cibulačku. Přinesli mu ji v kameninové terince, pěkně zabalené do červeně kostkovaného šátku, nahoře plaval kruton se sýrem, zapečený do zlatová. Kdo dýchá tak nádhernou vůni, měl by se jít rovnou vyzpovídat. Je hříšná.

Erwin váhal, zda si dát jako teplý předkrm husí játra foie gras s cognacem, mandlemi a lanýži, ale pak se rozhodl pro vařený čerstvý asparágus politý rozpuštěným máslem. A potom ten steak na zeleném pepři. Číšník ho dochutil flambováním a krémová omáčka byla sama o sobě legitimací do nebe. Objednal si půl karafy červeného klaretu. Po nějaké chvíli si dal ještě vanilkovou zmrzlinu. Chvíli sice váhal, zda si nemá dát něco z dessert trolley, ale zmrzlina je přece něco nádherného. Po nějaké chvíli se ho číšník zeptal, zda by si přál ještě něco. Objednal si esspreso piccolo, docela majinkaté, a taky doutník, který mu přinesli v humidoru, a Captain Morgan. Když má člověk zdravý žaludek a zdravou peněženku, svět dokáže být krásný. Tělíčko vyhřívané zevnitř karibským rumem si libuje‘ stejně jako zahřívané karibským sluníčkem zvenku.

K dovršení spokojenosti se mu otřel o nohu pejsek. Byl chundelatý, stoupl si na zadní nožičky a pacičkami se mu opřel o nohu. Pohladil mu hlavičku a on mu za to olízl ruku. Erwin se podíval do jeho překrásných hnědých, hlubokých psích očí.

„Couche!“ zavolal na něj jeho majitel. Pejsek mu ale znovu olízl ruku. Byl to zkušený vyděrač. Erwin měl pejsky rád.

„Mohl bych mu objednat něco k jídlu?“ zeptal se páníčka Ten přikývl.

„Mohl bych mu objednat něco k jídlu?“ zeptal se číšníka

„Oui, monsieur,“ a podal mu jídelní lístek. Erwin spíše očekával, že mu přinese nějaké zbytky z kuchyně, což ale byla v restauraci a ve Francii úvaha celkem naivní. „My jsme tu, abychom vydělávali, a ne psí útulek, víme, pane?“ Objednal mu tedy také biftek, ale ne na pepři a bez přílohy.

„Jak si ho budete přát, pane?“ zeptal se číšník.

„Středně propečený“. Netrvalo dlouho a garson přinesl objednaný biftek. Začal ho flambovat.

„No to snad ne, to snad nemyslíte vážně,“ zvolal Erwin.

Číšník se na něj podíval. Nejdříve nechápavě, pak trochu s údivem a důstojně mu vysvětlil: „Host je host.“ Maso mu také rozkrájel na malé kousky.

65

Ve Vídni už na Erwina čekal Olda Přehodil mu pasy a jeli domů přes Břeclav. Olda jel na diplomatický pas, Erwin na švýcarský na jméno Zwieberli.

„Aby tak měli službu ti dva pasováci, co jsem s nimi chodil do jazykovky v Ruzyni,“ řekl Erwin Oldovi a měl na mysli Oravčíka a Kupičku. Jeli první třídou.

Na hranicích vešel do kupé jako na potvoru Oravčík. Kupička čekal venku.

Předložili pasy. S tím problémy nebyly. Oldův diplomatický pas zapůsobil. A tak Oravčík vyšel ven z kupé.

„Podívej, ten Švýcar vypadá jako ten kluk, co seděl v Ruzyni v poslední lavici,“ řekl Kupička Oravčík se na Erwina podíval: „To je on.“ Plácnul Kupičku do ramene a už byl zpátky v kupé.

„Prosím vyjděte z kupé,“ vyzval Oldu Kupička. Oravčík na Erwina začal mluvit česky. „Nerozumím,“ řekl Erwin.

„Víš, trochu ses změnil, zmužněl, zestárnul, ale tvoje gesta se nezměnila,“ řekl Oravčík.

Erwin zvenku slyšel Kupičku, jak se vyptává Oldy: „Znáte ho? Víte, oni se nám sem vracejí.“

„Neznám,“ dušoval se Olda „Přistoupil do kupé, když už jsem v něm seděl. Ve Vídni na nádraží hovořil s nějakými Angličany. Už mě neobtěžujte, soudruzi.“

Oravčík klepl Erwina do ramene, mrknul na něj a vyšel. Před kupé se dohadovali, co s ním.

„Kdyby mě vyndali z vlaku, já si vezmu jen tenhle kufřík, v tom nic není. Tašku tu nechám, ta je vaše, na vás nemůžou,“ řekl Erwin.

Z vlaku ho nevyndali. V Praze pak několik dní čekali, co bude. Spolužáci se ale rozhodli, že kamaráda neprásknou. Nic nebylo, jen průser ze špatně připravené stahovačky.

Před odjezdem zpátky do Londýna navštívil Erwin ještě Lidice.

Vždy požádal o návštěvu nějakého místa jako byly Lidice, ať už to byly Lidice, Ležáky nebo Gottwaldovo muzeum, aby si připomněl nebezpečí Němců, nebezpečí imperialismu, aby si připomněl, že je komunista, že je Čech. Bylo to důležité. Západní svět, kterému byl vystaven, nebyl důkazem bezohledného zbídačování pracujícího lidu. Jeho výkladní skříně nebyly němým svědectvím toho, jak to kapitalismus s komunismem prohrává, naopak nedostatek zboží a nezměrná šeď, kterou si lidé v Československu už ani neuvědomovali, svědčily spíše o opaku.

Jednou byl také ve Státní opeře. Dávali Čertovu stěnu. Byl to nezapomenutelný zážitek. Byl uchvácen, jak bylo všude čisto, jak byli lidé svátečně vystrojeni a jak se slušně a zdvořile chovali. Velikým kontrastem bylo chování italských turistů, kteří přišli do hlediště v prošívaných větrovkách, přehodili si je přes opěradla sedadel před nimi a jen neochotně je uvolňovali. Byli hluční a primitivní. Někteří z nich byli v divadle zcela jistě poprvé.

Náčelníci z rozvědky přidělili Erwinovi v Praze volhu a později Tatru 603 se šoférem, který ho všude vozil a loudil na něm digitální hodinky a bony. Veškerou útratu a vstupenky do opery platila rozvědka

66

Koncem září 1985 pozval Alan Howard Erwina k sobě domů.

„Potřebujeme, abys nám pomohl, Erwine,“ řekl. „Jde o důležitou věc. Ale nesmíš se zlobit, musíš mi o sobě něco říct. Nic o tobě nevíme a také si to prověříme.“

„Nerad o tom mluvím, Alane.“

„Budeš muset.“

„Já nejsem Žid, ale moje matka je Židovka,“ začal Erwin zdráhavě. „Jmenuje se Johanna van Haarlem. Žije v Holandsku na adrese Hoeckstraat 27 v Schaijku.“ Alan si poznamenal její jméno a adresu.

„Můj otec byl německý voják. Jsem nemanželský.“ A pak mu Erwin řekl celý příběh. Dal si záležet.

Alan se nezmohl na slovo. Tohle nečekal. To o tom, že není Žid, mu Erwin předhodil. Chtěl, aby ho sám začal přesvědčovat, že je Žid.

„Není pravda, že nejsi Žid. Podle židovského zákona je Židem každý, kdo se narodil z židovské matky.“

„Ale já ani pořádně neumím číst hebrejsky, natož pak mluvit, do synagogy jsem začal chodit až tady. Nemám košer domácnost.“

„Co jsi mi zde řekl, je zlé, velmi zlé. Jsou lidé, kteří by ti ani dnes neodpustili. Synové budou potrestáni za viny svých otců. To jsem si nevymyslel, to se nedá změnit, to je zákon,“ řekl Alan. „Ale vidím, my všichni vidíme, že se snažíš, že jsi dobrý člověk. Co bys tomu řekl, kdybychom ti dali příležitost?“ zeptal se. „Říká ti něco jméno Lerner?“

„Profesor Alexandr Lerner?“ zeptal se Erwin. Profesor Lerner byl prominentní „refusenik“, vědec, kterému byla zamítnuta žádost o emigraci z důvodu přístupu ke státnímu tajemství. Československá rozvědka ho znala přes Sověty, protože byl v podezření ze špionáže. Z toho důvodu znal Erwin jeho adresu ještě dříve, než mu ji Alan dal: Dmitrije Uljanova 4-2-322, Moskva 117333.

„Jo, ten,“ řekl Alan. „Připravujeme mezinárodní akci k jeho narozeninám. 7. září mu bude sedmdesát. Vědci tří kontinentů zašlou své protesty a žádosti sovětské vládě. Chceme s ním natočit film. Potřebujeme tam dostat kvalitní filmovou kameru. Chtěli bychom, abys ji tam převezl.“ Erwin souhlasil.

Asi tři dny poté zatelefonovala Erwinovi Rita Ekerová a pozvala ho k sobě domů. Rita bydlela v hezkém rodinném domku. Představila Erwina svému manželovi a synovi, a protože její manžel věděl, že studuje hebrejštinu, zkoušel s ním mluvit hebrejsky, ale bylo to beznadějné. Po chvíli se oba muži vzdálili. Rita nabídla kávu a spustila:

„Ty mluvíš rusky Erwine, ne?“

„Ano.“

„Doufám, že o něco lépe než hebrejsky,“ dloubla si. „O něco.“

„Jeden náš pracovník jede do Sovětského svazu. Potřeboval by tlumočníka. Co ty na to?“

To bylo nové a neobvyklé. Až dosud si návštěvníci SSSR vystačili sami.

„Na co potřebuje tlumočníka? Vždyť víš, že se všichni „refusenici“ učí anglicky. Považují to za druh disentu. Celí se třepou, aby si mohli vyzkoušet svou angličtinu na návštěvnících,“ podivil se Erwin.

„Tentokrát je to jiné. Ne všichni, za kterými půjde, umějí anglicky a ne všichni chtějí vycestovat. Potřebujeme, aby se dorozuměl přesně.“

„Tak jo. Já tam stejně povezu kameru, tak se to může spojit.“

„Kam povezeš kameru? Jakou kameru? Kam povezeš jakou kameru?“ ptala se Rita naštvaně.

„Do Moskvy. Alan mě požádal, abych ji tam převezl. Budeme natáčet film o profesoru Lernerovi.“

„To je tak, když levá ruka neví, co dělá pravá. Nech to na mně, já si s ním promluvím,“ řekla naštvaně.

„Hra.“

„Vadilo by ti, kdybych se ujistila, jak mluvíš rusky? Já vím, že pro nás děláš překlady, ale já musím vědět, jak mluvíš, chápeš to?“

„Když myslíš.“

Rita vytočila číslo, řekla, že předá, a podala sluchátko Erwinovi. Muž v telefonu se nepředstavil. Bavili se rusky asi půl hodiny.

„Tak co?“ řekla pak Rita do sluchátka Nic neříkala, jen poslouchala a pak zavěsila a oddychla si: „Je to dobré.“

„On je taky dobrý.“ Vzhlédla překvapeně: „Co tím myslíš?“

„No, mluví dobře, ale Rus to není, k tomu má hodně daleko.“ Zdvihla obočí, ale neřekla nic.

„Rito,“ řekl náhle Erwin, „mně se tam nechce. Vždyť víš, že jsem z Československa. Co když mě zašijou?“

„Prosím tě, co by tě zavírali? Jakou máš národnost? Holandskou. Jaký máš pas? Holandský. Tak co se bojíš? Tak já mu řeknu, že jedeš, ano?“

„Tak dobře.“

„On se ti do týdne ozve,“ řekla Rita.

67

Nový Erwinův přítel se jmenoval Dr. Michael Carmi, 23 The Ridgeway, Enfield EN 28NX, Middlesex.

Dali si schůzku v Kensington Hiltonu, kam ho Erwin pozval do restaurace na oběd, protože pracoval v Hiltonu jako nákupčí manažer. Kdo viděl vousatého, brýlatého Žida, dokáže si představit i Michaela Carmiho. Dalo by se říct, že si padli do oka. Dokonce to v první chvíli vypadalo na nerozlučné přátele. Ale jen do té chvíle, než se Carmi poprvé uprdnul.

Carmi měl totiž jednu velkou vadu. Trpěl permanentními poruchami zažívání a měl chabý řitní svěrač, takže často, hlučně nebo zcela neslyšitelně, ale vždy smradlavě prděl. Prděl neočekávaně v každé situaci a v každém prostředí.

Přestože se Erwin za Žida pouze vydával a židovské organizace bral jen jako prostředek ke své špionážní práci, neměl k nim žádný negativní vztah. Postupem doby si některé dokonce oblíbil a vážil si jich.

Své sehrálo i to, že okolí na něj ve skutečnosti pohlíželo jako na Žida a zacházelo s ním jako se Židem. A tak se i on stal mnohdy terčem narážek, ba i urážek. Nedokázal se nad to povznést. Bral to osobně. Stal se Židem, byl Žid. Duše ho z toho bolela Měl ji rozervanou jak tureckou fangli. Židé se s tím dokážou vyrovnat, dokážou odpovědět. Století, ba tisíciletí ústrků je to naučilo. Tak jako pes si dokáže poradit s vlastním i cizím výkalem, neb ho zahrabe či rozmetá, tak Židé téměř instinktivně odrážejí útoky, jimž jsou vystaveni.

Snad by tuto neoblomnost obdivoval i u Michaela Carmiho, kdyby… kdyby tolik neprděl.

Po první seznamovací schůzce pozval Carmi Erwina na návštěvu domů. Měl velice hezkou, okouzlující ženu Louise a dvě děti, syna a dceru.

„Erwine,“ zeptala se ho desetiletá dcera Debborah. „Víš, co dostaneš, když zkřížíš sovu s ježkem?“

„Nevím, co dostanu, když zkřížím sovu s ježkem, Debbi.“

„A prick, which stays up all night!“ Všichni se zasmáli, i Michael, který se tím pádem i uprdnul.

Erwinovi to vtipné vůbec nepřipadalo, ale když si uvědomil, že to v českém překladu má i druhý význam, vybuchl smíchy i on. Zatímco Debbi řekla „Píchavku, která zůstane vzhůru celou noc“ Erwin si její větu přeložil i jako „Penis, který stojí celou noc“.

„Tohle nebude normální rodina,“ pomyslil si Erwin.

Když se členové rodiny vzdálili, začali projednávat některé podrobnosti cesty. „Navštívíme Moskvu, Černovce, Kyjev a Oděsu. Z Moskvy do Černovců vlakem, odtud vlakem do Kyjeva, pak do Oděsy, také vlakem. Z Oděsy zpátky do Moskvy letadlem. V Moskvě navštívíme prominentní „refuseniky“ Arkadije a Helenu Mai, Leningradskoje šossé 112-1-3 709; Oskara Mendeleva, Rainisa 14-2-6; Lva Goldfarba, Davida Goldfarba a Alexandra Joffeho. V Čemovcích Marka Grauera, Pereslavskaja 6-16, a Marata Osnise, Ordžonikidze 11-5, v Oděse Valerije Pevznera a Jaková Meše.“ Erwinovi bylo vše jasné. Jen nedokázal pochopit, proč jedou do Kyjeva.

Při obědě probrali plán cesty. Mike řekl: „Jedeme s úkolem navštívit „refuseniky“ lékárenské sítě, kterou řídí v SSSR Lev Goldfarb. Byla to ilegální síť židovských lékárníků, která přednostně předepisovala Židům nedostatkové léky. Aby bylo jasno, ne disidentům, ale Židům.“

Protože Židé žili v permanentní nejistotě, věnovali se profesím, ve kterých byli prospěšní hostitelským zemím a které jim současně poskytovaly i mobilitu. Ze schopných Židů se stávali lékaři. Už dávno v historii využívali jejich služeb islámští vládci. V Egyptě měli židovského lékaře v každém městě. A židovští lékaři byli oblíbení. Docházeli do velkých veřejných nemocnic a často měli i své soukromé nemocnice. Mohli jít kamkoli a ke komukoli měli přístup. Lékařská profese se dědila z generace na generaci. Židovské lékařské rodiny ale také obchodovaly s produkty, které souvisely s jejich oborem. Třeba s léky, opiem, léčivými bylinami, parfémy či s vědeckými knihami. Židé si tak vytvořili obchodní sítě, které jim v dobách perzekuce umožňovaly přestěhovat se do jiné země.

Většina návštěvníků SSSR byla žádána, aby si s sebou vezli léky pro „osobní potřebu“ a nechávali je na sběrných adresách. Michael Erwinovi vysvětlil syndromy dvou nemocí, jimiž měl Erwin jakoby trpět, a předal mu několik lahviček a krabiček, na kterých byly nápisy znějící na jeho jméno, které vystavil. Bylo jich celkem hodně.

Erwinovi se zdálo, že pokoušejí štěstí, a také se bál, aby se nezapletl do pašování drog. Na letišti Heathrow ani v Šeremeťjevu však problémy s celníky nebyly.

Vezli též hebrejské modlitební knihy a knihy v hebrejštině pro vlastní potřebu. Pro ženu Jaková Meše koupil Erwin drahé hodinky. Také vezli několik nových pánských obleků a párů bot pro „refuseniky“, které jim dala Rita Ekerová.

Margaret Rigalová jim vysvětlila, jak se chránit proti odposlechu v hotelu: „Nic důležitého na pokojích neprojednávejte. Když už musíte mluvit, pusťte si rádio nebo jděte do koupelny a napouštějte vodu do vany. Raději používejte magie slide.“

Magie slide je jednoduchá věcička, ale geniální. Je to hračka a tudíž vhodný dárek pro děti. Je to slídová tabulka, na kterou se píše tyčinkou. Pak se přejede šoupátkem a vše magicky zmizí. Dost ji používali. Také s sebou vezli walkmany, každý jeden, ale „refusenici“ jim řekli, aby si je strčili za klobouk, protože každý jim vozí walkmany, ale baterie do nich jsou drahé, a navíc nejsou. Všude měli vystupovat jako Židé a zdůrazňovat své židovství, aby, kdyby byli zatčeni, mohl být spuštěn povyk, že se stali oběťmi antisemitismu. Rita také řekla aby si s sebou vzali baterky. Důvod toho pochopil Erwin až na místě.

68

Ještě před odjezdem do Sovětského svazu se Erwin sešel s Chány Robinsonovou, která se odtamtud nedávno vrátila V Oděse navštívila „refusenika“ Valerije Pevznera a ten měl přítele Jaková Meše. Jakov Meš byl „refusenik“, o kterého se staral právě Erwin, a přes Chány poslal Erwinovi nějaké zprávy a pozdravy.

Většina členů skupin pracujících pro sovětské Židy měla jednoho svého „refusenika“. O toho se pak starali na bázi jedna ku jedné, a když nějaký „refusenik“ emigroval, bylo to považováno za úspěch toho, kdo ho „adoptoval“. Jaková Meše přidělila Erwinovi Rita Ekerová.

Jakov Meš byl bývalý přeborník Ukrajiny v polotěžké váze v boxu. Dostal se do vězení pro rozkrádačku. Erwinovi se však podařilo rozpoutat kampaň za jeho propuštění, protože z něho vytvořil učitele hebrejštiny, který trpí za svou víru. Erwin to lehce dokázal tak, že o tom informoval centrálu v Praze, ta to zaurgovala u sovětských soudruhů a Jakov Meš byl skutečně propuštěn na podmínku. To Erwinovi u organizace 35’ s hodně pomohlo.

Chány Robinsonova byla krásná Židovka se záplavou nádherných černých vlasů. Z celé její bytosti vyzařovala ortodoxní smyslnost.

Erwin pozval Chány do hotelu Ritz na večeři. Oba si objednali pstruha meuniere, pstruha po mlynářsku. Je to moukou lehce poprášený pstruh, připravený do zlatová. K tomu vařené brambory a dušenou zeleninu jardiniere – výběr zahradníka. Úmyslně si vybrali toto jídlo, protože nebylo sice košer, ale bylo aspoň parve. Parve znamená neutrální jídlo. Označuje potraviny, jež nejsou ani flajšig, ani milchig.

Důležitým pravidlem židovské kultury je zákaz pojídání masa a mléčné stravy současně.

V praxi tedy Židé nejedí mléčnou (milchig) a masitou (flajšig) stravu najednou, a to ani tehdy, když jsou jídla připravována samostatně. Striktně se odděluje vše, co přichází do styku s mléčnými a masitými pokrmy: hrnce, příbory, nože, utěrky. Zkrátka všechno. Než se smí pojíst mléčný pokrm, musí uplynout předepsaný interval. V Anglii jsou to tři hodiny. Jednou po sederové hostině u Roberta Lipmana se paní domu zeptala, kdo si bude přát kávu. A Erwin poprosil o kávu, „ale bez mléka“. Tímto neprozíravým dodatkem způsobil všeobecné veselí. Všichni se vlastně mohli smíchy potrhat.

Mezi neutrální (parve) jídla patří vejce, ovoce, zelenina i ryby. Erwin si však k zelenině objednal také rozpuštěné máslo. To on rád.

„Myslela jsem si, že máslo je milchig,“ řekla Chány udiveně.

„S rybou se to může. Kromě toho, já jsem speciální Žid,“ řekl Erwin.

„Jak speciální?“ zeptala se.

„Mlsný,“ vysvětlil Erwin. Oba se zasmáli. Byla v pohodě. „Co děláte?“ zeptala se po chvilce Chány. „Jsem asistentem nákupního manažera v Hiltonu.“

„Myslela jsem, nevím proč, že jste obchodník s diamanty,“ řekla zklamaně.

„Objednal byste mi nějaké trpké bílé víno?“ požádala pak Erwina Objednal tedy Pouilly Fuissé.

„Dejte si pozor,“ řekla Chány. „Když jsme odlétali ze Sovětského svazu a seděli jsme už v letadle, oddychli jsme si, že to máme šťastně za sebou. Ale oni nás vytáhli z letadla a vyslýchali nás přes noc. Pevzner je pod dohledem. Je to skvělý mensch.“

Usrkla vína a řekla: „Nezdá se mi příliš trpké.“

Byla naštvaná, že Erwin není obchodník s diamanty.

Obchod s diamanty je výsostně židovská záležitost. Často bývá i rodinnou záležitostí. Do obchodu s diamanty se člověk musí narodit. Jedním z nejmocnějších diamantových bossů současnosti je židovský obchodník Lev Leviev, který se narodil v Uzbekistánu. Jeho rodina emigrovala do Izraele v roce 1971. Dnes mu patří obrovský majetek. Vlastní sto procent svého diamantového obchodu Lev Leviev Group a kontroluje akcie ve firmě Africa Izrael Investmens. Je majitelem zlatého dolu v Kazachstánu a částí dvou diamantových dolů v Angole. Patří mu licence na těžbu na Urale a v Namibii. Leviev se také podílel obrovskými částkami na financování imigrace Židů do Izraele. Jednoduše řečeno – Leviev má hodnotu dvou miliard dolarů.

A Erwin van Haarlem měl hodnotu jedné večeře v hotelu Ritz.

69

Erwin a Mike tedy cestovali do Sovětského svazu.

„Pro koho děláš?“ zeptal se zničehonic ještě v letadle Michael. Erwin byl zaskočen. Takovou otázku neočekával. „Jak, pro koho dělám? Vždyť víš, že dělám v Hiltonu.“

„Aha, děláš pro Američany,“ usoudil Michael. Do Moskvy na Šeremeťjovo přilétli v noci.

Na letišti byla ponurá nálada Bylo tam tak málo světla, že Erwina napadlo, že mají pech, protože přiletěli, když zrovna vypadl proud. Za necelou hodinu pochopil, že to nebylo náhradní, ale plné osvětlení a že v Rusku je sice stoprocentní elektrifikace, ale žádná elektřina

Šli na stanoviště taxi a od té chvíle se na ně nalepila sledovačka a už se jich po celou dobu pobytu nepustila.

Hotel byl překrásný, vybudovaný ještě za carského režimu. Vestibul byl obložen červeným mramorem, na něm plakáty přilepené hnědou lepicí páskou, urvanou jen tak rukou. Na několika místech byl mramor prosekán majzlíkem, do rýhy bylo vsazeno elektrické vedení v hliníkové izolaci a přichyceno k mramoru černou izolepou. Na patře byla služba děžurnaja, v bílém děravém plášti. Byli v hotelu první kategorie, ale byli také v Sovětském svazu. Ve srovnání s Hiltonem to byl šok.

Na pokoji si napsali několik vět na magie slide, ale raději šli spát, protože už bylo pozdě a zítra byl pátek, a to byli pozváni strávit šábes u Mendělevových. Měli pro ně připraveny dárky, ale Erwin jim chtěl udělat radost, a tak se rozhodl, že jim koupí šábesovou rybu. Odjeli taxíkem do obchodního domu GUM, o kterém ještě ze školy, z hodin ruštiny od leninismem zdopované učitelky Novákové, věděl, že je tam možno na jedné ploše koupit „pačtí vsjo“. Nebo taky pačtí govno.

V obchodním domě je mnoho departmentů, které jsou vlastně krámskými místnostmi a některé byly ještě zavřeny staženou roletou z vlnitého plechu. V oddělení hudebních nástrojů Erwin obdivoval tahací harmoniky, které sice byly jedné značky a jedné barvy, ale zato jich tam bylo hodně. Z vystavené nabídky usoudil, že Rusové na jiný hudební nástroj nehrají. Před oddělením s obuví byla neuspořádaná fronta, spíše zmatek a strkanice.

„Co mají?“ zeptal se. „Boty.“

„Jaké boty?“

„Boty.“

Prodavačky vydávaly jeden pár bot na zákazníka. S ukořistěným párem vyšel zákazník z oddělení a zjistil, co si koupil. Chtít určitou velikost už v obchodě by byla zcela jistě západní zvrácenost, vyzkoušet si je pak opovážlivost, které se nikdo nedopustil. Před departmentem pak chodili šťastlivci s botami a vyvolávali, jakou velikost mají. Často se stalo, že našli jiného, který měl žádanou velikost, a pak došlo k žádoucí výměně.

V oddělení RYBY nebyli žádní zákazníci a také žádné ryby. Zprvu se domníval, že tam nejsou ani prodavačky, ale pak jednu objevil, jak četla knihu, opřená o bílou kachlíkovou stěnu, takže její bílý plášť splýval s pozadím a poskytoval jí ochranné mimikry před zákazníky pro případ, že by byli jací. S rozpaky se rozhlížel po prázdném obchodě. Na regálech byly pouze rybí konzervy a nad nimi žlutý nápis na červeném podkladu. Podle římských číslic XX a I a V usoudil, že vyzývá ke splnění usnesení nějakého sjezdu.

„Promiňte,“ osmělil se po chvíli. Ne že by ho prodavačka ignorovala Ona prostě neočekávala, že by od ní něco mohl chtít.

„Hm,“ řekla, aniž by se hnula nebo zvedla hlavu od čtení.

„Prosil bych tuto konzervu,“ řekl Erwin a ukázal na plechovky s nápisem „Rybí snídaně“. Bylo to sice nejapné, kupovat na šábesovou večeři rybí snídani, ale doufal, že z toho bude možné udělat aspoň nějaký předkrm.

„To není dobré,“ řekla prodavačka a pokračovala ve čtení.

„Promiňte, a můžete mi říct, co je dobré?“

„Nic.“

Do hotelu šli kolem nádraží. Michael spatřil parní lokomotivu a hned si ji vyfotografoval. Pak si vyfotografoval ještě jiné lokomotivy a vagony a fotografoval také tramvaje. Řekl, že vlaky a vláčky jsou jeho koníčkem, ba vášní.

70

Shelley a Oskar Mendělejevovi byli dlouholetí „refusenici“. Ona lékařka, on nezaměstnaný. Jedním z úkolů bylo naučit je chování při šábesu, aby mohli zdůrazňovat své židovství a odůvodnit svou touhu vystěhovat se do Izraele.

Stůl byl svátečně prostřen pro šábesovou hostinu. Ale Shelley nebyla hospodyně. Na nevyžehleném, neuvěřitelně špinavém ubruse leželo jídlo asi tak, jako když se rozmrazuje lednička a je nutné vyndat potraviny na stůl. Vedle oloupané cibule byla v misce neoloupaná vejce. Promaštěné papíry dávaly tušit, že se v nich skrývá nějaká uzenina. Mezitím byly přímo na ubruse, jeden byl pod stolem, trojúhelníčky taveného sýra, dále tam byla pětilitrová zavařovací láhev kyselých okurek a dvě zapatlané láhve vodky. Na stole byly talíře a Oskar právě vybaloval z krabice aluminiové příbory, které před chvílí koupil, protože už doma žádné neměli, a Shelley je kladla na stůl, aniž by je omyla

Jako dárek přinesli Erwin a Michael dva šábesové chleby chaly, košer pastrami a k nim skleničku košer majonézy. Kromě toho předali Oskarovi jako dar pár hnědých kožených polobotek.

Došlo k malému zádrhelu, protože boty měly číslo 43 a byly Oskarovi velké. To ale bylo vzápětí napraveno, protože Shelley zjistila, že jí padnou jako ulité, odmítla je vrátit pod jakoukoliv záminkou a šťastně se smála. Opatrné podotknutí, že jsou to boty pánské, považovala za válečnou lest, jak ji o ně připravit. Po epizodě v GUM ji Erwin celkem chápal. Michael rozhodl, že je čas začít s výukou.

„Běh všedních dní se jednou týdně přeruší oslavou sabatu – dne odpočinutí,“ začal Michael slavnostně a začal slzet. Také ostatní stolovníci začali pomrkávat. I Erwin tedy začal slzet. Do očí je začaly štípat oloupané cibule. Shelley si pod stolem zula nové boty a dala si je na klín jako dvě koťata.

„Michaele, pokračuj,“ vyzval Erwin doktora Carmiho, protože už věděl, co přijde. Chtěl se vypořádat s cibulí. „Udělám cvíblaj (zwiebelei),“ navrhl Erwin. Zwiebelei je tradiční šábesový předkrm. Vzal oloupanou cibuli a vejce, o kterých správně předpokládal, že jsou uvařená natvrdo. Vždy jednu cibuli, jedno vejce a tak. Posekal všechno nadrobno. Smíchal to s přinesenou majonézou. Je to dobré. Ostré, ale dobré.

„Sabat je v židovském kalendáři posledním dnem týdne, protože Židé ve shodě s biblickým příběhem stvoření považují neděli za den první,“ pokračoval tvrdošíjně Mike. Kvůli cibuli spletl Erwin při překládání subótnik a subótu, takže se v tom nevyznal už ani pes. Nikomu to nevadilo.

„Napijeme se!“ navrhl Oskar, který se výborně bavil.

„Ještě ne!“ napomenul ho Mike a vykládal dál. „Sabat byl dán člověku, aby si fyzicky odpočinul a občerstvil svého ducha modlitbou a studiem Tóry.“

„Já znám dobrý fóry,“ přihlásil se radostně Oskar. „Potkají se Rus, Američan a Žid a…“

„Tóry, ne fóry!“ rozzlobil se Mike. „O sabatu proto nemají Židé pracovat.“

„Já nepracuji,“ zaprotestoval Oskar. Michael to přešel mlčením.

„To znamená, že nesmějí rozdělávat oheň, vařit, psát, cestovat ani nic nosit.“

„Já o šábesu nevařím,“ řekla Shelley hrdě a ukázala na potraviny na stole.

„Víš, Shelley, to neznamená, že byste měli být o šábesu bez teplého jídla Musíš ho uvařit předem a pak udržovat teplé. Nejlepší je šoulet,“ řekl Erwin jemně, aby ji neurazil.

„Hra,“ řekla bez zájmu.

„Já jsem ti tady okopčil recept z jedné židovské kuchařky. Nejlepší šoulet je z husy,“ snažil se Erwin, ale Shelley ho odbyla: „Hm. A kde já tady seženu husu?“

Michael začal aranžovat stůl, aby se alespoň trochu podobal šábesovému. Shrnul na stranu potraviny a položil před Shelley dvě chaly, které kvůli tomu táhl až z košer pekařství v Golders Green. Bylo třeba připravit svíce, ale Oskar našel jen jednu, a tak ji přelomil, ostrouhal, aby byl vidět knot, a udělal z ní svíce dvě.

„Já vypiju zbytek vodky a dáme svíčku do láhve,“ obětoval se Oskar.

Erwin nakapal vosk na talířek a přilepil na něj druhou svíčku. Vzpomněl si, jak židovské ženy přikrývaly chaly vyšívanými ubrousky. „Potřebujeme ubrousky na přikrytí chaly.“

Oskar radostně přitakal a odkvačil. Za chvíli byl zpátky a nesl dva papírové ubrousky, jeden s nápisem Kentucky Fried Chicken s vyobrazením kolonela, který se dal s trochou dobré vůle považovat za rabína, a druhý s nápisem British Airways. Oba ubrousky tu zanechali předcházející návštěvníci a Oskar je dal nyní k dispozici, protože jen to nejlepší je dobré pro sabat.

Erwin se podíval tázavě na Michaela, ale ten kývl, že je to v pořádku. Byl čas zapálit svíce. Oskar přinesl zápalky a chystal se zažehnout světlo.

Mike ho zadržel: „Ne, Shelley, to je tvůj úkol.“

Shelley vstala a položila boty, které měla na klíně vedle šábesových chlebů, z každé strany jednu. Chvíli se hrabala v krabičce sirek, pak jednu vzala a škrtla Zápalka chvíli prskala a pak chcípla Chtěla vzít jinou, ale už žádnou nenašla V krabičce byly jen samé vypálené zápalky.

„Zápalky nejsou,“ řekla Shelley.

„Jak nejsou?“ nechápal Mike. „Tak vezměte druhou krabičku.“

„Doktore Carmi,“ řekl Erwin trpělivě, „jestliže nejsou, znamená to, že nejsou ani v této domácnosti, ani v celé Moskvě a asi ani v celém Sovětském svazu. Tady je plánované hospodářství, a dojdou-li zápalky nebo žárovky nebo připínáčky, tak nejsou a nebudou, až v příští pětiletce. Rozumíš mi?“

Carmi mu rozuměl, ale stále nechápal. Erwin vyndal z kapsy plastický zapalovač, na kterém byla dívka, jíž se při správném naklonění svlékaly plavky. To se velmi líbilo Oskarovi, který si s ním hrál, a tím pádem Shelley stále neměla čím zapálit svíčky.

Chvíli nechali Oskara hrát a vysvětlili Shelley, jak má zvednout ruce, třikrát jimi opsat kruh a pak si zakrýt dlaněmi obličej. Požehnání pronese místo ní Mike.

Vyňal modlitební knihu, políbil ji a začal kvílivě zpívat. Normálně by to měl dělat hospodář, ale to se nedalo v tomto případě očekávat. Michael zpíval a Erwin překládal. Z hebrejštiny do ruštiny.

Slova zněla „Ženu statečnou, kdo nalezne“, a dále pak „Krásná jsi, přítelkyně moje, jak Tirsa, půvabná jak Jeruzalém. Byť tu bylo šedesát královen a osmdesát žen a dívek bezpočtu“.

Shelley zčervenala, zvedla se, odešla a za chvíli se vrátila, oblečená do svátečních šatů. Vzala Oskarovi zapalovač a zapálila svíčky. Zakryla si oči dlaněmi. Protože nepronášela požehnání, vypadalo to, jako když si hraje na pykanou.

Do místnosti náhle vrazili dva vojáci v zelených rubáškách s červenými výložkami. Michael viditelně zbledl.

„Á, molodci!“ přivítal je Oskar. Byli to synové Grigorij a Valerij, kteří navzdory propagandě, že Židům je odpíráno vysokoškolské vzdělání, studovali vysokou školu. Měli odklad a jednou měsíčně měli brannou výchovu, ze které se právě vraceli. Zarazili se a dívali se nedůvěřivě, co se ve světnici děje. A bylo na co se dívat.

Shelley měla stále ještě připlácnuté ruce na obličeji, i když ne na očích. Na stole hořely dvě svíce a vedle vánoček se válely dvě boty. Mezi tím bez jakéhokoliv systému ležely talíře, příbory a jídlo.

„Nesvítí světlo?“ ptali se mládenci. „Na chodbě svítí. Na co ty svíčky?“

„Jak jim to sluší! Jak jim to sluší! Hotoví generálové,“ rozplývala se Shelley.

Oskar se zase zmocnil zapalovače a zase na něm svlékal a oblékal slečnu.

„Takhle zpotvořený sabat jsem ještě neviděl,“ rozčílil se Mike.

„Učíme se, jak světit sabat,“ řekla Shelley na vysvětlenou.

„Jaký sabat? Na co sabat? My máme zákazů a nařízení přes týden dost,“ protestovali generálové.

„Lpění na sabatu bylo zárukou zachování židovské národní existence po celá staletí. Sabat není smutným dnem plným zákazů. Omezení mají člověka zprostit diktátu práce a věcí, dát mu čas, který by v klidu věnoval sobě a rodině, více času pro spánek,“ řekl Michael umíněně.

„Miku, pohneme s tím, tohle nemá cenu,“ navrhl Erwin. Mike souhlasil. Erwin vstal a pronesl místo Shelley: „Který jsi nás posvětil svými příkazy a přikázal rozsvítit Šabatovou svíci. K poctě Boha, k poctě náboženských příkazů, k poctě drahého sabatu, který nám dal Bůh a přikázal nám, abychom jej světili, plním tuto povinnost. Vyrovná se všem šesti stům třinácti příkazům celého Izraele. Amen.“

„Amen,“ řekli všichni. Chtělo to pevnou ruku.

„Potřebuji pohárek, Oskare.“ Oskar chvilku zapřemýšlel a odešel pro pohárek. Erwin očekával, že přinese kelímek od coca-coly, ale zmýlil se. Byl od pepsi. Vyndal z tašky malou dvoudecovou lahvičku vína, které jim servírovali k jídlu v letadle, a které bylo tudíž košer. Nalil trochu vína do kelímku, upil a pronesl kiduš s požehnáním nad vínem. Michael pokračoval, požehnal chleby, pronesl Ha-moci – Baruch atá Adonaj, Elohejnu melech ha olam… min ha aretz. Ulomil kousek chaly, posolil ji a kousek snědl. Šlo to ráz naráz.

„Gid šábes, hospodáři,“ rozhodl se Erwin ceremonii ukončit.

„Gid šábes, gid šábes,“ ozvali se ostatní a byli rádi, že to tak dobře dopadlo. Začali jíst. Všichni se vrhli na jídlo, jen Erwin s Mikem si odskočili umýt ruce, protože to je také předpis. „Tak špinavý a zaprášený záchod jsem ještě neviděl,“ zhrozil se Erwin.

Záchod páchl močovinou, mísa byla žlutohnědá. Shelley opravdu nebyla hospodyně. Shelley byla lékařka.

Již při jídle se začali s Mikem bavit o lékařských otázkách, přičemž Shelley podlézala Mikovi, samé ó a áh. Po jídle jí Mike vysvětlil, proč jsou tady. Erwin překládal: „Máme v úmyslu vybudovat v Rusku síť židovských lékařů, kteří by se starali o židovské pacienty, žádní disidenti, prostě Židé. Židé by dostali přednostní ošetření, lékaři by jim předepisovali přednostně léky, některé nedostatkové, kvalitní zahraniční a drahé léky bychom dodali my z podzemní židovské lékárny, která už funguje. Židovští lékaři by za to dostávali i finanční podporu ze zahraničí a bylo by jim otevřeno konto v izraelské, londýnské nebo švýcarské bance, jak by si přáli.“

Shelley na spolupráci přistoupila

Nastal večer a bylo jitro den šestý. A byla dokončena nebesa i země se všemi svými zástupy. Sedmým dnem dovršil Bůh své dílo, které konal, a sedmého dne odpočinul sobě od celého svého díla, jež učinil. I požehnal Bůh sedmému dni a posvětil jej, protože jím odpočinul sobě ode všeho svého díla aby bylo vykonáno.

71

V Moskvě ještě navštívili Lva Goldfarba, který řídil síť ilegálních židovských lékáren. Odevzdali mu léky a projednali s ním, kdo by ho mohl v síti nahradit, když vycestuje.

Také navštívili Alexe Joffeho.

Alexander Joffe nebyl neznámý. Byl to matematický expert a Conscience za něj vypracovávala vědecká matematická pojednání, která pak „pašovali“ ven ze SSSR, předávali je k uveřejnění vědeckým institucím a vědci se pak spravedlivě rozhořčovali, že takové matematické kapacitě je znemožňován kontakt s jinými vědci. Conscience, NCSJ ani 35’ s nechtěly za každou cenu a ihned dostat exponované a neohrožené „refuseniky“ ven. Samozřejmě, že organizace pracovaly na jejich propuštění, ale větší význam pro hnutí měli, když byli ještě v SSSR a nahlodávali sovětský systém zevnitř. Práci zvenku si už židovské organizace zajistily samy.

Mike mu vysvětlil, o jakou situaci jde, předal mu adresy několika lékařů a požádal Alexe, aby s nimi zařídil setkání. „My zatím jedeme na Ukrajinu, a až se vrátíme, sejdeme se s nimi.“

Alex slíbil, že vše zařídí.

Do Černovců jeli nočním lehátkovým vlakem. V kupé s nimi byly ještě dvě Rusky středního věku. Byly od kontrarozvědky. Obě měly vzorně připravené a vzorně naučené legendy a byly vybaveny patřičnými rekvizitami, jako jsou fotografie rodiny a tak.

Michael se rozhodl, že si s nimi poradí po svém. Prděl a smrděl, prděl a smrděl a často i nahlas. Rusky nevěděly, co se děje. Bylo jim to nanejvýš trapné. V kupé se nedalo dýchat. Jen vojáci plnící bojový úkol to mohli vydržet, a to ty dvě soudružky byly a nakonec Erwin taky.

Už v Londýně si Mike umanul, že si poveze nudlové kelímky, do kterých si ve vlaku nalije horkou vodu a bude mít teplou večeři. Na tuto myšlenku se upnul a stále o tom hovořil a těšil se na to, jak si ve vlaku pochutnají.

Samozřejmě, horkou vodu měl obstarat Erwin. Sehnat horkou vodu v noci v ruském rychlíku je ale stejně utopistické jako pídit se po živé vodě. Neochota personálu je neskutečná. Proč se z žen jinak pohledných, když si navléknou uniformu, a zejména nějakou ruskou, stávají bestie? Rusové se neusmívají, aby byli slušní. Smějí se jen, když jsou pobaveni. Erwin se vrátil bez vody.

Protože Mike dostával záchvaty, že chce horkou vodu, vyzval ho Erwin, ať si ji sežene sám. Vyšel z kupé, ale nebyl tam dlouho. Erwin jen zaslechl, jak byl jeho návrat doprovázen nějakým mužským hlasem znějícím asi jako „Chuj s tobój!“

Erwin se však nad Mikem slitoval a podnikl ještě jednu, poslední výpravu za teplou vodou. Když ji Erwin nakonec přinesl, Mike vykřikl radostí jako malé dítě u večerníčku. Mike nalil vodu do kelímků a výpary učinily další pobyt v kupé nemožným. Ženy vyšly ven a stály tam nějakou dobu. Erwin se s nimi dal do řeči, zatímco Mike v kupé žral a chrochtal blahem.

Žena mu sdělila, že jede za synem, který slouží někde u raketového vojska. Bohužel, nezabral, ale špek to byl dobrý. Zeny vystupovaly o stanici dříve. Rozloučili se. Erwin řekl do svidánija a Mike se uprdnul.

V Černovcích byli ubytováni v pěkném velkém hotelu, kde nebyli žádní hosté. Servírka byla milá a ochotná, jak už servírky, které servírkami nejsou, bývají. Mike se rozhodl, že navštíví místní židovský hřbitov, protože tam má pochované vzdálené předky. Skutečně hledal určitý hrob a po nějaké době ho i našel.

Lidé vhazují do hrobu rabího Lówa v Praze útržky papíru s napsanými přáními.

Mike takový útržek zastrčil do škvíry v pomníčku. Měl tam mrtvou schránku. Aby bylo divadlo úplné, Mike vytáhl modlitební knížku a začal odříkávat kadiš za mrtvé v hebrejštině: „Jehe šme raba mevarach, nechť je pro všechny a navěky jeho veliké jméno pochváleno.“ Neponechával nic náhodě.

Zpovzdálí je pozorovaly nějaké ženy, které tam upravovaly hroby a kladly na ně květiny. To byla neznalost, to byl omyl. Židé na hroby květiny nedávají, jenom kamínky. Je to zvyk z pouště.

Večer šli navštívit Marka Grauera na adresu Pereslavskaja 6-16.

„Musíme zjistit, co a jak. Ztratili jsme na něho kontakt,“ řekl Mike. Bylo ošklivé počasí a přišli k ošklivému domu. Byla tma Někde blikalo něco, co by mohlo připomínat světlo.

„Jdi sám,“ řekl Michael. „Kdyby něco, tak nikdo nemůže říct, že jsem tam byl.“

„Jaké něco?“ zeptal se Erwin. „Tak.“

Erwin zaklepal na dveře bytu. Zvonek nefungoval. Klepal a pak bouchal, ale dveře zůstaly zavřeny. Cítil, že ho někdo pozoruje. Otočil se a viděl, že z pootevřených dveří naproti ho někdo sleduje. Vyšla žena a řekla: „Oni ho odvedli.“

„Proč?“

Ptát se, kdo a kam, by byla nejapnost.

„Pro špionáž. On Žid, jevrej,“ řekla žena zdvihla významně obočí, kývla hlavou a zhoupla se v kolenou. Erwin raději vypadl.

„Pojď, padáme odtud, řeknu ti to později, mizíme.“ Po chvíli se Mike zastavil a chtěl vědět, co se děje.

„Ale já musím vědět, co s ním je, jdeme zpátky, musím vědět, co je,“ oznámil důrazně Mike. Erwin s ním odmítl jít.

Mike se vrátil, ale nic nezjistil. Sousedka mu sice otevřela, ale když zjistila, že mluví anglicky a navíc je Žid, zavřela dveře.

„Budu si na tebe stěžovat, že ohrožuješ akci,“ řekl Erwin Michaelovi. Druhý den byli pozváni do rodiny Marata Osnise.

Marat Osnis byl vynikající matematik. Za toho se žádná pojednání psát nemusela. Pomocí baterek našli adresu Ordžonikidze 11-5. Vstoupili do jasně ozářeného, příjemně vyhřátého prostorného bytu. Malá Maratova dceruška odešla a vrátila se oblečená do kabátku a holínek a vzala Erwina za ruku. Myslela, že si pro ně přišli a že je odvedou do Izraele.

S Erwinem to trochu zacloumalo. Po celý večer se od něj nehnula, vylezla mu na klín a šťastně se smála

Erwin si řekl: „Snad se mi podaří dostat je ven, rozhodně se o to pokusím.“

Mike ho vyfotografoval, jak mu Maratova dcerka sedí na klíně.

Po Erwinově zatčení pak byla tato fotografie uveřejněna v Daily Mail s nápisem: „Hrál si s malou holčičkou a pak zradil jejího otce.“

72

Z Černovců jeli do Kyjeva vlakem, tentokrát ve dne. V kupé byli sami. Mike seděl u okna a střídavě fotil a prděl, chvílemi současně.

Erwinovi nebylo jasné, proč plácá tolik filmu, když krajina za oknem byla zajímavá asi jako včerejší noviny. Vyšel z kupé, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Téměř okamžitě si vedle něj stoupla mladá Gruzínka Gruzínky jsou ještě hezčí než Židovky.

„Jsem studentka divadelního institutu, jsem Židovka,“ začala herečka naučený monolog. Vysvětlila mu, jak to na institutu chodí, jak se od studentů vyžaduje, aby například znázornili, že jsou žehlička nebo láhev šampaňského vína a hned mu to začala znázorňovat.

„Jmenuji se Džugašvili,“ představila se.

„To snad nemyslíte vážně.“

„Ó ano, Džugašvili není v Gruzii neobvyklé jméno.“

V kupé uvítalo Erwina ovzduší „pomstazacyklonB“. Do Kyjeva zbývaly necelé dvě hodiny a Erwin se začal modlit, aby to vydržel: „Už abychom tam byli.“

Seděl a díval se na Mikea na Gruzínku, která předstírala, že je Židovka a přemítal: „Jak jsem se do toho všeho dostal? Proč se musím zabývat židovskými problémy? Proč jsou Židé všude? Proč jsou jiní? Proč je každý druhý nemá rád?“

Erwin si v tu chvíli vzpomněl na nesmírně vzdělaného a uznávaného německého básníka Heinricha Heina, který žil počátkem devatenáctého století. Přestože byl Heine Žid, své židovství nenáviděl. Nevěřil na judaismus jako takový a považoval ho za sílu působící proti člověku. Reformu judaismu považoval za šaškárnu, která měla vést k tomu, aby „Židé změnili malé protestantské křesťanství na židovskou obchodní společnost, dělající si talisman z vlny Beránka božího, oděv z peří Ducha svatého a spodní prádlo z Kristovy lásky“.

Erwin měl ze židovství podobně smíšené pocity jako Heine.

Co bylo hlavním motivem neobliby Židů? Vliv, moc, peníze?

Židům bylo v minulosti zakázáno provozovat řemesla, a tak jim nezbylo nic jiného než se vrhnout na finančnictví. Půjčovali tedy peníze na úrok. Křesťanům to zákon zakazoval. A právě vlivné hospodářské postavení Židů se proti nim mnohdy a mnohde obrátilo. Pro svou náboženskou odlišnost nebo zištné chování byli Židé pronásledováni už odnepaměti. Sefardští Židé byli vyhoštěni ze Španělska, koncem 13. století museli opustit Anglii a počátkem 14. století Francii. Také z Čech byli vyhnáni. Král je tehdy vypověděl slovy: „Nazí jste sem přišli, nazí také odejdete!“ Pod hrozbou násilí prchali z Německa, někteří do Itálie, jiní do Polska.

Přestože největší a nejhrůznější útlak zažili Židé v době druhé světové války, kdy je v Evropě téměř úplně vyvraždili nacisté, nebylo to v žádném případě poprvé, co se je někdo pokusil vyhladit. Ve Vídni bylo v roce 1421 upáleno více než 200 Židů, protože byli podezřelí ze spolupráce s husity. S vyhnáním Židů ze své země se nespokojil třeba panovník Albrecht V, který nařídil jejich vyhlazování. Důvod? Albrecht nechtěl, aby se Židé dostali k jeho tehdejším protivníkům, kteří Židy přijímali s otevřenou náručí. Albrecht se obával, že by je Židé hospodářsky, a tím pádem i vojensky podpořili.

73

Erwin a Michael přijeli do Kyjeva

Navštívili tu tři lékaře. Proběhlo to hladce. Všichni přistoupili na spolupráci.

Z Kyjeva do Oděsy jeli vlakem. Mike vybral noční vlak a odmítl jet jiným. Trval na tom, aby jeli lehátkovým vozem a aby byli v kupé sami.

„Lehátkové kupé je pro čtyři osoby. Jak chceš zajistit, abychom byli v kupé sami?“

„Koupíme si čtyři jízdenky a k tomu čtyři místenky,“ řekl Mike vítězoslavně.

„Místenky nemají, musíme jet jindy nebo sedadlovým vagonem. Ale pochybuji, že bychom získali kupé jen pro sebe.“

„Ale já ho chci, já ho potřebuji, já chci místenky, já chci místenky…“ kvičel Mike. Když se do toho dal, dokázal být pěkný parchant.

„Drž hubu!“ řekl Erwin. „Uvidím, co mohu udělat.“ Erwin se vrátil do fronty a po půlhodině obtěžoval úřednici.

„Potřebuji místenky. Prostě je dostanu, ať je máte nebo ne. Neodejdu odtud bez nich. Dám vám deset dolarů.“

„Zavolám policii,“ řekla suše. Erwin dostal nápad: „Zavolejte.“

Čekal, že bude někam telefonovat nebo stiskne nějaké tlačítko, ale ona se zvedla a vyšla ven z kanceláře. Úřednice se vrátila s policistou.

„Vaše průkazy!“

Erwin mávl rukou: „Poslouchejte mě, soudruhu. Dívejte se mi do očí a poslouchejte mě. Potřebuji místenky a dostanu je. Poraďte se o tom se svými nadřízenými. Nebudete toho litovat. Cožpak bych si dovolil takhle jednat, kdybych k tomu neměl důvod?“

Erwin sázel na to, že jen co vypadnou, bude policistu vyslýchat sledovačka Nemýlil se.

„Připravte čtyři místenky, soudružko,“ řekl Erwin. „Vyzvednu si je v šest hodin. Prostě je budete mít. Chápete mě? Nejste přece idiot.“

Úřednice se na něj dívala rozšířenýma očima, naprosto bez pohybu, úplně beze slov. Nechápala vůbec nic.

„Tak co jééé?“ kvičel Mike.

„Slíbil jsem jí dvacet dolarů. Rozdělí se s policajtem. Máme se tu zeptat v šest. Nic ale nezaručuje.“

Mike spokojeně zachrochtal, ale hned dodal: „Tolíííík? Proč tolííík?“

„Víš co? Neser mě. Jestli chceš, jdi si to zařídit sám a už mě neser.“ Mike si ještě vyfotografoval vlaky a šli do muzea. V muzeu nebyla ani noha jenom dozorkyně, která se nabídla, že jim poskytne prohlídku, ale rozpačitě se odšourala, protože se Mike uprdnul a v prázdné velké místnosti to zaznělo jako fanfára

74

Z Kyjeva odjížděli v tu nejnemožnější hodinu. Měli rezervované kupé sami pro sebe. Mike měl v levé ruce kufr, v pravé ruce láhev mléka, kterou si koupil včera a upil z ní jenom trochu. Nechtěl ji nechat v hotelu. Nemohl se s ní rozloučit. Vláčel ji s sebou a chvílemi ucmrndával mléko na svůj oblek nebo na kufr, anebo na Erwinův, když se k němu neopatrně přiblížil.

V kupé udělal okamžitě neuvěřitelný nepořádek. Z kufru vyndal špinavé vlhké ponožky a nechal je sušit na lůžku. Ruským lékařům vezl nějaké pět let staré lékařské časopisy, takové, co nemocnice objednává pro své lékaře a které nikdo nečte, ani když jsou nové. Pár mu jich vypadlo na zem, a tak je skopl do kouta a nechal ležet. Láhev s mlékem postavil z nepochopitelných důvodů před dveře a ihned ji převrhl, hned zase narovnal, ale ne zas tak rychle, aby se trochu mléka nevylilo a neudělalo kaluž. Začal si loupat pomeranč. Slupky házel do loužičky mléka a šťáva mu protékala mezi prsty a kapala na lůžkoviny. Po chvilce si začal loupat buráky a zbytky neházel nikam. Prostě je nechal padat. Byl spokojen. Erwin byl rád, že nemá nudlové kelímky.

Protože už bylo dost pozdě, zalehli.

„Erwine! Erwine!“ probudil ho Mike. Mohlo být krátce před šestou. Mike seděl u malého stolku u okna, na něm podrobnou mapu-speciálku, na ní pravítko, kružítko a hodinky.

„Pojď mi číst názvy stanic.“ Nebylo to lehké, protože stanice byly neosvětlené, den ještě nezačal a vlak jel rychle. Zanedlouho ale určili, kde jsou. Začínalo se rozednívat. Michael vyndal fotoaparát a začal fotografovat. Nejdříve jen tu a tam, ale pak to rozjel. Sekal jeden snímek za druhým. Nic pořádně neviděl, za oknem se míhaly stromy.

„Prosím tě, co tam na tom můžeš mít?“ zeptal se Erwin.

„Oni se v tom už vyznají.“ Tohle Erwin nečekal: „Vždyť nemáš dost světla.“

„Já mám speciální, citlivý film.“ Erwin věděl, že takový film existuje. Sám ho při tréninku používal. A věděl také, co Mike fotografoval. Byla to raketová sila rozmístněná v této části Ukrajiny.

Blížila se Oděsa Sbalili kufry.

Mléko v láhvi zkyslo a vydávalo nepříjemný zápach. Mike se ale nehodlal s láhví rozloučit. Erwin mu řekl, že jestli tu láhev vezme s sebou, trhne se od něj. Láhev si tedy nevzal, ale alespoň dopil zbylé mléko.

75

Byl pátek a na večer měli Erwin a Mike naplánovanou návštěvu synagogy.

Ubytovali se v hotelu. Pokoj nebyl ještě připraven, ale požádali uklízečku, která v něm byla, ať odejde. Mike byl přesvědčen, že hotel je odposloucháván, prosmýčil kde co, ale nic nenašel. To ale jeho přesvědčení nezměnilo. Ač bylo do šábesu ještě velmi, velmi daleko, začal provokativně zpívat hebrejské šábesové žalmy a tvrdošíjně pokračoval i v koupelně, kam na hodinu zmizel, protože se již několik dní nekoupali.

Měl škodolibou radost, že si jeho písně bude muset nechat odposlech přeložit. Konečně vyšel z koupelny a začal se producírovat po pokoji úplně nahý. Cákal vodu, protože pokojská ještě nestačila dát do koupelny ručníky. Nakonec se utřel do prostěradla.

Mike chtěl zavolat do recepce, ať přinesou ručníky, ale nikdo se neobtěžoval odpovědět na vyzvánění. Mike se obětoval, že nějaké přinese. Oblékl se, a když vyšel na chodbu, Erwin ze sebe shodil oblečení a šel do koupelny.

Rochnil se ve vaně a slyšel, jak Mike od vedle volá, že ručníky nemá. Pak Erwinovi došlo, že se bude muset ukázat před Michaelem nahý. To byl problém, velký problém. Erwin nebyl obřezaný.

Šaty měl vedle v místnosti, ručníky žádné. Horečně ve zmatku začal vylepšovat své přirození. Stáhl předkožku, až to zabolelo. Předkožka se ale po chvilce vrátila, i když ne úplně. U stěny na rohu vany si již dříve všiml zásypu, který tam zapomněl nějaký západní turista a pokojská ho nestačila uklidit. Napadlo ho, že Mike nenosí v místnosti brýle a že kdyby si růžovou část penisu napudroval, možná by si ničeho nevšiml. Napudroval se tedy. Pálilo to příšerně. A i přes palčivou bolest vykročil do pokoje.

„Ty jsi obřezaný? Já nevěděl, že v Československu mají mohela,“ zeptal se Mike okamžitě.

„Já vůl! Takhle se trápit a pro nic,“ zařval v duchu Erwin. Tisíce židovských mužů přicházely ze Sovětského svazu do Izraele neobřezány. Nebyl, kdo by obřízku prováděl. Teď už ale bylo pozdě. Naštěstí Michael netrval na odpovědi, asi si myslel, že tedy v Československu nějaký mohel (obřezávač) je nebo že to bylo provedeno chirurgicky, to se také dělá.

Na dveře zaklepala pokojská. Nepřinášela ručníky, ale přišla si pro lahvičku, kterou si zapomněla v koupelně. On to nebyl pudr!

Nějaký cizinec nechal v koupelně prázdnou vypotřebovanou pikslu, a protože byla šikovná a pokojské se líbila, dávala si do ní dezinfekční prostředek na vany a záchodové mísy! Erwin trpěl.

Večer šli do synagogy. Kantor tu přednesl uvítání sabatu Kabalat sabat a zpívali Lecha dodi, Pojď příteli nevěstě vstříc, spějme, sabat vlídně uvítejme.

Erwina ale příšerně pálilo přirození a stále si musel sahat mezi nohy. Bylo to trapné. Byl rád, když kantor vylezl na bimu a zanotoval Adon olam, pod jehož vedením bohoslužbu ukončili. Michael se chtěl vykecávat, ale Erwin ho odtáhl do hotelu.

Okamžitě vystavil své mužství proudu ledové vody. Připadal si jako Trepifajxl v Dalskabátech, když mu usekli ocas. Erwin měl přepychový zánět.

Na druhý den měli lístky do opery. Bohužel, Mike se podělal. Jeho slabý žaludek a řitní svěrač ani spojenými silami nezvládly útok kyselého mléka Řekl, že do divadla nemůže.

Erwin zvažoval, zda potřebuje být sám a podělal se schválně a zda nemá raději zůstat s ním. Docela věřil, že je ochoten se i podělat, aby důvěryhodně odůvodnil, proč musí zůstat v hotelu a nemůže riskovat představení, ale pak si řekl, že si ho sledovačka a odposlech pohlídají a do opery šel sám. Nejvíc ale zvítězila touha po čerstvém vzduchu. Touha po čerstvém vzduchu!

Návštěva opery je kulturní záležitost, na kterou je nutno se řádně obléknout a umýt, ale také navonět. Divadlo smrdělo jako pětiposchoďový bordel. Převládala vůně Živé květy a Sovětskije duchi. Erwina rozbolela hlava a příšerně ho pálilo přirození. Dávali Trubadúra O přestávce se vyřítil do foayeru, koupil si moroženoje a utíkal na záchodky. Dal rubl hajzlsoudružce, která pozorovala s nedůvěrou jeho zmrzlinu, a zavřel se na záchodku. Přiložil moroženoje k sužovanému údu a ten se mu za to odvděčil. Zbytek představení si vychutnal jako zmrzlinu na záchodě.

Na pokoji Erwina uvítal zápach fekálií smíšený se zápachem spáleného papíru a celuloidu. Na nic se neptal a zmizel v koupelně, aby se opláchl. Sladké moroženoje zaschlo. Vzal ruční sprchu a odmočil je. Ráno neměl po zánětu ani stopu.

„To by byla reklama,“ řekl si Erwin. „Na zanícený penis doporučuji moroženoje.“

76

Večer šli za Jakovém Mešem. Jakov Meš byl Erwinův „refusenik“ a jak už bylo řečeno, Erwin mu pomohl z vězení, kde byl Meš za rozkrádačku.

Setkání s Jakovém bylo srdečné. Objali se. Trochu z toho Erwinovi šimralo v nose. Byl to urostlý, hezký, nesmírně sympatický muž. Jeho žena byla krásná, ostatně jako většina Židovek. Vedle skromně stál jemný, slušně vychovaný, inteligentní chlapec, jeho syn Marat. Usedli za stůl.

„Vezmi si psa, jdi ho vyvenčit,“ řekl Jakov Maratikovi. „Zajdi k Pevznerovům. Řekni, že přijeli přátelé. Ať přijde, ale ne s tebou. Ty věnčíš psa Jasné?“

„Jasné,“ řekl Maratik.

Erwin se podíval na malého chlapce a říkal si: „Kdyby ho policie zadržela a skřípla byla by to KGB, ne Jakov, kdo by byl ten špatný. KGB se nerozpakuje týrat nevinné malé židovské děti, spustily by sionistické organizace! Tohle byla válka Hnusná, studená válka, ta nejstudenější. Běda když jeden z bojujících usiluje o objektivní morálku. Je jen jedna morálka morálka vítěze.“

Začali vybalovat dárky. Erwin dal paní Mešové hodinky. Drahé značkové hodinky poslední módy. Drahé i na anglické poměry.

„Nemají číslice,“ řekla paní Mešová.

„To je poslední móda“

„Nemají číslice.“ Vůbec se jí nelíbily. Už si jich ani nevšimla Nic nepředstírala faleš jí byla cizí. Vrátil se Maratik a řekl: „Přijde.“

Maratovi dali walkmana a kapesní kalkulačku. Zdvořile poděkoval. Neměl z dárků radost. Proč taky? Měl už dva walkmany a dvě kalkulačky. Do walkmana neměl baterie. Jiné dárky pro něho ale neměli.

Přišel Valerij Pevzner. Smělý, inteligentní muž. Každý to na něm mohl vidět. Přivítali se.

„Dostanu vás ven,“ řekl Erwin Mešovi. „Alespoň se o to pokusím.“ Po návratu Erwin skutečně požádal o udělení víz rodině Mešových. Vyšlo to. Nejdříve jeho matka a pak i celá rodina Nyní žijí na dolním Manhattanu, v malé Oděse.

77

V Moskvě na ně čekal jakýsi Vladimír.

Mike mu předal kazety s filmem a rádio, na kterém mohl chytat kódované relace. Vladimír odjel moskvičem podkladové barvy.

„Alex (Alexander Joffe) vás očekává v devět,“ řekl ještě.

„Co se do toho plete nějaký gój?“ zeptal se Erwin Mikea.

„Vladimír je disident.“ Alex pak zařídil setkání s vytipovanými „refusniky“ Arkadijem Majem, jeho ženou Helenou a také Davidem Goldfarbem. Arkadij sloužil za 2. světové války v Rudé armádě, a protože uměl jidiš a z jidiš je už jen skok do němčiny, vyslýchal německé zajatce. Jedna z Arkadijových vzpomínek vyvedla Erwina docela z míry: „Byl poslední den války. Chytili jsme tři Němce. Ale oni zatloukali a zatloukali. Venku již lidé oslavovali. Byly slyšet dlouhé dávky ze samopalů a za okny se míhaly barevné světlice. Tak jsme je zastřelili a šli slavit taky.“ Jen tak je prostě zastřelili v poslední den války.

„Máte něco, co chcete provézt?“ zeptala se jich Helena Maj. „Zařídím, aby vám to dali do diplomatické pošty.“ Helena pro ně byla nepoužitelná. Dělala už pro Francouze.

David Goldfarb byl válečný veterán a hrdina Ve válce přišel o nohu a chodil o berlích. Líbilo se mu, že Erwin mluví rusky. Goldfarb ale hned věděl, kolikátá bije, a spolupráci se židovskými organizacemi odmítl.

„Dejte si to, hoši, do pořádku a vyříkejte si to mezi sebou. Takhle by to nešlo. Já už dělám pro Američany,“ řekl a dodal: „Já už měl svých problémů dost. Mojí spojkou je Nikolas Daniloff, americký novinář. Měl jsem s ním schůzku v tomto bytě a KGB umístila odposlech v bytě nad námi. Naštěstí ale nic nezjistila, protože sousedé, kteří v něm bydlí, mně o odposlechu řekli.“

Daniloff byl později obviněn ze špionáže.

I poslední schůzka s jistou doktorkou byla neúspěšná.

Sešli se nedaleko metra Bylo jí asi padesát let a byla nesmírně statečná. Šla na schůzku, i když strachy umírala Začala na Mikea mluvit v jidiš, ale on jí nerozuměl. Obrátila se tedy na Erwina. Vlastně ani jidiš nemluvila byla to taková slátanina jidiš, ruštiny, němčiny a hebrejštiny a díky tomu jí byl schopen rozumět.

„Co je to za Žida když neumí jidiš?“ zeptala se opovržlivě a podívala se ostře na Michaela Odmítla spolupráci.

„My vám ale pomůžeme s emigrací,“ zdůraznil Carmi.

„Já nechci emigrovat. Já chci zůstat tady. Já se chci mít lépe, ale tady. Co v Americe, co v Izraeli? Mám tu pěkný byt, mám zaměstnání,“ řekla doktorka

„My vám můžeme zajistit zvýšení vaší životní úrovně,“ nevzdával to Mike.

„Ně choču, ně choču,“ řekla doktorka a začala vzlykat: „Ja bojus, Ihr versteht, ja bojus, Ihr versteht, Ihr versteht. Bojím se, bojím se, chápete to, chápete to? Vy odjedete, ale my? Co my?“

„Ja ich verstehe, rozumím,“ řekl Erwin a to nebylo třeba překládat. Mike viděl, co se děje. Rozloučili se a šli do hotelu. Ani moc nemluvili.

„Docela ji chápu,“ přerušil Mike mlčení.

„Já také. Není mišuge.“ Tím sovětská mise skončila Erwin a Mike se vrátili do Anglie.

78

V Londýně byli vytěženi ještě téže noci, kdy se vrátili. Žádné až zítra Nejdříve Mike a Erwin dohromady, Rita Ekerová a Margaret Rigalová zvlášť, pak Erwin a Mike jednotlivě, Rita a Margaret spolu. Musel napsat zprávu. Spát šel až druhý den dopoledne.

Na schůzi Conscience přednesl Erwin zprávu. Byl hrdinou Sovětského svazu a večera Alan Howard ho požádal, zda by uspořádal přednášku o cestě do Sovětského svazu hluchoněmým v jedné synagoze. Židé mají v tomto směru vysokou morálku. Nestraní se tělesně postižených. Naopak, snaží se, aby jim umožnili plnohodnotný život, začleňují je do dění komunity. Je to jejich základní micva bikur cholim, odvozená z miluj bližního svého jako sebe sama Bližní jsou ale pouze Židé.

Československý špion přednáší v synagoze hluchoněmým Židům o své cestě za „refuseniky“ do Sovětského svazu. Jen život může napsat něco tak ztřeštěného.

Erwinova přednáška měla úspěch. Měl tlumočníka který vyprávění tlumočil do znakové řeči. Velký ohlas měla zejména pasáž, kdy vyprávěl, jak Michael vypil kyselé mléko a dostal průjem. Od té doby Erwin ví, jak se ukáže ve znakové řeči průjem.

79

Rita přivedla k Erwinovi do bytu redaktorku novin „Židé v SSSR“. Byla to kra-sa-vi-ce a Erwin jí ochotně vylíčil vše co nejpodrobněji. Asi za dvě hodiny po jejich odchodu se u Erwina stavil Mike.

„Rita zuří,“ prohlásil.

„Proč by měla zuřit?“

„Ty adresy těch doktorů jí dala izraelská ambasáda“

„No a co?“ Erwin stále nechápal.

„Seš blbej, seš úplně blbej, nebo to jen tak děláš nebo co?“ rozzlobil se Mike. „Musela ji vzít pod přísahu.“

Až teprve teď to Erwinovi došlo. V Sovětském svazu pomáhal zakládat síť agentů pro izraelskou rozvědku Mossad!

Bylo to vymyšleno delikátně. Izraelská rozvědka má v zemích diaspory spolupracovníky, sajanim, které oslovila na základě jejich židovství. Zpočátku je pověřila nevinnými a snadnými úkoly a pak je zverbovala ať už k dobrovolné spolupráci nebo pod tlakem. Kdyby došlo k zatýkání, sionistické organizace by spustily povyk, že se jedná o další vymyšlené „doktorské spiknutí“.

Mossad se vypracoval na jednu z nejaktivnějších tajných služeb na světě a jeho organizační principy, formy a metody práce se staly vzorem pro mnohé cizí zpravodajské služby. Výhodou Mossadu je, že se může opírat o židovskou diasporu po celém světě a jen málokdo z Židů mu odmítne poskytnout informace či pomoc.

80

Organizace NCSJ, Conscience, 35’ s a americký NCSJ se čas od času soustředily na některého „refusenika“, disidenta, a rozpoutaly jednotnou kampaň za jeho propuštění. Obvykle se jednalo o prominenty, vědce.

V popředí zájmu se vystřídali Josif Begun, Viktor Brailovsky, Aleksandr Lerner, Ida Nudel, Andrej Sacharov, který sice nebyl Žid, ale jeho žena Jelena Bonnerová byla a on jako otec ruské vodíkové pumy a držitel Nobelovy ceny za mír z roku 1975 byl pro židovské organizace a vůbec pro Západ nesmírně zajímavá vysokoletka a mnozí, mnozí jiní.

V popředí zájmu byl i vědec Anatolij Ščaranskij.

Jednou, bylo to koncem roku 1985, dostal Erwin požadavek z centrály:

„Zašli veškeré informace o Ščaranském. Průběžně sděluj nové poznatky. Máme prioritní zájem.“

Anatolij Ščaranskij byl židovský počítačový expert, který vystudoval Fyzikálně technologický institut v Moskvě. 4. července 1974 si vzal za ženu Natálii Stieglicovou, která hned druhý den poté vycestovala do Izraele. Ščaranského ale sovětské úřady do ciziny nepustily, protože měl přístup k tajným informacím státu. Ze Ščaranského se pak stal disident a jako takového ho získaly ke spolupráci západní rozvědky. Sovětská tajná služba KGB se ho sice snažila přimět, aby spolupracoval s nimi, ale bezúspěšně, a tak byl v březnu 1977 zatčen. Byl odsouzen ke 13 letům vězení za velezradu. Natalia se stala v Izraeli hrdinkou, přijala jméno Avital, strojila se jako ortodoxní Židovky a začala kampaň za propuštění svého muže. Stala se prominentkou Hnutí za sovětské Židy a zejména organizace 35’ s si jí považovala.

Organizace bojující za sovětské Židy začaly budovat nového Ščaranského. Pro Erwina bylo až neuvěřitelné, že se jedná o téhož Anatolije, nyní už Nathana Ščaranského, narozeného 20. ledna 1948. Pryč byl průměrný technik. Zrodil se vědec mezinárodního formátu, pronásledovaný, protože byl Žid. Pro Západ to byl statečný bojovník za práva a svobodu, uvězněný v kleci v antisemitistickém Rusku. Pro Sověty to byl zrádce a špion naverbovaný Američany.

Skupiny pro sovětské Židy rozpoutaly nevídaný kolotoč. Ščaranskij musí být propuštěn! Ščaranskij není špion! Ně a né a stokrát ne! Když není, tak není.

Erwin informoval centrálu v Praze o všech připravovaných akcích, o všech hlavách států, které budou pro Ščaranského hovořit a vyjednávat o něm, co budou požadovat a kde jsou ochotni povolit. Erwin vyzvěděl, že židovské organizace tlačí na propuštění Ščaranského tak silně, že politické a zpravodajské špičky USA a Velké Británie jsou ochotny zajít hodně daleko, třeba i k výměně některých vězňů.

Ve Spojených státech byl v té době vězněn jiný špionážní klenot Východu, shodou náhod také důstojník československé rozvědky, Žid Karel Koecher. Ten byl zatčen v roce 1984, když předtím třináct let úspěšně vyzvídal tajné informace přímo v americké Ústřední zpravodajské službě CIA.

A tak bylo rozhodnuto. Špion za špiona, Žid za Žida. Jedna z největších personálních rošád Východu a Západu v době studené války. Ščaranskij a Koecher se jednoho zimního večera, 10. února 1986, potkali na mostu Glienicker vedoucím ze Západního Berlína do východního. Bylo to za přímé asistence speciálních agentů CIA a KGB a za nepřímé účasti Erwina van Haarlema

81

O pár měsíců později byl Erwin stažen do Československa.

Sovětská tajná služba KGB se rozhodla že mu udělí vyznamenání. Všichni z toho měli upřímnou radost. Předání se uskutečnilo v konspirační vile ve Čtyřkolech u Prahy. Vila byla zařízena přepychovým nábytkem, v rohu místnosti a na podstavcích byly čerstvě řezané obrovské kytice květin ve velkých vázách z čínského porcelánu. Na stěnách visely originály Spály a Brožíka. Pilo se z broušeného skla, jedlo se z karlovarského porcelánu těžkými nerez příbory. Vilu hlídal chundelatý pejsek, kterému Erwin přivezl na hraní latexové figurky Thatcherové a Reagana.

Sovětští soudruzi mu blahopřáli a předali medaili „Za upevnění bojového bratrství“. Věnoval mu ji 25. června 1986 sám šéf KGB Viktor Michajlovič Čebrikov.

Připili si vodkou na úspěchy a na zdraví. Koneckonců to byla jeho oslava Jako aperitiv měli pětiletou Jelínkovu slivovici. Následoval slavnostní oběd a pak se rozproudila zábava Ruští soudruzi byli bývalí zkušení nelegálové, a tak dávali všichni včetně Erwina k dobru veselé historky. Sami se zmínili o tom, jak se Michael upšoukl v Moskvě v Puškinově muzeu.

„Takže se dá bez jakéhokoliv snižování výkonu říci, že vaše sledovačka zjistila prd,“ řekl Erwin. Všichni se smáli, ale nebylo lehké to přeložit do ruštiny, a tak se sovětští soudruzi zasmáli jen ze zdvořilosti.

V kačku v Praze pak Erwina přišel navštívit generál Sochor, ředitel rozvědky. Přišel mu poděkovat za vykonanou práci a stisknout mu ruku. Erwin si toho vážil. Generál byl štíhlý a vysoký. Dlouho se nezdržel. Erwin byl hrdý a pyšný.

Když byl Erwin zpátky v Londýně, dozvěděl se od Cynthie Jacobsové, že v Balfour House se bude konat schůze Sionistické federace Velké Británie a Irska Bylo nepravděpodobné, že by se tam dozvěděl něco zajímavého, ale šimralo ho pokušení, že by se té schůze mohl zúčastnit.

Na schůzi se nepřipravoval, i když účast byla jen pro členy a pro zvané.

Šel tam s tím, že už se tam nějak dostane. Dole ve vstupní hale byla sice kontrola, ale nedalo mu moc práce se přes ni dostat. Šel do hlavního sálu a posadil se. Z obou stran si k němu sedli členové ochranky.

„Kdo jsi, odkud jsi, kdo tě pozval, proč tu jsi, když nejsi členem, členem které synagogy jsi?“ Otázky padaly jedna za druhou. Erwinovy odpovědi se jim nelíbily.

„Znáte tu někoho?“

Erwin se rozhlédl, ale nikoho známého neviděl. Musel jednat. Ukázal na jednoho z přítomných a šel k němu. „Něco mu už nabulíkuji,“ myslel si. A on to byl hluchoněmý. To bylo štěstí, protože začal vydávat radostné skřeky a plácat ho po zádech a zvedat palec na znamení, že ho zná. Pamatoval si ho z přednášky v synagoze.

Po dobu Erwinovy nepřítomnosti prožil Londýn několik teroristických útoků a židovská komunita se bránila. Proto ty kontroly.

Erwin se zařekl, že už nikdy nepůjde nikam bez patřičné přípravy.

Špionážní cesta do USA a první signály o sledování Erwina

82

Ještě v roce 1986 pořádala americká National Conference for Soviet Jewry ve Washingtonu celostátní konferenci židovských organizací na podporu sovětských Židů. Cílem setkání bylo sjednotit úsilí židovských organizací v boji za práva sovětských Židů, stanovit strategii a taktiku dalšího boje.

Erwin to oznámil centrále v Praze. Sovětská výzvědná služba KGB o to projevila eminentní zájem, a tak Erwin dostal rozkaz, aby na konferenci pronikl.

Martinu Gilbertovi Erwin řekl, že v době konání konference bude náhodou ve Washingtonu, a zda by tedy nebylo vhodné, aby se na konferenci podíval. Gilbert ho odkázal na Smyrnu, která měla všechny potřebné informace.

Netrvalo dlouho a Smyrna Shinbaumová zaslala pozvání a přihlášku. Byla jedním z vedoucích činitelů NCSJ. Židovské ženy, když se do něčeho dají, jsou velmi schopné. Připomínala Ritu Ekerovou, nebo Margaret Rigalovou.

Erwin požádal o americká víza. Stačilo pouze vyplnit důvod návštěvy, zaměstnání, plat, místo, kde bude v USA bydlet, prostě taková formalitka.

Americká ambasáda ale Erwinovi vízum nedala s poznámkou, že může žádost projednat osobně s americkým konzulem. Erwin žádost odfláknul, podcenil americký strach z přivandrovalectví.

Tentokrát nenechal nic náhodě. Zavolal Smyrně Shinbaumové, že nedostal vízum. „Nech to na nás,“ řekla. „Pošleme ti pozvání. S tím jdi na americké vyslanectví za paní konzulkou Himmelweitovou.“

Za týden dostal písemné pozvání od Geoffreyho Goodmana, předsedy americké NCSJ, zdůrazňující nezbytnost Erwinovy účasti na konferenci.

Paní Himmelweitová pak vystavila vízum na počkání. Z pozvání Geoffreyho Goodmana měla radost. Byla na Erwina pyšná.

„Proč jste mi nedali vízum hned napoprvé?“ zeptal se jí přesto Erwin.

„Podívejte,“ řekla, „ tady jste nevyplnil důvod návštěvy.“

„To je přece moje věc.“

„Myslíte?“ zeptala se. „A pak, to vaše nemožné zaměstnání a ještě nemožnější plat, a s tímhle platem si uvedete, že budete bydlet v Hiltonu. Co to vůbec je, ten sklepník?“

Erwin jí vysvětlil, že se připravuje na nákupního manažera v Hiltonu a že musí být pár měsíců ve vinném sklepě, aby se seznámil s vínem, jeho příjmem a výdejem a jeho ošetřováním. Proto má dočasně nízký plat. Jako zaměstnanec Hiltonu má ale právo bydlet v zahraničí v hotelech řetězce zdarma, proto ten Hilton. Najednou začalo do sebe vše zapadat. Zasmáli se.

„Příště se obraťte přímo na mě,“ řekla. Konference ve Washingtonu začala pracovní snídaní. To je bezvadná věc. Stoly byly kulaté, vysoké jako v bufetu. Žádné židle. Snídaně byla spíše prostší, pečivo, bagels, byla to košer snídaně, a galony horké černé kávy.

„Hi, já jsem Smyrna Shinbaumová,“ přišla k Erwinovi hezká černovlasá žena a prostě se představila „To je Geoffrey Goodman,“ řekla a představila ho dalším. Konference už dávno začala ale stále přicházeli další delegáti. Židé jsou nesmírně neukáznění a ukecaní. Nic se pořádně neřešilo. Jako čestný řečník vystoupil José Pedro Gonzáles, zástupce portorikánské a mexické minority v New Yorku. Nabídl Židům podporu, jestliže oni podpoří věc Portorikánců a Mexičanů. Sklidil vlažný, nepříliš zdvořilý potlesk. Hned po jeho odchodu byla jeho nabídka zavržena Židé se necítí jako minorita, už vůbec ne jako deprivovaná minorita, do problémů Portorikánců a wettbacks jim nic není, užitek z nich není žádný, a vůbec, kdo o ně stojí.

Odpoledne se začalo na plné pecky. Nejdříve strategie, dlouhodobá, pětiletá, jak dostat Židy ze SSSR, kam s nimi, co s nimi, jaké ústupky Rusům na poli zbrojení. Kdo provede, kdo zodpovídá. Erwin si nestačil dělat poznámky.

Kolem čtvrté hodiny odpolední došlo na představování význačných hostů. Členové Senátu, průmyslníci, tiskoví magnáti.

„Z Velké Británie – Erwin van Haarlem,“ zaznělo z mikrofonu.

Erwin se nedůvěřivě zvedl a uklonil se. Ozval se potlesk, pak větší, a delegáti začali vstávat a bylo mu jasné, že jsou to ovace vstoje a že patří jemu! Erwinovi! Takhle nějak musí být provazolezci, když stojí nahoře, balancuje, předstírá, že stojí pevně, každou chvíli může zafoukat vítr, který ho shodí, každou chvíli může uklouznout a rozbít se, ale ten pocit, než se to stane!

Do sálu byla namontována obří obrazovka a po večeři byl vysílán přímý přenos z předvolebního setkání kandidátů na úřad prezidenta. Byli tam Walter

Mondale a Ronald Reagan. Konference debatu ihned zanalyzovala Byl přijat závěr, že duel obou prezidentů je velmi důležitý, ale pro Židy značně nevýhodný.

„To, o co jsme se snažili po několik let, může být na základě hodinového rozhovoru zcela anulováno. Přihlíží se k vtipnosti odpovědí kandidátů, nebere se v potaz, co až dosud vykonali. To nám nenahrává.“

Walter Mondale, kterému přezdívali Fritz, byl demokratický kandidát. Reagan kandidoval za republikány. Jeho trvání na militarizaci vesmíru prostřednictvím SDI (Star Wars) zmařilo smlouvu o odzbrojení. Moderátor mu při debatě položil otázku: „Pane Reagane, mnozí vaši protivníci upozorňují na váš vysoký věk. Mohl byste se k tomu vyjádřit?“ Ale Reagan tuto otázku očekával a byl na ni připraven. Jako dobrý herec chvíli předstíral, že nad ní přemýšlí, a pak odpověděl: „Rozhodl jsem se, že nebudu z mladistvé nezkušenosti svého protivníka dělat předvolební bod.“

Následná diskuse na židovské konferenci Erwina překvapila Delegáti totiž začali mluvit, a to zcela vážně, o možnosti „vyrobit si prezidenta“. Závěr ale byl, že by to bylo zbytečné: „Pánové, na vytvoření prezidenta nemáme. To je pro nás moc drahé, to bychom nezaplatili. Budeme muset postupovat cestou osobního ovlivňování, styků, darů, případně lobbováním. Ale můžeme si udělat senátora A nebylo by to zas tak moc drahé, budete překvapeni, jenom asi 10 milionů dolarů kus. Ale my to nepotřebujeme. Oni nám stejně všichni zobou z ruky. No, všichni ne, ale asi až na dva všichni.“

83

Druhý den se projednávala taktika boje. Na příští rok se toho Erwin dozvěděl už dost. Ne všechno, ale dost. Co se týče odzbrojení, mohli Sověti jásat.

Jedna z pořadatelek se Erwina dotázala: „Byl byste tak laskav a promluvil si s naším panem Finkelem?“

„Samozřejmě, copak mi chce?“ Pan Finkel si k Erwinovi přisedl a ptal se ho, zda zná Colina Schindlera Měl neobvyklý zlatý prsten s bleděmodrým kamenem, do kterého byl vyryt staroegyptský motiv. Erwin náhodou Colina Schindlera znal. Napsal knihu o Židech v SSSR a na jedné besedě se čtenáři do ní Schindler Erwinovi napsal věnování. Byl se také podívat, kde bydlí, aniž by pořádně věděl proč.

„Kdypak jste ho viděl naposledy?“ ptal se dál Finkel. „Asi před půl rokem,“ odpověděl Erwin popravdě. „Mám ho pozdravovat?“

„Ně, ne. Já jen tak. Víte, kde bydlí?“ vyptával se. Bylo jasné, že to je bezpečnostní důstojník NCSJ, že mu na Erwinovi něco nesedí a že si ho bude prověřovat. Erwin mu popsal podrobně Schindlerův dům, ale adresu si nepamatoval. Na co taky?

Krátce po obědě odjeli vybraní delegáti na setkání se členy Senátu na Capitol Hillu, kde pro ně uspořádali recepci. Erwin byl mezi vybranými členy.

Do budovy na Capitol Hillu šli postraním vchodem přes sklepy, ale dodnes neví proč. Vládl tam nepředstavitelný bordel, což ho překvapilo. Recepce nebyla nic moc.Ve srovnání s recepcemi, které měli v Hiltonu, to byl jen slabý odvar. Bavil se s nějakým Alfonsem d‘ Amato, alespoň tak mu byl představen. Tehdy ani netušil, že mluví s vlivným senátorem.

Asi po půl hodině Smyrna sestavila řadu šesti až sedmi lidí a požádala Erwina, aby si k nim též stoupl. Byl představen ministru obrany USA Franku Carluccimu. Potřásli si rukama. Pan Carlucci Erwinovi poděkoval za to, co dělají angličtí Židé v otázce americko-sovětského odzbrojení. Erwin mu zase poděkoval za to, co dělá pro sovětské Židy. Nedokázal se soustředit na to, co říká. Pořád si jen představoval, jaké to bude, až tohle všechno bude vyprávět náčelníkům v Praze. Zbystřil, až když se Carlucci zmínil o Greenham Common.

Před časem viděl najedná poště řečnit dvě dost neupravené, špinavé ženy, které protestovaly proti americkým raketám v Greenham Common. Držely tam stálou blokádu a hledaly nové příznivkyně. Skutečně se jim několik zájemkyň přihlásilo. Jedna z žen si zapisovala jejich jména a adresy na papír, který měla na dřevěné podložce. Mezi podložkou a papírem měla ještě jeden list, aby se jí lépe psalo. Jeden zaměstnanec pošty se je snažil vykázat, ale neuspěl. Zavolal tedy policii. Policista je vyzval, aby přestaly. Žena, která si zapisovala adresy, vzala poslušně papír s adresami a dřevěnou klipovou podložku, která nebyla její, ale majetkem pošty, položila na přepážku. Lidé sledovali, co se bude dít dál, ale nebylo nic. Ženy klidně odešly, byly to zkušené harcovnice. Protože se nikdo nedíval, vzal tehdy Erwin čistý papír z dřevěné podložky a uschoval ho. Doufal, že na něm budou dostatečně protlačeny adresy žen, a nemýlil se. Získal šest adres. Mezi ženami před Greenham Commons byly osoby různého ražení, některé z nich lesbického založení. Své lidi měli mezi nimi Sověti, kteří měli zájem na tom, aby se proti umístnění amerických raket na britské půdě manifestovalo.

Erwin se také jednou zúčastnil schůze Women‘ s 35, kde byla zástupkyně z Greenham Commons, která ochotně vysvětlovala jejich záměry a poslání, protože si myslela, že Women‘ s 35 je chtějí podpořit, a byla z toho celá tumpachová, když se jí 35’ s na všechno podrobně a se zájmem vyptaly a pak se začaly zajímat, za jakých podmínek by se byly ochotny od raketových základen stáhnout. Dost neomaleně na ni útočily, aby vyklopila, na čí popud demonstrují, a ona přiznala moskevské spojení. Pak se s ní přestaly vůbec bavit a ignorovaly ji. Byl na ni divný pohled – neumyté vlasy, jak Viktorka u splavu, khaki bunda z nějaké uniformy. Bylo vidět, že je – když ne trhlá –zcela jistě zvláštní. Přisedl si k ní, protože si s ní nikdo nechtěl povídat. Řekla mu toho hodně.

Erwin řekl Carluccimu vše, co od ženy věděl. Velmi ho to zajímalo. Z této strany to neznal. Od Erwina ho pak museli odtáhnout. Jen ho mrzelo, že povídal on a od Carlucciho se nedozvěděl nic.

Frank Charles Carlucci byl pragmatický politik. Bývalý diplomat a zástupce ředitele CIA. Byl i národním bezpečnostním poradcem prezidenta v letech 1986 a 1987 a od listopadu 1987 ministrem obrany v Reaganově vládě, který pod vlivem židovských organizací podporoval sovětsko-americké odzbrojení.

Erwin během konference zjistil, na jaké špičky americké politiky jsou židovské organizace napojeny.

Americká NCSJ spolupracovala úzce s Maxem Kampelmanem, který se hlásil ke svému židovství a šel jim všemožně na ruku. Bylo to jejich prominentní želízko v ohni a bylo třeba si ho vážit a hýčkat. Kampelman byl v roce 1984 americkým velvyslancem a o rok později byl vedoucím americké delegace při jednáních o nukleárních a vesmírných zbraních, kde tvrdě prosazoval požadavky amerických židovských organizací v otázkách sovětských Židů. Byl velvyslancem a předsedou americké delegace na stálé Konferenci o bezpečnosti a spolupráci v Evropě v letech 1980-83. V roce 1982 napsal knihu Vyjednávání se Sověty v Madridu, Komunistická strana versus C.I.O. a byl spoluautorem knihy Strategie klamání.

Měli též zájem o bezpečnostního poradce Zbigniewa Brzezinského a o Caspara Weinbergera. Weinberger byl v letech 1981 až 1987 Reaganovým ministrem obrany a byl pro NCSJ nanejvýš zajímavý.

84

Materiály, které Erwin přivezl z Washingtonu, předal přes mrtvou schránku v dolní části londýnského Hyde Parku, u „Vítězného oblouku“ –v Marble Arch.

A po příjezdu do Prahy oslavovali. V kačku nechali chladit polosuchoje sovětskoje šampanskoje a Erwin připravil obrovské mísy pražské šunky s křenem. Jednu mísu pro každého, k tomu náramné rohlíčky, „dnes obzvláště vypečené“, posypané hrubou solí a trochou kmínu.

Přišel se na něj znovu podívat i generál Sochor, ředitel rozvědky. Byl to generál, inteligentní džentlmen, a Erwinovi byl nesmírně sympatický.

„Uděluji vám pochvalu za vzorné splnění bojového úkolu,“ řekl Sochor. Erwin stál v pozoru, pěsti lehce zaťaty podle sovětského vzoru, tak jak se to učil na vojně, a řekl okřídlené: „Sloužím socialistické vlasti!“

Pak si přiťukli, ale soudruh generál si nechal nalít jen trochu a brzy se rozloučil. Ostatní se vrhli na šunku a ničili ji jako kapitalismus.

85

Po nějaké době se Erwin rozhodl, že dá v hotelu Hilton, kde dělal asistenta nákupního manažera, výpověď. Byl unavený a vyčerpaný. Jako nákupčí tu pracoval tři roky od nevidím do nevidím a ještě k tomu špionil. Chyběla mu jiskra.

Napsal na centrálu, že dal v Hiltonu výpověď a že chce domů.

Obratem ale dostal důtku a s ní i rozkaz, ať výpověď okamžitě stáhne: „Tvé chování je hrubé porušení kázně. Domů stažen nebudeš ani teď, ani později. Tvým úkolem je bojovat proti nepříteli v přední linii. Ať tě ani nenapadne si myslet, že by to kdy mohlo být jinak.“

Ještě štěstí, že dostal od jednoho známého nabídku na jiné zaměstnání. „Alespoň změním prostředí, když nic jiného,“ říkal si Erwin. A tak se stal nákupčím manažerem v Kensington Hiltonu. Asistentem generálního manažera tam byl Rico de Schepper. Byl to Holanďan a Erwinův nepřímý spolužák z hotelové školy v rakouském Bad Hofgasteinu. V hotelu jim říkali Dutch mafia, holandská mafie.

Do Prahy Erwin napsal tajnopis s tímto zněním: JSEMNAKUPNIMMANAZEREM VKENSINGTONHILTONU.

CHCIBYT. CHCIPENIZE. CHCIAUTO.

Centrála se zaradovala. Z Prahy dostal odpověď: SOUHLAS. DOSTANES24TISICLIBERSTERLING. PRIPRAVPREDAVKU.

Předávku připravil Erwin v Aténách. Bydlel v Hiltonu. Peníze mu přivezl jeho nový nadřízený Gustav Stelipský, který na něj přitáhl sledovačku. V přepychové restauraci nedaleko Olympu předal Erwinovi peníze.

„Co kdybychom si dali lahvinku nějakého dobrého sladkého červeného řeckého vína,“ navrhl Gustav.

„Raději ne. Podpořme úsilí soudruha Gorbačova a začněme potírat alkoholismus hned a tady.“

„Jo, hochu, on nás zlobí,“ řekl znenadání Gustav. „On si to představuje jako Hurvínek válku.“

Ani jeden z nich tenkrát ještě netušil, co Gorbačov způsobí.

Setkání v Aténách bylo celé zmršené. Gustav byl nervózní a předal v tmavém baru Erwinovi o čtyři tisíce méně. Zbytek mu zůstal v náprsní kapse. To ale Erwin zjistil až v hotelu. Vydal se tedy zase do baru.

„Sir zde něco zapomněl?“ ptal se barman ochotně. Na zemi nic neviděl, a jestli barman peníze našel, bylo jasné, že je ztopil.

„Dýmku. Někde jsem vytrousil dýmku.“ Chvíli ji hledali, ale nic nenašli.

Na letišti v Aténách ho zadržela policie. Měl za sebou pasovou kontrolu a chystal se projít celní kontrolou, když k němu přistoupili dva policisté. Legitimovali se, že jsou od finanční policie, a řekli: „Máme důvodné podezření, že převážíte peníze. Pojďte s námi.“

Vzali ho do separátní kabinky. Šli najisto. Věděli, že peníze má. Erwin však vyplnil všechny peníze poctivě do celního prohlášení, všech 20 000 liber. To nečekali.

„Žádné další peníze nemáte?“ ptali se zklamaně, ale věděli, že nemá. Omluvili se, že obtěžovali. Erwin měl zaděláno na malér. Na velký malér.

86

Z Prahy přišla Erwinovi jednoduchá, zato ale nepochopitelná zpráva: SDĚL INFORMACE O ARIANE.

Žádost ho překvapila, protože přišla zčistajasna a protože se domníval, že Ariane je spíše francouzská záležitost. Snažil se něco zjistit, ale bylo toho žalostně málo. Ariane byla třístupňová raketa na kapalné palivo, ale k jejímu prvnímu stupni mohou být připojeny zesilovače na tuhé palivo, které zvýší její výkon. Od roku 1984 byla provozována komerčně společností Ariane space, což byla soukromá firma Projekt ale financovaly evropské banky s Evropským vesmírným průmyslem, protože budoucí verze Ariane měly být schopny nést astronauty. První rakety Ariane vybudovala European Space Agency a byly odpáleny na Francouzské Guyaně.

Erwin odeslal, co měl, a okamžitě přišlo poděkování s příkazem, aby se o projekt Ariane dále nezajímal. Erwin nabyl dojmu, že to byl omyl a že dostal žádost určenou pro někoho jiného, zřejmě ve Francii.

87

Erwin si musel vzít dovolenou a odreagovat se. Na podzim roku 1986 odejel na Dálný východ s cestovní kanceláří Thomas Cook. Navštívil Hongkong, Singapur, Malajsii, Barmu, Thajsko.

V Thajsku samozřejmě vyrazil do pověstné vykřičené čtvrti. Nakoukl sice do několika lokálů, kde se u tyče svíjely nepříliš pohledné go-go tanečnice, ale neměl v úmyslu se takhle odreagovat…

Nějaký mužský se ho ale nakonec chopil, ukázal mu fotografie překrásných dívek a nastrkal do podniku, kde ty krasavice z obrázků „bydlí“.

Vítač mu anglicky sdělil, že si může vybrat bardámu, že ho bude nutit, aby vypil dva drinky a jí zaplatil také dva drinky, protože když to nedokáže, bude mít problém. Erwin si vybral bardámu číslo osm.

„Miluji tě. Padesát dolarů,“ řekla. Tomu se říká pracovní znalost angličtiny.

Ale děvčata tam byla přepychová. V malém sále sedělo několik turistů a znuděně poslouchalo neuvěřitelně krásnou zpěvačku na pódiu. Fotografie nelhaly. V místnosti nebyla klimatizace. Erwin se odporně potil. Jeho bardáma se o něj pečlivě starala Odvíjela papír z role toaletního papíru, která byla spolu s ostatními rolemi nastrkána na vidlice jeleního paroží u barpultu, a chtěla, aby jí koupil whisky. Okamžitě ji vypila předstírala, jak je ostrá, a chtěla druhou. Barmanka byla oblečena do vyzývavého šatu s oválným výstřihem na bříšku. Přistihla ho, jak se tam dívá, a pohrozila prstem. Pak mu ale vzala jemně ruku, položila si ji na pupíček a zasunula směrem dolu. Erwin držel v ruce cizí úd. Byl v baru pro transvestity.

Zpěvačka na pódiu byla muž, barmanka byla muž, kolem samí převlečení muži. Bardámy ale byly pravé. Erwin se málem pozvracel. Ještě nikdy nedržel v ruce cizí mužské přirození. Nakonec se zklidnil a personál si uvědomil, že je tam nedopatřením. Zkoušeli zjistit, jaké má preference. Snad zpod stolu vylezl nezletilý chlapec, oblečený v bílém, vyšperkovaný jak cirkusový pony, a snažil se upoutat Erwinovu pozornost. Dlouho se nezdržel. Když zjistili, že je asi normální, což samo o sobě bylo v tomto podniku nenormální, změnili program. Na pódium vystoupila striptérka Vlastně to ani nebyla striptérka, byla už nahá. Ukazovala, jak umí šlukovat cigaretu, ale ne ústy. Sklidila vlažný potlesk. O něco větší potlesk se ozval, když si z pochvy vytáhla několik žiletek svázaných na provázku.

Na Erwina to bylo trochu moc. Vstal, že půjde. Jeho bardáma se na něj pověsila. Bála se, že bude mít nepříjemnosti, že ho pustila tak brzo.

„Můžete ji mít,“ řekl jeden z obsluhy. Erwin se podíval na dívku. „Pět dolarů,“ řekl a muž přikývl. Erwin zaplatil dívce pět dolarů a řekl jí:. „Nic ti nedlužím a ty mně také ne.“ A šel pryč.

88

Poslední zastávku měl na Bali. Těšil se, že si odpočine u moře.

Bydlel v chatce kryté palmovým listím, s teplou vodou, sprchou, barem, ledničkou, decentním elektrickým osvětlením a televizí. Byl v té nejkrásnější zahradě, jakou kdy v životě viděl. Palmy, banánovníky, papoušci velcí jako krůty, několik bazénů, bary přímo v bazénech, všude květy, všude vůně, do toho pralo slunce a na každých deseti metrech zakopával o volné Australanky, které to tam mají z Austrálie tak daleko jako my do Ostravy. O Bali prý nějaký básník řekl: „Je-li na světě ráj, je to tu, je to tu, je to tu.“

Jednoho dne si šel zaplavat. Byl na otevřeném moři. Žádný plavčík, který by na něj pískal, že se to nesmí, tam nebyl. Plaval skoro hodinu a už téměř neviděl na břeh. Raději to obrátil. Začal odliv. Plaval proti proudu, ale začínal se ztrácet. Musel přitvrdit a ubývaly mu síly. Kolem ruky se mu ovinula medúza a šlehla ho. Na chvíli mu ochrnula levá ruka. Lokl si.

„Jaký to způsob zahynout!“ pomyslel si. Říznul se do břicha o skalisko a začal krvácet. Krev přilákala hejno podivných rybek, které se snažily přisát k ráně. Byl ještě dost daleko od břehu, když se v místech, kde bylo předtím moře, začala objevovat ostrá skaliska. Pokoušel se po nich jít, ale padal a zraňoval se. Slunce do něj bušilo. Věděl, že bude mít úžeh. Záda mu hořela. Vyčerpán se dostal ke břehu. Ale šlápl na mořského ježka a ostny mu projely nohou. Ztratil rovnováhu a ramenem spadl do hnízda mořských ježků. Ostny i s ježkem mu zůstaly viset na rameni. Smetl je, ale ostny byly křehké, ulomily se a později začaly hnisat. Po pláži se k němu blížila dívka.

„Masáž?“ zeptala se.

„Dotkneš se mě a zardousím tě,“ zachraptěl totálně vyčerpaný Erwin. Zalezl do chýše a usnul. Druhý den ráno mu bylo snad ještě hůř. Oči měl opuchlé a byl celý červený. Na rameni měl mokvající černofialové vpichy. Měl horečku, a tak se raději rozhodl, že se vrátí do Londýna. Letěl z Jakarty. Měl stále větší horečku. Kůže na ramenou se mu sloupla a košile přischla k tělu. Doma ji nemohl odlepit. Stehna mu nabobtnala a nemohl sundat kalhoty. Musel rozstřihnout obě nohavice, aby se z nich dostal.

To byl tedy výlet. Špičkový špion – a málem umřel v moři na dovolené.

89

Erwin si koupil auto, Renault 18 GTS, a pronajal si byt v hezkém rodinném domku v Golders Green. Bydlel v tiché uličce The Grove s výhledem na synagogu. Měl celé první patro s velkou kuchyní a jídelnou, velkou ložnici, obývák a pěknou pracovnu. Platil 320 liber měsíčně. V přízemí žila sama jeho bytná Essie, příjemná a ochotná Židovka.

Jednou jel Erwin z lesa z Hainault Forest. V Hainault Forest to znal, chodil tam na houby. Nacházel tam nádherné exempláře pravých hřibů. Pro Angličany jsou všechny houby jedovaté kromě žampionů, ale to nejsou houby, nýbrž zelenina, a jsou proto nejlepší, když se jedí syrové nebo nanejvýš grilované.

Když potkáte v anglickém lese chlapa s košíkem, můžete se vsadit, že je to Talián nebo Polák. Dnes to ale bylo jiné. V lese se motalo několik pánů v kravatách, jeden šel dokonce tak blízko kolem Erwina, že neodolal a podíval se mu do košíku, přičemž se zdvořile usmíval. Pravidlo sledovačky je oblékat se nahoru, protože je pak lehčí svlékat se dolů. Mohli si klidně sundat sako nebo kravatu, což ale neudělali.

Erwin jel domů. Viděl, jak se za ním schovávají dvě auta. „Asi někoho sledují,“ usmál se. Za chvíli mu to ale došlo.

„Tebe, tebe sledují, vole!“ Uvědomil si, že má na sobě sledovačku. Trochu zpanikařil. Klid, klid, říkal si. Domů dojel, ale značně rozrušen. Nastoupil na předem připravenou kontrolní trasu.

Nebylo pochyb. Byl pod sledovačkou.

Byl to asi rok, co pracoval v Kensington Hiltonu. Erwin dal výpověď a oznámil to centrále. „Jsem sledován, chci domů. Chci domů, domů.“

90

Do Prahy byl stažen přes Francii. V Paříži mu vyměnili pas. Domů se dostal bez problémů.

Nejdřív navštívil rodiče. Byli staří a stále netušili, co jejich syn skutečně dělá. Žili v přesvědčení, že má nějaké poslání v Rusku. „Vrať se domů,“ říkala maminka a plakala „Co tě tam v tom Rusku drží? Tady máš dům. Jestli tam máš nějakou Rusandu, tak ji přivez. Vždyť už ti také není dvacet a ani třicet, a dokonce ne čtyřicet. Na co čekáš?“

Náčelníkům v rozvědce Erwin řekl, že v Hiltonu dal výpověď a že chce domů.

Nebylo to radostné setkání.

„Domů nemůžeš. My tě potřebujeme venku. Dostat se do Anglie není lehké. Kromě toho na nás tlačí Rusové. Máš vynikající zprávy, oni je potřebují při jednání o odzbrojení, získáváme pevnou půdu pod nohama Západ zbrojí a zbrojí. Sovětský svaz to nevydrží ekonomicky, oni ho uzbrojí. Víš, kolik je vás tam v Anglii nelegálů? Dva Lépe řečeno byli jste dva Ten druhý zradil.“

Byl to zajímavý příběh. Kádrový rozvědčík se zamiloval do anglické dívky. Dívka řekla tatínkovi, že se zamilovala do cizince. A jak už to bývá, sehrála svou roli náhoda. S náhodou se ve špionáži musí počítat jako s jistotou, takže by to byla jistě náhoda, kdyby se náhodou nic nestalo. Tatínek té dívky byl u britské tajné služby MI5 a nechal milého své dcery prověřit. Něco se mu nezdálo. MI5 zamilovaného rozvědčíka zaverbovala. Československá rozvědka to však včas odhalila, takže nestačil nikoho zradit.

„Co ale budeš dělat? Něco dělat musíš. Bez zaměstnání se neudržíš, dojde zcela jistě k provalu.“

„Já nechci dělat nic, já chci jít domů, já jsem svůj slib dodržel. Měl jsem pracovat v zahraničí deset let. A v Anglii jsem už 11 let, a když k tomu připočtu i Rakousko, tak už je to celkem 15 let. Dodržte vaši část úmluvy,“ nedal se Erwin.

„Budeme potřebovat rezidenta do USA. Seš v lajně. Máš nejvíce zkušeností. Budeš se tam starat o agenty.“

To Erwin kategoricky odmítl. „Do Ameriky nejdu. Hnusí se mi. Nelíbí se mi tam. Proč tam nejdete vy?“

„My máme rodiny,“ řekli.

„No právě. Já nemám rodinu, já nemám ženu, protože jsem venku a nesmím se ženit,“ vzdoroval.

„Tak my ti ji najdeme. Zabere to čas, to dá rozum, ale najdeme ji. Už máme několik kádrových manželství. Máme s nimi dobré zkušenosti. Funguje to.“

„Tak jo,“ souhlasil. Všichni si oddychli.

Za Erwinem přišli tajnopisci, protože se jim něco nelíbilo. Měli podezření, že se jim někdo snaží nabourat do tajná Jedna zpráva nedošla

„Doslechli jsme se, že se chystáš na kádrové manželství,“ vyzvídali. „To je ale přece hnusné.“

„Kdybyste byli ochotni věnovat vítězství komunismu všechno, i osobní život, tak bychom měli alespoň malou šanci vyhrát. Běžte domů ke svým oprsklým maminám a nedávejte mi lekci, co je hnusné a co ne. Já mám svoji morálku, komunistickou morálku,“ řekl Erwin trochu nadneseně, ale v podstatě tomu, co říkal, věřil.

„Jakou ženu bys chtěl?“ ptali se kádrováci. „Jaké by měla mít duševní a samozřejmě i fyzické vlastnosti?“

„Jestliže smím projevit přání, nemám příliš rád vyloženě ploché, chlapecké typy,“ řekl Erwin stydlivě.

„Tak jakou sis vybral nevěstu?“ ptal se ho druhý den náčelník.

„Chce ženskou s kozama,“ řekl Gusta. Erwinovi se v tu chvíli zatmělo před očima. Byla to oplzlost. „Nikdo nebude nikdy mluvit o mé ženě, ať už skutečné, budoucí nebo potenciální, takhle vulgárně. Vy si nechte ty svoje ošklivky, já si vyberu děvče, děvče jak karafiát, které bude odpovídat ideálu mého srdce, a ne marxismu-leninismu. Ať vás ani nenapadne se o tom dále zmiňovat.“

Přestože náčelníky upozornil, že je pod sledovačkou, dostal rozkazem vrátit se zpět do Anglie. Zřejmě mu moc nevěřili.

„Oni tě prověří, nic nezjistí a zase tě pustí. Jsou nervózní z té tvé návštěvy na Capitol Hillu,“ řekl Gustav.

Jet musel, to bylo jasné. Nesplnění rozkazu se trestalo vězením. Tušil, že dříve nebo později do toho spadne, a když už byl nucen si vybrat, bylo mu milejší vězení anglické než vězení vojenské v Čechách. Rodiče z toho byli nešťastní. Mysleli, že už jim syn zůstane doma

Erwin se snažil zachovat alespoň dekorum. Chtěl peníze. Dostal je. „Peníze nejsou problém, peněz máme dost, když budeš chtít víc, dostaneš víc,“ řekl náčelník.

„Koupím si byt. Nechci už žít v pronájmu.“

„Kup si byt,“ řekli.

„Chci být stahován do vlasti každý rok.“ Souhlasili. A zbývala otázka zaměstnání.

„Budu trochu malovat a budu prodávat obrazy svoje, ale hlavně portrétní miniatury. Prodej budu fingovat.“

Erwin doufal, že taková kravina nemůže projít. Ale prošla Chtěli ho dostat ven za každou cenu. Byl požádán, aby předložil k odbornému posouzení některé své obrazy. Udělal narychlo dva pastely, protože olej potřebuje čas, a ani ho nepřekvapilo, že byly shledány vhodnými.

91

Koupil si byt v novostavbě v Silver Birch Close 35, Friern Barnet v severním Londýně. Byl to pěkný, pohodlný byt. Měl koupelnu, teplou vodu, plynové topení. Stačilo pootočit knoflíkem a bylo teplo. Měl kuchyň, obývák a ložnici. Na stejném poschodí s ním bydlela jedna indická rodina a jeden indický pár, ti ale ještě nebyli svoji. V domě vůbec bydlelo hodně cizinců. V Londýně to není nic neobvyklého.

Erwin požádal Alana Howarda, aby mu založil firmu, což neprodleně učinil. Jeho firma se jmenovala Modern Shapes, Moderní tvary. Měl právo prodávat umělecké předměty i svoje obrazy, kdyby na to přišlo. Moderní tvary! Nějaký název pro firmu se starožitnostmi.

I když se od svého návratu z Československa nesnažil o žádnou rozvědnou činnost, tím, že byl členem Conscience a měl napojení na 35’ s, měl neustále dost zpráv.

NCSJ pořádal schůzi ve Westminsteru, a tak se rozhodl, že se tam podívá, zda by tam nebylo něco zajímavého. Neměl pozvání, ale to nevadilo. Věřil si, že se tam nějak dostane. I když se při minulém fiasku na schůzi sionistů zařekl, že už nikdy nepůjde na akci nepřipraven, udělal to znovu. Počítal, že uvnitř bude Rita Ekerová a požádal ochranku, aby mu ji vyvolala. Nemýlil se. Rita za chvíli vyšla.

„Rito, zapomněl jsem si doma pozvánku. Když pro ni půjdu domů, nestihnu začátek, můžeš mně nějak pomoci?“

„To je v pořádku,“ řekla Rita ochrance. Strážný kývl a zeptal se: „Jak se jmenujete?“

„Erwin van Haarlem,“ odpověděla Rita za Erwina Strážný hledal v seznamu, ale to jméno tam nenašel.

„Mně dala pozvánku Cynthia Jacobsová,“ řekl Erwin. Cynthia Jacobsová byla společně s Ritou sekretářkou NCSJ. „Hledejte jméno Cynthia Jacobsová.“

„Á, tady to máme,“ oddechl si strážný. „Můžete jít.“ Rita se na něj trochu udiveně dívala, ale neříkala nic. Hlavním řečníkem byl labouristický poslanec Greville Janner. A nebral si servítky. Vynadal všem přítomným, že dělají málo pro sovětské Židy a že by to takhle dál nešlo. Varoval, aby se hnutí pro sovětské Židy nespojovalo se žádným jiným hnutím za práva minorit v SSSR. Byl zástupcem předsedy parlamentního výboru všech politických stran za propuštění sovětských Židů a informoval o práci tohoto výboru.

Po něm vystoupil mladý Graus a řekl, že oni, mladí, žádné góje nepotřebují, ani z parlamentu ne, a že tak jako David porazil Goliáše, oni též slavně zvítězí. To způsobilo rozruch. Schůze musela být přerušena

„A já také říkám,“ tvrdila nějaká žena „že musíme spoléhat na sebe, a ne na nějaké góje.“ A dívala se přitom upřeně na Erwina Ten od ní odešel a opřel se o sloup.

„Jste z KGB?“ ozvalo se za ním. Byla to rána z čistého nebe.

Nepříjemnou otázku mu položila žena středního věku a myslela to vážně.

„Ne. Z Colney Hatch Lane. Určitě se známe odtamtud.“ Colney Hatch Lane je blázinec. Nenechala se zmást.

„Jste Žid?“ Erwin viděl, že přituhuje.

„Promiňte, musím si něco projednat s Ritou. Hned jsem u vás,“ řekl Erwin a šel otravovat Ritu, aby bylo vidět, že ho zná. Pak se k ženě vrátil: „Co jste to chtěla vědět?“

„Já se jmenuji Woolfová,“ představila se. „Jsem malířka, a tak dokážu pozorovat lidi. U vás mi něco nehraje. Vy sem nepatříte. Vy vyčníváte,“ řekla

„Nejsem si zcela jist, že mě váš blábol zajímá. Chci věřit, že vaše mazanice dávají větší smysl než váš slovní průjem. Překvapilo by vás moc, kdybych vás požádal, abyste mně vlezla na záda?“ Po skončení opustil schůzi mezi prvními.

92

Být svobodný je nenormální. Být svobodným Židem je nemorální. Je to proti vůli Boží a je s tím třeba něco dělat, neboť Tóra praví, že „z té příčiny opustí muž otce svého i matku svou a přidržeti se bude manželky své i budou v jedno tělo“. Erwin se seznámil s Penny. Představil mu ji Robert.

Penny Edelsteinové bylo asi 32 let. Vlasy jak půlnoc, urostlá, ztepilá a inteligentní.

V listopadu 1986 se ho Penny zeptala: „Erwine, šel bys se mnou na večeři do parlamentu? Labourističtí přátelé Izraele tam pořádají benefiční večer na podporu sovětských Židů.“

„Ano, Penny, rád.“

Erwin očekával, že tam budou alespoň jako čestní hosté nějací armádní činitelé a že se může něco dozvědět, ale byl zklamán. Byl tam jenom velitel generálního štábu izraelské armády generál Levi. I když říci o generálu a veliteli generálního štábu „jenom“, to už je rozvědčická rozmazlenost. Ale jinak tam byli hlavně bohatí Židé, protože tohle byla benefiční večeře a účelem bylo získat od nich peníze. Částky, které věnují, budou značné, protože je mohli odepsat z daní.

Vyzvedl si Penny v jejím bytě. Byla oblečena do černého, měla obnažená ramena a velký výstřih, který hodně ukazoval a přitom stále ještě hodně skrýval. Měla bezchybnou snědou pleť a nádherné vlasy.

Pokusil se setřást sledovačku a smykem se dostal do kolony aut do protisměru. To se naučil v Rakousku. Ozvalo se zběsilé troubení.

„Ten taxikář, co jel za námi, se velice zlobil,“ řekla Penny. Sledovačka používala v Londýně hodně taxikářských vozů. Jezdí jich tam mraky. Rozdíl mezi nimi je, že taxíky s taxikáři jezdí jako taxíky, zatímco taxíky se sledovačkou jezdí jako sledovačka Ale nesetřásl je.

Po stránce rozvědné byla večeře ztrátou času. Nic podstatného se tam neřešilo. Hosté se jen vzájemně ujišťovali, jací jsou kabrňáci, že pomáhají sovětským Židům.

Když přišlo na almužny, dal Erwin dvacet liber, což bylo dle jeho názoru slušné, ale za Penny přišla nejdříve June Jacobsová a pak Rhoda Harrisová a žádaly ji, aby zopakovala sbírku u stolu, protože někteří u stolu, a dívaly se při tom na Erwina, by mohli zvážit, zda nezvýší svůj příspěvek. Erwin zvážil a nezvýšil.

Na večeři ho Penny seznámila s panem Matka Ben-Yosefem. Erwinovi se líbilo jeho nezvyklé jméno „Matka, syn Josefa“. Byl kulturním atašé izraelského velvyslanectví, 2 Paláce Green, Londýn W8 4QB, tel. 01-937 8050. Penny ho představila jako umělce a pan Matka, syn Josefa vystavil Erwinův plakát nabádající pana Gorbačova, aby „nechal svůj lid jít“, na izraelské ambasádě.

Erwin pak svezl Penny domů. Zastavil před jejím bytem, vystoupil, obešel auto a otevřel jí dveře. Při vystupování z vozu spatřil její obnažená pevná stehna

„To auto sem nepatří,“ řekla Penny a ukázala na auto, které zastavilo o nějakých dvacet metrů dole v ulici. „To tady nemá co dělat. Není odtud. Smím tě pozvat na kafe, Erwine?“

Bylo to tak jednoduché, tak prosté. Ta okřídlená věta, která neznamená jen kafe. Byly už skoro dvě hodiny v noci.

Erwin se podíval na parkující auto. „Už je pozdě Penny. Až někdy jindy.“ Ženu lze urazit na milion způsobů. Tenhle je ale asi nejkrutější.

„Tak dobrou noc,“ řekla s pokrovým obličejem a přidala úsměv, že snad jen iglú mohlo být studenější. Podívala se znovu na čekající auto a pak mu řekla: „Dej na sebe pozor.“

Oba věděli, že už nikdy nebude příště, neboť nejen pěvci, ale i ženy jsou jak ptáci. Kdo hodí po nich kamenem, k těm víc se nenavrací.

Život pod sledovačkou

93

Tak tedy: Erwin jel domů z Hainaultského lesa. Před ním se couralo auto a za ním byla ještě další dvě auta Pousmál se: „Asi někoho honí.“

„Tebe, tebe ty vole, tebe honí!“ Erwina polil pot. Úplně zpitoměl. Pak se ale sebral: „Klid, klid, to ještě nemusí být konec.“

Ale byl. Byl to konec. Byl to začátek konce. Čas od času ho pustili, aby se uklidnil, a když si už myslel, že je to bezpečné, zaseje objevili. Dva roky pracoval pod sledovačkou. Nic nezjistili a měli by ho pustit… Ale jedno přece jen zjistili: Chytá relace. Je to špion. A oni chtěli být slavní lovci špionů. Prostě chtěli chytit špiona. Nu což, toho bohdá nebude, aby český král z boje utíkal!

Co ale platí o králi, neplatí o špionovi. Kdo uteče, ten vyhraje! Erwin neutekl.

Erwina mrzelo, že už nebydlí v Golders Green, i když z Friern Barnet to tam nebylo zas tak daleko. Kdo mu chyběl? Židé.

Za tu dobu, co žil v Golders Green, si je zamiloval. Židé jsou slušní a zdvořilí lidé. To nejsou žádní hulváti, opilci nebo násilníci. Líbil se mu způsob jejich družného života, jak v sobotu spěchají do synagogy, jak ho zdraví Šalom!, a miloval pátky večer, když se za okny židovských domácností rozzářila šábesová světla a celá Golders Green dostala příchuť míru a tajuplná

Oba jeho sousedé na prvním poschodí byli Pákistánci. Ti úplně vedle něj byli příjemný mladý pár, ten trochu dál byl křivák se svou rodinou. Mladý pár na něj zazvonil a představil se. Proto ho překvapilo, že ani ne čtrnáct dní po nastěhování pronajali byt sympatickému řeckému studentovi Nikosovi.

O poschodí níže bydlel nějaký policista a někdy se míjeli na schodech, ale protože nepozdravil, Erwin jeho také ne. Trochu ho překvapilo, že si nechal růst plnovous. Až dosud si myslel, že to k uniformě nepatří. Policajt pak ale přestal uniformu nosit.

Nikos byl student, který nestudoval. Připravoval se na zkoušku, která nebyla a tudíž se na ni nepřipravoval a jeho úkolem bylo navázat s Erwinem kontakt, protože byl agentem britské tajné služby MI5. Kousek dál ve stejném domě bydlela Polka, rovněž agentka. Anglická kontrarozvědka neměla těžkou pozici osazovat dům svými lidmi, protože dům byl absolutně nový, většina bytů ještě neprodaných, a tak stačilo nastěhovat do nich prostě své lidi.

Anglická kontra byla posedlá myšlenkou, že se Erwin vyzná v autech nebo že byl řidičem z povolání. Asi to částečně způsobil sám Erwin. Mnoho časopisů vhodných pro tajnopis mělo totiž motoristickou tematiku. Kupoval je v Golders Green, a tak sledovačka usoudila, že má o tuto tematiku zájem.

Nikos si koupil starý sporťák Alfa Romeo a začal ho opravovat a vylepšovat. Požádal Erwina, zda by mu s tím nepomohl. Chvíli opravovali spolu, ale Erwinovi bylo jasné, že se snaží zjistit jeho vědomosti o automobilech, a tak se od toho distancoval. „Tobě to jde, že ty jsi to dělal předtím?“ říkal.

Nikos složil neexistující zkoušku a řekl: „Musím uvolnit byt, oni ho chtějí zpátky. Opravdu by ses stěhoval, kdyby vedle tebe bydleli negři?“

„Jasně, copak někdo chce bydlet v ghettu? Dost na tom, že tu celý den čichám kari,“ řekl Erwin v narážce na pákistánské sousedy.

„Já teď bydlím u Haliny, než odjedu. Znáš ji, ne?“ zeptal se Nikos. Halina bydlela ve stejném domě, ale v jiném vchodu. Erwin ji znal.

„Líbí se ti? Jestli chceš, já ti ji dohodím. Já s ní nic nemám, nemysli si,“ nabídl se. K jeho zklamání neprojevil Erwin o seznámení zájem a tak odjel, aniž by měl možnost Halinu dohodit. Prostě nesplněný úkol.

Ale MI5 to nevzdávala Třeba není Halina jeho typ. Co nedokázala Halina může dokázat jiná. Jednoho slunečného dne, jakých bývá v Anglii méně, než v normální zemi, Erwin zjistil, že se pod oknem opalují dvě dívky v bikinách. Opalovat se v Anglii v bikinách před domem je stejně neobvyklé jako opalovat se v bikinách v Praze na sídlišti. Zase nezabral. To už bylo k vzteku. Co s tím chlapem je, a je to vůbec chlap?

Bylo brzy ráno, pro líné Angličany ještě půlnoc. Z řídké mlhy se proti Erwinovi vyvalila běžkyně. Měla sněhobílé tričko a její tlustá nahá stehna vydávala při běhu necudné zvuky. Nebyla to ještě žena, spíše svěží, růžolící děvče. Bylo obdivuhodné, jak vůbec dostala všechnu tuhletu masu do pohybu. Obrovská podprsenka se marně snažila zabránit v pohybu obrovským prsům, které se převalovaly jako námořní lodi na vzedmutém moři. Statečně se jí podařilo nasadit úsměv, který ale vyzněl jako prosebný pohled poráženého telete: „Proboha tak už mě doraz, oslov mě, sbal mě.“

„Nice morning! Hezké ráno,“ řekl Erwin a zamával rukou. Minuli se.

„Nice morning…“ slyšel za sebou vzdalující se smrtelné zachroptění. Vedle Erwina se nastěhovala Joyce.

Joyce byla asi osmadvacetiletá svěží černoška s příjemným chováním a upřímným stiskem ruky. Není jisté, jestli byla řádná policistka, nebo pouze konfidentka Jejím úkolem bylo špehovat ho a předstírat, že ho nešpehuje. Když se stěhovala do bytu, zazvonila na Erwina, představila se a kolem sebe měla několik kufrů různých velikostí. Člověk nemusí být zrovna jasnovidec, aby viděl, že byly prázdné.

Když už bydlela v bytě asi tři týdny, šla vyhodit odpadky a nechala nezavřené dveře, protože se hned vracela Erwin toho využil, vešel dovnitř a byt si rychle prohlédl. Byl prázdný. Měla tam jen nejnutnější nábytek, žádná ta cingrlátka a dečičky, co ženské považují za ozdobu, v kuchyni nějaké neumyté hrnky a u stěny sousedící s Erwinovým bytem byl nízký stolek a na něm odposlouchávací aparatura

Joyce v bytě nepřespávala Vždy po desáté hodině večerní, když už skončila jeho rozhlasová relace, zazvonil v jejím bytě telefon nebo ona krátce zatelefonovala a tiše se vykradla z bytu. Venku na ni čekalo auto, které ji odvezlo. To jako neměl slyšet.

94

Byl už večer, když u Erwina zazvonil soused, policajt z prvního patra Od té doby, co ho viděl naposledy, mu vousy pěkně narostly. Docela mu slušely. Byl to vůbec pěkný, asi hezký muž. Člověk by si ho mohl oblíbit.

„Promiňte, že vás obtěžuji, ale já chci dát své přítelkyni ledničku, my ji potřebujeme dát do auta, ale ona ji neunese a já ji sám nezvládnu.“

„Jsou tři možnosti,“ řekl si Erwin: „Za á: Potřebují otisky prstů. Za bé: Chtějí mi dohodit ženskou. Za cé: Je to začátek dlouhého a krásného přátelství. Cé je správně.“

Vzal si rukavice, protože v rukavicích je pevnější grip a nač také nechávat otisky prstů na ledničce hned při prvním setkání. Druhý den mu policajt přišel poděkovat. Měl doma láhev vína Pozval ho na návštěvu k němu do bytu.

Erwin byl v Anglii už osm let a kolikrát si myslíte, že ho pozvali Angličané na návštěvu k sobě domů? Ani jednou! „Jmenuji se Keith Edmundson.“

„Erwin van Haarlem. How do you do?“

„How do you do?“ učinil Keith zdvořilosti zadost.

„Promiň, že nemám ještě správné vybavení, ještě jsem si nekoupil skleničky na víno,“ řekl Keith a ukázal omluvně na sklenky, které se hodily spíše na pivo než na víno.

„To je úplně jedno, hlavně že to víno je dobré.“

„Počkej, tvoje sklenička je špinavá, vyměním ti ji,“ řekl. Vzal skleničku a odnesl ji do kuchyně. V odrazu ve skleněné výplni knihovny Erwin viděl, jak dává skleničku do igelitového sáčku. Mohl počkat, až Erwin odejde, a vzít si prostě skleničku, kterou by tam nechal. Asi dostal úkol a chtěl ho splnit.

Přišel s jinou skleničkou. Potěšené a lstivě se usmíval jako hňup, který se domnívá, že přelstil pojišťováka.

„Tak takhle tedy vypadá kurva převlečená za kamaráda,“ řekl si Erwin. „Tak tohle jsem vlastně já. Takhle jednám já. Předstírám přátelství, zrazuji, věřím, že pomáhám přispět ke spravedlivému vítězství, jsem přesvědčen o morální správnosti svého chování.“

Erwin se díval na svého nového „přítele“ a bylo mu špatně. Špatně z obou, z něho i ze sebe.

Erwin uvažoval, zda Keitha nasadili jako vybraného, schopného důstojníka, ale pak to zavrhl. Ani Angličané by nemohli vybrat takovou krávu. Prostě prověřovali lidi v baráku, narazili na policejního konstábla Edmundsona, a tak se ho rozhodli použít.

Člověk by řekl, že už ho měli obšancovaného dost. Ráno chodily venku postavičky, které věnčily pejsky, změnila se listonoška, vyměnili domovní službu, která v domě uklízela, v bloku začal pracovat umývač oken a nějaká parta natírala natřený plot. Jednou také Erwin spatřil mladý pár, jak tlačí kočárek, aby se jejich robátko nalokalo na Circular road zdravých olovnatých zplodin. I když se snažili sebevíce a i když do kočárku dělali „guči, guči, gú“, Erwin je i tak odhalil. Kočárek byl prázdný. Ale nejpitomější byl ten, co se vydával za montéra okenních rolet, i když ti v St. Albans nebyli též žádní outsideři. Ale pořád jim to nestačilo.

Erwin si poslal několik dopisů a zjistil, že byly otevírány. V jednom případě to bylo uděláno tak neodborně, že se až zdráhal uvěřit, že to otevřela kontrarozvědka. Samolepicí obálka byla znovu zalepena lepidlem. Některé obálky byly otevírány nad párou. To ale projde jen tehdy, když nepodezříváte, že je pošta kontrolována. Pára totiž naruší strukturu papíru, nepatrně rozpustí klih v něm obsažený a dojde ke změně, která je patrná hmatem i zrakem. Papír se trochu zkrabatí, a i když je vyžehlen, už to prostě není ono.

Přestal mu také fungovat telefon. Odposlech telefonu se zavádí takto: Tomu, komu má být namontován odposlech, v hantýrce se tomu říká napíchnutí telefonu, přestane fungovat telefon. Počítá se s tím, že dotyčný nahlásí poruchu. Asi do tří dnů se dostaví pracovník telefonní společnosti, který poruchu odstraní. Tento pracovník je od odposlechu MI5 a požadovaný úkol provede. Erwinovi tedy přestal fungovat telefon. Během tří dnů přišel pracovník MI5, který odposlech instaloval.

„To je pěkný obraz,“ řekl a ukázal na obraz na malířském stojanu. „To je váš?“

„Ano.“

„Je pěkný, opravdu pěkný. Jste dobrý, opravdu dobrý.“

„Každý jsme dobrý na něco,“ zdůraznil Erwin. Aby se Erwin opravdu ujistil, že má odposlouchávaný telefon, rozhodl se, že nebude telefonovat. Je-li podezření správné, budou se muset nějak projevit.

Za týden přišel Keith Edmundson.

„Erwine, nefunguje mi telefon, mohl bych si od tebe zavolat?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Posluž si. Chceš, abych tě nechal samotného?“

„To bys byl laskav, Erwine.“ Keith měl smůlu, že bydlel v domě, kde žil i Erwin. Neuměl totiž hrát, ale neuvědomoval si to. Trouba si hrál na lovce špionů a koupal se v patnácti minutách slávy.

Přes zavřené dveře bylo slyšet, jak kontroluje, zda odposlech funguje. Fungoval. To bylo divné. Jak to, že neslyšeli žádný hovor celý týden?

Erwin parkoval svůj Renault 18 GTS na parkovišti, na které vedla okna z Keithova bytu. Kapota motoru se zavírala na dvě stisknutí. Erwin zjistil, že kapota je zavřená jen najedno. Zepředu to bylo vidět. Myslel si, že ji při kontrole vody a oleje nedomáčkl.

Na chodbě ho zcela náhodou potkal Keith. „Ty jsi měl nehodu? Tvoje kapota je nedovřená,“ řekl. Ze svého okna to ale nemohl vidět.

Erwinovi to došlo. Hoši od sledovačky se mu hrabali v autě, nedovřeli ho a teď měli strach a vyslali Keitha, aby zjistil, jak se na to tváří.

Erwin nevěděl, jakou techniku je možno do auta namontovat. V tom se nevyznal. Usoudil ale, že by to mohl být nějaký druh odposlechu nebo nějaká miniaturní vysílačka, která by vysílala signály, takže by sledovačka věděla, kde je, aniž by se k němu musela přiblížit.

„Ne, Keithe, to jsem jen pořádně nedomáčknul kapotu, když jsem kontroloval olej.“

Erwin pak raději auto zavezl do opravny.

„Kosto, podívej se mi na spojku,“ požádal automechanika. „Myslím, že mi prokluzuje.“

Za dva dny byla spojka opravena.

„Někdo se ti vloupal do auta,“ řekl Kosta.

„Ty to poznáš?“

„Jo, poznám.“

„Nemýlíš se?“

„Ne, nemýlím.“ Tak měl štěnici v autě.

Netrvalo dlouho a Erwin měl autonehodu. Řízenou autonehodu. Musel si koupit nové auto.

95

Protože měl Erwin neustále nové zprávy a materiály týkající se sovětských Židů, musel je poslat do Prahy. Rozhodl se pro mrtvou schránku. Vyjel na Šandy Heath blízko Spaniard‘ s Inn. Jen na Spaniards Road zaparkoval, přijelo za ním podezřelé auto. Vylezli z něj sledovací a byli celí rozjaření, jako že se výborně baví a že nemají o nic zájem.

Erwin šel do lesa a v lese, kde jindy nikdo není, nanejvýš párek homosexuálů z nedalekého Jack Straw‘ s Castle, byli pánové různého věku a v různé vzdálenosti. Předstíral, že hrabe díru v kořenech stromu, a ještě kolem něj několikrát přešel. „Dobrá,“ říkal si v duchu. „Jestliže už jsme tedy tak daleko, budete hlídat blbej strom, hoši, a budete ho hlídat ve dne v noci a nanic.“ A stejně si počínal ve Friary Parku blízko bowlingového klubu.

Skutečnou mrtvou schránku se pokusil založit v lese v Hainault forest. Zastavil v jedné z postranních uliček u lesa v Kingston Close. Nedaleko zaparkovalo auto.

V lese, kde předtím nikdo nikdy nebyl, se najednou začali objevovat pánové v kravatách, kteří – ač neměli košík, ba ani igelitku ne – usilovně hledali houby. Erwin nechal na cestě šátek, do kterého také sbíral houby. Netrvalo to dlouho a odnikud se vynořil pán a jakoby náhodou šel kolem šátku a jakoby náhodou se do něho podíval. V Hainault zakládání mrtvé schránky nepředstíral, a tak došlo k česko-anglické špionážní kuriozitě. Ačkoliv hledal houby on, houby našli Angličané.

Do Hainault se vydal ještě jednou. Tentokrát zaparkoval z druhé strany lesa, na cestě, která spojuje Billet Road s Hainault Road, tam, co jsou na cestě zpomalovače rychlosti, v Anglii se jim říká spící policajti. Sledovačka tentokrát vyrukovala v plné síle. Byl tam běžec, nezbytní pánové v obleku a kravatách a také dvě děvčata, která klusala – a už tenkrát se tomu říkalo jogging. Oni prostě nemohli pochopit, co tam dělá, protože nemohli přijít na jeho pravou činnost. Sbírání hub mu dovolovalo to, co by si jinak nemohl dovolit. Mohl se vracet, měnit směr, stát dlouho na jednom místě a jen tak se rozhlížet.

V příhodném okamžiku v houští zalehl. Po cestě kolem překlusala děvčata A pak zpátky. V panice. Jako pes, který ztratil svého pána Takový pes začne jančit, lítá jako cvok sem a tam: „Ježíšmarjá, já jsem se ztratil!“

„Ježíšmarjá, my jsme ho ztratily!“

96

Blížil se čas relace, ale Erwin se neměl k tomu, aby zasedl. Spíše cítil, než slyšel, že o poschodí níž je Keith, že nikam nešel, ačkoli měl, a navíc že není sám. Erwin se znovu podíval na hodiny. Relace už začala Dvě minuty volacího znaku. Za tři minuty je tady. „Tůdle, nudle!“ Oblékl si šedý plášť, bradu si umáznul zelenou barvou, hřbet ruky trochu čemě.

Zazvonil Keith. Erwin mu okamžitě otevřel. Keith se nejisté šklebil, hekal a sténal. Kdyby to nebylo neuctivé, dalo by se říct, že vypadal jako vyblité zelí. Byl nemocen. Bylo jasné, že během několika dnů zemře.

„Máš umazanou bradu,“ řekl. „Co děláš?“ Keith slídil očima jako frajtr při kontrole rajonů.

„Vidíš,“ řekl Erwin a kývl hlavou směrem ke stolu, kde měl rozdělaný monoprint.

„Jsem nemocný Erwine, nemohu jít pracovat. Potřeboval bych si zavolat do práce, ale opět mi nefunguje telefon. Mohu si zavolat od tebe?“

Keith dotelefonoval a odešel tiše dokonat do svého bytu. Erwin uvařil slepičí polévku a odnesl krásně vřelou a vrchovatou misku Keithovi. Ale Keith neotvíral. Erwin klepal a pak bouchal, ale Keith se neměl k tomu, aby otevřel. Za dveřmi slyšel pohyb dvou lidí a jejich poplašený šepot. Konečně Keith otevřel. Byl velmi znepokojen, už nebyl tak nemocen. Deset minut s ním udělalo divy.

„Přinesl jsem ti slepičí polévku, Keithe.“

„Á, jako proč, proč jako, á?“ zeptal se Keith oduševněle.

„Víš, co říkají Židi? Když jí chudá ženská slepici, tak je jedna z nich nemocná. Slepičí polévka je židovský penicilin. Jsi přece nemocný, nebo už ne?“

Keith, který až dosud nemoc předstíral, se nyní skutečně rozklepal. Jako herec by se Keith neuživil, ale jako informátor MI5, to už byl jiný šálek čaje. Erwinovi připadal jako nevyučený číšník, který musí obsluhovat na banketu, protože zrovna nebyl nikdo lepší po ruce, a který svou práci sice mizerně, ale přece jenom nějak odvede, ale podle toho to taky vypadá.

97

Každý večer kolem sedmé hodiny si Erwin dojel pro večeři. Asi v polovině Musswell Hillu, tam naproti Minstrel Boye, byla řecká taverna Othello Kebab House, take away a objednávky po telefonu možné (tel. 01-883 9909), 73 Colney Hatch Lane, Muswell Hill, Londýn N 10.

Erwin se zamiloval do jejich kebabu ze skopového masa. Každý večer kolem sedmé hodiny začínal být neklidný a nezklidnil se, dokud nedostal svou denní dávku kebabu. Uvítala ho vůně opékaného skopového masa. Na rožni se skvěl veliký kebab z uplácaného skopového masa olizovaného mlsnými plameny, který se pomalu otáčel. Uvítal ho majitel, pravý Londýňan, snad Kypřan, snad Řek. Důstojně se uklonil a s důstojným úsměvem začal důstojně odřezávat opečené plátky kebabu. Tohle byla rodinná restaurace, založená na kvalitě jídla, a žádné legrácky a šaškárničky s etnickou výzdobou a bazouki hudbou se tu netrpěly. Majitel nahřál šišatý arabský pita chléb, rozřízl ho po jedné straně a vzniklou dutinu vyplnil míchanou čerstvou zeleninou. Na ni nakladl plátky kebabu. Celou tu nádheru dochutil štiplavou omáčkou.

„Moje matka ji připravuje sama,“ řekl pyšně a nebylo zcela jasné, zdaje více hrdý na svou matku, či tu omáčku.

Kebab byl ten největší z největších. Když ho jedl, musel ho držet oběma rukama A cena byla za malou porci. Majitel si dovedl vážit štamgastů. Erwin se usmál. Bylo s podivem, jak ho to potěšilo. Měl dostatek peněz koupit si ta nejdražší a nejvybranější jídla a on se zamiluje do kebabu!

Zašel do obchodu s nápoji hned vedle. Uvítal ho majitel obchodu, typický Londýňan, snad Pákistánec, snad Ind. Zamířil rovnou k chladicímu boxu a vybral si dvě láhve českého budvaru. Majitel měl na skladě značky Budvar, Plzeňský Prazdroj a někdy i Staropramen. Rád Erwina viděl, protože si kupoval české pivo, které jinak nikdo nechtěl.

„Dnes si vezmu také láhev jamajského tmavého rumu Captain Morgan.“ Majitel potěšené kývl.

Kebab v promašťujícím se papíru položil na nízký konferenční stolek. Z kuchyně si přinesl čistou utěrku a skleničku. Naplnil ji rumem Captain Morgan a téměř vzápětí ucítil srdcelomnou vůni – v obýváku to vonělo jako v karibském kostele. Nalil si pivo do skleničky a usrkl rumu. Zkuste přeložit do jiného jazyka „jedno orosené“! Lahvové pivo chutná, ale pít ho z láhve? To je jako jíst biftek lžící.

Dojedl, položil si nohy na stolek a stiskl tlačítko. Z přehrávače se ozvala píseň. Jeniffer Rush. Zpívala I am your lady. Byla to krásná píseň. Hrál si ji stále dokola Rum a pivo začaly účinkovat. Tak takhle se má Pán Bůh v Německu nebo špion v Anglii. Vypnul kazeťák.

„… and you are my man,“ pokračovala Jeniffer Rush sotva slyšitelně za stěnou v Joyceině bytě. Sledovačka vedle si nahrála co si pouštěl, a teď si to přehrávala

Měl to spočítané. Nebylo úniku. Kam také? Domů? Tam ho nechtějí.

„Pec nám spadla pec nám spadla kdopak nám ji postaví? Padla klec, nejen pec. Nikdo ji nepostaví. Půjdeme spát, hoši. Nějak je a nějak bude. Protože se ještě nikdy nestalo, aby nějak nebylo.“

Boj s agenty a odhalený podvod s Hvězdnými válkami

98

Erwin se právě chystal chytnout relaci, když zaklepal Keith: „Erwine, nevzal bys mě ke stanici metra Turnpike Lane? Porouchalo se mi včera auto a musel jsem ho nechat v práci. Není to daleko, asi deset minut. Ale muselo by to být hned, nebo přijdu pozdě.“

„Jasně Keithe, sejdeme se dole u auta“ Nebylo to poprvé, kdy se Keithovi porouchalo auto a musel ho nechat v práci a kdy Erwina požádal, aby ho vzal k metru. Minule to byla stanice Highgate a zrovna v době relace. Věděli, že z Československa běží vysílání pro nelegála a snažili se ustanovit, že tím nelegálem je Erwin, nebo už to věděli, ale chtěli zjistit, které časy chytá a které pouští. Erwin byl rozčílený. Řídil agresivně a velmi rychle.

„Ty ale umíš řídit!“ snažil se Keith vyvolat nějakou reakci. Erwin neodpovídal. Byl naštvaný, protože nevěděl, co má dělat. Keith nechtěl, aby konverzace jen tak skončila a tak se zeptal: „Já tě vídám večer, jak se vracíš s nějakým balíčkem, to bude asi nějaký take-away, co si to nosíš?“

„To je doner kebab,“ řekl Erwin a okamžitě se mu zlepšila nálada

„Jak to chutná, to jsem ještě nikdy nejedl?“ chtěl vědět Keith.

„Keithe, to se nedá popsat, to musíš ochutnat. Zvu tě. Tak dneska večer v sedm u mě. Pití nenos.“

„V sedm je moc brzo. Dostal bych se do dopravní zácpy. V osm by to bylo lepší.“

„Já myslel, že tvé auto je nepojízdné.“

„Á, to už bude do té doby spravené.“

„Jsem si jist, že bude.“

„Tak co?“ zeptal se po večeři Erwin.

„Lahodné, la-hod-né!“ Bylo to první a také poslední slovo, kdy Keith nelhal. A pak pili rum Captain Morgan a české pivo. Dva sousedé, ze kterých se stali „dobří kamarádi“. Dobrá nálada a pohoda byly téměř hmatatelné.

„Vědí to, že to vím? Tuší to?“ přemítal Erwin.

„Ne, nevědí. Ujistí se, že relace nepatří mně, zjistí, že nic, ale vůbec nic nedělám, že nemám spojení ani tam, ani dovnitř, a nechají mě na pokoji. Ano. Tak to bude. Jen nezpanikařit a vytrvat.“

Díval-li se Erwin na anglickou kontrašpionáž jako na dementní krávy, oni ho na oplátku plným právem mohli považovat a pravděpodobně i považovali za koně, který tahá velký buben ve vojenské kapele a ze všeho toho randálu zblbnul a je hluchý, nebo za koně důlního, který chodí kolem dokola, až z toho zpitomí a navíc oslepne. Obě přirovnání by byla správná.

„Čím se vlastně živíš?“ zeptal se Keith. „Já vím, že děláš něco do umění, ale co přesně?“

„Prodávám portrétní miniatury. Koupím miniaturu, časem jsem si pro ně vypěstoval čuch, seženu o ní co nejvíc informací, je to takový druh detektivní práce, skoro bádání, a pak ji prodám.“

Erwin přinesl krabici miniatur. „Podívej, třeba tahle. Tu jsem koupil na dražbě u Phillipse. Nebyla nejlevnější, ale má potenciál. U portrétních miniatur jsou přibližně takováto pravidla:

Nejdříve se řiď tím, zda se ti líbí. To, že je zarámovaná ve zlatě, moc neznamená, ale může to pomoci. Ani skutečnost, že je malována na slonovině, není příliš zajímavá, těch je většina

Důležitý je malíř. Je dobré, když se ví aspoň, z jaké dílny pochází. Jméno malíře je lepší.

Záleží na věhlasu malíře. Další plus je, je-li podepsána alespoň iniciálou malíře, celé jméno je lepší. Ženské portréty se prodávají lépe než mužské. Asi proto, že většina sběratelů jsou muži. Portréty důstojníků v červených uniformách sice vypadají pěkně, ale valnou cenu nemají. Je jich hodně. Mnohé mají na reverzní straně vlásky milovaného reka

Čím víc se toho o portrétovaných ví, tím lépe. Divil by ses, kolik se toho dá najít.

Některé miniatury mají podpis malíře schovaný pod rámem, tak je možné je nechat z rámu vyjmout a podívat se pod něj, ale musí to dělat expert, jinak může dojít ke katastrofě. Dokázal bys říct, kdo ji maloval? Napovím ti. Je signovaná.“

Keith si prohlížel miniaturu, ale nic nenašel.

„Vezmi si lupu.“ Ale ani tak nic nenašel.

„Podívej, tady, tady to E. To je Engleheart. George Engleheart.“

„Opravdu, je to E,“ řekl Keith s podivem. „To mi uniklo.“

„To ti uniklo několik set liber. O téhle miniatuře se mi toho podařilo vyčmuchat dost. Ten portrétovaný je pan Bogle, a chceš vědět, odkud to vím? Je to zapsáno v Engleheartově notýsku, kam si zapisoval zakázky. Víš, že byl prvním bílým mužem, který navštívil Tibet?“

„To je fascinující,“ řekl Keith.

„Podívej na tuhle. To je jeho manželka Ale ta už není tak dobrá. Je od Petera Paillou. Taky ve zlatě.“

„Tu jsi koupil také na dražbě?“

„Jo, taky. Mě to docela baví, ale ze začátku se stávalo, že mě napálili. Teď už to dělám tak, že si pevně stanovím cenový limit, přes který nejdu, a nenechám se strhnout. Ono se také může stát, že člověk přihazuje a přihazuje a myslí si, že draží proti někomu, a dražebník si zatím nabídky cucá z prstu. Není to tak těžké, protože reakce některých dražitelů jsou sotva znatelné. Většinou nechám, ať si to ti dva mezi sebou rozdají, a když jeden odpadne, tak do toho teprve vstoupím.“

„Kde je prodáváš?“

„Něco na dražbách, něco prodám galeristům, něco soukromým sběratelům, některé zájemce mám z Victoria a Albert muzea Oni tam mají velkou sbírku portrétních miniatur. Ono tam moc návštěvníků není, a tak si prohlížím exponáty a postupuji kolem obvodu místnosti proti němu, až se sejdeme a prohodíme pár slov, a dál už to hraji podle ucha“ řekl Erwin proto, že tohle věděli. Minule totiž takhle oslovil jednoho návštěvníka, ale asi po dvou větách zjistil, že to není žádný sběratel, ale sledovák.

99

Nazítří pozdě odpoledne přišel Erwina opět navštívit Keith. A přivedl s sebou své děti, chlapce a děvče, devět a sedm let.

Erwin si v tu chvíli vzpomněl na jednu pitomou, nejvýš nepravděpodobnou a zřejmě vylhanou historku. Byla o tom, jak za války stateční Finové přivazovali na stromy své děti, které plakaly, a hloupí okupanti, Rusové, na ty stromy lezli, aby je odvázali, a ono to s nimi vybouchlo, protože vše bylo podminované. Tato historka neměla ukázat útlocitnost Rusů, ale statečnost Finů, kteří „neváhali obětovat své vlastní děti, jen aby zničili nenáviděného okupanta“.

Keithovy děti byly nesmírně způsobné. Ke Keithovi se chovaly uctivě. První, co Erwina napadlo, bylo, že je má půjčené.

Erwin se na děti zadíval a vnímal jen napůl, co Keith kecá. „Až mě zatknou, bude váš tatínek, je-li to váš tatínek, hrdina. Hrdina, který přelstil zlého a podlého, rudého a špatného, ruského a zákeřného špiona, který, jak vidíte, se usmívá a je na vás milý a zdvořilý, ale nikdy nezapomeňte tuto lekci, protože špion vám chce ukrást svobodu a zavést komunismus, kde všichni mají stejně, což je jednoduché, protože nikdo nemá nic, ale to vy nedopustíte, protože jste Angličané, vládnete vlnám a na vás nikdo nemá,“ říkal si v duchu.

A Erwin pozvolna neviděl dva způsobné Angličanky obého pohlaví, ale finská mláďata, spratky s vlasy jak pochcaná sláma, vybledlýma rybíma očima lemovanýma bezbarvými řasami, s pokožkou macarátů, která na slunci zrůžoví jako prasečí břicho. Angličanky, kteří vyrostou v Angličany a budou to nepřátelé a protivníci, které nezabil a nezlikvidoval, když byli ještě malými tygříky.

Šel do kuchyně a uvažoval: „Když je zabiji, budu to já, kdo bude hodný opovržení, ne MI5, která je neváhala použít, aby zjistili, zda nemám pedofilní sklony.“ Své konání už ale neměl pod kontrolou. Zvedl se od kávového stolku, u kterého seděli, a jako v transu vyndal ze šuplíku tranžírák. Šel zpátky: Nejdříve píchnu Keitha ze strany do trachey a pak odrovnám ty dva spratky.

Vyšel z kuchyně s nožem v ruce.

„Na co máš ten nůž?“ vzhlédl Keith překvapeně. To Erwina vrátilo na zem.

„Nemáte chuť? Uříznu vám každému kus uherského salámu. Je vynikající,“ řekl Erwin.

„Ne, to nebude třeba. Já jsem jim slíbil, že půjdeme na večeři, viďte, kůzlata,“ namítl Keith.

Děti čuměly, nic neříkaly, u nás se říká „neřekly ani bú“ a seděly jako blumy.

„Tak si vezměte aspoň tadyhle čokoládu,“ nabídl Erwin a dal jim každému tabulku čínské čokolády s jahodovou náplní.

Děti způsobně „pothankyouvaly“ a pustily se bez prodlení do čokolády, aniž by Keith něco namítal, i když měl přece v úmyslu jít s nimi na večeři.

Erwina napadlo, jak jim jednou, až ho zatknou, bude Keith připomínat jeho zvrácenost, jak měl v jedné ruce čokoládu, ale ve druhé dýku. Do Erwina zase začal vjíždět vztek, ale tentokrát ho měl pod kontrolou.

Vyprávěl Keithovi a dětem příběh o statečných Finech. Děti to ale nezajímalo a Keith posléze řekl, že už budou muset jít.

Dodnes není Erwinovi zcela jasné, zda tenkrát jednal Keith z vlastní iniciativy…

V sobotu ráno, den po návštěvě Keitha s dětičkami, chytal Erwin relaci. Slyšel, že je Keith doma, ale neočekával, že by ho navštívil tak krátce poté, co mu představil své děti. Erwin byl zrovna v polovině relace, když uslyšel naléhavé BUCH, BUCH, BUCH, BUCH, BUCH.

Rychle schoval rádio a papír, ale nějakou dobu to přece jenom trvalo. Když konečně otevřel dveře, nikdo tam už nebyl. Neměl nejmenších pochyb, že to byl Keith, a už vůbec ne, že to byla náhoda, že přišel uprostřed vysílání. Potřebovali se ujistit, že signál 646 je jeho. Prostě ho měli. Namočil si tedy vlasy, utřel je nedbale ručníkem a sešel o poschodí níž.

„Neklepal jsi u mě, Keithe? Já jsem byl ve vaně a nemohl jsem ti hned otevřít.“

„Ano, to jsem byl já,“ řekl Keith a bylo vidět, že mu nejenže nevěří, ale že ví, co dělal, a že to ví celá MI5.

„No, tak co jsi chtěl?“ zeptal se Erwin s nezájmem, protože co chtěl, věděl.

„Já se asi budu stěhovat,“ řekl Keith, „já mám problémy s rozvodem. Musím zaplatit své bývalé manželce nějaké peníze a já je nemám. Chtěl jsem ti nabídnout svůj byt. Je větší než tvůj, dal bych ti ho levně, protože jsi můj přítel.“

„Mrzí mě, že tě ztratím, Keithe. Musím si to rozmyslet. Třeba se pro tebe najde ještě nějaké jiné řešení.“

Erwin odešel nahoru, nalil si skleničku rumu Captain Morgan, třebaže bylo časně dopoledne, a přemýšlel: „Chtějí, abych se přestěhoval do Keithova bytu. To znamená, že v mém bytě přes všechna opatření nemají dobrý odposlech. Keithův byt bude zadrátovaný jak pastička na myši. To znamená, že sice vědí, že jsem špion, ale nic na mě nemají a potřebují důkazy a doufají, že je tak možná získají.“ A to vlilo Erwinovi glukózu do žil.

100

Kreslení a malování začalo Erwina bavit. Navštěvoval kurzy figurální kresby a chodil na hodiny v uměleckém středisku Camden Art Centre blízko Finchley Road v Arkwright Road, kde se vyučoval monoprint. Figurální kresbu studoval u Anthonyho Amiese a Jacka Yatese a Yates ho také představil monoprintu.

Laici se často potutelně usmívají a významně krčí obočím, když se mluví o kresbě aktu, ale oni ti staří mistři dobře věděli, proč kreslili nahé lidské tělo. Když dokážete nakreslit člověka, nakreslíte všechno. Když je oblečený, není to ono. Je tam mnoho záchytných bodů. Když nakreslíte krajinu, je to vždycky nějaká krajina a strom je nějaký strom a jablko nějaké jablko a stůl jakbysmet. A každý se na to dívá, každému se to líbí, ale zkuste namalovat osobu, nebo dokonce portrét. Ten je snad nejnáročnější. A hned je každý rozený kritik: tohle je moc krátké a tohle zas moc dlouhé a vždyť se to vůbec nepodobá.

Jednou si vedle Erwina sedl Jack Yates a pozoroval ho, jak kreslí. Asi deset minut seděl a nic neříkal a jen pozoroval. Pak povídal: „Je v pořádku, když namaluješ ruku kratší, než má být, a hlavu větší, než je. Je dokonce v pořádku, když namaluješ ženskou s jedním okem na lopatce a s druhým pod otomanem, ale musíš to tak chtít, ne aby to bylo proto, že to nedokážeš správně. Nemaluj jen obrysy. Podívej, horní část paže, předloktí a bok tvoří trojúhelníkovou mezeru. Kdybys ten trojúhelník dostal správně, nemusel bys z té hezké holky udělat takovou rachitickou mrchu. A také musíš zrychlit. Je správné, že se snažíš kreslit přesně, ale musíš se naučit kreslit přesně a rychle. A nemysli si, že to nejde. Jen málo, velice málo malířů je geniů. Toulouse – Lautrec byl jeden a do jisté míry i Millet. Ti to měli od Boha, prostě to namalovali. Ale ostatní se k tomu museli prorvat, často velmi úporně a velmi dlouho.“

101

Byl to nádherný čas. Erwin byl přesvědčen, že MI5 se ujistila, že nic nedělá, tedy nic proti Anglii, královně a jejím poddaným, a pustila ho. Agenturní zprávy chodily Erwinovi neustále a v takovém množství, že je nestačil zpracovávat. Mohl se věnovat malování a to ho bavilo. Měl peněz jako slupek, sem tam nějakou tu slečnu, komfortní ubytování. Už se nemusel honit v zaměstnání jako myš ve Windows, Sověti v SDI získávali navrch a Erwin se neskromně domníval, že by to zčásti mohlo být i jeho zásluhou.

Ale nepustili! Jak by mohli? To se jen tak tvářili. Kolébala bába čerta na pařezu vrbovým, hajej, dadej, můj čertíku, však já na tě nepovím. Kolébali, kolébali, ale neukolébali. Rozvědčík je jako pejsek, když spinká. Spinká a čumáček má na předních tlapičkách, ale stačí nějaký zvuk, ne každý a ne hlučný, ale ten správný – a už nespinká a nastraží ouška a hlídá.

Do Camden Art Centre jezdil Erwin Renaultem GTS 18. Aby mohl odbočit z Finchley Road do Arkwright Road, musel přejet bílou nepřerušovanou čáru a to se nesmí. A jet v autobusovém pruhu, to se také nesmí. Londýn je desetimilionové město, tedy žádná vesnice jako Praha nebo Vídeň, a deset milionů obyvatel má hodně automobilů, to dá rozum. Z toho důvodu se tam dodržují dopravní předpisy a neporušují je, alespoň ne vědomě.

Erwin přejel nepřerušovanou čáru do autobusového pruhu, a co nevidí ve zpětném zrcátku – za ním se do pruhu navalilo auto a za ním v patřičném odstupu ještě jedno.

A tak zase začali. Jel nahoru a zabočil až do Frognal. Odtud doleva do Frognal Lane, Langland Gardens, až objel celý blok do Lindfield Gardens. Na konci ulice vyhodil blinkr, že pojede dolů doprava. Auta sledováků taktéž. Nechal blinkr chvíli blikat a pak ho přepnul doleva. Autíčka za ním udělala totéž. Objel ještě jednou blok a zaparkoval.

Začínal nový semestr a Erwin byl nesmírně podezřívavý. Každého, kdo se k němu choval přátelsky nebo se chtěl bavit, podezříval ze spolupráce s kontrašpionáží. Nejdříve si vytipoval asi čtyřicetiletou ženu jenom proto, že se z neznámého důvodu začala bavit o jiných tématech než o malování. Věděl, že tam někoho mají, že na něj někoho nasadili, a tak neustále přibíral nové a nové podezřelé a žádné nevylučoval. Nakonec se rozhodl, že se bude muset soustředit jen na některé. Vybral si ženu, která o sobě říkala, že je Izraelka, a když s ním mluvila, třásla se strachy a také se rozplývala, jak kreslí, i když nebylo nad čím se rozplývat. Druhý byl muž asi Erwinova věku, který už uměl malovat a měl zájem o koupi jeho miniatur, aniž by měl vědět, že s miniaturami obchoduje. Řekl, že zná nějakého Němce, který je sbírá, a že ho s ním seznámí. A jestli chce, ať mu zavolá do kanceláře. Dal mu telefonní číslo. Když tam Erwin zavolal, bylo mu okamžitě jasné, že se dovolal do policejní kanceláře. Tak jako vycítíte, že vám někdo volá z budky, a ne z bytu. Erwin to poznal podle toho, jak si ho předávali jako horký brambor.

Muž pak do kurzu přestal chodit, ale dostali novou žákyni, Češku. Byla velice hezká, dobře se spolu bavili, ale měla jednu chybu: byla od Nich. Ve třídě monoprintu se na něj přilepil starší muž, který byl velice přátelský, a Erwin se zpočátku domníval, že je přátelský, protože byl až moc přátelský.

Jednoho dne se Erwinovi stalo, že přijel domů a zjistil, že má prázdnou pneumatiku. V zadní pneumatice vězela elektrická zástrčka. Někdo mu ji dal pod kolo, aby na ni najel při rozjíždění a píchnul. To se skutečně stalo, ale zástrčka zůstala vězet v pneumatice, neuvolnila vzduch najednou, a tak dojel domů, aniž by co zpozoroval.

Někdo mu ji narafičil tak, aby píchnul. Náhoda byla vyloučena. Uvažoval: „Proč?“ Bylo možné, že se vrátili ke své staré teorii, že je automechanik či co, a chtěli vědět, jak se zachová, jestli vymění rezervu, ale to nevyšlo.

Erwin zašel do Cromwell Road a požádal Koštu, aby mu to spravil, ale jindy tak ochotný Kosta byl nervózní a plný výmluv a nakonec svolil, že to spraví, ale až za tři dny. To znamenalo, že bude muset jet do Camden Art autobusem. Měl štěstí, přátelský starší muž z kurzu náhodou jel přes Golders Green, a tak ho mohl vzít s sebou. Byl to Žid, i když na Žida nevypadal.

„Někdy se musíme sejít a pokecat si. A co takhle zajít si na pivo?“ Vidět Žida v hospodě, jak pije pivo, by bylo stejně neobvyklé jako vidět muslima, jak si dává „U Rozvařilů“ ovar nebo na Václaváku opékané buřty. Erwin tedy raději poděkoval za svezení a na pivu se nedohodli. Do třídy pak jednou nastoupil mladý Izraelec, který se jmenoval Yigal.

Erwin začal mít podezření, zda se do něj nezačíná navážet izraelská rozvědka. To by tak ještě scházelo. Ale spíš to vypadalo, že se Angličané snažili specifikovat, jestli dělá pro Rusy, a tudíž se zajímá o sovětské Židy a na ně fixované organizace, nebo proti Izraeli, a tudíž pro nějaké arabské organizace, či dokonce státy. To by bylo terno!

Jedno dopoledne s sebou přivedl Yigal svého malého bratrance, kluka asi dvanáctiletého, kterého dostal ten den na starost a neměl ho kde nechat. Erwin ho ani neposlouchal, prostě to byla lež od začátku až do konce. Chlapec byl velmi jemný, hezkých, až dívčích rysů, oblečen do sněhobílé košile a bílých kalhot. „Kde už jsem jen něco podobného viděl? Kde jen to bylo? Ano! V Thajsku, v tom bordelu!“

Ať už to byli Izraelci nebo Angličané, to bylo jedno, snažili se zjistit, zda není Erwin na chlapečky a zda by nebylo možné ho zkompromitovat a zaverbovat pod tlakem.

Nedělejte si iluze. Špionáž je špína a někdy značná. „Kdo na to nemá žaludek, ať radši pracuje u odvozu fekálních vod nebo u něčeho podobného. To je čistší, rozhodně to tolik nesmrdí.“

102

Marise Hepworthová bydlela na 51 Flask Walk, Hampstead, to je Londýn NW3, a nebyla to Němka Každý ví, jak vypadá pěkná ženská, a dokáže si představit něco pod pojmem nordický typ. Proč neměla muže, proč žila sama ve velkém domě a čím se živila? Marise byla dobrá malířka a dobrá sochařka Šlo jí zejména dřevo a navíc byla pěkná.

„Erwine, nechtěl bys přijít do mého ateliéru? Býváme tam tak tři čtyři, složíme se na model a malujeme,“ zeptala se jednou Marise. Dívala se přitom na Erwinovu kresbu, takže bylo jasné, že si ho nevybrala náhodou, ale na základě jeho dovedností, a to nejen kresby, na kterou se právě dívala, ale celého jeho výtvarného projevu, který jí neunikl.

„Uvidím.“ V neděli se k ní vypravil.

Erwin měl s sebou tajnopis, který si připravil, aby ho vhodil do vytipované schránky. Tajnopisy bez problémů vhazoval pod sledovačkou. To ho naučil Franta Hlaváč. Nikdy ho „nevyšáhli“. Vhazovat musel, protože i když nedělal víc než to, že chodil na schůze Conscience a sem tam měl nějaké ty styky s 35’ s, měl neustále dostatek zpráv, a to kvalitních. Erwinovi se splnila touha všech rozvědčíků nebýt přímo v místě, ale mít tam pramen.

Jestli tu informaci přitáhl z USA, nebo zda ji měl z NCSJ přes Malcolma Rifkina není jisté. Ale fakt je, že židovské organizace se snažily apelovat na židovský původ Edwarda Tellera To byl ten, co je znám jako otec vodíkové bomby, a téměř určitě i ten, co na popud židovských organizací přesvědčil ve své funkci konzultanta v Livermoru a staršího vědeckého poradce v Bílém domě za Ronalda Reagana aby přijal strategickou obrannou iniciativu, Strategie Defense Iniciativě – SDI, známou jako Hvězdné války.

Teller byl primadonou ústavu Lawrence Livermore National Laboratory v Kalifornii, která spolu s Los Alamos National Laboratory vyvíjí mimo SDI také nukleární zbraně. V období mezi prosincem 1983 a říjnem 1985 spolu se svým vědeckým kolegou Lowellem Woodem předkládali technicky nesprávná a přespříliš optimistická hodnocení americké vládě ohledně účinnosti X-laserů, jedné z klíčových zbraní SDI. Protože oba koše –odzbrojení, v tomto případě zbrojení, a lidská práva, tedy otázka sovětských Židů – byly jako spojené nádoby, hrozba X-laserů se odrazila na chování organizací pracujících pro sovětské Židy. Ty žádaly od amerických a britských vlád, aby na základě této převahy požadovaly větší ústupky ze strany SSSR v otázce lidských práv, protože Sovětský svaz to spolkl a v účinnost X-laserů věřil.

Na základě toho sovětský vůdce Michail Gorbačov odmítl summitové setkání s Reaganem, jestliže nezbrzdí výzkum na SDI. To byla ale jenom hra o čas a bylo jasné, že Sovětský svaz bude nucen učinit ústupky ve zbrojení i v lidských právech. Zkrátka detente.

Proto mezi členy Conscience způsobila značné znepokojení zpráva, kterou přivezl z USA buď Martin Gilbert, nebo někdo z NCSJ, že Roy Woodruff, bývalý šéf programů nukleárních zbraní v Lawrence Livermore National Laboratory, vznesl 3. dubna 1987 přísně tajné obvinění, že tito dva vědci úmyslně klamně informovali prezidenta.

To bylo zlé, to bylo velmi zlé, a to ze dvou hledisek. Američané jsou v některých směrech velice konzervativní a klamat prezidenta je nepřípustné, zejména děje-li se to, aby z toho měli prospěch Židé na úkor národní bezpečnosti. A dále, Sověti budou činit těžko nějaké ústupky, zjistí-li, že X-lasery jsou jen o málo nebezpečnější než železničářské baterky. Tak tohle chtěl Erwin poslat domů.

Zaparkoval tedy ve Willow Road před vjezdem do garáže, protože jinde místo nebylo a protože věděl, že za rohem ve Willoughby Road je poštovní pilíř. Časopis s tajnopisem měl za košilí pod sakem. Vystoupil z auta a nedaleko za ním uprostřed úzké silnice zastavilo auto tak blbě, že by tam neprojel ani Hurvínek na koloběžce. Vystoupil z něho muž a díval se upřeně na Erwina.

„Je to váš vjezd?“ zeptal se Erwin.

Muž zavrtěl hlavou. Erwinovi to došlo. Byl to sledovák a byl tak zoufalý, aby ho neztratil, že zastavil a vylezl, aby ho sledoval. To ale neodhadl. Za ním se ozvalo troubení, čím dál větší, jak se ulice plnila auty, která nemohla dál, úplný bengál. Muž nasedl a rozjel se.

To byla Erwinova chvíle. Rychle odběhl za roh a vhodil časopis.

Pak jel k Marise. Zaparkoval na dolním konci Flask Walk, tam, co je ta odbočka vlevo, hned naproti New End. Jeho MG, emdžítko, jak je nazýval, mu to umožňovalo.

Za ním pak vjel do odbočky sledovák a zjistil, že dál nevede. Zaparkovat také nemohl, protože Londýn je většinou zapráskaný parkujícími auty, zvláště pak Hampstead v neděli ráno, kdy nikdo nejezdí a každý ještě chrní, a tak tam stál jako kráva.

Někdy z nich bylo Erwinovi na blití, jak to neuměli, a tohle byla jedna z těch chvil. To by se českým sledovákům nestalo, aby vjeli do slepé ulice. Ti Prahu znali.

103

V kurzech kreslení se Erwin seznámil s Lornou.

Lorna Meldrumová byla Skotka, velice krásná, poměrně vzdělaná, ale byla idiot. To tenkrát ještě netušil. Feministky jsou ženy, které si neváží svého ženství. Lorna vzala feminismus jako doktrínu a tu pak umocnila na životní styl. Je pravda, že ženy mají stejná práva před zákonem jako muži, a je to správné, ale nemají a ani nemohou mít stejné povinnosti. Marná sláva, k něčemu jsou lépe uzpůsobeny ženy, k něčemu muži. Ženy jsou lepší kojné než muži a muži se jaksi lépe hodí na horníky než ženy.

Erwin pozval Lornu do řecké restaurace. U vchodu došlo k malé kolizi. Lorna chtěla jít do restaurace jako první.

„Proč bych nemohla jít do restaurace jako první?“

„Promiň, ale u nás je zvykem, že muž uvádí do restaurace dámu. Netušil jsem, že u vás je to jinak. Nechtěl jsem být nezdvořilý,“ řekl Erwin omluvně.

Lorna už neodpověděla a řekla: „Sedneme si k tamhle tomu stolu.“

„Dobrý večer, sire, máte rezervaci, sire?“ zeptal se vrchní číšník.

„Ano, na jméno van Haarlem.“

„Velmi dobře, sire. Tudy, sire. Váš stůl, sire.“ U stolu zjistili, že je Lorna nenásledovala, ale že stojí stále na stejném místě. Vrátili se pro ni.

„Neodpovídá stůl vašemu očekávání, madam?“ zeptal se číšník ustaraně.

„Řekl jste sire, tudy sire, váš stůl sire. Já nejsem sir,“ řekla Lorna, připravená se hádat.

Vrchní se na ni překvapeně, leč pozorně podíval a pak dodal po jistém váhání: „Ne, madam.“ Došlo mu okamžitě to, co Erwin odmítal pochopit, že vzal na večeři hysterku.

Vrchní podal Erwinovi jídelní lístky a věnoval mu útrpný pohled.

Jen co otevřeli jídelní lístky, řekla Lorna: „Já si budu platit svou polovinu.“

„Když jsem tě pozval na večeři, tak mi dovol, abych ji za tebe zaplatil. Příště můžeš zaplatit večeři zase ty.“ Po večeři jeli k Erwinovi. Uvařil kávu.

„Dej si do ní rum, Captain Morgan je docela dobré pití,“ pobídl Erwin Lornu.

„Neříkej mi, co mám dělat. Prostě mi neříkej, co mám dělat, ano?“ Byla úplně posedlá. On se na ni díval nechápavě.

„Máš hezké hodinky,“ řekla ve snaze přejít trapnou situaci a přimět ho mluvit o něčem jiném.

Erwin ale také bytostně nesnášel, když se s ním někdo pokoušel manipulovat, a už vůbec ne, když na něj někdo zkoušel ty své ubohé psychologické triky. Tentokrát se rozzlobil on.

„Fuck ty zasraný hodinky a fuck you too! Jdeme do postele!“ řekl a trhl hlavou směrem k ložnici. Zvedla se a šla do ložnice.

Byla velice krásná. Její pleť byla bílá jak čerstvě nadojené ovčí mléko a kontrastovala jasně s jejím tmavým klínem. Solidním klínem, a ne žádnou tou vyholenou čárečkou. Měla nádherný způsob, jak si sundávat kalhotky. Prostě je spustila na zem a odkopla

V posteli došlo ještě k menší potyčce, protože Lorna chtěla být nahoře, a i když o znásilnění nemůže být ani řeči, protože sex chtěli oba moc se s ní nepáral. Všichni muži jsou polichoceni, když žena dosáhne orgasmu. Lorna je sbírala jako borůvky. Jeden a téměř vzápětí druhý.

„Musím jít do koupelny,“ řekla Z koupelny bylo slyšet její radostné pozpěvování: „Jsem šťastná. Já jsem šťastná.“ V koupelně na zrcadle udělala mýdlem tři křížky a v ložnici také.

Erwin se rozhodl, že by bylo na čase, aby se o ní něco dozvěděl, co dělá, její příjmení, kolik jí je a tak.

„Smím se tě zeptat, co děláš?“ zeptal se, když ji vezl nad ránem zpět domů. Schoulila se na předním sedadle, nohy si skrčila na sedadle pod sebe a opřela se hlavou o Erwina

„Můj přítel má auto. Tam když chceš stáhnout okénko, tak zmáčkneš knoflík a je to,“ řekla

Erwin zmáčkl knoflík a na její straně se tiše stáhlo okénko. To bylo poprvé, co si uvědomil, jak drahé auto vlastně má. To byl ještě Renault 18 GTS.

„Tak, čím se živíš?“

„Já jsem doktorrr, Errrwine, PhD,“ řekla Lorna Angličané většinou nevyslovují „r“ uvnitř slova takže jeho jméno vyslovovali Éwin. Ne tak ale Skotové, o kterých se říká, že dmčí. Bylo mu to příjemné.

„Děláš v nemocnici nebo tak někde?“ zeptal se.

„Ne. Já jsem vědkyně. Já bádám. Pracuji na vývoji nového léku proti bronchitidě, astmatu.“

„Jó?“ podivil se. Nic víc, pouhé slůvko. Odbrzdil ji. Povídala, házela učenými výrazy, předváděla se, měla převahu nad mužem, ona žena měla převahu nad mužem!

„Promiň, že tě s tím unavuji, ale mně to pomáhá, když to někomu vysvětluji, i když tomu nerozumíš, pomáhá mi to seřadit si myšlenky, mluvit sama k sobě, to není ono.“ Lorna však Erwina podcenila

O své práci s ním hovořila často. A tak bylo Československo ve vývoji nového léku proti bronchitidě vždy jen o jednu postel pozadu, nebo o jedno auto, protože v autě to dělali také.

104

U dveří Erwinova bytu se objevil Keith a byl rozpačitý.

„Promiň, že tě obtěžuji, Erwine. Stala se mi taková nemilá věc.“ Bylo neuvěřitelné, jak často se Keithovi něco nepříjemného stávalo. Jednou to bylo nepojízdné auto, pak zase nefungující telefon, anebo potřeboval někam dovézt, protože nemohl najít klíčky od auta Erwin byl zvědav, co se porouchalo nyní.

„Zabouchl jsem si dveře a nemám klíče, nepůjčil bys mi svoje?“

„Jasně, Keithe, jdeme na to.“ Vzal si svazek klíčů a chtěl jít s ním.

„Ne, ne, jenom mi klíče půjč, já to zkusím. Ty zůstaň tady, neobtěžuj se,“ řekl Keith.

Erwin mu tedy podal svazek klíčů.

Po nějaké chvíli, značné chvíli, si ale uvědomil: „Co je to za kravinu? Dej mi klíče a zůstaň tady!“

Cítil krysu. Ta krysa se jmenovala Keith Edmundson a páchla o poschodí níže.

Vystartoval a seběhl zběsile, snad čtyřmi skoky, o poschodí níže. Jen se tak letmo dotýkal zábradlí. Dveře od Keithova bytu byly zavřené a Keith nikde. Začal zběsile bušit na dveře. Ty se pak otevřely,v nich stál Keith, podával mu klíče a upřeně se na něj díval.

„Tak se ti to přece podařilo?“

Erwin cítil, jak klíče, dříve kluzké a hladké na omak, byly lehce lepkavé a drsnější. Keith si vzal obtisky do plastelíny a neměl čas je otřít, anebo nevěděl, že úplně beze stop to nejde.

Erwinův mozek začal horečně pracovat. „Když mu řeknu, že vím, že pořídil otisky klíčů, tak mě zkásnou. Jestliže je utvrdím v přesvědčení, že nic nevím, provedou v mém bytě výjem, nic nenajdou, možná že mě pustí. Tak jako tak, šance, že z toho vyjdu se zdravou kůží, je téměř nulová.“ Přesto bojoval.

„Ne, ony se do toho zámku nehodí,“ řekl Keith s ulehčením, když nabyl přesvědčení, že Erwin nic nezpozoroval a nemá žádné podezření. „Od čeho je tenhle malý klíček?“ chtěl vědět.

„Rozhodně není od tvých dveří. Tak na co to potřebuješ vědět? Je od bezpečnostní schránky v bance.“

Vzápětí si uvědomil, jakou udělal chybu. Keith si určitě poznamenal číslo klíče, které se shoduje s číslem schránky, a když ji nenajdou v Anglii, budou pátrat kolem, až se dostanou do Vídně. Jediná výhoda byla, že schránka byla prázdná a že ji budou hlídat nadarmo.

„Já jen tak, ze zvědavosti,“ řekl Keith a hned pokračoval: „Já jsem se dostal domů oknem. Víš, jak nám myje ten čistič oken okna? Tak jsme přistavili žebřík a do toho okna zatlačil a asi nebylo pořádně zavřené a otevřelo se a ani se nepoškodilo.“

Jestliže měl Erwin až dosud byť jen iontové pochybnosti, že čistič oken je policista, tato odpověď je naprosto rozptýlila Také se rozhodl, že bude-li mít v budoucnu podezření na někoho, že je od kontry nebo je s nimi v nějaké souvislosti, bude to brát, jako že je, a ne že si něco namlouvá a že nemá žádné důkazy.

„Jsem rád, že jste to tak nesmírně rychle vyřešili,“ řekl Erwin. Pijáci, alkoholici, lidé, kteří pijí přes den, se mylně domnívají, že vodka není cítit, a proto pijí vodku. Doma si Erwin ještě jednou klíče pečlivě prohlédl. Čichl k nim. Je mylné se domnívat, že plastelína není cítit.

Druhá cesta do USA a Erwinovo zatčení

105

Prezident Spojených států Ronald Reagan byl možnostmi Strategické obranné iniciativy nadšen a úplně propadl jejímu kouzlu. Reaganova administrativa byla přesvědčena, že díky růstu vojenské síly Sovětského svazu na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let značně poklesla americká schopnost „vojenského zadržování“. A tak obranný rozpočet USA poskočil na celých deset procent národního důchodu a byl dvakrát vyšší, než nový americký prezident před volbami sliboval. Reagan zaujal také mnohem tvrdší postoj v otázce kontroly zbrojení než jeho předchůdce Jimmy Carter. Rozhovory v rámci odzbroj ovací smlouvy SALT veřejně odsoudil a bylo zřejmé, že k jednacímu stolu se vrátí až ve chvíli, kdy zmohutní americké jaderné síly. Reagan poněkud primitivně, ale vytrvale označoval Sovětský svaz za říši zla, ale zároveň přehlédl jednu velmi nebezpečnou sovětskou nectnost: totiž paranoidní interpretaci každého západního kroku. Sovětský vůdce Jurij Andropov totiž politiku Reaganovy administrativy chápal jako pokus vytvořit si předpoklady pro úspěšný první úder třetí světové války.

Velkohubé americké odsuzování „říše zla“ a maniakální hrůza Moskvy ze západních komplotů tak na počátku osmdesátých let vytvořily ve světě nebezpečnou třaskavou směs. Sovětská KGB a GRU proto začaly spolupracovat na společném úkolu s krycím názvem RJÚ – raketový jaderný úder. Byla to apokalyptická vize jaderného nebezpečí ze strany Západu.

Poprvé od druhé světové války dospěly zpravodajské služby k nezvratnému přesvědčení, že je nanejvýše nutné počítat s propuknutím třetí světové války.

Na SDI se tedy pohlíželo s daleko většími obavami než kdykoli předtím. Již v dubnu 1985 oznámil vojenský atašé sovětské ambasády v Londýně plukovník Sažin na společném zasedání diplomatického personálu a rozvědky, že podle propočtů Moskvy by systém kosmické obrany SDI byl dříve či později schopen zlikvidovat 90 procent všech odpálených sovětských raket. Vyslovil také názor, že podobný sovětský program skýtá jen málo šancí vyrovnat se americkému.

Vdůsledku válečné psychózy byl Erwin stažen do vlasti. Sovětská i česká rozvědka se připravovaly na válku. V Praze dostal výcvik ve vysílání, už ne v příjmu, ale vysílání, protože pošta by nefungovala a spojení by muselo být zachováno. Nezodpovězena zůstala otázka, zda by Erwin přežil odvetný úder Sovětů. Vysílačka, která mu měla být přidělena, byla miloučká. Úplně se do ní zamiloval. Byla velká asi jako malá knížečka nebo krabice od kubánských doutníků. Anténa byla ze zvonkového drátu a byla dlouhá pět metrů. Musela se nasměrovat délkou, ne bodem v zemi příjmu.

Vysílačka mu měla být předána přes mrtvou schránku. Znamení o naplnění a vybrání schránky byla v Golders Green. V ulici Golders Green Road, naproti Powis Gardens, je knihovna a před vchodem jsou ve stěně ve výši pasu upevněny železné kroužky a u nich jsou vyobrazeny siluety pejsků. K nim si může návštěvník knihovny uvázat pejska, protože zvířata dovnitř nesmějí. Provázek uvázaný na jednom z kroužků znamenal vybrání či naplnění mrtvé schránky.

106

USA se rozhodly, že Sovětský svaz uzbrojí, a Sověti potřebovali stále více a více informací o zbrojení, protože ekonomicky začínali ztrácet. Erwin proto dostal rozkaz dostat se znovu na setkání vůdců amerických židovských organizací, pořádané tentokrát v New Yorku. Bylo to v roce 1987.

Erwin proto volal Smyrně Shinbaumové z amerického NCSJ, ale Smyrna se nechala zapřít a její sekretářka mu řekla, že s ním nemůže mluvit, že má schůzi. Požádal sekretářku, ať jí vyřídí, aby mu zavolala, ale Smyrna nezavolala. Zavolal tedy znovu a dostal se k ní, ale Smyrna byla neochotná a vyhýbavá. Nic z toho předešlého nadšení, které znal z minulé návštěvy.

Spojil se proto s Jeffreym Goodmanem, ale bylo to to samé. Nakonec mu přislíbil, že pozvání pošle, což skutečně udělal. Erwin řekl Alanovi Howardovi, že pojede na setkání, a Alan byl nadšen. Řekl, že zařídí, aby mu byla předána v New Yorku videonahrávka rozhovoru s Alexandrem Lemerem, a byl nadšen, že dojde k propagaci Conscience přímo v New Yorku. Howard chtěl, aby Erwin zajistil, zda bude na konferenci video, aby se tam rozhovor mohl promítat. Erwin tedy opět zavolal Smyrně

Shinbaumové. Smyrna byla velice ledová a velice ochotná. Divná kombinace. Video prý zajistí.

V Americe se na Erwina napojila sledovačka už na letišti. Bylo to poprvé, kdy ho na ulici sledovala černoška Byl to zvláštní pocit. Ubytoval se a zkontroloval odposlech pokoje. Protože ubytování zajišťovala Smyrna, bylo pravděpodobné, že pokoj měl štěnice. Nic ale nenašel. Pak odešel do hotelu, kde si měl vyzvednout video.

„Mám tu mít videokazetu na jméno Erwin van Haarlem.“

„Yes. Okamžik, hned ji přinesu,“ řekl recepční a vzdálil se do kanceláře. Místo něho vyšel jiný muž a řekl: „Žádné video tu není.“

„Jak to, není? Zrovna teď mi váš kolega řekl, že pro něj jde. Tak ho zavolejte, ať ho přinese.“

„Video tu není a kolega tu také není,“ řekl muž trpělivě.

„On to ani není kolega, viďte?“ Muž nic neříkal. Chvíli se na sebe dívali. Pak Erwin pokýval hlavou a odešel.

Po návratu do Londýna byl Alan celý netrpělivý. Chtěl vědět, jaký ohlas mělo video na konferenci, ale Erwin mu vysvětlil, že v recepci žádné video nebylo. To ho velmi rozladilo, protože to byla prestižní záležitost, zviditelnit Conscience u amerických židovských organizací. Volal ihned svému známému, který měl video v recepci nechat. Pak řekl: „Nechal ho tam. Říká, že ho tam nechal.“ Erwin nechápavě krčil rameny.

V New Yorku šel Erwin na snídani do Mc‘ Donaldu. Žádná pracovní snídaně jako minule. Objednal si dvojitou porci hranolků navíc.

„Dvojitou porci chips navíc, prosím.“

„Myslím, že jsem slyšela chips. U vás se to nazývá chips, tam, odkud jste?“ zeptala se usměvavá prodavačka „Have a nice day.“ Přímo před Erwina se postavila asi třicetiletá, celkem pohledná žena

„Hi!“ řekla

„Hi!“ odpověděl překvapený Erwin. Stáli proti sobě, dívali se na sebe a pak se rozešli. Možná, že to bylo jejich varování. Den předtím v recepci a teď ještě jednou. Jejich varování: „My o tobě víme, my víme, co tu chceš, sbal se a vypadni. Máš šanci.“

Ale zrovna tak jako angličtí sledovací ve své tuposti a ješitnosti nepřečetli, že o nich Erwin ví, a ignorovali jeho signály, ani on nezareagoval správně. Domníval se, že se jedná o prostitutku, která je po noční, doplňuje si energii po odpracované šichtě a pokouší se o poslední náhodný kšeft. Navíc s takovým fešným zákazníkem.

107

Smyrna uvítala Erwina úsměvem falešným jak pětistovka z barevné kopírky. Byla vynikající bojovnicí za práva sovětských Židů, ale jako herečka byla prachmizerná, a když nenáviděla, tak nenáviděla. Podali si ruce a ona si ho zkoumavě prohlížela Erwin měl pocit, že si ruku otřela o sukni, jako by se dotkla něčeho slizkého. Byl jí odporný. Zrádce.

Jeoffrey se objevil až za drahnou chvíli. Podali si ruce a už zase zmizel. Nedokázal se přemoci, Erwin se mu hnusil.

Shromáždění bylo nudné. Nic se neřešilo, alespoň nic, co by mohl zaslat domů. Sbíral všelijaké tištěné informace, aby z nich snad později něco vyanalyzoval, ale bylo jasné, že tentokrát to bude blamáž. Samé organizační otázky na úrovni místních organizací, příprava protestních akcí před ruským vyslanectvím a Aeroflotem. To by nezajímalo ani Gorbačovovu babičku.

„Mohl bych si s vámi promluvit?“ ozvalo se náhle za Erwinem. Otočil se á před ním stál zase ten jejich bezpečák Finkelstein nebo jak se jmenoval.

„Jistě. Co si přejete?“

„Vy jste přijel z Anglie? Znáte pana Collinse?“ chtěl vědět. Erwin se na něj díval s úžasem, zda se jedná o nějaký druh amerického humoru. Ale nebylo pochyb. Nepamatoval si ho. Nepamatoval si, že stejnou otázku mu dal minule. Vedle něho stál nervózní muž, který nebyl Žid a který bedlivě sledoval vše, co si říkali, a kterého si velice správně označil jako agenta CIA.

„Přesně na to samé jste se mě ptal minule. Alespoň si myslím, že jste to byl vy. Měl jste na ruce zajímavý prsten s bleděmodrým kamenem a jakoby egyptskou rytinou.“ Finkelstein natáhl ruku a ukázal prsten.

„Jo, to je on.“ Muž ze CIA nervózně zamžikal.

„Mohli bychom se na chvíli posadit?“ navrhl Finkelstein, protože jednání již začalo.

„Jistě, ale bez něho,“ řekl Erwin a ukázal na muže ze CIA. Agent CIA zase zamžikal. Finkelstein trhl hlavou a muž beze slova poslušně odešel.

Sedli si za stůl. Jednání se mezitím rozjelo. Seděli vedle sebe a vůbec nic neříkali. O přestávce se Finkelstein zvedl a beze slova od Erwina odešel. Už se nikdy neviděli.

Byla polední přestávka a Erwin šel na pokoj. Do výtahu se k němu na poslední chvíli nacpaly dvě ženy. Dělaly na něj oči a snažily se koketovat, jako že by nebyly proti, kdyby on byl pro. Měly být delegátkami konference. Erwin by nebyl proti. Dokonce by to uvítal, ale ony měly jednu velkou vadu. Nebyly to Židovky.

Nevěděl, co má dělat. Jediné, co mu bylo jasné, bylo, že v tom lítá. Rozhodl se, že se půjde projít. Ve vestibulu hotelu potkal Smyrnu.

„Tak jsme vám instalovali video. Můžete mi dát tu kazetu,“ řekla

„Já ji nemám. Došlo k nějakému zádrhelu. V hotelu, kde jsem si ji měl vyzvednout, nebyla“

Smyrna chvilku přemýšlela pokývala hlavou, nic neřekla, otočila se a odešla A to bylo naposledy, co ji spatřil. Už ji nikdy neviděl. Vůbec nikdy. A Jeffreyho Godmana také ne.

108

Erwin chodil po New Yorku a nevěděl, co má dělat. Ze zamyšlení ho vytrhl až černošský hlas: „Do you smoke? Do you smoke? Kouříte? Kouříte?“ Pusher nabízel kolemjdoucím trávu. Nevystavoval se vůbec žádnému riziku. Vždycky mohl říci, že škemral od kolemjdoucích cigarety nebo jen oheň. Erwin byl na 42. a 43. ulici. Byl v centru hříchu. V těchto ulicích se soustřeďuje pornografický byznys New Yorku. Jsou-li tam nějaké ženy, většinou jen procházejí, už aby byly pryč, nebo je to personál. Většinu návštěvníků tvoří muži. Jediná žena která byla uvnitř sex shopu, měla černé brýle a šátek, který jí kryl částečně i tváře, aby byla ještě použitelná a aby ji později nepoznal.

Je to zvláštní pocit. Z každé výlohy se na vás šklebí rozevřené vaginy, za každým rohem z každého regálu vykukuje penis, často černý. Všude nesmírná nabídka pornografických časopisů, literatury, videokazet. Erwin vešel do obchodu. Na pultech a regálech byly modely vibrátorů a Venušiných kuliček na provázku, které se strkají do konečníku nebo pochvy a pak vytahují. I to má vyvolávat slastný pocit. Dildo atrapy různých barev a velikostí, Rambo a Jumbo různého zápachu a snad i chutí, nafukovací panny, lubrikáty, spreje, prezervativy. Otevřel jeden z vystavených časopisů a zjistil, že je v homosexuálním oddělení. Štítivě časopis položil zpátky.

Přes rameno se mu díval teplouš. Ale nevypadal jako homosexuál. A také nebyl. Erwin byl pod sledovačkou. Vyšel ven a přemýšlel, co má dělat. New

York moc neznal. Vešel proto do jednoho pornopodniku. Bylo tam asi pět nebo šest kin, simultánně promítajících pornofilmy. Muži s podivnými výrazy ve tváři neustále přecházeli z jednoho kina do druhého. Byli jako u vytržení, nedokázali posedět v jednom kině a zhlédnout celý film. Erwin se díval na plátno, kde se koupala nějaká dívka a zasunovala do sebe plastické lahve od šamponu různých velikostí. Přešel do druhého kina. Film byl z prostředí Alp. Na alpské louce souložil tyrolský sedlák s kyprou selkou. Divák vedle něj si rozepjal poklopec, vytáhl přirození a začal onanovat.

Erwin z kina raději odešel. Rozměnil si několik dolarových bankovek na kovové známky a sešel do suterénu. Dole byla kruhová ohrada, ve které byly dveře, jedny vedle druhých, kolem dokola. Na tabuli bylo napsáno DNES TANČÍ a pod tím jména tanečnic. Dveřmi se vstoupilo do kabinky, která měla okénko vedoucí na kulaté jeviště, ne zcela nepodobné ringu, protože bylo pokryto kanvasem. Podlaha byla asi dvacet centimetrů pod úrovní očí. Aby se dalo vstoupit do kabinky, musela se vhodit do strojku u zámku dveří mince a teprve pak se dveře otevřely.

Erwin ale nevěděl, jak se aparátek obsluhuje, a tak požádal muže, který se chystal vstoupit do kabinky vedle něj, o pomoc. Protože to byl důstojník CIA a v takovém podniku byl poprvé stejně jako on, také nevěděl jak, a tak se společně snažili vy spekulovat, jak na to. Erwinovi to v tu chvíli přišlo komické. Důstojníci CIA a StB spolupracují na tom, jak se dostat do peep-show. Nakonec to zmákli. Návštěvníci těchto podniků nepůsobí příliš upraveným dojmem. A i když snad nejsou úchylové, úplně normální také nejsou. Jsou většinou takoví jakoby umolousaní, spíše bundy než obleky, rozhodně ne kravaty. Agent CIA byl menší, měl oblek, bílou košili a kravatu.

Okénko v kabince bylo také zavřené, a aby se otevřelo, bylo nutno vhodit další minci. Na scéně bylo snad pět nahých děvčat snad čtyři. Byla osvětlena červeným světlem, úplně stejným jako klobásy, které se opékají ve stáncích na Václavském náměstí. Jedna z dívek přiběhla k okénku vedle Erwina a ponoukala jeho policejního souseda: „Jen ho vyndej, no tak dělej, ukaž mi ho, ukaž, jak si s ním dovedeš hezky hrát.“

Šikmo, také vlevo od Erwina, seděla na bobku jedna z tanečnic a rukou prostrčenou skrz okénko se jí šťoural v přirození odporný, zakrslý hrbáč. Víc nebylo vidět. Okénko se totiž zavřelo. Bylo otevřeno snad jen půl minuty. Vhodil tedy do otvoru další minci. Jakmile se okénko znovu otevřelo, hned k němu přiběhla jedna z dívek, sedla si na bobek a rozevřela stehna, takže měl její klín přímo v úrovni očí. „Nějaké peníze pro mě?“ zeptala se. „Ne,“ odsekl Erwin. Okamžitě si stoupla. Přestal pro ni být zajímavý.

Vyšel z kabinky a šel zpět do prvního patra Bylo tam několik dveří s nápisem Privátní show. Vstoupil. V kabince osvětlené jen malou obrazovkou byla ještě židlička a jinak nic. Tyto kabiny mají poskytnout návštěvníkům soukromí. Muži se do nich zavřou a pak onanují před obrazovkou. Na videu bylo šest programů. Vhodil minci a stiskl tlačítko s nápisem Nezbedná zvířátka na farmě. „Já vůl!“ rozzlobil se na sebe Erwin.

Nejdříve souložila žena se psem, pak s malým oslem. V tu chvíli se prudce otevřely dveře od kabiny a ve dveřích se objevil černoch s koštětem, na kterém měl navinutý vlhký hadr, a začal stírat sperma, které zbylo na podlaze po předchozím návštěvníkovi. Vedle něho stál muž v bílé košili, obleku a kravatě a bylo jasné, že černoch otevřel kabinu na jeho příkaz. Bylo to sice černochovo zaměstnání, uklízet prasárny po chlívácích, ale do kabinek s označením „occupied“ nevstupoval. Na obrazovce zrovna jedno „z nezbedných zvířátek“, kanec, souložilo zezadu s pornoherečkou. Ta měla na sobě na zádech přehozenu plenu z umělé hmoty, kanec se o ni opíral svými paznehty a hnusně slintal. Erwin nikdy v životě neviděl nic tak odporného, zvrhlého a hnusného.

Muž, a nebyl to ten stejný jako dole v kabině, se díval, zda nemá rozepjatý poklopec, ale když viděl, že Erwin nic nedělal, odešel.

Zřejmě by se jim hodilo, kdyby ho při něčem přistihli.

„Co tady děláš?“ řekl si Erwin v duchu. „Jsi přece důstojník československé rozvědky! Jsou přece jiné způsoby, jak zjistit sledovačku. A co chceš vlastně zjistit? Vždyť už je nad nebe jasné, že tě mají!“

V koutku duše ale nepatrně doufal, že se snad přece jenom mýlí, že si to jenom namlouvá…

109

Erwin se na konferenci s nikým nerozloučil a odejel. Sebral veškeré materiály, které získal, a i když toho nebylo tolik jako minule a ani nemohlo být, úplně s prázdnou neodjížděl. Ono to ani dost dobře nejde, zúčastnit se konference vůdců hlavních amerických židovských organizací a nic se nedozvědět.

Soustředil se na otázku zbrojení a odzbrojení a ze získaných materiálů pak sestavil analýzu, kterou poslal do Prahy:

„Názory židovských vůdců vyslovené na konferenci a diskutované problémy týkající se této oblasti, opírající se o zprávy Roberta Mc Namary, Caspara Weinbergera a George Shultze, lze shrnout následovně:

Není cesta, která by vedla k tomu, aby USA udržely permanentní náskok v jaderné výzbroji. Naproti tomu zkušenost ukázala, že Sovětský svaz je ochoten vyměnit zlepšení v postavení sovětských Židů za ústupky ve zbrojení. To je nutné si uvědomit a využít toho. Byl to Sovětský svaz, který začal s problémem obranných systémů tím, že začal vyvíjet své antibalistické rakety ABM na obranu Moskvy. Amerika reagovala vývojem systému MIRV (multiple independently targetable reentry vehicles), proti kterému je nesmírně obtížná obrana. To donutilo SSSR učinit to samé a zvýšit dramaticky počet atomových hlavic. Pro nás je důležité si uvědomit a uznat, že ani jedna strana nedovolí té druhé získat významnou převahu. A z toho je nutné vycházet a na tom stavět boj za práva sovětských Židů. Pokusy Ameriky získat takovou převahu jsou pro naše hnutí nežádoucí, až nebezpečné a musíme se snažit je vhodně eliminovat, protože jestliže se Sovětský svaz bude cítit velmi ohrožen americkou technickou převahou, například takovou, kterou by mohly poskytnout Star Wars, přestane vázat ústupky ve zbrojení na lidská práva, bude se cítit značně zranitelnější a bude mnohem pravděpodobnější, že začne zvažovat možnost preventivního úderu.“

110

Erwin byl krátce po svém návratu z New Yorku stažen do vlasti. Cestoval přes Vídeň. Sousedovi Keithu Edmundsonovi řekl, že odjíždí na služební cestu do Rakouska, kde je veletrh starožitností, a že tam chce nakoupit miniatury.

Auto nechal stát zase ve West Heath Avenue, v Golders Green blízko tenisových kurtů, a dále pokračoval autobusem.

Ve Vídni se ubytoval v hotelu Stieglbráu Wien, Maria Hilferstrasse 156. V hotelu je restaurace Wienerwald; jedná se o řetězec restaurací specializujících se na grilovaná kuřata a jeho zakladatelem a majitelem je Herr Jahn, který je zajímavý tím, že studoval také v hotelové škole v Bad Hofgasteinu jako Erwin. Z Vídně si poslal na svoji londýnskou adresu dopis, do kterého vložil fotografii Lindy, která mu občas stála modelem.

Ve Vídni navštívil veletrh starožitností a prošmejdil obchody se starožitnostmi. Očekával, že Angličané požádají o pomoc Rakušáky, ale nestalo se tak. Asi chtěli slíznout smetanu sami. To ale nebylo moc chytré, protože nejenže neznali prostředí, ale také řeč. Šli mu na tělo. Skupina Angličanek se ho zeptala, jak se dostanou k Maria Hilferstrasse, a chtěla se bavit, ale odpálil je.

Druhý den měl předávku se svým řídícím důstojníkem Jardou Trakerem. Měl mu předat materiály z konference židovských vůdců a pak se měli znovu sejít u kina Apolo. Jarda by ho odvezl domů. Předávka měla proběhnout ve dvě hodiny odpoledne. Erwin měl ale problém. Ráno zjistil sledovačku.

Za normálních okolností by nesměl na předávačku ani pomyslet, ale chtěl domů, chtěl strašně domů. Rozhodl se, že se jim trhne. Vsadil na jejich neznalost prostředí a neschopnost komunikovat. Nejdřív je uklidnil. Předpokládal, že ho budou chytat u Stieglbráu Hotelu. V hotelu vyrovnal účet a šel pěšky k West Bahnhofu. Předávku měl na těle. Pomalu se loudal pěšky dolů po Maria Hilferstrasse, která je rušná, takže se měli kam schovat. Vůbec se nekontroloval a zašel do Tabákového muzea, které znal a kde mají přenáramnou sbírku dýmek. V Tabákovém muzeu byl už třikrát, tohle byla čtvrtá návštěva V muzeu nebyli nikdy předtím žádní návštěvníci. Skutečně žádní. Dnes ale, přestože bylo krátce po otevření a poměrně časně ráno, krátce po desáté, vstoupili zanedlouho po Erwinovi do muzea v tříminutových intervalech tři další návštěvníci, kteří se vůbec neznali, a aby to dokázali, jeden šel na galerii, jeden byl v jednom rohu a třetí se coural za ním.

Zastavil se u vitríny s nádobami na tabák, což je nejméně zajímavá část exponátů. Angličan vedle něj. Čuměli na piksly jako vrány, až to bylo Angličanovi trapné a neuvěřitelně špatnou němčinou a s příšerným anglickým přízvukem se Erwina zeptal: „Wuot this iz?“ a ukázal na nádobku.

„To jsou nádobky na tabák. Mají korkové uzávěry, aby byl tabák dostatečně suchý a současně žádoucně vlhký. Dříve jsem je sbíral,“ řekl Erwin německy.

Angličan nic neodpověděl. Nic nerozuměl.

Erwin náhle, rychle a neočekávaně, vyšel ven. Tím se zbavil tří. Okamžitě zastavil taxi a odjel do Prátru. Vystoupil, stopl taxi a odjel do Schónburgu. Odtud jel tramvají až skoro k Sachru. Trhl se. O tom nebylo pochyb. Neuměli říct v taxíku, co chtějí, neuměli se zeptat, kam tramvaj jede, neuměli si koupit ani lístek do tramvaje.

V Sachru si dal dort a kávu. Pak šel na předávačku. Proběhla z levé ruky do levé. Varovné znamení: pravá v kapse. Ale toho nebylo třeba Traker byl profesionál. Předávačku připravil tak, že bylo možno předávat i pod sledovačkou. Pouze v případě, že by šli na dva metry na tělo, by to nevyšlo. Oba uhnuli z trasy a zmizeli v přítmí průchodových domů. Jarda šel odevzdat materiál na vyslanectví a ten pak putoval domů diplomatickou poštou. Sešli se za dvě hodiny u kina Apolo. Objali se. Jarda tam měl auto. Přehodil si pasy. Erwin odevzdal svůj holandský pas a Jarda ho dal do diplomatického kontejneru. Pak dostal český diplomatický pas. Auto bylo přepychové, nějaké francouzské, světle zelené.

„Bylo to to nejlepší, které jsem sehnal. Řekl jsem, že je pro tebe,“ řekl Jarda

Erwin si vzpomněl na doby, kdy musel jezdit domů autobusem, protože náčelník byl toho názoru, že si víc nezaslouží. Vůbec si vzpomněl, že si od něho nechal dost líbit. To byly ale jiné doby a časy se změnily.

Diplomatické pasy působily na hranicích jako „Sezame, otevři se!“ Rakouští pasováci je jen promávli a ani na české straně nebyly zdržovačky. Erwin uviděl ostnatý drát, pohraničníky se psy a samopaly. Byl doma

Jarda ale nechtěl nechat proklouznout radostnou náladu mezi prsty a začal:

„Čech a Rus našli hroudu zlata“ To bylo pro Erwina nové. Odvykl si. V Anglii se politické vtipy nevyprávějí. To jen v Čechách měly zvláštní příchuť radosti a odboje a nebezpečí zároveň. Byla to taková zvláštní sebemučitelská rozkoš, jako když si vymačkáváme uhra

„Čech a Rus našli hroudu zlata Tak, teď se pěkně po bratrskou rozdělíme, povídá Rus. Hovno, po bratrsku, povídá Čech. Pěkně půl napůl, kamaráde.“

Vtipy jsou zvláštní a náramná věc. Je na nich zajímavé, že se směje ten, kdo slyší vtip poprvé, ale i ten, kdo ho vypráví. Tomu to dělá také dobře. Bohužel, Erwin se nemohl revanšovat. Ale to nevadilo. Jarda měl plný zásobník.

„A tenhle znáš? Vytáhnou esenbáci chlapa z vody a teď ho křísí…“ A tak se smáli přes Bratislavu až do Prahy. Na dálnici byli sami. Tenkrát se za hranice nejezdilo. Jen utíkalo.

111

Setkání s rodiči bylo bolestné. Pro ně i pro něj. Rodiče byli staří a stále nechápali, proč je musí často a na tak dlouho opouštět.

„Zůstaň už doma,“ naléhal otec. „Podívej se na sebe! Jsi pořád jako kluk. Ožeň se. Usaď se, máš dům. Máš řidičák? Mohl bys jezdit s autem.“

„Budeme tě potřebovat do Ameriky, jako rezidenta,“ omráčil Erwina náčelník.

Vůbec to nečekal. Myslel, že jeho poslední odmítnutí bylo jasné a konečné. Ale pak se vzpamatoval.

„Asi potřebují nahradit Koechera,“ řekl si. Okamžitě začal protestovat: „Já do Ameriky nechci. Mně se tam nelíbí. Je to tam hnusné. Já chci domů.“

„Jsi nejstarší, alespoň služebně. Potřebujeme rezidenta Budeš dělat rezidenta“ trval na svém náčelník. Toč se a vrč, můj kolovrátku…

„Já rezidenta dělat nechci. Já se na to nehodím. Já nemám řídící schopnosti. Já chci domů,“ řekl rezolutně. Ale byla to spíš prosebná žádost. Toč se a vrč, můj kolovrátku…

„Dobře, rozmyslíme si to. Zítra ti sdělím rozhodnutí,“ řekl náčelník a víc se s Erwinem nebavil.

„Dobře, do Ameriky nepůjdeš. Zůstaneš v Anglii,“ řekl druhý den. Erwin neodpověděl a vyčkával.

„Ale zůstaneš v Anglii. To je rozkaz!“ vyštěkl, když viděl, že se nadýchává k protestu. „Nemáme nelegály,“ pokračoval smířlivě. „Legálů máme dostatek, ambasáda praská ve švech, ale ti jsou na prd. Máme samé náčelníky a žádné indiány. Kromě toho jsi pronikl do židovských organizací. To se nikomu nepodařilo a nepodaří. Sověti se celí třepou na naše zprávy. Protože díky tobě máme úspěchy. Závody ve zbrojení se stupňují. Sovětský svaz to nezvládá ekonomicky. Spojené státy ho uzbrojí. Sověti vítají každou možnost, kdy mohou obchodovat Židy za ústupky ve zbrojení.“

„Neuzbrojí. Sovětský svaz to vydrží, a to za každou cenu. Nečetl jste moji analýzu?“ zeptal se Erwin.

„Četl. Analýzy nech laskavě na nás. Od toho jsme tady my. Ty se starej, abychom je měli z čeho sestavovat. Od toho jsi tam a za to jsi placen. Jestli chceš víc peněz, máš je mít. Peněz máme dost. Tvoje poslední zpráva ze sjezdu vůdců amerických židovských organizací nebyla ani zdaleka tak kvalitní jako ta předešlá.“

„Jdou po mně. Je jen otázka času, kdy mě zkasírují,“ oznámil Erwin zkroušeně a ve skrytku duše doufal, že náčelník změní názor. „Třeba tě zase pustí,“ namítl. „Už to udělali předtím.“

„Nepustí. Ví, že chytám. Ví, kdy chytám.“

„My tě tam musíme mít. Tak dlouho, jak jen to půjde. Kdyby tě zatkli, snaž se nám to dát co nejdříve vědět a snaž se nemluvit. Tak dlouho, jak jen to vydržíš. Máme informace, že nemučí, ale nějakou tu facku slízneš, na to se připrav. Švýcaři tlučou, Švýcaři jo. Dostaneme tě ven. Nepůjde to hned, ale do pěti let bychom tě měli dostat ven,“ vysypal ze sebe náčelník.

„To bude průser. To bude strašný průser. Víte, co s tím udělají noviny?“

„Jo, vím,“ řekl náčelník. „Tak co?“

„Provedu.“

„Ještě se tě musím zeptat, co víš o Keston College“, řekl náčelník. „Že je v Kentu.“

„He, he, velice vtipné,“ řekl zástupce náčelníka. Erwin se zašklebil. Před rokem totiž opakovaně upozorňoval na „podvratnou ideologickou činnost“ vycházející z Keston College přes náboženská centra do socialistických zemí a že se do ní lze nabourat přes NCSJ. Tehdy ale dostal odpověď, ať s tím nesmyslem přestane, protože sovětská rozvědka zjistila, že se jedná pouze o náboženskou školu bez politického pozadí, a už vůbec ne se zaměřením proti Sovětskému svazu.

„Sovětští soudruzi o ni projevili zájem a požádali nás o pomoc. Máš na ni ještě přístup?“ Erwin se zase zašklebil: „Ne.“

„Nekecej, ty bejku.“ Do kačka pak za ním přišel důstojník, který ho měl poučit, jak se chovat v případě zatčení. Byl celkem stručný:

„Hned, jak přijedete do Anglie, najděte si právníka. Pod nějakou záminkou, ale seznamte se s ním osobně a snažte se vytvořit přátelský vztah. Po zatčení mu zavolejte. Na to máte právo. Budou se snažit vám přihrát právníka. Toho odmítněte. Ten je jejich. I tak nepočítejte s tím, že váš právník vám bude nějak ochotný pomoci, chtěl jste uškodit jeho zemi, jeho vlasti. Po zatčení se snažte nemluvit. Budou vám nabízet spolupráci. Nemyslete si, že budete moci říct jen něco. Když zjistí, že podléháte násilí, vytlučou z vás všechno. Snažte se předat zprávu o svém zatčení na ambasádu. Nemyslete si, že když nebudete mluvit, že se s vámi budou mazlit. V tom budete sám. Budeme se snažit dostat vás ven, ale nebude to hned. V současné době nikdo z našich v britských věznicích nesedí. Přál bych vám, aby se to ani vám nestalo.“

Podali si ruce. Bylo to stručné a velmi poučné. Soudruh ho neupozornil na jednu důležitou věc. Policie ho nesmí držet, nemá-li dostatek důkazů, déle než 48 hodin.

Rozloučení s rodiči bylo strašné. Otec se úplně zhroutil. Plakal a stkal a nemohl dýchat. Matka nemohla vůbec mluvit. Slzy jí tekly po tváři. Hladila ho po vlasech. Pak už se nemohla udržet na nohou, vrávorala a musela se opřít o zeď. Všem bylo jasné, že se už neuvidí.

112

Do Londýna se vracel na podzim 1987 přes Rakousko, Švýcarsko a Německo.

V Doveru už na něj čekali. Procházel kolem špalírů celníků a jeden na něj ukázal, aby se zastavil a otevřel zavazadlo. Ptal se, kde byl a vůbec. Prostě to, na co se celníci ptají, protože to byl skutečně celník. Erwin popošel několik kroků, když se zpoza řady celníků vynořil muž a ukázal na něj, aby předložil zavazadlo ke kontrole. Skutečný celník jim to totiž zmršil.

„Kde jste byl, co jste tam dělal, otevřete zavazadlo.“

„To nemyslíš vážně,“ řekl Erwin. „Právě teď jsem byl kontrolován. Čumíš na mě jako kráva, vidíš, že mě kontroluje, a teď chceš, abych ti ukázal kufr. Dejte se, hoši, trochu dohromady, vy nevíte, co děláte.“

Očekával, že ho zastaví, ale nic. Ani hláska. Za celníky stála nachystaná sledovačka, přesně jako čekající vlci ve filmu Markéta Lazarová. V Golders Green nastoupil do auta, které tam přibližně před měsícem zaparkoval. Shrnul listí, které na něj zatím napadalo. Chvíli měl potíže s nastartováním, ale pak odjel domů. Domů? Kde domov můj? Vzpomněl si na náčelníky. „Tohle jste mi, hoši, přece jenom nemuseli dělat.“

Mezi záplavou pošty, která mu zatím došla, našel dopis s fotografií Lindy, který si poslal. Byl otevřený nad párou. Změnilo to strukturu papíru.

Nazítří se sešel s Lornou na Hamstead Heath. Dal jí zlaté diamantové náušnice, které jí koupil v Bernu. Lorna Bera znala a líbil se jí. Když se jí zeptal, co se jí na Bernu nejvíc líbilo, zasmála se a nedokázala odpovědět. Bylo vidět, že tam celý pobyt prošoustala, a proto se jí tam tak líbilo. Z celého Bernu si pamatovala jenom strop hotelového pokoje.

„Errrwin, já jsem nevěděla, co mám dělat, já jsem myslela, že už se nevrátíš, já jsem dokonce chtěla jít na policii,“ řekla

Co tím chtěla říci, bylo, že měsíc bez chlapa se jí zdál moc a že se zase vrátila ke svému předchozímu příteli, a nakonec to i řekla: „Já jsem se vrátila ke svému bývalému příteli. Ty jsi tu nebyl tak dlouho. Chceš ty náušnice zpátky?“

„Jen si je nech.“ Ve křoví kolem zjistil pohyb a nějaké náušnice mu mohly být ukradené.

„Promiň, musím se jít vyčurat,“ řekl jí. V křoví byl skutečně chlap. Zmizel. Považoval ho za šmíráka Chvíli si s Lornou ještě povídali o ničem, ale ani na to se nedokázal soustředit. Okolní křoví bylo obsazené.

„Promiň Lorno, pil jsem pivo a teď mám problémy, musím jít zase čurat.“ Lorna se na něj překvapeně podívala, protože neuplynulo ještě ani pět minut, a řekla: „No tohle!“

V křoví objevil zase muže, ale tentokrát jiného.

„Tak se měj, Lorno. Možná se někdy uvidíme,“ řekl Erwin. Nechtěl dělat sledovačce blbce a Lomě také ne. Přestala mít pro něj význam. Na vývoji léku nepracovala, v posteli už měla jiného. Normálně by ji zavezl domů, ale proboha nač?

Asi za dva dny se setkal na chodbě s Keithem. Čekal, že se bude chtít sejít a vyptávat se, ale on nic.

„Tak jak bylo? Všechno OK? Good, good.“ A to bylo vše. To Erwina úplně rozhodilo. Ani neposlouchal, ani neodesílal zprávy. Jen maloval a navštěvoval aukce. Prošel kontrolní trasu. Nic, žádná sledovačka Zkusil jinou. Zase nic. „Že by mě pustili?“

Naděje umírá poslední. Jel proto do Kentu. Šel do toho jako rudoarmějci ve válečných filmech – s rozhalenou hrudí proti kulometu.

„Promiňte, jak se dostanu ke Keston College?“ zeptal se Erwin hezké, asi čtyřicetileté ženy, která voněla příjemnou sladkou vůní. Ne těmi hnusy, které jsou příšerně drahé a páchnou, jako když se pálí celuloidový trojúhelník.

„Pojďte se mnou. Ukážu vám to. Já tam také jdu,“ řekla a mile se usmála A Erwin se usmál také. Mluvila sice anglicky, ale měla zvláštní intonaci. Erwin jako by slyšel, že říká: „Pojdítě so mnoj. Ja varn pokazu. Ja tam tóže idu.“ Měla ruský přízvuk.

Pracovala v Keston College. A Erwin se s ní scházel až do svého zatčení.

113

Erwin se seznámil s pěknou Novozélanďankou. Bylo to v Camden Art ve třídě Jacka Yatese.

„Co je to za maorské umění?“ zeptal se Erwin Novozélanďanky, když se podíval na její výtvor. Byla ještě hodina

„Co ty víš o maorském umění?“ ušklíbla se.

„Nic. Seš Kiwi?“

„Ukaž, co jsi nakreslil ty. Hm, nic moc, uvážíme-li, že jsme tady už dvě hodiny. Máš něco doma?“

„Jo.“

„Tak se na to pojedeme podívat. Bydlíš daleko? Já pojedu za tebou. Mám čas,“ rozhodla

Po skončení hodiny jeli k Erwinovi domů. Měla auto, které se jen s největší zdvořilostí dalo nazvat autem. Pomuchlané, sestavené z náhradních dílů různých barev a různých značek, takže připomínalo spíše podvraťáka nebo strakapouda než auto. Ale jelo!

„Bydlíš tu sám?“ zeptala se.

„Jo.“

„Tady se mi líbí, sem budu jezdit,“ řekla „Chceš něco jíst, Kiwi?“

„Jestli máš klokaní steak, když ne, tak dušeného králíka“ Erwin překvapeně vzhlédl.

„Dělám si legraci. Co budeš mít?“

„Kuře s hranolkama.“

„Kuře je fajn. A nějaký míchaný salát k tomu a francouzský dresink,“ prohodila.

Erwin dal kuře do mikrovlnky a zatím si prohlíželi kresby.

„Je to dobré. Dělal jsi to sám?“ zeptala se. Komentovala jídlo, ne kresby. „Jo.“

„Je to dobré.“ Dojedli.

Erwin si ji prohlížel. Byla dost hezká, rozhodně lepší průměr. Chovala se nenucené a sebejistě. Byla trochu opálená, jakoby ošlehaná větrem. Silně mu připomínala sledovačku, která mu řekla „Hi!“ v Mc Donaldovi v New Yorku. „Co děláš, Kiwi?“ zeptal se.

„Já tu navštěvuji masérský kurz. Ono mi to pomáhá při kreslení. Znám anatomii. Mám to osahané. Vím, kde co je,“ řekla jakoby nic a listovala si v Erwinových kresbách. „Možná, že by tě to mohlo také zajímat. Vede to nějaký Číňan, Lee se jmenuje, je světový. Jednou nám vyprávěl, jak masíroval nějakého Němce, a protože byl tlustý, tak na něho naléhal tělem, aby se mu prsty protlačily pod tuk, který měl na zádech a kolem pasu. Cítil, jak se Němec při každém nalehnutí vzepjal a zachvěl. Myslel si, že bude trochu přihřátý, ale pak si všiml, že osten u přezky jeho pásku u kalhot trčí kolmo a při každém nalehnutí se do Němce zapichuje.“

Erwin úplně znehybněl. Dá se říci, že byl v mírném šoku. Zpotil se. Byl to ošklivý, smrtelný pot. Dříve se domníval, že se na něj MI5 dostala přes židovské organizace, zejména ty americké, ale teď si uvědomil, že jejich zájem byl výsledkem upozornění odjinud a že nevyšel z jejich vlastní iniciativy.

Když byl Erwin ještě v Rakousku v Bad Hofgasteinu a chystal se na studium v hotelové škole, učil se francouzštinu, protože byl přijat přímo do druhého ročníku a musel se za měsíc naučit to co ostatní studenti za rok. Při studiu mu pomáhal zaměstnanec hotelu Paláce Gastein pan Kastgruber, který pracoval několik let ve Francii a francouzštinu ovládal. Pan Kastgruber si Erwina z nějakého důvodu oblíbil a vyučoval ho zdarma V hotelu pracoval jako masér a nabídl mu, že ho zaučí.

Vydělával si pěkné, víc než pěkné peníze, hlavně na tuzérech, ale Erwina na jeho práci nejvíce lákalo, co vyslechl při servisu, když obsluhoval krásné, bohaté, znuděné rakouské a německé dámy, jak si vypravují s neskrývanou rozkoší, jak jim pan Kastgruber „wrrrum“ stáhl kalhotky a promasíroval jim hýždě a jak je pak otočil na záda a promasíroval jim prsa a břicho a pane bože! A ach!

Erwin tehdy nabídl tuto možnost centrále, která ji zvážila, opravdu ji pečlivě zvážila, ale pak ji náčelníci zavrhli. Při masáži by se žádné informace nedozvěděl. Dámy by ho sice odměňovaly štědrým spropitným, ale do společnosti by ho neuvedly. Zůstal by na úrovni sluhů, nanejvýš na úrovni gigola Venku by byl třída, ke které by se nehlásily.

Když se při předposledním stažení v roce 1987 odmítal vrátit zpět do Londýna a už vůbec do hotelu, náčelník opět vyhrabal možnost stát se masérem, jen aby ho udrželi venku, a také proto, že se jim malířina jako krycí zaměstnání zdála opravdu, ale opravdu vachrlatá. Tentokrát ale odmítl on, protože povolání maséra má v Anglii velmi špatný zvuk. Vlastně to žádné povolání ani není, většinou se provozuje v pochybných masážních salonech.

Maséři jsou z větší poloviny homosexuálové a z menší poloviny působí též jako mužští prostituti.

„Tak tedy zrada. A to zrada z míst nejvyšších! Z Československa!“ uvědomil si Erwin a viděl, jak se k němu blíží smrt.

„Pracuji part-time v jednom masážním salonu. Jsou to rychlé a snadné peníze, zvláště když si zákazník přeje něco speciálního,“ řekla Kiwi.

„Jak speciálního?“ zeptal se Erwin bez zájmu.

„Vždyť víš,“ řekla Kiwi „příště ti to předvedu,“ a zasmála se. „Teď už ale musím jít. Brnkni mi. 231 4655. Budeš si to pamatovat?“

Tak tedy zrada. Erwin propadl úplné apatii. Přestal chodit běhat i nakupovat. Nevynášel odpadky, protože žádné nebyly. Nevěděl, co má dělat.

Zavolal modelce Szislo, ale protože měla záznamník, nemluvil s ní a žádný vzkaz jí nezanechal. Zavolal Kiwi, ale zase záznamník a zase žádný vzkaz. Zavolal Lorně Meldrumové. Měla záznamník, ale tentokrát vzkaz nechal: „Hi, Lorno. Chceš se se mnout setkat? Myslím, že chceš. Zavolej mi.“

Tento prostý vzkaz dal přes odposlech do pohybu celou slavnou, leč neschopnou MI5. Lorna mu zavolala a on ji pozval do Tate Galéry, protože obrazy je oba zajímaly.

Ve sjednaný den všechno co mělo ruce nebo nohy, vyrukovalo sledovat Erwina. Cestou do Tate je uspinkal a nekontroloval se. Zato v Tate už nebylo možné je nevidět, protože o ně doslova zakopával.

Začalo to už při frontě do šatny. Pak se mimoděk zastavili s Lornou u nějakých vitrín s naprosto nezajímavými a nudnými exponáty, nějaké fotografie, dopisy a tak, protože se bavili úplně o něčem jiném, a najednou se z každé strany kolem nakláněli sledovací, rozplývající se nad vystavenými exponáty, tak nudnými, že vedle nich by vypadala obyčejná lochkovská cementárna pestře jako malířská paleta Salvadora Dalího.

Měli s sebou i ženskou. To kvůli Lorně.

Erwin Lorně řekl, že se jde vyčurat. Lorna zvedla oči v sloup. Jistě si myslela, že je to ten nejuchcanější mužský, jakého kdy poznala. Na záchodcích se na něj přilepil sledovák. Erwin si šel umýt ruce a on těsně za ním. Funěl mu přes rameno a díval se, co dělá.

„Hi,“ řekl Erwin spontánně. Úplně ho to rozhodilo, jako tenkrát Erwina sledovačka v Mc‘ Donaldu v New Yorku. Překvapením zamžikal a zmizel.

Dívali se s Lornou na obrazy a sledovací stále u nich. V jednom menším sále nechal Lornu u jedné stěny a přešel na druhý konec místnosti. Sledovák v šedých šatech to vyřešil tak, že si sedl na sedačky, které byly ve tvaru kruhu uprostřed místnosti. Sledoval Lomu. Erwin šel k němu a řekl: „Co kdyby ses odsral?“

„Co?“ řekl sledovák.

„Co kdybyste se všichni odsrali?“

„Co?“ Potom se zvedl a odešel do jiného sálu.

Erwin je pak už neviděl. Myslel si, že si dali říct. Už toho měl dost, předstírat, že o nich neví. Normálně by to znamenalo fiasko, akce by byla odvolána Ale sledovací včetně té čůzy asi nechtěli, aby měli průšvih, že to tak strašně zbodali, a nenechali toho.

Erwin pozval Lomu na drink a z Tate odešli ulicí Vauxhall Bridge Road až k Apollo Victoria divadlu a naproti němu zabočili do pubu. Když už skoro vstupovali, předběhl je sledovák, a to takovým způsobem, že si toho všimla i Lorna a zavrtěla nechápavě hlavou. Od toho sledováka to mělo jako znamenat, že nejde za nimi, ale do toho pubu. Sedli si s Lomou k prázdnému stolku a dali si džin a tonik, i když to jinak Erwin nepil. Neměl náladu. Sledovák vyšel a místo něho přišli jiní.

„Půjdeme!“ řekl Lomě. Vzhlédla překvapeně, ale poslušně dopila a odešli. Šli na metro. Lorna jela jen jednu stanici, pak přestupovala Erwin ji chtěl doprovodit, ale v metru si úplně k nim stoupl sledovák a čuměl jim do huby. Přitom se usmíval jako debil. Byl to debil.

„Budu muset vystupovat. Sejdeme se?“ řekla Loma „Zavolej mi.“

„Já ti mám zavolat?“ zeptala se Loma „Proč ne? Jsi přece feministka Nebo už ne?“

Loma vystoupila a to bylo naposledy, kdy ji Erwin viděl. Ještě spatřil, jak za sebou táhla vlečku sledováků, kteří se museli trhnout.

Celý týden pak Erwin nic nedělal, nikam nechodil. Jen napsal tajnopis: „JSEM SLEDOVÁN. ZASTAVUJI VŠECHNU ČINNOST. SITUACE NEUDRŽITELNÁ.“

Časopis s tajném hodil do schránky pod sledovačkou. To byl poslední tajnopis, který odeslal. Kdyby měl druhý pas, zmizel by. Ale on druhý pas neměl. Měl vybudovanou mrtvou schránku, kam mu měli pas předat, měl vypracovanou únikovou trasu, ale neměl náhradní pas. Teprve na tom pracovali!!!

V případě nebezpečí se měl trhnout sledovačce, odjet na falešný pas do

Holandska a v Amsterodamu se měl na československém velvyslanectví zajímat o možnost emigrace do ČSSR. Ale neměl pas.

114

Erwinovi zvedl náladu až Robert, který ho pozval na oslavy Passoveru. Rozhodl se, že je tentokrát oslní svou hebrejštinou, a pečlivě se cvičil ve čtení Hagady. Hoši u odposlechu z toho museli být celí tumpachoví. Celé dny jen hebrejské mumlání. Nezbývalo než vyslat blbého Edmundsona, aby zjistil, co se děje. Alespoň si to myslel. Ale spletl se. Poslední fáze ofenzivy začala a Erwin ji nezjistil. Anglická kontrarozvědka se po fiasku s Lornou rozhodla, že by také mohl prásknout do bot a že se s ním nebude patlat donekonečna.

Bylo dost pozdě večer, čas rádiové relace, kterou ale nechytal. Zazvonil Keith: „Hi, Erwine! Promiň, že ruším takhle navečer, můžu dál?“

„Pojď.“

Keith vstoupil a šel rovnou do kuchyně k rádiu Hacker a prohlížel si ho. Pak se vrátil do obýváku.

„Proč jsem tady? Mohl bys mě vzít pozítří v devět k Highgate Station, mám něco s autem,“ požádal Keith Erwina.

„Jo, máš to mít.“

Jízda se kryla s časem, kdy měl rozhlasovou relaci, kterou ale také nechytal.

„Ty už nechodíš ráno běhat?“ ptal se Keith.

„Proč se ptáš?“

„Tak, že tě nevídám.“ Příští večer se Erwin chystal přijmout rádiovou relaci, protože si byl jist, že už mu musí běžet a už dvě vysílání nechytal. Když tu zazvonil telefon.

Volal Keith: „Erwine, prosím tě, prokaž mi laskavost. Omylem jsem nezavřel svou garáž a nechal ve vratech klíče. Prosím, buď tak laskav a jdi ji zamknout, já si zítra u tebe klíče vyzvednu.“ To se Erwinovi nehodilo, relace měla právě začít.

„Dobře, Keithe, já tam zajdu a zavolám ti, zda tam klíče ještě byly a vůbec. Dej mi číslo.“

„To nejde, Erwine. Já zavolám tobě,“ řekl Keith. Erwin viděl, že z relace zase nic nebude. Šel do garáže, zamkl ji a klíče strčil do kapsy. U vchodu do domu potkal pákistánského bratrance. „Byl jste se projít před spaním?“ zeptal se.

„Hovno projít,“ řekl Erwin zbytečně ostře. Bylo mu jasné, že Keith ho hnal ke garáži jen z jednoho možného důvodu, aby nemohl chytat, a bylo mu jasné, že tam ten zkurvený Paki není náhodou, ale že na něj čekal, a to ho rozčilovalo.

„Keith mi telefonoval, že si zapomněl klíče ve vratech garáže, a požádal mě, abych garáž zamkl a klíče schoval u sebe, tak jsem to udělal,“ řekl Erwin.

Bratranec spokojeně pokýval hlavou. To se shodovalo s tím, co věděl. Chvíli se bavili. Byl to hezký, příjemný, inteligentní muž, ale děsně Erwina sral.

Sotva za sebou Erwin zabouchl dveře od bytu, už telefonoval Keith. Z relace nebylo nic.

Protože si nazítří Keith pro klíče nepřišel, sešel Erwin dolů a zabouchal na něj, ale nebyl doma Objevil se až pozítří a dost pozdě večer, krátce před desátou, a Erwina to otrávilo, protože už opravdu musel poslouchat relaci, jestliže ji nechtěl prošvihnout.

„Máš ty klíče?“ ptal se Keith už ve dveřích.

Erwin šel pro klíče, ale Keith nečekal a vešel do bytu a rovnou do kuchyně k rádiu a pak zpět do obýváku.

„Nedáme partičku šachů?“ zeptal se, když dostal klíče. „Mockrát ti děkuji. Jsi můj přítel,“ řekl.

„Nemáš zač. Od toho jsou přátelé. Černé, nebo bílé?“ řekl Erwin. Bylo jasné, že z poslechu nebude nic. „Inu co. Chytnu to zítra, ale to už bezpodmínečně.“

A tak Erwin a Keith hráli šachy. Erwina to nebavilo. Hrát šachy s Keithem byla nuda, protože to neuměl.

Erwina znervózňovalo, jak se Keith neustále díval na hodinky. Protože to nikam nevedlo, rozhodl se, že hru ukončí. Vyhodil mu střelce, věž a pak i dámu. To už nebyly šachy, ale Člověče, nezlob se! Teď už to nemohlo trvat dlouho, ale Keith neustále prodlužoval hru, každý tah dlouho rozmýšlel a zase se díval na ty mizerné hodinky. Bylo to frustrující. Konečně mohl Erwin říci: „Šach mat!“ Keith se opět podíval na hodinky a najednou se měl k odchodu. Kupodivu mu vůbec nevadilo, že prohrál. Naopak, zdálo se, že má výtečnou náladu.

Vstal a na odchodu podal Erwinovi ruku. Měl pevný, upřímný stisk. Nebyl důvod k podání ruky, předtím to nikdy nedělal. Erwin se díval do jeho bezelstných modrých očí, na jeho hezký úsměv a náhle mu bylo jasné, proč to gesto s rukou: „Políbil mě Jidáš a nechal mě ukřižovat.“ Keith odešel.

Erwin si nalil odlivku Captain Morganu. Měl hlad a rozbalil si čínskou čokoládu s jahodovým krémem. Vypil skleničku a nalil si znovu, tentokrát ještě více. Začala se ho zmocňovat opilost, ale ne příjemně otupující. I přes alkoholový opar cítil úzkost. Začal si tiše, ale procítěně zpívat. Před několika měsíci si složil slova a zpíval si je na melodii „Ve světle ramp“:

To, že spolu mužem víno pít,

to, že spolu mužem v míru žít,

za to český barikádník v květnu pad,

za malou zem, za Pražský hrad.

To, že nám z pekáren voní kmín,

že na návsi lípa skýtá stín,

za to ruský samopalník v květnu pad

v bitvě kruté, té o Berlín.

To, že dívky čisté jsou jak sníh,

to na ty dva v máji podzim dých.

Erwin si pak oblékl pyžamo a šel spát. Byl zatčen 2. dubna 1988 v 9 hodin 15 minut.

Erwinův rok ve vazební věznici a čekání na rozsudek

115

Ve vazbě byl Erwin držen v londýnské věznici Brixton. Byl mezi vězni, kteří byli podezřelí z těžkých zločinů, pašování drog a nájemných vražd. Byli tam ale také členové IRA. Na patře bylo těžkých zločinců asi sedm. K Erwinovi přišel sympatický, asi pětatřicetiletý podsaditý muž.

„Jsem poručík IRA Patric Flanegan. Potřebuješ něco? Máš nějaké peníze?“

„Erwin van Haarlem. How do you do? Mám deset liber.“ Říkali mu Paddy a první dny Erwinovi pomohl. Koupil mu zubní pastu a rádio. Rádio mu nejen koupil, ale i prosadil. Ve vyšetřovací vazbě na něj měl sice nárok, ale dozorci to nechtěli povolit.

„Mám to dát advokátovi? Mám to dát do tisku?“ zeptal se jich. Na vězeňské konto mu převedl deset liber.

„Kolik let dostaneš?“ zeptal se Paddy střízlivě.

„Čtrnáct let, Paddy, víc ne.“

„Jenom? A co ty třicetileté tresty, o kterých člověk slyší?“

„To je za velezradu. Já nemohu velezradu dostat, nejsem Brit. Za špionáž je maximálně čtrnáct let.“

„Máš šanci se z toho dostat?“ chtěl vědět.

„Ani tu nejmenší, Paddy. Bude to monstrproces. A co ty?“

„Já dostanu dvacet až dvacet pět let,“ řekl nesmírně vyrovnaně.

„To je strašné,“ zvolal Erwin. „Máš děti?“

„Tři.“

„Co s nimi bude?“

„Budou chodit do školy. Máme fond. Armáda se o ně postará,“ řekl bez jakéhokoliv náznaku lítosti.

„Co žena?“ zeptal se Erwin opatrně.

„To se uvidí. Možná počká. Když ne, rozvedeme se. Armáda ji bude podporovat do té doby, dokud se nerozvedeme.“

„Potřebuješ něco?“ zeptal se zcela věcně Paddy. „Potřebuji lupu. Tu nejsilnější,“ řekl Erwin s nadějí v hlase.

„Máš ji mít,“ řekl Paddy.

„Proč jsi pořád v mundúru?“ zeptal se asi po týdnu Paddy.

„Nevěděl jsem, že mohu mít civilní šaty,“ řekl překvapeně Erwin.

„Jasně že můžeš. Jen nesmíš mít kravatu.“

„Všechny moje šaty buď zůstaly v bytě, nebo je má policie.“

„Nepřijde tě nikdo navštívit, aby ti je přinesl?“

„Ne.“

„Nemůžeš si o ně někomu napsat?“

„Já mohu psát?“ podíval se Erwin nevěřícně na Paddyho.

„Neříkej, že jsi ještě nikomu nenapsal. Ty tě ale berou u huby. Dostáváš vůbec dopisy? A co tvůj advokát? Co je to zač?“

„Jmenuje se David Lynch, z Neilson‘ s a Co.“

„Já se ti na něho přeptám,“ slíbil Paddy. A tak dostal Erwin povolení nosit občanské šaty.

„My jsme ti je nedávali, protože jsme chtěli zachovat hygienu, když nemáš nikoho, kdo by ti je vyměňoval,“ řekl velitel vězeňského křídla Na Erwinovu žádost mu velitel vydal čtyři dopisy, samozřejmě otevřené, takže MI5 už je znala nazpaměť.

Psal mu bývalý spolupracovník z Hiltonu pan Kušibiki san až z dalekého Japonska Marice Hepworth, Robert Lipman a Philipa Grahamova, rozená Wormleightonová. Zda mu psali ještě jiní, netušil. Víc dopisů nedostal.

Erwin požádal Marise, zda by byla tak laskavá a přinesla mu do vězení oblečení, a ona to udělala Erwin neměl možnost si ověřit, zda spolupracuje s MI5, či nikoliv. I přes její laskavost musel předpokládat, že ano.

Robert Lipman se v dopise ptal, co pro něj může udělat a zda by za něj mohl složit kauci. Připomínal, že Jacquie bude mít bat micvu, a litoval, že se Erwin nebude moci zúčastnit. „Zradil jsem Roberta Lipmana, ale Robert odmítl zradit mě. Kde se v něm vzalo tolik velikosti, tolik ryzosti?“ ptal se Erwin sám sebe. Částečným vysvětlením by mohlo být to, že Lipman byl Žid a věřil v Boha

Na Jacquieinu bat micvu se Erwin těšil. Je to významná oslava dvanáctých narozenin každé židovské dívky, která tím podle judaismu přebírá plnou náboženskou odpovědnost. Ještě na svobodě jí Erwin koupil ve Vídni hezké zlaté náušnice, vídeňskou růži. Erwin proto požádal Lynche, ať řekne MI5, ať jí je vydají, a oni to skutečně učinili. Robert ho také informoval, že je o Passoveru inspektor Bird skutečně navštívil a informoval je o zatčení, a že „se tedy Erwin van Haarlem omlouvá, protože se nebude moci zúčastnit“.

Robert oceňoval, že si na něj Erwin vzpomněl, i když měl zajisté důležitější věci na práci. Robert mu pak napsal ještě dva dopisy. Ten první byl úřední. Oznamoval, že ho policie vyzvala, aby jim předložil Erwinovo účetnictví. Robert se ptal, zda s tím Erwin souhlasí. Takový byl Robert.

Erwin mu odepsal, že nesouhlasí, a Robert jim nic nedal. Také izraelské banky Leumi v Anglii a Ha‘ Poalim v Izraeli zprvu odmítly vydat informace o Erwinových účtech a teprve až po oznámení, že pracoval proti Židům a že se jedná o špionáž a v takovém případě informace podat musejí, ať chtějí či nikoliv, účty vydaly. To britské banky se mohly přetrhnout. Tolik k britskému bankovnímu tajemství.

Druhý Robertův dopis byl smutný. Omlouval se, že už nebude psát, že si musí věci ujasnit.

Za čtrnáct dní přišel Paddy: „Prověřili jsme si ho. Tvůj advokát David Lynch je policejní konfident. Máme ho na seznamu jako spolupracovníka policie.“

„Jo, a tady máš tu lupu,“ řekl Paddy a podal Erwinovi lupu, takovou, co si klenotníci zasazují do oka při zkoumání diamantů.

116

K snídani byla vejce natvrdo. Erwin se zadíval na jednoho z nových vězňů. Nebylo pochyb. Byl to Rony. Rony byl jedním z hostů Scandinavian Sandwich Shop a jmenoval se Aaron. Ve Scandinavian Shopu se o něm říkalo, že jede v drogách a že je kriminálník – nebo že je u tajné policie.

„Bejca raká?“ zeptal se ho Erwin hebrejsky. Ronyho to málem porazilo. Bejca raká znamená vejce natvrdo.

Rony byl obviněn z obchodu s drogami. Erwin si jím nebyl jist. Nezískali ho Izraelci slibem beztrestnosti výměnou za to, že o něm bude podávat zprávy? Erwin ale neměl tu nejmenší možnost si to ověřit. Na Ronym se mu nelíbily dvě věci. První byla, že na něm chtěl, aby mu napsal na toaletní papír dopis, který by mu nadiktoval a který chtěl předat své návštěvě. Odůvodňoval to tím, že neumí psát dobře anglicky. Druhá věc byla, že vyhrál soud a nešel do vězení.

„Borisi,“ řekl Rony Erwinovi jednoho dne, když se vracel od soudu. „Viděl jsem tvého advokáta u soudu v místech, kam má přístup jen policie.“

Erwin dostal ve vězení přezdívku Boris. Považoval ji za vtipnou až do té doby, než zjistil, že je hanlivá. Tak jako my říkáme Rusům Ivani a Němcům Fritzové, říkají Angličané Rusům Boris, Španělům José nebo Irům Paddy. Když mu to došlo, bylo pozdě proti tomu něco dělat. Přezdívka se chytila.

Dopoledne mohli být vězni jednu hodinu na chodbě a navštěvovat se navzájem v celách na poschodí. Odpoledne rovněž hodinu a kromě toho mohli odpoledne na hodinu na dvůr. Všude byly televizní kamery. Dveře z křídla a dveře vedoucí na dvůr byly ocelové, dozorci uvnitř křídla k nim neměli klíče. Otvírat se daly jen elektronicky zvenčí, na požádání dozorce zvnitřku, a ten si nejdříve musel stoupnout před kameru, aby byl řádně viděn.

Erwin šel poprvé na vycházku na dvůr. Uprostřed dvora byla velká klec, do které se vcházelo mřížovanou chodbou, ne nepodobnou té, co skrze ni vcházejí dravé šelmy do manéže v cirkusu. V době vycházky nesměli být ostatní vězňové na dvoře. Chodili stále dokola nebo běhali, jak kdo chtěl.

Erwin běhal. Běhal celou hodinu. Ze začátku se mu točila hlava, ale zvykl si. Protože běhal v polobotkách z umělé hmoty a na dně klece byl asfalt, měl brzy chodidla jeden velký puchýř. Paty rovněž. Ale nepřestal. Při běhu si říkal do rytmu: „Zvítězíme nad vrahy, vrátíme se do Prahy…“ Stále dokola. Nic chytřejšího ho nenapadlo.

Když pršelo, museli zůstat v kleci. Dozorci je nepustili dovnitř dříve než za hodinu. Erwin se díval kolem sebe. Bylo to nedůstojné. Nejvíc deprimující bylo, že tam byl zamřížovaný i strop. Byl v kleci. Stal se zvířetem.

117

„Borisi, chceš si jít zahrát fotbal?“ zeptal se Erwina jeden z dozorců a ukazoval mu pěkný, téměř nový žlutý míč.

„Ano, rád,“ souhlasil Erwin potěšené. Dozorce se potměšile uchechtl.

„Ty jdeš hrát fotbal?“ zeptal se Liam pochybovačně.

„Dnes hraje Charly,“ dodal Fergus. Liam a Fergus byli údajní členové IRA. Na křídle se to o nich říkalo. Spolu s dívkou Martinou byli obviněni z pokusu o atentát na jednoho britského politika. Jediné, co na ně policie měla, bylo, že stanovali v blízkosti venkovského sídla tohoto politika, když tam pobýval.

Charly byl hodný chlapec, ani ne třicetiletý. Chodil za každého počasí jen v krátkých kalhotách, jinak nic. Měl oholenou hlavu, několik předních zubů vyražených. Byl velmi silný, neustále cvičil a posiloval. Ve vězení byl poněkolikáté, tentokrát pro obvinění z dvojité vraždy, ale vraždit ho nebavilo, raději někoho mlátil. Jeho pozici poněkud ztěžovalo, že byl obviněn i z kanibalismu. Byl držen separátně na jiném křídle a do klece společně s ostatními vězni byl pouštěn málokdy, protože musel stále někoho mlátit. Říkal si Charly Bronson a byl úplný cvok.

Vcházeli mřížovaným tunelem do klece. Okna okolních budov byla přecpána vězni. Rozneslo se, že se bude hrát fotbal.

„To je nějakých cavyků kvůli trochu fotbalu,“ pomyslel si Erwin. Dozorci se rozestavěli kolem klece, psovodi s vlčáky také. Psi byli úplně zjančení povykem z oken a nezvyklou atmosférou. Nereagovali na povely psovodů a točili se jako papírové větrníky. Vězni se rozdělili na dvě družstva.

„Kde jsou brány?“ zeptal se Erwin.

„Nejsou. Támhle je míč, kopej, to je všechno,“ prohlásil Liam. Jeden z dozorců zapískal na píšťalu. Erwin dostal okamžitě zezadu kopanec do páteře a tvrdý úder na temeno. AVE CEASAR MORITURITE SALUTE! Rozpoutalo se peklo. Sem tam někdo kopl do míče, ale většinou zůstával míč nepovšimnut a dvě družstva do sebe bouchala pěstmi a kopala botami i koleny. Charly zpracovával Ferguse. Fergus už dost krvácel a Charly ho bouchal s rozmyslem a beze spěchu.

Erwin přiběhl zezadu k Charlymu a plochou dlaní ho plácnul přes ucho. Charly zařval, chytl se za ucho a Fergus mu unikl. Toho využil Mike Ishmael a udeřil Erwina pěstí do obličeje. Byla to příšerná rána. Erwinem dost otřásla. V tu chvíli už ale začali vbíhat do klece dozorci a psovodi a začali vězně rozdělovat: „Pro dnešek toho bylo dost.“ V oknech šílely spokojené davy.

Zpátky na křídle Liam povídal: „Viděl jsem, že jsi trochu pošramotil Charlyho. No, snad ti to někdy vrátíme. Dej na sebe pozor.“

Mike Ishmael byl hubený, skoro vyzáblý, protože stále kouřil marihuanu a nic nejedl. Když měl co kouřit, byl milý, když ne, byl zlý. Předtím, než spolu hráli fotbal, neměl co kouřit. Erwina překvapilo, že dokázal dát takovou ránu, až do chvíle, kdy se mu svěřil, že je bývalý boxer.

Mike byl ze sociální spodiny. Byl cockney, jak se říkalo obyvatelům svérázné chudinské čtvrti Londýna. Odmalička byl spíše střízlík a to je samo o sobě v prostředí, kde Mike vyrůstal, trestné. Maminka ho proto vzala už jako malého do boxerského klubu, aby se o sebe dokázal postarat. Mike se účastnil utkání v arénách a jednou se nechal od sázkařů uplatit, aby si lehl.

Sám si tedy také vsadil na soupeře, ale jeho soupeř ho uhodil pod pás a soudce ho diskvalifikoval. Mike sice signalizoval, že to nic nebylo, že to byl regulérní úder, ale rozhodčí mu zvedl ruku a prohlásil ho za vítěze. Říkal, že se měl stát profesionálem a měl poslední amatérský zápas s nějakým Řekem, ale Řek ho tak rozbil, že ho přešla chuť vydělávat si na živobytí tímhle způsobem.

Fotbal spolu hráli ještě jednou, ale Ron Easterbrook upadl a někdo mu dupnul na ruku a zlomil mu ji. Pak už měli fotbal zakázaný a Charly chodil do klece sám. Ron Easterbrook pak žaloval věznici, že byl v kleci holubí trus, což byla pravda, a že po něm uklouzl, když se spoluvězni hráli nevinnou míčovou hru „Prasátko uprostřed“. Věznice nechtěla, aby se ven dostala zpráva o tom, jaká jatka se dála v kleci, stížnost mu uznala a Ron dostal nějaké peníze z mimosoudního vyrovnání.

Na poschodí měli vanu a bylo by logické, že sedm lidí snad najde nějaký rozvrh, jak se vystřídat a vykoupat se. Vězení je ale jiný svět. Je to svět zlých lidí, lidí, kteří pohořeli v normálním světě, lidí, kteří nejsou schopni myslet a spoléhají na svou fyzickou sílu, kteří se chtějí stát alfa samci ve stádu opic v kleci v zoo.

Leny Brown byl cockney a byl zlý. Ve vězení byl už předtím a odseděl si pět let za násilí. Nelíbilo se mu, že se mu nedostává patřičného respektu, který mu právem náležel. Vyhledával záminky, jak terorizovat ostatní. Napustil vodu do vany, která byla v malé koupelně, a řekl, že se bude koupat. Nikdo se neodvážil mu něco říct. Tak byla vana napuštěná vodou a nikdo ji nepoužíval.

Erwin vytáhl zátku a vodu vypustil.

„Borisi! Tys vypustil mou vodu, kterou jsem si připravil na koupání!“ zaječel vzteky Leny a vešel do jeho cely. Za ním vešli Kevin a Mike Ishmael.

„Ty blokuješ vanu, nekoupeš se, nikdo ji nemůže používat,“ řekl Erwin.

„Jo? No tak já ti taky něco povím,“ řekl Leny a přistoupil těsně k Erwinovi. Pak si to ale rozmyslel a usmál se. Erwin se také usmál. V tom okamžiku ho Leny udeřil. Tak slaboučkou ránu Erwin nečekal. Ani nezvedl ruce. Leny udeřil ještě jednou. Neměl vůbec žádnou ránu. Erwin vystřelil levý direkt. Spíše ho strčil, než udeřil. Leny narazil zezadu na postel, spadl na ni a bouchl se o stěnu do hlavy. Otřáslo to s ním a zůstal nevěřícně ležet. Jeho nohsled Kevin naběhl Erwinovi na levý direkt, padl na postel, bouchl se o stěnu do hlavy a zůstal ležet vedle Lenyho. Když vstali, Ishmael je vystrkal z cely ven. Erwin ale vanu pro jistotu nepoužíval. Nechtěl, aby ho v ní překvapili. Koupelna nebyla bezpečná. Nebyla vůbec bezpečná.

Na Erwinovo poschodí přišel nový vězeň. Paddy zašel za velitelem vězeňského křídla a řekl mu: „Poslouchejte, dejte ho pryč, já ho znám. Je to grass, tráva“

Grass znamená práskač, tedy vězeň, který spolupracuje s dozorci nebo s policií.

„Není! A vůbec, ty nám nebudeš říkat, koho tu máme mít a koho ne,“ řekl rezolutně velitel.

Ještě to odpoledne vzali členové IRA za pomoci jednoho vězně zmíněného práskače do koupelny, dali mu nohu přes okraj vany, dupli mu na koleno a zlomili mu ji. Donašeč byl tak vyděšený, že řekl, že uklouzl.

IRA měla vůbec zálibu v kolenech. Zrádce trestali kneecappingem. Stříleli je do čéšky, a doživotně je tak zmrzačili.

118

V Brixtonu se Erwin poprvé seznámil s Markem Rothermehlem (Ryefield House, Parsonage Lane, Little Baddow, nr Chelmsford, Essex, tel. 024541 3529). Bylo mu třicet let, nebyl příliš vysoký, ale byl velmi, velmi silný. Nesmírně silný. Erwin se nikdy předtím nesetkal se vzdělanějším člověkem. Jeho vědomosti byly neuvěřitelné, rozsah jeho znalostí nedohledný. Nebylo oboru, ve kterém by neměl alespoň orientační znalosti.

Mark Rothermehl byl ale sadista Pohled na krev ho přiváděl do transu. Už pouhé vyprávění o ní nebo o bolesti ho dostávalo do nekontrolovatelného vzrušení. Mark byl nějakou dobu s výpravou v Africe jako lékař.

„Přinesli mi do stanu domorodce, který měl nohu probodnutou oštěpem. Vytáhl jsem oštěp, měl probodnutou tepnu, krev začala stříkat po celém stanu, všude, na mě…“ dál nemohl pokračovat. Bylo fascinující pozorovat, jak ho vzpomínka na krev rozhodila

Psychiatr, který ho vyšetřoval, se ho ptal: „Tak vy si nemyslíte, že působit bolest je špatné?“

„Ne. Myslím si, že je to legrační,“ řekl Mark. Na oddělení byl Mark se svým známým Pierrem St. Angem. St. Ange byl dvoumetrový, více než dvoumetrový černoch, který hrál americký fotbal za London Ravens. Na rozdíl od Marka mu to moc nepálilo. Společně s Markem pracovali v jednom nočním klubu jako vyhazovači. St. Ange se zamiloval do hezké Jamajčanky Pamely Burnsové. Měl s ní aféru, což se nelíbilo jejímu manželovi Berniemu Burnsovi. Pierre St. Agne požádal Marka, ať mu pomůže Bernieho proklepat. To učinili v Burnsové bytě, a to tak důkladně, že ho zabili. Mark a Pierre se nemohli dohodnout, kdo Burnse zabil, a sváděli to jeden na druhého. St. Agne tvrdil, že Rothermehl držel Burnse za krk a mlátil mu hlavou o futra dveří, přičemž ho zabil. Totéž tvrdil Rothermehl o St. Agneovi. Nakonec soud uvěřil Rothermehlovi a vyměřil St. Agneovi deset let za zabití, Rothermehl byl zproštěn obvinění z vraždy i ze zabití, ale dostal šest let za napomáhání při ukrytí mrtvoly.

To se Erwinovi nelíbilo a nevyloučil možnost, že byl na něj Mark výměnou za nízký trest nasazen. Nikdy se mu to ale nepodařilo potvrdit, nikdy se mu to nepodařilo vyvrátit. Je fakt, že se Mark pohyboval v jeho blízkosti po celou dobu uvěznění. Erwinovi se také nelíbilo, když Mark přišel a řekl, že jeho babička je Židovka a že nevěří, že se mohl vetřít mezi konzervativní Židy, že to považuje za vyloučené.

Mark byl synem německého architekta pracujícího v Anglii, St. Agne byl mnohem obyčejnějšího původu, bez jakéhokoliv vzdělání a s tou nejpříšernější výslovností angličtiny.

Mrtvého těla se zbavili důkladně a pečlivě a na nic by se nepřišlo, kdyby po dvou letech při hádce St. Agne někomu nevyhrazoval, že si ho podá jako Burnse. Mrtvého Burnse vynesli ven ve skříni, usekli mu hlavu a ruce. Ty pak spálili společně s jeho šaty v lese. Ze šatů předtím vyřízli značky a nálepky a vše polili benzinem. Trup pochovali také v lese, na jiném místě. Mark vyprávěl, jak sekal sekerou ruce a hlavu a jak mu to nešlo, protože mu vadily šlachy. Moc daleko se ale nedostal, protože se zase vzrušil a začal se zalykat rozčílením.

119

„Van Haarleme, máš návštěvu,“ zařval zničehonic dozorce.

„Snad pane van Haarleme, ne? Kdo je to?“ zeptal se Erwin.

„Prej ňákej konzul z nějakýho československýho vyslanectví. Vy tu máte vyslanectví?“ ptal se udiveně.

Erwina přišel navštívit vedoucí konzulárního oddělení československého vyslanectví pan Jordák (Kensington Paláce Gardens, Londýn W8 4QY, tel. 071-229 1255). Doprovázel ho Lynch.

„Pan Lynch nebyl schopen nebo nám nechtěl zařídit setkání s vámi,“ řekl pan Jordák.

„Proč jsi nezajistil setkání se mnou?“ zeptal se Erwin a ostrým pohledem propíchl Lynche. „Tak,“ řekl Lynch.

„Dokážeš odpovědět na moji jednoduchou otázku? Proč jsi nezajistil setkání s konzulem?“ Lynch pokrčil rameny a blbě se usmíval. Pan Jordák to pozoroval a řekl:

„V tom případě je naší povinností se vás zeptat, zda jste spokojen se svým právním zástupcem a zda vám nemáme opatřit jiného.“

Erwin odpověděl česky: „Vůbec nejsem spokojen se svým advokátem. Je to policejní konfident a od samého začátku sabotuje můj případ. Ale neangažujte se do toho jako vyslanectví nebo jako vláda To už vůbec ne. Nekomentujte to, zůstaňte stranou. Bude to monstrproces. Nemám nejmenší šanci ho vyhrát.“

Anglicky pak Erwin řekl: „Se svým právním zástupcem jsem plně spokojen.“

Lynch se na něj nejisté díval. Něco mu nehrálo, ale nic neříkal. „Můžeme pro vás něco udělat?“ zeptal se konzul.

„Ano. Vyřiďte svým nadřízeným, že jsem neudělal nic proti Británii ani jejímu lidu, nic, co by mohlo poškodit zájmy Británie. To jsem uvedl při výslechu a nic jiného. Můžete na tom stavět. Prosím, předplaťte mi noviny The Times na rok, tak dlouho budu přibližně ve vyšetřovací vazbě. Na můj vězeňský účet deponujte 300 liber. Vzali mi všechny peníze. Kupte mi kvalitní Česko-anglický a Anglicko-český slovník a The Collins Concise Dictionary of the English Language. Chci Fučíkovu Reportáž psanou na oprátce. Knihy přineste osobně.“ Pan Jordák zařídil vše téměř obratem ruky.

Za týden navštívil konzul Jordák Erwina znovu, zase s Lynchem. Erwin připravil čtyřstránkový dopis. Nejdříve ho přečetl Lynch a odsouhlasil ho. Erwin však dopis využil k něčemu jinému: k poslání své poslední tajné zprávy.

Dopis obsahoval závěrečnou část zprávy o Keston College. Zprávu měl v mikrotečce, kterou si těsně před zatčením skryl do pihy na tváři. Erwin do dopisu napsal vše, co o Keston College zjistil. Byl to takový dopis ze záhrobí.

Erwin doufal, že ho rozvědka dá pod křemíkovou lampu a zkontroluje na protlačení. Ale neudělali to. Jestli ten dopis leží někde v archivu, ta zpráva tam ještě je.

Reportáž psaná na oprátce Erwinovi nepomohla Chtěl ji jako morální podporu, ale nepodpořila ho.

Několikrát si ji přečetl a přemýšlel o tom, jestli on sám vydrží případné mučení, jestli něco neřekne a co s ním vůbec bude. Erwin tehdy pod vlivem okolností usoudil, že Fučík nevydržel mučení a promluvil. Myslel si, že Fučík lhal a namísto sebe pak obvinil jiné… Erwin však Fučíkovi křivdil. Fučík se totiž před svým zatčením skrýval v Kunraticích, v domku u hřbitova u rodiny Maternovy. A z toho, že celá rodina pak přežila, lze usuzovat, že Fučík skutečně nepromluvil. Jenže to se Erwin dozvěděl až mnohem později.

Erwina držela nad vodou jen věta kterou mu řekl jeho řídící důstojník ještě v Praze: „Když tě zatknou, dostaneme tě odtamtud, vydrž.“ Erwin tomu věřil.

20. dubna 1988 přišel dozorce a podal Erwinovi Daily Mail. Z titulní stránky se usmívala známá tvář: Erwin van Haarlem. Zpráva měla palcový titulek:

Odhalení: Obličej muže obžalovaného dle zákona o státním tajemství. Špion na Rudém náměstí.

„Toto jsou první fotografie Čecha podezřelého, že byl v centru hlavního špionážního kruhu usazeného v Británii,“ psalo se v novinách. „Erwin van Haarlem, který byl před čtrnácti dny zatčen v Londýně a který čelí obvinění ze špionáže, byl vyfotografován v roce 1985 během své návštěvy v Moskvě. Jedna z fotografií ho ukazuje, jak pózuje na Rudém náměstí před Kremlem. Rusky mluvící van Haarlem odejel do Sovětského svazu jako tlumočník pro členy Conscience (Svědomí), nátlakové skupiny, která podporuje sovětské disidenty. Otec van Haarlema byl německý voják. Jeho matka je Holanďanka Rodina se rozdělila v chaosu panujícím v Evropě na konci druhé světové války. Van Haarlem byl poslán do Československa kde byl vychován, a sešel se se svou matkou až po letech. Studoval v hotelové škole ve Vídni a do Británie přišel pravděpodobně před deseti lety.

Tento hezký, sto osmdesát centimetrů vysoký fešák, který hovoří pěti jazyky, žil poklidně v jednopokojovém bytě ve Friern Barnet a byl pro sousedy pan Nikdo.“

Mike Carmi se mstil. Nemohl se smířit s tím, že naletěl blbečkovi. Dal –nebo prodal – Erwinovy fotografie pořízené v SSSR novinám. Erwin se domníval, že je to jen otázka dnů, maximálně týdnů, než ho někdo pozná a identifikuje. Ale ani tehdy, ani když Johanna van Haarlem v bezzubém vzteku poskytla jeho fotografie a další podrobnosti tisku, se odhalení nekonalo. Erwin tak stále mohl tvrdit, že je Erwin van Haarlem, a doufat, že ho britský soud nemůže odsoudit, protože nezná jeho pravou totožnost.

120

Erwin se procházel v kleci s Ronem Easterbrookem.

Ron byl štíhlý a vysoký, měl inteligentní tvář a vlnité stříbrné vlasy. Více než na lupiče vypadal na vysokoškolského profesora, nebo ještě lépe na diplomata. Třebaže byl cockney, byl velice inteligentní. Být cockney znamenalo žít v East Endu, východní části Londýna. V této čtvrti žila spodina, která nepracovala, nebo dělnická třída, lupiči a zloději, dříve hodně těch nejchudších přistěhovalců a Židů. Nyní byli nahrazováni Pákistánci a Indy. Obyvatelé této čtvrti povýšili zločin na svůj životní styl. Být cockney ale znamenalo mít určitou hrdost. Dříve hovořili svým vlastním rýmovým slangem, do kterého Ron občas sklouzával. Tak místo na schodech říkal on apples (apples and pairs = stairs), moje nohy – my plates (plates of meat = feet). Podle tradice musí být cockneys narozeni v okruhu slyšitelnosti zvonů Bow Bells, kostela St. Mary-le-Bow v Cheapside v Londýně. Bylo hezky. Ron a Erwin kráčeli v kleci vysvlečeni do půl těla

„Od čeho máš tu ďouru v zádech?“ zeptal se Erwin.

„Dělali jsme banku. Policie už na nás čekala v záloze. Nebyli jsme ozbrojení. Stříleli bez vyzvání. Chtěli nás oddělat. Už nás měli dost,“ řekl suše Ron.

„Byl jsi celý život lupič?“

„Jo, celý.“

„Nikdy jsi nechtěl dělat nic jiného?“ podivil se Erwin.

„Chtěl, ale nemám vzdělání. Nejsem ani vyučený. Dělat nádeníka za pár pencí jsem nechtěl. Když jsem byl mladý, tak tam, kde jsem žil, bylo hodně chudých a hodně chudý znamená hodně. Neměli jsme kam jít, neměli jsme kde spát. V létě to ještě šlo, ale v zimě – nebo když pršelo – bylo hůř. Někteří měli místnost, kde byla velká kamna, a tam natáhli silný provaz, o který se mohli lidé za malý poplatek opřít, nebo se ho chytit a tak vestoje podřimovat, ohřát se a snad i osušit. O takových lidech, kteří si nechají líbit bezpráví, jsem vždycky říkal: „Ten by spal i na provaze.,, Já jsem odmítl spát na provaze. Když jsem někoho zabil, tak to bylo vždy v sebeobraně, ženský při přepadení na poštách nebo v bankách, tenkrát to bylo jednodušší, jsem zbytečně nebil, a když dělaly to, co se jim řeklo, nedotkl jsem se jich, ale ony často jančí, bojí se a řvou strachy, tak se jim musí ňáká ubalit. Pak obyčejně ztichnou, no a když ne, tak mají smůlu…“ Ron psal nádherné povídky.

„Vyznáš se trochu v trhavinách?“ zeptal se Ron. Erwin se rozhodl nevěřit nikomu, nedat MI5 šanci. Tohle nebyla běžná otázka

„Možná vyznám, možná nevyznám.“

„Potřeboval bych poradit. Jde o sypkou výbušninu. Potřeboval bych zajistit, aby po odpálení vybuchla celá nálož, a taky, aby se dala přilípnout na hladkou kovovou plochu,“ šeptl Ron.

„Máš roznětku?“ zeptal se Erwin ještě tišeji.

„Možná mám, možná nemám.“

„Jestli je to to, co si myslím, tak by bylo nejlepší, abys to smíchal a uhnětl s nějakým pojícím materiálem, jako s bramborovou nebo hrachovou kaší, ale nesmí to být příliš řídké, musí být zachován kontakt výbušných částeček,“ vysvětlil Erwin a přímo se zeptal: „Pokusíš se o útěk?“

„Šel bys do toho se mnou?“ zeptal se Ron místo odpovědi. Chvíli bylo ticho. Erwin neodpověděl a pak se zeptal: „Zabiješ, když bude třeba?“

„Yes,“ řekl Ron.

„Nejdu, Rone.“

121

Z prvního poschodí uslyšel Erwin volání o pomoc. Byl to Malcolm, který tam byl před dvěma dny přestěhován.

Dvěma velkými skoky se Erwin dostal na první poschodí. Prostě skočil po hlavě dolů, plácnul rukama o zábradlí, jak se skáče přes švédskou bednu nebo jak se mizí v průlezovém poklopu v podpalubí. Washington, který už delší dobu terorizoval první poschodí, držel kolem krku Malcolma a bodal ho nůžkami, které si vypůjčil v kanceláři velitele.

Erwin se ale daleko nedostal. Do cesty se postavil velitel křídla a nepříčetně řval: „Van Haarleme, okamžitě se vrať do cely, van Haarleme, okamžitě se vrať do cely!“

Velitel byl malinký a měl tenounký hlásek a nic nepomohlo, že se snažil, aby jeho hlásek zněl drsně. Zněl jako Mickey Mouse, když se naloká helia Erwin ho nedokázal brát vážně. Také přiběhli dozorci z ostatních křídel. Tak je to vždycky, když je vyhlášen poplach, a dostrkali ho do cely, ale nebili ho. Teprve pak se věnovali Washingtonovi, který po celou tu dobu bodal Malcolma. Na pomoc mu přispěchal Murree, který se už ve vězení vyznal a měl pro podobné případy uvolněnou nohu u stolu, ale ne úplně, aby se na to při prohlídce nepřišlo. Murree vytrhl nohu od stolu a praštil s ní Washingtona zezadu přes jeho tlustý zátylek. Washington se svezl na všechny čtyři, ale zůstal při vědomí. Do cely ho museli dostat dozorci. Washington si zadělal na problém. V Brixtonu se mu nestalo nic, ale později ve vězení mu někdo ukousl nos, když se díval na televizi, a ještě později mu někdo ve sprše probodl ledvinu. V obou případech se nezjistilo, kdo to byl.

„Van Haarlem do kanceláře k veliteli!“ zařval zezdola dozorce. Erwin sešel do jeho kanceláře a vůbec nepustil velitele ke slovu.

„Už nikdy se nepokoušej na mě řvát! Už nikdy mě ani ty, ani nikdo z dozorců nebude oslovovat jen van Haarleme, ale vždycky Mr. van Haarleme, ty odporný, směšný a především anglický tajtrlíku!“

Erwin řval jako tur. Byl pln nashromážděných a dosud polykaných urážek a ponížení. Otočil se a šel zpátky na celu.

„Van Haarleme, zpátky! Van Haarleme, okamžitě zpátky!“ řvali za ním dozorci.

Erwin došel do své cely a zabouchl za sebou dveře.

„Všichni zpátky do cel!“ Dozorci zahnali všechny vězně do cel. Vězňové začali kopat a bouchat do dveří, ale virvál se postupně uklidnil. Bylo slyšet, jak jsou odmykány jednotlivé cely, jedna po druhé. Dozorci zahájili odvetu, „spravedlivou“ mstu na všech, ve snaze poštvat vězně proti Erwinovi.

A dařilo se jim to, protože to, co se dálo nyní, bylo kvůli Erwinovi. Oni byli čestní zločinci, lupiči, zloději, narkomani, obchodníci s drogami, možná i vrazi, ale Erwin byl špion, cizinec, který chtěl uškodit jejich drahé a milované vlasti a slavnému a statečnému anglickému národu, jehož příslušníky oni, ač vězňové, mají tu čest a také právo být. Nastala prohlídka. Jedna cela po druhé. Prohlídka spočívala v tom, že dozorci obrátili celu naruby, a našli-li nějakou marihuanu, zabavili ji, ač se k ní jindy chovali benevolentně, protože zdopovaný vězeň není agresivní, to není alkohol, ale je mírný a spokojený, viz hippies.

V zámku zarachotil klíč, dveře se rozlétly, do cely vstoupili tři dozorci, jeden čekal venku. Na kavalec skočil Erwinovi vlčák.

„Svléknout!“ zařval na něj jeden z dozorců. Erwin se svlékl donaha. „Udělej dřep! Zatlač! Zatlač, povídám!“ Přehodili mu přes ramena prostěradlo a vystrčili ho na plošinu před celou. Erwin se díval dolů na drátěnou síť mezi pavlačemi. Nahý a hrdý.

„Víte, já s tím nesouhlasím, co dělají ti vevnitř. Já dělám to povolání, protože bych neuživil rodinu. Byl jsem učitelem zeměpisu,“ řekl dozorce.

Erwin byl v cele asi dvacet minut, sotva dal do pořádku ten čurbes, dveře se opět rozletěly. „Svléknout donaha! Prohlídka.“ Na postel vyskočil vlčák. Erwin dostal prostěradlo přes ramena Vyšel před celu, shodil prostěradlo dolů a stál tam, nahý a hrdý.

V noci nechali dozorci v cele rozsvícené světlo. Erwin zmáčkl bzučák, ale nikdo nepřišel. Začal tedy kopat do dveří a kopal systematicky a bez přestání asi sedm minut. Pak už to dozorce nevydržel a přišel před dveře, kde řval: „Já nepřijdu, když ty voláš mě, ale ty přijdeš, kdykoliv já zavolám tebe. Jednou, nebo desetkrát, nebo stokrát!“ Pak odešel. Druhý den byl předvolán před velitele křídla

„Odmítám mluvit anglicky,“ řekl Erwin. Odpoledne si ho vyzvedli dva dozorci. Mladí a horliví a nenávistní. Dozorci v Brixtonu byli sebranka Snůška křivých charakterů, zbabělců a sadistů.

„Odvedeme tě na prohlídku k lékaři. Svléknout!“ Erwin se svlékl. „Obléknout!“ Přešli dvůr. „Svléknout!“ A pak zase: „Obléknout!“

Zavedli ho do místnosti lékaře. Seděl za stolem, na kterém měl tabulku s nápisem Dr. Alexander. Zvedl se a s nesmírnou převahou, ješitnou samolibostí a povýšenou blahosklonností se zeptal: „Tak pročpak nemluvíme?“ Až dosud byl zvyklý jednat s primitivními až negramotnými zločinci.

Erwin mu řekl: „Každou tvou otázku, kterou položíš česky, ti zodpovím anglicky.“

Doktor zrudl vzteky. Trvalo chvíli, než se opanoval. Pak se ale posměšně zeptal: „Parle vous francé?“ Dozorci se pobaveně zasmáli.

„Oui, messie, je parle du bone france, pa de accent. Ano, pane, mluvím dobře francouzsky, bez přízvuku,“ řekl Erwin. Doktorova reakce byla naprosto nečekaná. Začal kvákat jako žába protože Angličané nazývají Francouze žábami, pak začal chrochtat a nakonec si dal ruce k uším. Mával na Erwina roztaženými prsty a dělal obličejové grimasy. To trvalo nějakou chvíli.

Pak pronesl výsledek prohlídky: „Jsi v Anglii dost dlouho, aby ses mohl naučit anglicky, a jestliže ses to nenaučil nebo nechceš mluvit, tak se musím přesvědčit, že jsi normální.“

Dozorci vyvedli Erwina na chodbu a k východu z budovy. „Svléknout! Obléknout! Sbal si své věci!“ Erwin odmítl. Tak šli zase dolů. „Svléknout!“ On odmítl. A tak ho zavřeli do blázince.

122

Vězeňský blázinec není příjemné místo na pobývání. Protože byl trochu výše než ostatní vězeňská křídla, říkali mu vězňové Rocky Mountain. Rocky Mountains jsou skalnaté hory, ale vtipnost názvu vynikne teprve tehdy, když si uvědomíme, že „rocky“ v americkém slangu znamená též praštěný, cáknutý.

Vězeňský blázinec nikdy nespí. Na rozdíl od normálního blázince, dají-li se tato dvě slova spojit. Ve vězeňském blázinci jsou blázni, kteří spáchali trestný čin, a lze si domyslet, že se nejednalo o rozkrádačku nebo daňové úniky. Většina z nich jsou vrazi, sexuální delikventi, pedofilové nebo třeba i žháři. Začalo jít do tuhého.

Kdykoliv Erwina někdo z dozorců oslovil, odpovídal mu česky. Pokusy o vyšetření pákistánskými doktory odmítl. V blázinci byl ale dodržován vězeňský rozvrh. Dvě hodiny mohli na chodbu dopoledne, jednu hodinu na dvůr odpoledne, dvě hodiny na chodbu odpoledne. Pak se snesla noc a probudila se džungle. Odevšad se ozývalo volání, skřeky, pláč a vzlykot.

„Pětko! Pětko! Pětko! Pětko! Pětko!“ volal jeden vězeň. Vydržel to přes hodinu.

Strava byla špatná. V době vycházky zůstal Erwin v cele, nechtěl se motat mezi bláznivými vězni. Když vylezl na stůl, mohl se dívat na hemžení na dvoře. A bylo na co se dívat! Zdálo se, že dvůr ovládá pětice homosexuálních úchylů, pestře oblečených, zdálo se, že se jim tam líbí a tohle prostředí jim vyhovuje.

Vedle měl celu sexuální deviant. Tak jak je růže cítit ušlechtilou vůní, tak jak z výkalu vzlíná odporný zápach, tak z něj byla cítit oplzlost. Dozorci mu na doporučení lékaře dovolili, aby si do cely vylepil obrázky. Celá jeho cela byla doslova vytapetována fotografiemi z pornografických časopisů toho nejhrubšího a nejhnusnějšího kalibru. Měl dovoleno mít červenou žárovku a cela byla zalita jedovatým, jakoby nakaženým světlem. V noci bylo přes zeď slyšet, jak onanuje a vydává při tom skřeky rozkoše. Ráno se pokusil Erwina vyšetřit nějaký pákistánský doktor. „Proč jste tady?“ zeptal se.

„Jsem obviněn ze špionáže.“ Doktor pokýval hlavou, povzdechl si a řekl: „Jasně, že jsi.“ A odešel.

Za hodinu byl ale zpátky a ptal se: „Ty jsi opravdu obviněn ze špionáže, viď?“

Erwin neodpověděl.

„Já ti předepíšu soli, chceš?“ nabízel. „Jaké soli?“

„Výživné soli,“ řekl. Byli zvyklí jednat s úplnými primitivy. A do této džungle se odvažovali sociální pracovníci. Byli to bez výjimky hluboce věřící, nábožensky založení lidé, kteří chtěli pomoci hříšníkům.

Erwin stál na pavlači, díval se na lidské trosky, které se snažily najít nedopalky cigaret, které již byly předtím ubaleny z nedopalků cigaret. Těsně u něj se zastavil očividně dementní vězeň. Začal odporně ohrnovat spodní pysk.

„Táhni!“ zakřičel na něj Erwin.

„Já mám šedesát šest rtů,“ stačil mu říct své tajemství dementní vězeň. K Erwinovi se blížila rozkošná dívka – sociální pracovnice, poupátko, ne starší než osmnáct let, v doprovodu dozorce. Než k němu stačili dojít, vyšel z cely soused s košilí rozhalenou do pasu a bílými fleky kolem poklopce.

„Máš ji hlaďoučkou, růžovoučkou? Už ti na ní rostou chlupy?“ Začal slintat.

Dívka silně zrudla a obrátila obličej směrem k dozorci o pomoc.

„Drž hubu!“ řekl dozorce a bez velkého spěchu udeřil vězně do obličeje. Byla to odborná, zkušená rána, spíše strčení než úder, a vězeň po ní zalítl do cely. To bylo poprvé a také naposled, kdy Erwin viděl, že by dozorce někoho uhodil. Dozorci nikoho nebili, alespoň ne ze své vůle, ani v blázinci, ani ve vězení.

Často ale chytli obtížného vězně, svázali mu ruce za záda, přivázali mu je k nohám, takže se musel prohnout dozadu a vytvořil jakousi kolébku. Vzali ho, položili ho břichem na molitan v místnosti bez oken a nechali ho tam zklidnit. Erwin vídal, jak nesou zmítající se vězně směrem k této místnosti, viděl, jak vypadá vevnitř, dokonce viděl, jak vedle molitanové matrace byla louže. Zda to byla voda, nebo moč, to neví, ale uvnitř nikdy žádného vězně neviděl. Jen jeden černoch mu řekl, že ho tam vhodili, protože řekl tomu pákistánskému doktorovi, že je „hovno“. Okénky v celách také viděl vězně, které nepouštěli na chodbu. Byla to šílená zvířata, šílenství v očích, dlouhé, nečesané vlasy, zcuchané slepené vousy. V jejich celách byla jen postel.

Erwin raději zašel do cely a pracovnice za ním nevstoupila a nenavštívila ho. Po této zkušenosti nechával dveře přivřené a nevycházel z cely, ale bláznům to nedalo a lezli k němu. Většinou žebrali tabák, a když jim žádný nedal, chtěli se prát, ale nebyly to žádné tvrdé rvačky, jen takové strkanice a fackování. Byli to cvoci.

„Můžu?“ nahlédl do cely celkem příjemně vyhlížející mladík.

„Pojď dál,“ vyzval ho Erwin. Chvíli nezávazně plácali. Zdál se normální, a tak Erwin řekl: „Proč jsi tady? Mně připadáš normální.“

„Já jsem byl na béčku a screws mě šikanovali. Dělali mi prohlídky cely a musel jsem stát venku nahý, jen v prostěradle, a oni zatím uvnitř všechno obrátili naruby.“

„To znám.“

Smutně se usmál. „Když už to mělo být potřetí za sebou, zabouchl jsem dveře od cely a zabarikádoval jsem se v ní. Těžkooděnci ale vyrazili dveře, vzali mě mezi sebe a těmi svými olověnými botami mi zlomili nohu.“

„To je hrozné. Kdy se to stalo?“ zeptal se pln účasti.

„Včera.“ A bylo to jasné. Zase blázen.

„Pěkně jsme si pokecali, kámo, vypadni,“ řekl Erwin a vystrčil ho na chodbu.

Jednou se Erwin díval z okénka dveří takzvanou Jidášovou dírou na chodbu, protože zazněl poplach. Vězeň v cele naproti se oběsil. Dozorci jednali rychle, ale ne zbrkle. Bylo vidět, že vědí, co dělají. Ke dveřím rozvážně přijel dozorce s dýchací aparaturou. Vypadalo to, jako by tam chtěl něco svářet. Jeden dozorce odříznul vězně od mříží okna a ostatní ho položili na zem. Jinak nic nedělali. Nechtěli se namáhat, když nevěděli, zda oběšený ještě žije. To už ale přišel ten pákistánský doktor – a že se to tentokrát sebevrahovi nepovedlo.

„Pozor, má rozdrcený jícen,“ řekl doktor. Dozorce mu nasadil dýchací přístroj. Potom ho odnesli na nosítkách. Zachránili ho.

Erwin toho měl tak akorát dost.

Snažil se analyzovat situaci. Byl v blázinci už týden, ale ani právník, ani zástupci vyslanectví ho nenavštívili.

„Čeho jsem docílil? Ničeho. Proč tu vlastně jsem? Protože nechci mluvit, protože nechci mluvit anglicky, protože jsem urazil ješitnost anglického blbce.“

Jeho myšlenky přerušila návštěva. Přišel se na něj podívat velitel křídla, kde byl předtím. Vypadal jako morče v uniformě.

„Nevypadáš dobře,“ řekl.

„Ne.“

„Nejsi oholen.“

„Ne.“

„Chceš se oholit?“ zeptal se. „Šlo by to?“

Velitel promluvil s dozorcem stojícím opodál, který se vzdálil a téměř vzápětí přinesl novou žiletku, takovou tu bakelitovou fajfku, novou holicí štětku a tyč nepoužitého holicího mýdla. Erwina odvedli k umývadlu, kde se oholil. Bylo to povznášející.

„Jak se tu jí?“ chtěl vědět.

„Špatně. Moc špatně.“

„Chceš něco jíst?“

„Jako co?“

„Jako co chceš,“ odpověděl.

„Šunku. Chci šunku.“ Nic jiného Erwina nenapadlo.

„Máš ji mít,“ řekl dozorce a odešel. Bylo jasné, že jim záleží, aby byl zpátky. Nepotřebují, aby byl dopadený špion blázen. Chtějí mít zlého a krutého, ale ne bláznivého špiona. Ale jak dlouho to může ještě trvat? Co když mu nějaký cvok zatím vypíchne oko? Velitel mu přinesl asi třicet deka plátkové šunky a chleba.

„Kde je okurka?“ zeptal se Erwin smířlivě, usmál se a pustil se do jídla. Bylo mu jasné, že tuhle malou bitvu prohrál. Alespoň protentokrát.

„Jsem rád, že mluvíš. Tak až to dojíš, tak půjdem, VAN HAARLEME,“ řekl s důrazem na van Haarleme. Viděl, že se Erwinovi to van Haarlem nelíbilo, a díval se na něj vyčkávavě. Ale Erwin kývl souhlasně hlavou.

„Nepodrazíš mě?“ zeptal se pro jistotu. Šli dolů.

„Počkej tady,“ řekl dozorce, který je doprovázel, a otevřel dveře do prostorné cely, která vypadala jako nemocniční pokoj. Velitel vešel s Erwinem do cely, rozhlédl se a vyšel ven. V rohu místnosti byl kýbl plný odporně páchnoucí směsi moče a fekálií. Erwin vzal kýbl a šel ke dveřím, kde stál dozorce: „Dovol, abych vyprázdnil kbelík.“

„Až jindy,“ odsekl dozorce, položil dlaň na jeho čelo a zatlačil ho zpět do cely. Erwin to ale neunesl. Nesnáší, když se ho někdo dotýká tímto způsobem. Co následovalo, se nedá nazvat jinak než zkratové jednání. Erwin nepříčetně zařval a mrštil kbelíkem proti protější stěně. Obsah vystříkl a rozlil se po podlaze. Dozorce stačil uskočit, ale trochu tekutiny mu potřísnilo nohavice.

„Vezměte si tu píču pryč, vezměte si to hovno pryč, běžte s ním někam do prdele. Takovýho hajzla jsme tu ještě neměli,“ řval dozorce na velitele. Velitel si Erwina odváděl ustrašeně pryč.

Přilákán řevem vyšel ze své ordinace doktor, ten, co měl na stole napsáno Dr. Alexander. Pyšně se usmíval. Vyhrál. Přišel si vychutnat své vítězství. U východu z blázince se Erwin začal svlékat.

„Co je zas tohle?“ zeptal se velitel, ale tentokrát už naštvaně. Měl ho také plné zuby.

„Svlékám se. Myslel jsem, že se to musí. Vaši dozorci na tom trvali.“

„Neser mě,“ zaječel velitel. Erwin měl zvláštní pocit. Vracel se poražen. Ničeho nedocílil. Jednání bylo jednáním trucovitého, umíněného kluka, který neví, co chce, ale chce to. Vracel se do bezpečí kriminálu mezi normální vrahy a zabijáky. Jak je svět paradoxní, jak relativní. Vracel se domů! Ale to bylo ještě hodně daleko.

123

Přišel čas jít k soudu. Erwin se rozhodl nemluvit. Měl pro to dva důvody –nechtěl dát protivníkovi ani tu nejmenší šanci, nechtěl nic prozradit a také nechtěl lhát. Byl špion a bylo pod jeho důstojnost se vykrucovat.

Na dvoře čekala dvě auta speciálně navržená a vyrobená k přepravě zločinců nebo lidí nevinných, ale obviněných ze zločinů. Čekali ve frontě na tělesnou prohlídku. Před Erwinem stál Ron Easterbrook, který byl odsouzen na dvacet dva let a měl být převezen do vězení k výkonu trestu. Ron se začínal svlékat, Erwin čekal za ním. Ron byl už jen v košili a bez slipů a statný, podsaditý dozorce ho prošahával mezi nohama „Tobě se to líbí, viď,“ provokoval ho Ron.

„Ne,“ řekl dozorce stísněně a ve velkých rozpacích. Bylo mu to zřejmě velmi nepříjemné.

„Jen nepovídej, ty to miluješ, nemůžeš se dočkat, až se mi budeš šťourat v zadku,“ pokračoval Ron.

„Ne,“ řekl opět dozorce. Celá situace mu byla nanejvýš trapná, a proto raději vynechal prohlídku anusu a hodil Ronovi kalhoty. Druhý dozorce prohledával Ronovo oblečení. Něco vypadlo z kapsy.

„Á, můj sýr!“ řekl Ron a strčil si zplacatělý tavený sýr do kapsy.

„Co kecáš, jaký tvůj sýr? Dej to sem, you prick!“ řekl dozorce.

„Ne, nedám, já mám náběh na žaludeční vředy, doktor mi nakázal, že musím často něco sníst.“ Ron se bránil.

„To je pravda,“ řekl druhý dozorce: „Doktor to řekl.“

„Tak ať jí chleba, ne sýr, nejsme tu mléčná farma“ Mezitím Erwinova prohlídka pokročila Erwin stál nahý a sledoval se zájmem, co se děje. Ron bojoval statečně.

„Dřepnout!“ poručil Erwinovi dozorce. Erwin se rozhodl, že podá Ronovi pomocnou ruku, a tvrdošíjně oznámil: „Ne.“

„Cože? Říkám ti dřepnout!“

„Ne. Odmítám.“

Dozorce se na něj podíval a pak mu povolily nervy: „To je zas ten zmetek. To je zas ten českej bastard. To je ten šmejd, co hodil kýbl s hovnama A já už toho mám dost, protože on přijede pozdě k soudu a oni mě budou zase jebat jako píču a všechno kvůli těmhle dvěma sračkám! Vezměte si je třeba do prdele, hlavně ať už jsou pryč!“

Na dvoře byli přiděleni každý do jiného antonu. Ten Erwinův už byl nastartovaný a zevnitř bylo slyšet, jak tři muslimští teroristé odříkávají modlitbu před cestou.

„Třeba se už nikdy neuvidíme, Borisi,“ řekl Ron.

„Třeba ne. Alespoň jsi nikdy nespal na provazu, Rone.“ Erwin tušil, do čeho Ron jde. Objali se.

„Hej, cukrouškové, kde si myslíte, že jste, v YMCE?“ volali na ně ostatní vězňové.

Vězeňský vůz má uprostřed chodbičku a po stranách jsou malé kabinky pro vězně, ne nepodobné záchodkům, ale mnohem menší. V kabince bylo malé sedátko z oceli, jinak nic. Kabinka měla malé okénko. Erwinovi se v ní dělalo vždy neuvěřitelně špatně. Nesnášel pobyt v ní. Kdykoliv z ní na druhém konci cesty vylézal, nebyl schopen samostatné chůze a museli ho podpírat.

Vyjeli ven. Erwin byl úplně rozhozený. Okénkem viděl domy a stromy a hospody, lidi na chodnících, osobní auta a taxíky kolem, a především ženy, ženy, ženy, ženy.

Co se stalo ve druhém voze, to se Erwin dozvěděl až později, a úplnou pravdu až za půl roku.

Ron vytáhl z konečníku roznětku, kterou měl hluboko v sobě upevněnou na drátkách, připojil ji k sýru, byl to skutečně tavený sýr, jejž Ron použil jako nosič výbušniny. Připlácí sýr na strop vězeňského vozu, sbalil si sako, dal si ho na hlavu, zkřížil ruce nad hlavou a odpálil v tom nesmírně malém prostoru třaskavinu. Ron a jeho kámoši byli tvrdí hoši, to tedy ano. Nálož vyrvala ve střeše velkou díru, dost velkou na to, aby se jí dalo protáhnout ven. Ron výbuch přežil celkem bez úhony, nepočítáme-li prorvané ušní bubínky. Auto se zastavilo. Ron byl omámen, nehýbal se, ale nebyl v bezvědomí. Tato chvilka nehybnosti se ale stala Ronovi osudnou. Řidič vozu nezpanikařil a zjistil, že stojí před policejní stanicí. Rozjel vůz a duchapřítomně projel zavřenými vraty na dvůr policejní stanice. Vrata nebyla zamčena, a tak je vlastně jenom rozrazil. Ron okénkem viděl, jak ze stanice vyběhli policisté, a tak se ani nepokoušel otvorem vylézt. Jen čekal, až ho vyberou.

124

Lynch seznámil Erwina s právníky, kteří ho měli obhajovat u soudu. Měli spolu několik konzultačních setkání. Obhájci se jmenovali Nigel Salts, Q. C. a jeho pomocník byl Bright. Probírali taktiku, jak se chovat u soudu. Lynch se ji snažil úspěšně sabotovat. Aby komunikaci ztížil, upozornil obhájce, že jsou odposloucháváni.

„Pane van Haarleme,“ řekl Bright: „Pan Lynch vás právě teď upozornil, že jsme odposloucháváni, a vy přesto hovoříte otevřeně. To nedává smysl.“

„Pan Lynch spolupracuje s policií. Cokoliv zde řekneme, řekne on jí. Diskutujme, co potřebujeme, ale diskutujme s vědomím, že tu máme štěnici,“ řekl klidným hlasem Erwin.

Chvíli bylo ticho, a protože ho nikdo nepřerušoval, stalo se z něj trapné ticho. Lynch se ale nezvedal.

„U soudu nebudu mluvit,“ oznámil Erwin.

„To je sice vaše právo, ale značně to ztíží mé postavení. Cokoliv řeknu, nebude mít žádnou váhu. Musel byste to říct vy, a to ve svědeckém boxu, jinak na to nebude brán zřetel,“ řekl Salts.

„Na nic, co řeknu, nebude brán zřetel. Před rokem jsem řekl „Nevinen!“, ale výsledek byl, že jsem byl poslán okamžitě do vězení, bez nejmenší možnosti kauce nebo být vyšetřován na svobodě. Tohle je monstrproces. Nemám nejmenší šanci. O mé vině bylo rozhodnuto již dávno předem, zda dostanu deset let, nebo čtrnáct, nehraje žádnou roli. Já se toho vašeho kašpárkového divadla účastnit nebudu. Co víc. Já vůbec nepůjdu do soudní síně, a jestli mě tam dovlečete, budu vyrušovat, například tleskat, a nikam se nedostanete.“

Tato myšlenka se zalíbila Saltsovi, ale Lynch Erwina přesvědčoval, aby to nedělal. „Dají vás dolů do sklepa, tam vám dají televizi a vyloučí veřejnost.“

Nakonec Erwina proti vůli Saltse přesvědčil, aby před soud předstoupil.

Pan Salts se Erwina pokoušel zviklat, aby vypovídal: „Když budete vypovídat, budu vás hájit, máte šanci, ale když ne, je to předem prohrané.“ Erwin se ale rozhodl mlčet.

Obhajoba nepozvala žádné svědky v Erwinův prospěch.

Obžalobu vedl Roy Amlot a pomáhal mu D. Calvert-Smith. Amlot byl ješitný floutek, cucák, který se mohl radostí zbláznit, že mohl vést obžalobu v tomto případu. Choval se tak, jak to viděl někde ve filmu. Erwinovi připadalo, že v paruce vypadá jako idiot – a bez ní pravděpodobně také.

Soud se konal v Old Bailey, Centrálním kriminálním soudu, Londýn EC4. Byl založen roku 1834 k souzení všech zrad a těžkých zločinů.

Soudce, obžaloba a obhajoba se oblékli do černých divadelních kostýmů a nasadili si bílé hedvábné paruky. „Hraje se tu fraška a nic není tak zábavné jako komik, který se tváří vážně,“ pomyslel si Erwin. Dychtivé publikum se dostavilo v hojném počtu. Vlevo novináři nedočkavě chrochtající v blaženém očekávání. Všeobecně radostnou náladu mírně kalilo vědomí, že výsledek byl dán a znám.

Obžaloba si vymohla, aby byl vyměněn jeden člen poroty. Lynch Erwinovi objasnil, že byl předtím trestán. Aniž by si to Erwin přál, požádal Lynch Browna, aby byli z poroty vyloučeni i Židé, protože by byli podjatí. A Brown mu vyhověl. Žádný Žid přitom v porotě nebyl.

„Co jsi to zas udělal, ty právnická katastrofo?“ zeptal se Erwin Lynche znechuceně. „Vždyť tím nepřímo přiznáváš, že jsem dělal proti Židům.“

„Já myslel…“

„To bych se tedy moc divil,“ přerušil ho Erwin vztekle. Protože nebyly žádné důkazy o Erwinově špionážní činnosti, veškeré obvinění se soustředilo na to, aby dokázali, že je špion, ale že jeho činnost není známa. K tomu potřebovali, aby Erwina usvědčili, že ho chytili při příjmu špionážního vysílání, ale to se jim nepovedlo, a proto Bird lhal.

Inspektor Bird vypověděl: „Vstoupil jsem do kuchyně a viděl jsem Erwina van Haarlema, jak vstává z vysoké stoličky blízko kuchyňské desky naproti dveřím. Všiml jsem si, že jeho levá ruka pokládala pár malých sluchátek blízko rádia Hacker.“

A Somers vypověděl: „Přišel jsem ke kuchyni a viděl jsem, jak padá na podlahu vysoká stolička a jak inspektor Bird říká Erwinu van Haarlemovi: „Jsme policejní důstojníci.“ Na povrchu pracovní desky v kuchyni jsem viděl rádio, knihu, tužku a sluchátko.“

A Watson vypověděl: „Viděl jsem rádio na pracovní polici s drátem, který se z něho houpal. Vedle něho byla kniha a tužka Slyšel jsem zvuk morseovky vycházející z kuchyně.“

Erwin upozorňoval své obhájce na nesrovnalosti ve výpovědích policistů. Bird viděl pár sluchátek. Somers a Bird viděli tužku, ale na fotografii žádná tužka nebyla. Oba viděli knihu, ale žádný papír s číslicemi, jen knihu.

Kniha tam skutečně byla, byl to adresář. Tužka tam nebyla, byla v rohu místnosti, kam ji Erwin hodil. Žádný papír tam nebyl. Ten zvedl Bird ze země a naaranžoval ho k rádiu. Erwin na to upozorňoval, že není možné, aby byl papír v té pozici, ve které byl na fotografii, aniž by byl naaranžován. Upozornil, že teleskopická anténa byla vytažena jen do půli, a že ji tudíž vytáhl někdo, kdo se v přístroji nevyznal. Přece by se dobrovolně nepřipravoval o dobrý poslech. Nic z toho kromě papíru Salts nepoužil. Případ s papírem ale použil dobře:

„Říkáte, že jste našel papír v té pozici, jak je vidět na fotografii? Tak nám ukažte, jak to tedy udělal.“ A podal mu list papíru.

Bird se pokoušel dát papír do stejné polohy jako na fotografii, ale nešlo mu to. Papír se stále narovnával. Nakonec se velmi rozčílil, vztekle ho odhodil a řekl ještě vztekleji: „Já nevím, jak to udělal.“

To mělo být signálem pro Saltse a měl říct: „Ale vy byste měl vědět, jak to udělal, vždyť jste se na něho díval! Anebo to nevíte proto, že tam žádný papír se zprávou nebyl a že jste ho tam dal vy.“ Nic takového však neřekl a místo toho zasáhl Simon Brown:

„Popíráte, že pan van Haarlem přijímal rádiovou relaci?“ Salts se chvíli zamyslel a po určité pauze řekl: „Ne.“

Erwin nevěřil svým uším. Prostě to nechápal, nedokázal pochopit, že je předem prodaný, že celá anglická justice je kupka hnoje prolezlá červy, tvářící se jako spravedlnost. Před zahájením líčení se se Saltsem jasně dohodli. Salts mu řekl, že za něj nemůže popřít, že to udělal, to by musel říct sám, ale takovou otázku očekávali a podle dohody s Erwinem měl říci: „Neudělal to, ale i kdyby, nepředstavuje to podstatu trestného činu.“

V ten okamžik Erwin ztratil jakýkoliv zájem o soudní přelíčení. Sice chvílemi poslouchal, ale jinak se nudil. Bylo to jako číst detektivku, ve které víte, že „vrah je zahradník“.

Vedle Erwina se neméně stejně nudil dozorce a četl si noviny. „Půjčil byste mi kus?“ požádal ho Erwin.

„Vy chcete číst noviny?“ zeptal se vytřeštěně. Noviny mu ale nepůjčil. Od samého začátku soudu měl anglický tisk žeň. Články soudních dopisovatelů byly doprovázeny fotografiemi, které jim ve snaze ovlivnit veřejné mínění a mínění poroty dodala policie, fotografiemi od Mikea, který se zalykal vztekem z ponížení, které mu Erwin uštědřil. Zbytek fotografií dodala Johanna van Haarlem.

Erwin byl do svého soudního procesu přesvědčen, že to, co se píše v novinách, je pravda Byl proto překvapen, co noviny dokážou, jak se dá reálný fakt překroutit tak, aby z toho byla virtuální realita. „To snad není možné!“ kroutil Erwin nevěřícně hlavou nad některými články v britském tisku. Problém byl, že nešlo odhadnout, kteří novináři byli zaplaceni, aby takto psali, kteří to neuměli a psali jako prasata nebo kteří se snažili napsat objektivnější článek, ale prostě neměli jiné než úředněpolicejní informace a ty nebyly ucelené.

125

Svědkové se střídali. Rita, Mike, Johanna van Haarlem, Robert Lipman.

Rita Ekerová byla bez jakýchkoli emocí. Brala to s naprostou rozvahou a přehledem. Židovské skupiny bojovaly proti SSSR, Sovětský svaz si to nenechal líbit. Tady není místo pro emoce. Proč by měla Erwina nenávidět? Každý dělal svou práci. Chvilku měli navrch oni, chvilku jiní.

To Mike Carmi byl jiný. Nedokázal se přenést přes to, že ho Erwin napálil, jeho, génia, který vše zná, vše umí. Kvičel v boxu jako zvíře. Robert vstoupil do boxu, nasadil si jarmulku, přísahal na Starý zákon a pozdravil se s Erwinem kývnutím hlavy.

„Pozdravili se! Pozdravili se!“ šumělo to mezi policisty ze Speciál Branch.

„Lynch bude chtít vědět, co to mělo znamenat,“ pomyslel si Erwin.

„Co to mělo znamenat?“ bylo první, co chtěl o přestávce vědět. Výsledky genetických otisků prstů oznámil John Edward Bark. Řekl to, co uvedl předtím v písemné výpovědi: „Obdržené profily ukazují, že je 1800krát pravděpodobnější, že paní van Haarlem není matkou Erwina van Haarlema. Proto vyvozuji, že je extrémně nepravděpodobné, že by byl Erwin van Haarlem synem paní van Haarlem.“ Třetí den byl s vyloučením veřejnosti.

Soudce četl překlady českých písemných materiálů nalezených u Erwina V jeho bytě byl nalezen útržek s nápisem „Přes B-u do Německa“. Překladatel to přeložil jako „Přes Bratislavu do Německa“. Tím mělo být dokázáno, že Erwin navštívil ČSSR a vracel se zpět do Anglie přes Slovensko, Rakousko a Německo. Pan Bright namítal, že překladatel není oprávněn dosazovat za „B-u“ Bratislavu, ale překladatel řekl, že to tam zná a že to může být jenom Bratislava a že to dokazuje, že obžalovaný byl v Československu.

Překladatel byl bývalý československý letec. Erwinovi se z něj dělalo špatně. Byl tak horlivý, že překrucoval fakta. Bylo to zvláštní, dva Češi v cizí zemi, bojovali proti sobě v cizích službách za cizí zájmy – Erwin za Rusy, překladatel za Angličany.

Ač byl Erwin jinak letargický, nechal si zavolat Brighta a vysvětlil mu, že nejel přes Bratislavu, že „B-u“ znamená Braunau, kde se narodil Hitler, že se tam byl podívat. Bright skutečně prosadil Braunau, ale jen do té doby, než to shrnul soudce Simon-Brown: „Víme, že podnikl cestu. Je to vskutku ta, kterou jsme si napsali do našeho seznamu, „cesta do Rakouska a Německa“.

Můžete si myslet, že ten dokument měl pravděpodobněji začínat Braunau než Bratislava, ale je to tak nedůležitý detail, jaký si jen můžeme představit.“ Jeho komentář byl kvitován pochvalným souhlasným mručením z galerie, kterou obsadily členky 35’ s.

Důstojníci od MI5 nevystupovali pod svými jmény, ale pouze jako pan „P“, pan „A“ nebo pan „K“ a tak podobně.

Důstojník, který měl na starosti tajnopis, uvedl, že po zatčení našli u van Haarlema tři časopisy s tajnou šifrovanou zprávu psanou tajným inkoustem. Tvrdil, že byla připravená k odeslání do ČSSR. Na dotaz Simona Browna, co zprávy obsahují, ale řekl, že nevědí, protože se jim nepodařilo zprávy objevit a dešifrovat.

Erwin byl konsternován. Brown instruoval porotu, aby zacházela s touto informací tak, že tam ty zprávy skutečně byly. Chemici zprávy sice nenalezli, ale protože je možné použít k psaní tajných zpráv nesmírné množství materiálů, je také velice obtížné je najít, a proto je nutné brát jako fakt, že tam zprávy jsou.

Vlastně se už ani nedivil.

Radisté řekli, že van Haarlem po dobu své působnosti v Anglii obdržel 210 zpráv a že každou zprávu musel potvrdit. Na otázku jak řekli, že tajnopisem v časopisech. Sledovačka potvrdila, že ho viděla, jak hází časopisy do poštovních schránek: „Třikrát.“

To souhlasilo. Erwin skutečně zaslal časopisy třikrát do Sovětského svazu. Třikrát se nekontroloval, protože nebylo proč. A časopisy opravdu obsahovaly skrytou zprávu. Jednalo se o sešity Mickey Mouse, kde v bublinách vytipexoval text a místo něj napsal anglický text se zprávou Jakovu Meshovi. Erwin ukazoval takto předělané časopisy Gordonu Higginsovi a Ritě Ekkerové a společně se dohodli, že si z KGB „took the Mickey“. Je to slovní hříčka, dělat si z někoho legraci, vystřelit si z někoho. Erwin to řekl Lynchovi. Salts nic. Byla to dokonalá sabotáž obhajoby. Kašpárkovské divadlo.

Pod jménem slečna „J“ podala svědectví jakási expertka na zpravodajské služby. Erwin nevěřil svým očím. Přišla žena s kudrnatými vlasy, jako by ráno ještě seděla u kadeřníka, a měla účes, jaký mívaly jézédačky, když šly na výroční družstevní bál. Vypadala jako blbec a byla zhastrošená, jako kdyby stála u kolébky britské prostituce.

Až o něco později se Erwin dozvěděl, že to byla sama šéfka britské kontrarozvědky MI5 Stella Rimmingtonová. I ona sama o mnoho let později ve své životopisné knize potvrdila, že se kvůli své ochraně a zachování anonymity přestrojila a vypadala děsně. „Cítila jsem se směšně a vypadala jsem spíše jako Miss Marpleová od Agathy Christie. Měla jsem pro mě nezvykle nakadeřené vlasy a make-up, který mě dělal o deset let starší,“ vzpomněla Rimmingtonová.

Její vystoupení však bylo důstojné, rezervované, ani do Erwina moc nešila Nač taky? Měla na to jiné lidi. I když se z ní Salts snažil udělat blbce, který ničemu nerozumí, nebylo tomu tak. Však také soudce Simon Brown okamžitě zasáhl, přerušil Saltse a vyzval porotu, aby ignorovala, co pan Salts řekl, protože slečna „J“ je nesmírně zkušená a neobyčejně schopná v oboru špionáže.

Rimmingtonová si při své výpovědi jen trochu odporovala Vysvětlovala totiž, že se Erwin zatím nemusel v Británii ničeho dopustit, protože mohl být takzvaný spící agent, což je špion, který čeká v cizí zemi třeba několik let a nic nedělá, a teprve když ho centrála „probudí“, začne špionit. Pak ale vysvětlovala, že Erwin vlastně musel něco udělat, protože výcvik špiona je nákladný a těžko by do něj zahraniční rozvědka investovala peníze jen proto, aby šel do Londýna jen „spát“. Ale jinak byla korektní. Erwin je dodnes přesvědčen, že si ho vážila

Erwinovi však vrtalo hlavou, zda to je v souladu s anglickými zákony, aby soud přijal svědectví od osob, o kterých ví pouze, že se jmenují „B“, „F“, „L“, „M“, „P“, „S“, „V“, „Z“, popřípadě miss „J“.

Celkem poklidné odpoledne narušil malý incident. Protože Erwina svědectví pana „F“ zas tak nezajímalo, začal si ho víceméně bezděky kreslit.

„Kreslí,“ ozval se šum mezi přítomnými policisty Speciál Branch. „On si ho kreslí, kreslí.“

Soudce Simon Brown vyhlásil krátkou přestávku.

Za Erwinem se doslova přiřítil Lynch: „Dej mi tu kresbu. Okamžitě mi dej tu kresbu.“

„Proč bych ti ji měl dávat? Je to docela hezká kresba Určitě se mi podaří ji výhodně prodat,“ dráždil ho Erwin.

„Říkám ti, okamžitě sem dej tu kresbu, nebo…“

„Nebo co, ty upocenej tajtrlíku, nebo co?“

„Jestli ji najdou, použije ji obžaloba proti tobě.“

„Jak by mohli? Že si kreslím? Co je na tom?“ ptal se Erwin klidně.

„Jeden z těch IRA, co tam byli s tebou na křídle, si při soudu kreslil samopal. Kresbu pak zabavili a použili ji,“ vysvětloval Lynch.

Erwinovi to okamžitě zapálilo. Věděl, že Fergus, Liam a Martina dostali příšerné tresty, 22, 20, 18, a že se odvolali. „To nejsou žádní členové IRA. Oni nechtějí mít se členy IRA nic společného. Oni jimi pohrdají, oni o nich říkají, že jsou to blbci, oni se jich straní.“

„Oni nejsou členy IRA?“ zeptal se Lynch nedůvěřivě.

„Ne, nejsou. Já to přece musím vědět. Jsou to irští patrioti, cvokové, co jiného, ale nejsou IRA. A kdybyste nepořádali hon na čarodějnice, tak by nemohli nikdy takhle dopadnout.“ Erwin to řekl úplně cílevědomě, s jasným vědomím, že Lynch to vyslepičí na správných místech. Nemýlil se. Fergus, Liam a Martina odvolací soud vyhráli a byli zproštěni viny a propuštěni na svobodu. Erwin je přesvědčen, že jim k propuštění trochu pomohl.

126

Britští tajnopisci upozornili, že v adresáři zatipexoval adresy a přepsal je jinými, což bylo kvitováno Brownem jako důležitá informace, a šifranti upozornili, že mezi materiály našli tento nápis: „Čínské přísloví: Nechceme trhat květiny z pádícího koně.“

„Poslechněme si to přísloví ještě jednou,“ vyzval Brown šifranta a tvářil se znepokojeně a značně starostlivě. I když nikdo nedokázal vysvětlit, co to má znamenat a jak by tato jedna věta mohla souviset s nějakou špionážní operací, všichni se tvářili tajemně. „Nechceme trhat květiny z pádícího koně,“ četl znovu šifrant za vědoucího přikyvování soudce Simona Browna. Erwinovi bylo jasné, že pod kočírováním zkušeného kočího Simona Browna ho pádící kůň unášel do pekel. A přitom se skutečně jednalo o čínské přísloví.

Bylo to v období zvýšeného zájmu o Čínu. Slavná a známá vědecká společnost Royal Society pořádala pro své vážené a distinguované členy schůze, jejichž náplní byly informace o aktuálním politickém vývoji v Číně. Těchto setkání se Erwin zúčastňoval.

Samozřejmě, že nebyl členem této královské společnosti, ale vymyslel si jednoduchou fintu, která fungovala naprosto spolehlivě. Informace se konaly v budově Royal Society v Carlton House Terrace v Londýně, kam měli přístup striktně jen členové této královské společnosti a ještě k tomu jen zvaní. Přišel úmyslně deset minut po zahájení, když už přednáška začala, a byl úmyslně hlučný. Vědci ho sice nenapomínali, (to by si ke kolegovi nedovolili), ale obraceli k němu své učené hlavy a jejich obočí se sunula do výše. To už ale k němu přistoupil sluha a uvedl ho k volnému místu, aniž by kontroloval nebo chtěl vidět pozvání. Jen aby už bylo ticho.

Řečník uváděl perličku: Po rozsáhlých studentských demonstracích v Číně v roce 1986 se členové politbyra Čen Jun a Peng Žen rozhodli znovuustanovit centrální kontrolu komunistickou stranou. V roce 1987 ale odešli z politického dění, a když se západní novináři ptali nového ministerského předsedy Li Penga, kdy dojde k uvolnění těchto opatření, odpověděl: „Možná za tři, možná za pět let. Nechceme trhat květiny z pádícího koně.“

Žalobci si najali účetní firmu Gordon Kaye, aby dokázali, že Erwinova firma byla podvod, protože nic neprodával. Gordon Kaye to dokázal lehce a mimo jiné také proto, že se nesetkal naprosto s žádnou reakcí ze strany obhajoby. Erwin měl materiály účetní firmy k dispozici předem. Objevil, že v položce příjmů se vyskytovala platba 10 liber šekem. Ačkoliv u všech ostatních plateb šekem bylo uvedeno jméno plátce, u této položky plátce nebyl uveden, a nebyl uveden proto, že zmíněných deset liber mu zaplatil za jeho kresbu Keith Edmundson. Na těchto deseti librách Erwin založil svůj plán otřást buď věrohodností, nebo nestranností Gordona Kaye. Buď tam neuvedl Edmundsonovo jméno opomenutím a pak nebyla jeho analýza věrohodná, nebo úmyslně – a pak nebyl nestranný.

Erwin proto uložil Lynchovi, aby řekl Saltsovi, ať se do Kaye pustí. Lynch slíbil, že mu to řekne. Samozřejmě, že neřekl.

Kaye ukazoval na pochybné peněžní transakce a také upozornil, že van Haarlem dostával nevysvětlitelné peněžní částky ze zahraničí. Erwin řekl Saltsovi, že nejsou nevysvětlitelné, že je posílal z Rakouska on sám, že se jednalo o peníze získané z prodeje miniaturních podobizen v Rakousku. Řekl mu, že Kaye záměrně lže, že musí jasně vidět jméno plátce, tedy Erwina van Haarlema, a rovněž adresu, kde bydlel: hotel Stieglbrau. Erwin dal Saltsovi adresu banky na Mariahilfer Strasse ve Vídni, ze které peníze posílal. Řekl mu, že na to snad nepotřebuje, aby šel do svědeckého boxu, to přece může udělat sám. Salts ale nic z toho neřekl. Kaye předložil výpis z bankovních účtů za posledních pět let. Řekl, že dále už nebyly výpisy k dispozici. To byla lež. Důvodem bylo, že v tu dobu Erwin pracoval v Hiltonu a jeho účty byly neprůstřelné.

A ještě s jedním argumentem přišla obžaloba. To nebyl argument, to byl trumf, žaludské eso! Na otázku, kde se naučil Morseovu abecedu, Erwin odpověděl: „Nechci na tuto otázku odpovídat.“ A soud se zaradoval. Erwina by v životě nenapadlo, že to bude soud považovat za jasný důkaz, že morseovku umí a že se ji naučil ve špionážní službě.

Kdo si ještě pamatuje chození do Pionýra, jistě si vzpomene, že se musel naučit morseovku a že to byl jeden z prvních úkolů každého dítěte. „A“ je ak-át, tečka čárka; „C“ jsou cí-lov-ní-ci, čárka čárka čárka tečka, „T“ je táty tá-ta, čárka tečka čárka tečka.

Podle britského soudu je tedy každý bývalý pionýr ze socialistického Československa potenciální špion.

Bylo to k vzteku. Erwin byl natolik vyškolený špion a profesionál, že za sebou nenechal stopy a důkazy, které by proti němu mohli u soudu použít. Neměli nic. Veškeré důkazy, byly-li to důkazy, se daly zredukovat na tvrzení Birda, že ho viděl přijímat rádiovou zprávu, tvrzení tajnopisců a soudce, že v časopisech byly zprávy napsané tajným inkoustem, i když žádné nenašli, a zprávu sledovačky, že poslal tři sešity Micky Mouse do Sovětského svazu.

„Jdu do svědeckého boxu,“ řekl Erwin Lynchovi.

„Nechoď tam, budeš podroben křížovému výslechu, oni si tě podají,“ zrazoval ho Lynch.

„Ať si mě podají, nic na mě nemají, vůbec nic,“ řekl Erwin razantně.

„Už to nejde, to by ses musel rozhodnout před začátkem procesu,“ namítal.

„Jen jdi a oznam soudci, že jsem se rozhodl jít do boxu.“ Lynch odešel, ale Erwin se s ním setkal až druhý den, kdy mu oznámil, že své rozhodnutí měnit nemůže, že je konečné. Do boxu tedy Erwin nešel.

Před závěrečnou řečí obhájce dal Erwin Saltsovi určité instrukce. Zdůraznil, že v době zatčení spal a že ho policisté vytáhli z postele, což dosvědčuje fakt, že byl v pyžamu a bos. Řekl mu znovu, že Bird umístil předem vyrobenou zprávu blízko rádia. Požádal ho, ať rozdá porotě archy papíru A4 a ať si je sami zkusí naaranžovat tak, jak je to na fotografii. Upozornil ho, že na fotografii vedle rádia není žádná tužka a že se policisté ve výpovědích různí. Policisté také neviděli na pracovní desce papír s čísly. Řekl mu, že Bird vysunul anténu, a protože s ní neuměl zacházet, vysunul ji jen do poloviny. Proč by se měl okrádat o dobrý poslech? Připomněl mu, že tři roky žil společně se Sylvií Lepretreovou. Za tři roky života s někým nemá člověk žádná tajemství, ani fyzická, ani duševní. „Jak to, že mě nikdy neviděla psát tajnopis, šifrovat nebo přijímat rádiové relace? Proč ji nepozve jako svědka?“

Erwin Saltsovi nařídil, ať napadne tvrzení, že posílal zprávy v časopisech a že je absurdní instruovat porotu, že zprávy v časopisech byly, i když žádné zjištěny nebyly.

127

Protože nebylo v zájmu britské vlády, aby vyšlo najevo, jak v zájmu židovských organizací obchodovali s britskou bezpečností za ústupky v židovské emigrační politice Sovětského svazu, celé obvinění se smrsklo na to, že Erwin byl špion, který se připravoval předávat nepříteli cenné informace. A že byl špion, mělo dosvědčovat těchto pět bodů:

1. Pobýval v Británii.

2. Vlastnil zařízení pro příjem tajných informací.

3. Přijímal tajné rádiové transmise od osoby nebo osob v Československu.

4. Vlastnil materiály pro předávání tajných informací jiným.

5. Měl seznam míst v Británii, kde mohly být nechávány nebo vybírány tajné informace.

Erwin řekl Saltsovi: „Žádný seznam mrtvých schránek jsem neměl. To, co vydávají za seznam mrtvých schránek, je trasa, po které jsem chtěl ráno běhat. Prostě jsem si ji navrhoval na kus papíru. Žádné schránky nenalezli, vždyť je to směšné. Cožpak bych si nedokázal zapamatovat pět míst?“

Salts vyzval porotu, aby rozhodla na základě faktů, a ignoroval naprosto vše, co mu Erwin řekl. Přišel jen s jedinou s dobrou otázkou: „Jeho informace měly být užitečné nepříteli. Kdo je ten nepřítel?“

„Československo a Sovětský svaz,“ řekl Brown.

„Československo ani Sovětský svaz nejsou oficiální nepřátelé,“ odporoval Salts.

„Jsou to potenciální nepřátelé,“ řekl Brown, tentokrát už netrpělivě a přísně.

„Vaše ctihodnosti, potenciální nepřítel není zajisté totéž co nepřítel,“ bránil Erwina Salts statečně a ustrašeně.

„Je,“ převálcoval ho Brown. Bylo nebylo…

Brown věděl, že je van Haarlem špion. Stejně tak to věděli členové obžaloby, příslušníci MI5 i on sám. A zrovna tak jako on i příslušníci MI5, členové obžaloby i Brown věděli, že není dostatek důkazů to prokázat. A tak bylo na soudci důkazy „vyrobit“. Nestranný soudce Brown ve svém shrnutí pro porotu potlačil i několik těch málo důkazů o Erwinově nevině, které přinesla obhajoba. Naopak zdůraznil, zveličil a podtrhl svědecké důkazy obžaloby.

Vysvětlil porotě, že van Haarlem neodpovídal na otázky policie nikoliv proto, že je to jeho právo, ale proto, že otázky, které dostal, byly nezodpověditelné. Rovněž je požádal, aby si nevšímali toho, že řekl, že „neposílal zprávy a že je nepřijímal“. To by podle Browna musel říct ve svědeckém boxu, a tak to neplatí. Upozornil je, že velmi dobře ovládá morseovku.

„Podívejte se na stranu 231, máme tam to čínské přísloví – Nechceme trhat květiny z pádícího koně. To znamená, že konečná hodnota materiálu, který shromáždí, nebude záležet na tom, jak rychle ho sežene, ale jak pečlivě.“ Brown doslova slintal.

V pátek 3. března 1989 v 11.45 hodin se porota odebrala na poradu. Vrátila se ve 14.35.

Dvě členky poroty, dvě mladá děvčata, vyjádřily nejednoznačnost celého procesu. Ta černá se usmívala a ta bílá na Erwina zavrtěla hlavou: „Not gilty – nevinen!“

Předseda poroty přednesl žádost poroty: „V obvinění se říká, že se připravoval předat zprávu užitečnou nepříteli. Jaká je ta zpráva?“

A soudce Simon Brown se vzepjal ke svému mistrovskému kousku, ke svému majstrštyku, tak jako Vincent van Gogh namaloval své Slunečnice, tak jako Max Plaňek dokázal zformulovat svou kvantovou teorii a Erich Maria Remarque napsal svůj Vítězný oblouk. Brown tedy řekl: „On sice žádnou takovou zprávu neměl, ale jestliže si jste jisti, že kdyby ji měl, že by ji ignoroval a neposlal svým chlebodárcům, pak vyslovte NEVINEN. Jestliže jste ale přesvědčeni, že by ji využil a předal, pak řekněte VINEN.“

Porota odešla a vrátila se za padesát minut. Ta bílá plakala, ta černá koukala za roh. VINEN!

ROZSUDEK

„MR. JUSTICE SIMON BROWN: Erwine van Haarleme, vstaňte.“

Jednou, kdysi dávno, na pastvě měl, Erwin příležitost vidět velmi zblízka, dokonce vnímat ten zápach, jak plácá kráva

„Oslovuji vás tímto jménem, i když jsem přesvědčen, že nebylo vaše při narození. Byl jste usvědčen touto porotou na základě toho, co může být skutečně ukázáno jako ten nejpřes vědci věj ší důkaz vskutku vážného trestného činu. Nemám nejmenších pochyb, že jste oddaný, disciplinovaný a vynalézavý špion, a rovněž nemám pochyb, že kdybyste nebyl chycen, tak byste v budoucích letech udělal cokoliv, co by od Vás čeští řídící orgánové požadovali, jakkoliv škodlivé by to mohlo být našim národním zájmům. Tyto zájmy jsou naše svoboda, kterou si co nejžárlivěji střežíme.

Rozhodnutí tohoto soudu je, že půjdete do vězení na 10 let, a já doporučuji, abyste byl po odpykání tohoto trestu deponován z této země. Můžete jít.“

Rozsudek soudce Browna byl sporný už v samé podstatě problému: Koho vlastně soudí? Odsoudil Erwina van Haarlema, narozeného 24. srpna 1944, tudíž někoho jiného, skutečnou žijící osobu. Správně měl soudce říct: „Osobo, která se vydáváš za Erwina van Haarlema a jejíž pravé jméno neznáme, odsuzuji tě k deseti letům vězení.“ Ale tak to soudce neřekl.

Erwin tak prohrál soud, ale bitvu o svou identitu vyhrál. Jako špion je porazil.

Bylo to poprvé, co u britského soudu odsoudili někoho, o kom vlastně nevěděli, jak se jmenuje.

Na druhý den vyšly ve všech britských novinách články o Erwinově odsouzení. Jen v jedné zprávě v deníku The Sun byl opravdu výstižný titulek „Špion, který nikdy nebyl“ a skutečně zajímavý postřeh: „Rudý agent Erwin van Haarlem nastoupil včera desetiletý trest a jeho pravé jméno je stále záhadou. Špion, který nikdy nebyl, si s sebou vzal své tajemství do temné cely. Když byl tento nonšalantní špion odváděn do vězení, jeden zdroj z britské špionáže přiznal: My stále nevíme, kdo tenhle muž, do prdele, opravdu je. Jisté je jen jedno: Byl opravdu velká ryba.“

Konec nadějí, nejpřísnější britský žalář a zpackaný soud

128

Na ostrov Isle of Wight byl Erwin převezen v moderním pohodlném minibusu pro osm osob. Kromě něho a řidiče v něm byli ještě čtyři dozorci. Před minibusem jel obrněný transportér, za nimi landrover obsazený policisty Speciál Branch. Ze vzduchu je jistil vrtulník.

„Někdo důležitý?“ zeptal se námořník řidiče, když najeli na trajekt a řidič vylezl před auto.

Pak se ozvalo tiché a uznalé písknutí námořníka Isle of Wight je malý ostrov v průplavu La Manche. Jeho hlavní město je Newport a odtud je to už jen malý kousek do věznice Její Výsosti královny H. M. Prison, Parkhurst.

Cesta byla příjemná, moře klidné, sedadla vypolstrovaná, široká, opravdu pohodlná. Jediné, co Erwinovi znepříjemňovalo cestování, byla ocelová pouta na rukou.

Dozorci ho předali do vězení a po krátké proceduře a povrchní prohlídce se dostal do cely. Byla z neomítnutých cihel, ale vybílená, veliká dva a půl kroku krát čtyři, kavalec, stůl, židle, police, nástěnka a kýbl na výkaly. Strop byl půlkulatý, klenutý, takzvaný „sklep na uhlí“. Ve výši zhruba 230 centimetrů bylo okénko asi 80x20 centimetrů. Na práci byl Erwin přidělen do prádelny. Ale tam odmítl nastoupit.

„Nebudu pro vás pracovat,“ řekl dozorci.

„Víš co, Borisi, pojď se do té prádelny podívat. Když nebudeš pracovat, je to přestupek. Půjdeš na samotku. Nebudeš dostávat plat. Nebudeš moci chodit na compound. Nebudeš si moci vařit a ven se dostaneš jen na hodinu na malý betonový dvorek obehnaný vysokými zdmi, kde neuvidíš nic než nebe. Pojď se tam podívat na jeden den a pak mi řekneš, jak ses rozhodl. O. K.?“ řekl dozorce.

V prostorné prádelně, plné moderních strojů a praček, bylo ticho. Žádný stroj neběžel, jen několik praček, ve kterých si vězňové prali své osobní prádlo nebo prádlo pro někoho jiného. Cena za vyprání byla půl balíčku tabáku. U jedné stěny seděli bílí vězňové a hráli karty. U protější stěny seděli černí vězňové a hráli karty.

Erwin měl za úkol třídit vlhké košile, které vyšly ze ždímačky. To se dělo obvykle dvakrát týdně. Každá várka mu trvala asi hodinu. Pracoval tedy celkem dvě hodiny týdně. To byla ta nejtěžší práce, kterou dostávali nováčkové. A tak zůstal v prádelně.

„Budeš dostávat pět liber dvacet týdně. Kromě toho si můžeš přivydělávat tím, že vypereš prádlo někomu z vězňů. Velitel to dovoluje,“ řekl dozorce.

Vězňové mu nabízeli, aby jim prádlo vypral, ale on to nikdy nedělal. Měli dovoleno chodit v civilních šatech, ale ne v obleku. Většina vězňů chodila v nějakém tričku a džínách. Téměř všichni měli tenisky a někdo, zejména ti starší, vězeňské polobotky. Kdo chtěl, mohl nosit vězeňské, modře proužkované košile. Vězeňskou uniformu nenosil nikdo. V zimě nosili všichni šedé vězeňské kabáty, které kvalitou připomínaly hubertusy. Byly teplé a hned tak nepromokly.

Asi za čtrnáct dní byl Erwin přeřazen k žehlení košil. Velitel mu ukázal, jak se to dělá. Navlékl košili na panáka a zapnul všechny knoflíčky u košile i u rukávů. Pak stiskl knoflík a horký vzduch košili srandovně nafoukl, a tím vyžehlil. Límeček a manžety dorovnal žehličkou. Zkusil to. Bylo to zábavné. Žehlení ho bavilo.

Erwin si objednal anglickou gramatiku a slovníky, předplatil si The Times a po příchodu do „práce“ nejdříve důkladně přečetl noviny a pak se celý den a celý týden učil. V sobotu a v neděli se nepracovalo. V neděli byla mše ve vězeňské kapli, a kdo chtěl, mohl se zúčastnit.

Ve vězení byla povinnost pracovat, ale bylo tam málo práce. Poměrně dost vězňů pracovalo v prádelně. Hodně jich uklízelo. Úklid spočíval v tom, že například jeden vězeň otřel vlhkým hadrem asi dvacet metrů chodby. Na to měl celý den. Někteří uklízeli venku a ti nedělali vůbec nic. Někdy přinesli odněkud pytel odpadků a vhodili ho do velkého kontejneru.

Nejvíc dělal zahradník, protože ten dělat chtěl. Několik málo vězňů pracovalo v údržbářských dílnách. Jeden uklízel nářadí a činky v tělocvičně. Kromě toho byla ve vězení krejčovská dílna, kde se šily džíny, a tam se prý makalo. Vězňové si tam věčně stěžovali na příliš tvrdé normy, reptali a často je rozhodili do jiných vězení. Jeden vězeň byl holič, který vězně stříhal, protože venku byl také holičem a uměl to. Pak byl ale nahrazen jiným, protože se proneslo, že venku podřízl někoho břitvou, což byla pravda, ale nebyla pravda, že to bylo v holičském křesle.

Compound byl rozdělen do několika částí. Byl opravdu velký. Asi jako čtvrtka Strahovského stadionu. Velká část byla zatravněna. Stromy tam nebyly žádné. Část compoundu zabíralo travnaté fotbalové hřiště s brankami, a přestože bylo šikmé, hrály se tam i „mistráky“. Jednou za čas přijelo do vězení nějaké fotbalové mužstvo a hrálo proti vězeňskému výběru. Mužstva zvenku dostávala na frak, protože vězňové hráli denně a byli vyběhaní a sehraní, zatímco mužstva zvenku byla dána dohromady narychlo a většina hráčů byla ztuhlá hrůzou, protože ono to není jen tak, hrát proti mužstvu, které je složené z hrdlořezů a které povzbuzují zabijáci.

Ale jedno mužstvo, které jezdilo pravidelně jednou za rok – byli to zaměstnanci nějaké továrny na čokoládu – hrálo velice dobře bez zbytečného respektu. Vždycky vyhráli a zápas byl na úrovni alespoň 1. divize. Jako dar přivezli mužstvu čokoládu, a to poměrně dost, tak tři desetidekové čokolády na hráče, a dozorci dovolili, aby si je vězňové ponechali.

Velké hřiště mělo dvě velké vady. Bylo na svahu, míč se na něm nedržel, tráva byla drnovatá a neudržovaná a míč odskakoval dost nevypočitatelně. A tak vězňové většinou hráli fotbal na asfaltové ploše kousek dál. Také tam byly dva tenisové kurty. Na jednom se hrál tenis dřevěnými pálkami, na druhém opravdový tenis.

Část compoundu byla vyhrazena záhonům, a tak si vězňové mohli pěstovat zeleninu. Erwin ale žádný záhon neměl. Zeleninu pěstovat nechtěl, protože tohle bylo vězení a odmítal v něm zdomácnět.

Compound by obehnán asi čtyři metry vysokým drátěným plotem ukončeným žiletkovým drátem. Za ním byl plot zděný, ještě vyšší než ten drátěný. Co bylo za ním, nebylo vidět, ale byl-li ten pravý vítr, bylo to cítit. Byl tam vepřín. Nad celým compoundem se táhly dráty. Celý compound byl zadrátován jako velká past na myši. To aby tam nemohly přistát helikoptéry. Chodilo se po vyhrazených cestách a vězňové to dobrovolně dodržovali, aby se nepřibližovali k plotům. Když bylo hezky, slunili se někteří na fotbalovém hřišti, asi tak jednou za dva roky.

Křídlo, na kterém byl Erwin, bylo malé a přehledné. Kromě něj mělo vězení ještě další, čtyřpatrové křídlo. Hotová továrna na zločin. Uvnitř vězení pak bylo ještě další vězení. Takové vězení ve vězení, barák ohraničený zdí, kde byli vězňové, kteří měli trest dvacet let a výše. Bylo mezi nimi dost příslušníků IRA. Nebylo jich mnoho a ti, co odtamtud přišli, říkali, že se tam vězňové věčně hádali a prali, protože trpěli ponorkovou nemocí.

V křídle měli k dispozici kuchyň vybavenou elektrickým sporákem, lednicí, hrnci, vařečkami a jedním příborovým nožem s kulatou špičkou, který se nesměl brousit a který nebyl necháván v kuchyni. Kdo chtěl něco krájet, musel si ho vypůjčit od dozorce, pak ho zase vrátit a teprve pak si ho mohl půjčit někdo jiný. Dozorci o něm museli mít přehled.

129

Vařit v kuchyni nebylo tak jednoduché. Kuchyň byla malá, sporák jen jeden, počet zájemců převyšoval její kapacitu. V kuchyni vařili a panovali lupiči a prosadit se mezi ně znamenalo mít ramena. Lupiči se považovali za elitu. Měli zvláštní módu odívání: značková trička, značkové džíny, tenisky Adidas. Jednou si Erwin koupil tenisky Nike. Byly drahé, asi 120 liber tenkrát, a viděl, že v jejich očích hned povýšil.

Erwin se s nikým nekamarádil. Rozhodl se, že nedá MI5 šanci, ani tu nejmenší. Dost často mluvil s Markem Rothermehlem. Také proto, že odebíral časopis New Scientist (Nový vědec) a půjčoval mu ho; pak o článcích diskutovali. Jinak se s nikým nebavil. Nebylo s kým.

Erwin byl překvapen, jak jsou vězňové nesmírně primitivní. Byl připraven, že budou zlí, hrubí a krutí, ale nikdo ho nepřipravil na nesmírnou hloupost vězňů. Naprostá většina z nich byla zvířata bez inteligence, tudíž i bez vzdělání, a měl s nimi potíže. Vycítili, že je jiný. Erwin se tak musel prosazovat po jejich. Měl dost časté třenice, ale opravdové rvačky jen dvě. Ke rvačkám sice docházelo často, ale nikdy netrvaly dlouho. Když se začali vězňové prát, nejbližší dozorce zmáčknul poplach a odevšad, z jiných poschodí i z jiných křídel, přiběhli dozorci. Bylo jich dvacet i třicet, hodně dupali a křičeli, obstoupili peroucí se vězně a ti bez výjimky ustali. Aby je museli roztrhávat, viděl Erwin jen jednou, když přišel do vězení Charley Bronson.

Charley byl převezen do Parkhurstu z jiného vězení, kde se pokusil o útěk. Charley nebyl žádný duševní tryskáč. Jeho plán útěku vypadal takto: Sehnal si asi čtyřiceticentimetrovou trubičku, aby mohl dýchat pod vodou. Ve vězení totiž měli malý okrasný bazének, který byl hluboký asi šedesát centimetrů. Plánoval si, že až budou vězňové odcházet z compoundu do budovy, lehne si na dno bazénku, bude dýchat trubičkou a počká, až všichni odejdou. Pak chtěl vylézt na strom, který byl blízko vězeňské zdi, rozkývat ho a vymrštit se přes zeď.

Tak to byl plán. A skutečnost?

Charley si vlezl do bazénku, ale po půl minutě nemohl dýchat. Ono to totiž není jednoduché. A kromě toho: voda byla průhledná a Charleyho bylo krásně vidět. Protože však nemohl dýchat, posadil se. „Charley, co tam, do prdele, děláš v tom bazénu?“ zavolal na něho dozorce, který ho po celou dobu sledoval. Charley mu prozradil plán útěku, a tak ho převezli na ostrov Isle of Wight.

Nejdříve byl mezi těmi, co měli dvacet a výše, ale protože se tam neustále pral, rozhodlo se vedení věznice, že ho zařadí mezi normální vězně, dá-li se o vězních, kteří vyvraždili vlastní rodinu nebo zabili osmdesátiletý pár, hovořit jako o normálních.

Charley si vyžádal krumpáč, rýč a lopatu a nářadí dostal. Zprvu to vypadalo, že si chce založit záhon, a dozorci se těšili. Za dva dny ale bylo jasné, že Charley plánuje útěk a kope bazén. Žádal některé vězně, aby mu pomohli kopat, ale ti odmítli.

Charley byl toho dne v obzvláště výboj né náladě a požádal Rowana, aby mu pomohl. Rowan ho slušně a dobrosrdečně, jak se na vězně, který nechce problémy, sluší a patří, požádal, aby mu políbil prdel. Charley to samozřejmě neučinil a tím to mělo být vyřízeno, ale Charley ho začal zesměšňovat, a co víc: začal slovně napadat lupiče slovy, že páni lupiči jsou všichni teplouši a noncové a že je všechny mrdá. Rowan byl hodný kluk a říkalo se o něm, že venku sice zabíjel, ale moc ho to nebavilo. Bodl Charleyho odborně do ledviny. Charley po něm sice vyjel, ale propíchnutá ledvina není odřené koleno, a tak šel k zemi. Ostatní lupiči na něho naskákali, a i když se zmítal, udrželi ho, dokud nepřiběhli dozorci, a nepustili, ani když už stáli kolem. Z compoundu ho odnesli na nosítkách.

Ještě ve vyšetřovacím vězení chodil Erwin jednou kolem dokola s Paulem, který při loupeži zabil policistu, a protože policista měl tři děti, Paul dostal dvacet tři let. Zeptal se ho: „Jaké je tvé povolání, Paule?“ Kdo se hloupě ptá, dostane hloupou odpověď. „Jsem lupič,“ řekl.

Erwin se na něho podíval ze strany, jestli to není nějaký druh anglického humoru, ale on ne. Pocházel z východního Londýna a být lupičem tam bylo povolání. A kradli a loupili, dokud je nechytli, a pak byli ve vězení, pustili je a zase loupili a kradli, a tak to šlo pořád dokola až do vysokého stáří, ale někteří zemřeli dříve, protože museli. Zbytek z té lokality, který nekradl, vykonával podřadné nebo příležitostné manuální práce. Byli to primitivové.

Člověk je poznal okamžitě, jak mluví, jak kouří, co kouří, jak se oblékají, kde a co pijí. Duševní spodina A také patrioti. Nenáviděli černochy a Pákistánce, ty zejména a cizince vůbec, protože už nebyl nikdo jiný, kdo by byl níže na společenském žebříčku. Kupodivu, Židy snášeli, protože v místech, kde žili, jako třeba White Chappel, jich dříve bydlelo hodně. Židé patřili mezi nejchudší přistěhovalce, než se vzmohli a odstěhovali se do zelených okrajových částí Londýna s hezkými názvy, jako je Golders Green nebo Hampstead Heath, a byli vystřídáni ještě chudšími Pákistánci.

Ředitel věznice se Erwina dva dny po příchodu na ostrov zeptal: „Jak to s vámi vypadá? Co ostatní vězňové?“

„Zatím je to dobré, v pohodě. Znám tu několik vězňů z vyšetřovacího vězení, to pomáhá,“ odpověděl Erwin.

„Good, good. Bál jsem se, aby se u některých z nich neprobudilo vlastenecké cítění. V tom musíte být ve střehu. V tom jste sám. V tom vás neochráníme.“

Z Erwinových známých tam byli Edy Cox a Mark Rothermehl a skutečně to pomohlo. Vysvětlili ostatním, že je Erwin v pořádku. Kromě toho za ním přišel starší z příslušníků IRA a řekl mu, že tam jsou. Víc nic. Nic mu nenabízel, nesliboval, nic od něj nechtěl, ale pozdravil ho. Erwina to potěšilo.

130

Jednou týdně mohli jít vězni do kantýny a něco si tam koupit. Většinou se nakupoval tabák, čokoládové tyčinky Mars, káva a cukr. Jestliže chtěl někdo něco jiného, mohl si to objednat a nákupčí mu to na ostrově ochotně zakoupil. Lidé na ostrově z toho měli pravidelný příjem. Na „kantýnském“ účtu mohli mít jenom peníze vydělané ve vězení a potraviny a tabák si mohli kupovat jen z něho. Většina vězňů a vlastně všichni měli účet prázdný. Nejvíce utratili za drogy.

Marihuanu kouřili všichni. Kokain byl k dostání běžně, heroin už méně, skoro vůbec. Nepíchal si nikdo, všichni kouřili, někteří i šňupali. Drogy jim přinášeli jejich příbuzní nebo známí. Dozorci kouření marihuany tolerovali. Věděli, že vězňové kouří. Tráva má specifický těžký, nasládlý zápach, ale vyhovovalo jim to, protože „zhulení“ vězni byli mírumilovní a pokojní. Tráva není alkohol, proto také hnutí hippies bylo mírumilovné, „make love, no war“.

Tabák byl v malých balíčcích po dvou uncích. Mezi vězni to byla oficiální vězeňská měna. Služby, věci a drogy stály balíček tabáku, ale také půl nebo čtvrt, jak kdy a co. Krájel se žiletkou.

Edy Cox Erwina upozornil, že v Brixtonu jim šel plat asi čtyři libry týdně a že mu vedení věznice uznalo, že si po celý pobyt v Brixtonu kupoval potraviny a všechny ostatní věci ze svého, a dovolilo mu převést peníze z Brixtonu na kantýnský účet. To byla dobrá finta. Erwin tedy požádal o totéž. Vedení věznice mu vyšlo vstříc, a tak si mohl na kantýnský účet převést něco kolem dvou set liber. To bylo na vězeňské poměry velké jmění. Měl velikou výhodu, že nekouřil. Ani tabák, ani trávu a nebral ani drogy, a tak mu účet ještě narůstal.

O tabák se hrály ve vězení karty a Erwin ho začal půjčovat na lichvu. Vždycky dostal tabák zpět, protože si najal několik vymáhačů, kteří byli za čtvrtku tabáku ochotni zmlátit kohokoliv. Bavilo je to a navíc dostali tabák. Pak už ani nebylo třeba někoho mlátit, jen poslal kolektora. Těm se ale líbilo, že si mohou po někom zašlapat, a tak přidali alespoň pár ran z vlastní iniciativy. Jen jednou se mu stalo, že mu jeden nevrátil dva balíčky a musel na něj poslat vymáhače dvakrát, ale on na zaplacení stejně neměl. Byl tak zřízen, že ho museli odnést do nemocnice, a tak Erwina prásknul, že je tabákový baron. Tak se nazývali ti, co lichvařili s tabákem. Erwin ale neměl konkurenci.

Do Erwinovy cely přišli dozorci a provedli osobní tělesnou prohlídku. Nejdříve se musel svléknout do pasu, pak ho vyzvali, aby si oblékl košili a svlékl kalhoty a obnažil se, pak ho prohledali dole. Potom poručili, aby se postavil do kouta a sledoval je. To se dělalo, když hledali drogy. Čas od času udělali prohlídku na drogy a vždycky něco našli. To proto, aby udrželi situaci na uzdě, v přijatelných mezích, když se drogy moc rozmohly.

„Co hledáte? Já v drogách nejedu,“ řekl dozorcům se stoickým klidem Erwin.

„Máme udání, že jsi tabákový baron. Hledáme tabák,“ opáčili.

„Mám jen pět balíčků tabáku v hrnku na kafe, víc ne.“ Pět balíčků najednou bylo povoleno. Okamžitě přestali hledat a odešli. Tabák mu nechali. Vězeň, který ho prásknul, se už na křídlo nevrátil, protože tím se z něho stal „grass, tráva“. Erwin pak začal dělat s půjčováním tabáku fóry, což ovlivňovalo hospodářský chod křídla, jako když nefunguje banka.

131

Říci, že jídlo bylo ve vězení špatné, by byla lež. Daleko větší klam by byl říkat, že jídlo bylo dobré. Dalo se to srovnat se závodní jídelnou, jen s tím rozdílem, že jídlo ve vězení bylo často chutnější, ale jídlo v závodní jídelně zase výživnější. Používalo se hodně sójového masa. Jídelní lístek vypadal přibližně takto:

SNÍDANĚ

čaj s mlékem, v neděli káva s mlékem, chléb, ovesná kaše, ta byla často, míchaná vejce, v sobotu fazole v tomatě, v neděli špek.

OBĚD

polévka, hlavní jídlo, během týdne sójové maso v nějaké omáčce, dvě zeleniny, v neděli s nějakým masem, kuřecím, hovězím, vepřovým, jak kdy, a samozřejmě zase se sójovým masem. V neděli byl také puding, jak říkají v Anglii moučníku. Chléb.

VEČEŘE

prakticky to samé, ale bez polévky.

Jídlo hraje v životě vězně důležitou roli a zabírá značnou část jeho myšlení a konání. Na jídlo si vězňové neustále stěžují a je to bráno ze strany žalářníků s nadhledem. Jídlo rozdělovali a vydávali dozorci, jinak by někdo nedostal vůbec nic.

Jedlo se z talířů z modré umělé hmoty a polévka z misek ze stejného materiálu. Kromě toho měl každý vězeň hrnek, rovněž z modrého plastu. Každý měl nárok na nádobí po jednom kuse, ale když si někdo sehnal někde více talířů nebo hrnků, dozorci nedělali potíže.

Čaj byl nechutný, vůbec ho nesladili. Erwinovi nechutnal. Vlastně to ani čaj nebyl, ale bylo to teplé. Brom do něj nepřidávali. V neděli byla káva, stejně špatná jako čaj, jen se tomu říkalo káva. Ale ovesnou kaši Erwin miloval. Sama o sobě, jak ji podávali, příliš dobrá nebyla. Dala se jíst, samozřejmě, ale on si do ní lil kondenzované mléko, které si kupoval, a sladil si ji.

Míchaná vajíčka byla prášek ze sušených vajec rozmíchaný teplou vodou. Nikdo to nejedl. Samozřejmě, kdyby byl hlad, to by bylo něco jiného, ale vězni hlad neměli. Chleba měli, kolik chtěli. Kdyby si vzal někdo třeba i půl kila, dozorci nenamítali. Vězňové toho zneužívali, krmili s ním holuby, házeli ho z okna nebo jen tak do odpadu.

Název polévky a hlavního jídla psali dozorci křídou na černou tabuli.

Nejlepší byly názvy polévek, například: hutná zimní, windsorská nebo třeba Neptunův hněv. Polévky byly z jídla, které zbylo večer. Prostě, co se nevydalo, brambory nebo rýže, nějaká zelenina, to co zbylo, se naházelo do vody do jednoho hrnce a uvařilo.

Ze začátku si Erwin večer vybral některé zbytky jídla, zalil to horkou vodou a zamíchal. Koupil si tabasco a pepř a tuto polévku si kořenil. Až si zničil chuťové buňky. Později si kupoval čtvrtky kuřat nebo křídla a jeden z vězňů mu vařil polévky a nosil je do cely. Dával mu za to plat: čtvrt balíčku tabáku týdně. To byla poměrně vysoká cena.

Velitel prádelny dal každému pracovníkovi o Vánocích zvláštní prémii: rovněž čtvrtku tabáku. Protože Erwin nekouřil, dal mu maličkou skleničku medu, takový ten náprstek, co se dává v hotelích při snídani.

Nejlépe se měl, když na blok přišel Mamut. Jmenoval se sice Mahmuth, asi odvozeno od Mohamed, ale vězňové mu vtipně a nápaditě říkali Mamut. Děsná legrace. Mamut měl tři dobré vlastnosti: užíval drogy a hrál karty, ve kterých prohrával. Třetí dobrá vlastnost byla, že pracoval v kuchyni. Umýval tam hrnce a vynášel odpadky. Z odpadků vybíral zbytky masa, cokoliv, šlachy, kůži, tuk, cokoliv, a také zbytky zeleniny. Odpadky nebyly tak mizerné, jak by se mohlo zdát, protože ve stejné kuchyni se vařilo i pro restauraci pro dozorce a odpadky se házely do stejných barelů. Úkolem Mamuta bylo též čistit stroj na mletí masa. Na tomto stroji Mamut mlel zbytky masa a plnil jimi igelitový sáček. Ten si pak dal do slipů na pohlaví a při kontrole mu nikdy na nic nepřišli. Zeleninu nasekal na drobné kousky a odnášel si ji veřejně, protože říkal, že si v cele chová morče.

Erwin koupil Mamutovi potřebné koření a pita chléb a on mu z toho sajrajtu, co pašoval ve slipech na přirození, připravoval nesmírně chutné donnar kebaby, protože Mamut měl permanentní potřebu tabáku.

Na Silvestra mohli být na chodbách až do 11. hodiny večer, ale pak se muselo do cel. Vězňové povytahovali poschovávaný hootch. Hootch je vlastně ilegálně pálený alkohol, ale tohle destilát nebyl. Byl to jen zkvašený hnus. Název pochází ze jména amerických indiánů Hootchinoo, kteří uměli destilovat nějakou lihovinu. Zanedlouho byli všichni opilí. Erwin byl zván do různých skupin a byl vítaným společníkem, protože měl tabák a bylo známo, že na Silvestra neškudlí. Pak je nahnali do cel a virvál pokračoval v celách. Z různých míst se ozývaly písně, ale bylo to jenom opilé, oplzlé hulákání. O půlnoci začali všichni řvát a do něčeho mlátit nebo kopat do dveří a pak bylo chvíli trapné, rozpačité ticho. Co taky? Na Silvestra měli službu ti nejzkušenější dozorci. Vždycky to zvládli. Věděli přesně, co mohou dovolit, kam až to nechat jít, kdy přitvrdit. Na Silvestra nikdy nebyla rvačka.

Na rozdíl od bachařů v Brixtonu, kteří byli pozoruhodná sebranka těch nejkřivějších charakterů, byli dozorci v Parkhurstu naprostí profesionálové. Byli to pečlivě vybraní důstojníci, psychicky vyrovnaní, aby si na vězních nevylévali zlost nebo neléčili komplexy. Na vězně nikdy nekřičeli. Naopak. Když se nějaký vězeň vytočil, a to se stávalo dost často, a hulákal a pak nepříčetně řval a nadával sprostě dozorcům, oni prostě čekali, zda ho to přejde, a většinou ho to přešlo. Jen málokdy museli zasáhnout, ale to si pak pro něj přišli na celu a šel na samotku, ale jinak z toho vězeň oplétačky neměl. Oni to nebrali osobně.

Většina z nich byla asi na stejné duševní úrovni jako Erwin. Nestarali se, proč je kdo ve vězení, zda je tam právem, či neprávem. To nebyl jejich problém. Jménem znal Erwin jen dva z nich, Smithe a Cherrymana, i když Cherryman nebyl ten nejlepší. Asi honil povýšení.

132

Ron Easterbrook byl zkušený vězeň. Byl ve vězení už před třiceti lety. Říkal, že se stravování zlepšilo, že jednou onemocněl kurdějemi, protože sice už tenkrát dostávali „dvě zeleniny“, ale ovoce žádné, pouze jednou za rok na Vánoce jedno jablko. Ron byl náboženským vyznáním kvaker. Co ho k tomu vedlo? Řekl: „V tu dobu nebylo dovoleno mít rádia na celách jako teď, a kvakeři měli dovoleno si při sezeních pouštět gramofonové desky s náboženskými písněmi. Ten, co ta sezení vedl, tam pouštěl i „Svatí pochodují“. Tak jsem se stal kvakerem.“ Zvláštní pikantnost tomu dodávala skutečnost, že kvakeři byli pacifisté odsuzující násilí.

Náboženství se ve vězení vůbec dařilo. Když je člověku zle, má Bůh hned větší šanci. Toho využívali všichni. Vězeňští flanďáci, kteří hned líčili na dušičky jak vodníci, a samozřejmě policie, která buď služeb farářů využívala, nebo se za ně vydávala

Náboženství tam byla různá. Tak třeba Willburton byl mormon, protože měl rád kakao a mormoni z nějakého důvodu fasovali kakao, a ne nějaké trošky. U Willburtona v cele to vypadalo jako v příručním skladišti. Kakao s ním Erwin měnil: 1 kg za čtvrtku tabáku. Erwin si ho míchal s kondenzovaným mlékem, cukrem a někdy žloutkem, když Mamut ukradl vejce.

Lupiči si vymohli, aby mohli mít na křídle vánoční stromeček. To bylo zprvu zakázáno, ale oni si stěžovali u faráře, že je jim bráněno v uctívání narození Ježíše Krista, a farář jim stromeček prosadil. Na prvním poschodí bylo umístněno štokrle, přes něj přehozeno prostěradlo a na něj přišla pěkná, hezky ozdobená borovička, která byla o to obdivovanější, neboť se pod ní skrýval kbelík s hootchem. Hootch je vězeňská příšernost. Do kbelíku se dá všechno, co kvasí, tedy zbytky zeleniny, ovoce, pomerančová kůra, pomerančový džus, cukr i slupky od brambor. Tato tekutina se po vykvašení scedí přes povlak od polštářku a pije se to, až jsou vězňové opilí nebo je jim špatně, což obvykle přichází najednou nebo v krátkém sledu za sebou.

Úplně ujetou a specifickou skupinu tvořili rastas čili rastafariáni. Nosili dredy (dreadlocks) schované v příšerných, nemožných pestrobarevných vlněných pletených čepicích, hlavně červené, zelené a žluté, tedy jako zlaté pruhy, a vedli hlubokomyslné rozpravy, pokud toho byli schopni, protože byli věčně zkamenovaní (stoned). Čepice jim byly trpěny.

Mark Rothermel sbíral šneky a hlemýždě a pak z toho dělal ragú. Bylo to dobré.

Vězňové měli dovoleno mít v celách drobnou havěť, ponejvíce andulky. Vlastně měli jenom andulky a pouze Mamut měl morče. Erwin neměl nic. Mark požádal, zda by mohl mít želvu, a vedení věznice mu to dovolilo. Byla to pěkná želva, žádná miniatura, to tedy ne.

Mark nejdříve rozpálil vařičovou plotýnku a pak na ni položil želvu krunýřem, otočenou na záda. Želva vystrčila hlavu a nohy. Mark jí uřízl hlavu a pověsil ji za zadní nohy, aby vykrvácela Potom si musel chvilku odpočinout, protože stříkající krev ho vzrušila Nožem oddělil krunýř a vyndal vnitřnosti. I když byl nůž tupý, udělal to šikovně a neporušil žluč. Usekal přední nohy, ponořil je spolu se zadními do vařící vody a stáhl je. Pak je dal spolu s veškerým masem do studené vody, přidal koření a nakrájenou zeleninu, co našel, a vařil to asi hodinu. Prý to bylo dobré.

133

Po sedmi měsících v prádelně Erwin požádal, zda může studovat na plný úvazek. Taková možnost byla Vyhověli mu. Byl upozorněn, že plat bude jen 4 libry dvacet centů týdně. Jako kdyby mu to vadilo.

Na studijním oddělení vládla železná kázeň a nikdo se tam nic nenaučil, protože jediné, na co se dbalo, byla kázeň. Z toho důvodu tam bylo jen málo studentů. Velitelem studijního oddělení byl bývalý voják a zavedl do oddělení vojenskou šikanu. Na Erwina začal ihned řvát, ať stojí v pozoru, a tak jeho první slova v této vězeňské univerzitě byla: „Co kdybys mi políbil prdel, ty anglická vojenská kreaturo?“ Erwina vyrazili ze studií, ale netrvalo to dlouho – ani ne měsíc – a kreaturu vyrazili taky. Na jeho místo byl dosazen nový velitel, pedagog. Erwin pak začal studovat znovu.

Z nabízených předmětů si vybral angličtinu a historii náboženství, specializace judaismus. Ve studijním oddělení byli studenti různé úrovně. Byli tam analfabeti, co se učili číst a psát, většinou s nevalným úspěchem, ale byli tam i studenti vysokoškolské úrovně – profesor matematiky, počítačový expert nebo student studující teologii.

Příslušníci IRA si vymohli, že se mohli učit galštinu. Učit je tam chodila irská jeptiška Chovali se k ní uctivě a říkali jí sestro.

Erwin bral výuku angličtiny nesmírně svědomitě. Postupně složil následující zkoušky:

Royal Society of Art, stage II, credit

University of Cambridge, Local Examinations Syndicate, International Examinations, Certificate of Proficiency in English

University of Cambridge, Local Examinations Syndicate, International Examinations, Diploma of English Studies.

Tato zkouška je uznávána jako kvalifikace k výuce angličtiny na různých univerzitách mimo Británii.

134

Jednou hovořil Erwin s Doylem. Seděli u jeho záhonu, kde pěstoval brambory a cibuli. S Doylem byla docela rozumná řeč, když nebyl „zhulený“. Brambory a cibuli sázel asi ve stavu povzneseném. Záhon jakžtakž pokopal a pak na něj brambory a cibule naházel. Některé brambory i zahrnul. Odměnou mu byl divoký a nespoutaný prales, stejný jako Doyle sám, který se mu za udělenou svobodu a důvěru odvděčil úrodou vskutku nevídanou. U nás se říká: čím hloupější sedlák, tím větší brambory. U nás se to říká, na ostrově Wight to platí.

Doyle zavlažoval záhon tím, že roztočil kohoutek vzdálený asi čtyři metry od záhonu, a co k němu samospádem doteklo, vytvářelo irský zelený smaragd v šedé anglické věznici.

„Něco vím,“ začal Doyle slibně. Erwin ho nepřerušoval. Čekal, až se jeho moudrost dostane k němu samospádem, jako voda z kohoutku k jeho bramborám.

„Četl jsem knihu,“ řekl Doyle. Ve vězení byla rozsáhlá a dobře zásobená knihovna. Byly tam vedle ohmataného a očekávaného braku i hodnotné svazky. Vězňové si také mohli knihy objednat a knihovník jim ochotně vyhověl.

„Parkhurst byl používán jako poslední vězení pro trestance, než je odvezli do Austrálie. V Newportu na ně čekaly lodě. Vodili vězně z vězení přímo do přístavu podzemní chodbou,“ dopověděl Doyle svou myšlenku.

To bylo zajímavé, stejně jako například údaj, že lipicáni jsou až do sedmého roku svého života černí, a stejně tak užitečné.

„Četl jsem knihu,“ informoval Doyle opětovně. „Starou,“ upřesnil. Erwin se na něho podíval pozorněji, zda není zhulený. Byl, ale ne nijak tragicky. Doyle byl ve vězení za prodej drog. Dostal osmnáct let, což byl trest neobvykle vysoký, protože prodával drogy dětem.

„Byl tam plánek a ta chodba tam byla zakreslená. Já ji našel. Je zazděná,“ řekl.

„Proč já musím tyhle cvoky přitahovat? To je snad osudové,“ pomyslel si Erwin.

„Proč mi to říkáš?“ zeptal se.

„Vezmu tě s sebou,“ nabídl se Doyle. „Probouráme se do ní a dojdeme až do přístavu.“

„A co pak? Lodě jsou kontrolovány. A lehkou, tichou loďkou bez motoru to nepůjde. Proud je silný, nepustí nás, vrátí nás na ostrov.“

„Žádnou lodí. Letadlem. Hned u přístavu je letiště pro malá motorová letadla. Znám ho. Byl jsem tam. Ukradneme letadlo, ty ho budeš pilotovat.“

„Proč já jenom přitahuji tyhle cvoky, proč je jenom lákám?“

„Já neumím létat,“ řekl Erwin.

„Ty neumíš létat?“ V jeho hlase byl bezmezný údiv a nekonečné zklamání. Bylo to, jako kdyby Věra Čáslavská řekla, že neumí provaz.

„Fakt neumíš?“ zeptal se už na odchodu a šel zavřít roztočený kohoutek. Už se k tomu nevraceli.

To Erwinovi vnuklo myšlenku. Nejdříve malinkou, jako takový čůrek, ale pak se k ní začal vracet, až se z myšlenky stala plastelína, kterou hnětl a tvaroval: „Co kdybych se pokusil o útěk?“ A odstartovala to celkem nepatrná příhoda

Ve věznici byly různé zájmové kroužky. Malování, hudební, hrnčířský a rukodělný, kde se vyráběly vykládané krabičky. Přihlásil se do hudebního. Hrál na kornet. Kromě něj tam byly ještě tři kytary. Vedoucí kroužku uměl na housle, ale nehrál na ně. Neuměl na kytaru, ale hrál na ni, a navíc ji vyučoval. Nejlépe hrál na kytaru Livio. Byl to Ital, venku hrál v nějakém nočním baru profesionálně na kytaru, než ho zavřeli pro drogy. Někdy s ním hrál Černošskou ukolébavku od Gershwina Ještě tam chodil Marcel, který sice nehrál na nic, ale měl rád hudbu. Jednou, když hráli, vypadl Liviovi z kapsy patentní klíč. To bylo neobvyklé – vězeň a klíč. Erwin ho na to neupozornil, a aniž by dopředu něco vymýšlel, klíč ztopil. Lucian mu v kotelně do druhého dne vyrobil stejný. Později narafičil klíč tak, aby ho Livio našel.

Livio uklízel na compoundu suchou trávu, nějaké ty papíry a nať, a dával to do kontejneru, který byl uzavřen řetězem a visacím zámkem. Od toho měl tedy Livio ten klíč. Správně ho měl odevzdávat každý den, ale když ho neodevzdal, tak se nic nestalo.

Za boudou na nářadí měl záhon Edy Mušle. Za záhonem vedla vybetonovaná cesta, která měla sloužit k tomu, aby po ní chodili trestanci. Měla, ale nesloužila Trestanci se z naprosto nevypočitatelného důvodu nedrželi vypočítané oběhové dráhy a chodili sice způsobně dokola, ale vyšlapanou cestičkou před boudou.

„Pěkné okurky,“ pochválil Erwin okurky.

„Cukety,“ řekl Edy Mušle.

„Pěkné zelí.“

„Saláty!“

„To jsou rajčata,“ předešel Erwina Edy, a tak neřekl „Pěkné brambory“. „Co chceš, komunistický bastarde?“ zeptal se ho Edy „vlídně“ a přímo k věci.

„Koupím tvou úrodu. Nastojato,“ navrhl Erwin.

„Máš čouda?“ zeptal se Edy Mušle obchodně, protože tohle byl obchod a jeho otázka nebyla dotaz, ale zdvořilé požádání o pokouření.

Erwin ho zasvětil do svého plánu. Edy bude pracovat na svém záhonu. Záhon přiléhá těsně k betonovému chodníčku. Pod chodníčkem vykutá jámu, jeskyňku, do které si Erwin lehne jako do rakve. Víko bude tvořit betonový chodníček. Nepropadne se to, protože po tom nikdo nechodí.

Až bude Erwin vevnitř, Edy zahází otvor a rozsype kolem pepř kvůli psům. Pak půjde ke kontejneru, do kterého Livio hází dopoledne odpadky, a povolí řetěz tak, aby se do kontejneru mohl vsoukat. Klíč mu Erwin dá. Až budou večer všichni z compoundu pryč, vyleze Erwin z úkrytu a vleze do kontejneru. Společnost odváží kontejner vždy v pondělí po sedmé, a to už bude tma. Vysype ho na skládce za vepřínem. Tam se bude týden ukrývat a živit se odpadky. Po týdnu si ho vyzvedne mrazicím vozem Edyho bratr, který zásobuje hotely na ostrově rybami, ústřicemi a mušlemi. Dá ho do krabice od ryb a nahází na něj ledovou drť, kterou jsou přikryty ryby.

„Za to ode mě dostane 20 000 liber.“

„Jakou mám záruku, že ty prachy dostane?“ zeptal se ho Edy. „Žádnou.“

Erwin vlezl na zkoušku do vyhloubeniny. Strop měl přímo u nosu. Jeskyňka byla třicet centimetrů vysoká, víc ne. Bylo to deprimující. Byla tam tma jako v pytli. Přísun vzduchu vyřešili gumovou hadicí, kterou Mamut odřízl od oplachovadla hrnců v kuchyni. Erwin si vzpomněl na Charleyho.

V to poledne Erwin nejedl a nepil. Nechtěl vykonávat velkou potřebu pod zemí do kalhot. Erwin se tedy vsoukal do díry a Edy ho zaházel. Do očí se Erwinovi dostala hlína, ale nemohl si ji odstranit. I tak se mu dýchalo dobře. Ležel a ležel a ležel.

A pak ho Edy vyhrabal a řekl: „Polez rychle ven, Borisi.“

„Potom,“ umlčel Erwina a mávl rukou. Otvor hned zaházeli. Edy šel podle plánu odemknout zámek a povolit řetěz. Klíč sice do zámku dostal, ale nepodařilo se mu jím otočit. Byl tam jiný zámek.

Livio totiž ztrátu klíče okamžitě nahlásil dozorcům a zámečníci z kotelny pak řetěz jednoduše ucvikli, dali nový a s ním i jiný zámek.

Erwin a Edy se rozhodli, že útěk odsunou. Druhý den ale přišli noví vězňové a neznalí poměrů se spořádaně procházeli po betonovém chodníčku, místo aby zabočili již před boudou. Chodníček se pod nimi propadl, ne moc, asi jen o deset centimetrů, vlastně se jenom prohnul, ale skrýš byla znehodnocena. Dozorci si toho ani moc nevšimli. Mysleli si, že hlínu pod betonem podemlela voda, a nechali to bez povšimnutí i bez opravy. Tak skončil Erwinův pokus o útěk.

To Doyle byl malinko úspěšnější. Chodbu, o které se dočetl v knize, skutečně našel a věznici nepozorovaně opustil. Nedostal se ale daleko. Zadrželi ho na polním letišti na Isle of Wight. Doylemu se nepodařilo nastartovat letadlo.

135

Vězni fasovali pravidelně velké krabice s papírovými ubrousky. „To je od věznice milé,“ říkal si tehdy Erwin. Byl naivní. Když mu bylo stručně vysvětleno, na co vlastně jsou, cítil se podveden a ponížen.

Fasovali zase ubrousky, když na něj jeden z protijdoucích vězňů zavolal: „Tak jdeme na to?“

„Na co?“ zeptal se ho Erwin jako Panna orleánská. Odpovědí mu byla polozavřená, zdvihnutá pěst a zcela jednoznačné zaškubání.

Aby vězňové neutírali spermie do prostěradel nebo je nerozmazávali po zemi či po zdi, dávala jim vězeňská správa papírové kapesníčky a měla s tím dobré výsledky.

Sexuální život ve vězení není vlastně problém. Naprostá většina vězňů, snad všichni, onanují. Když byl Erwin ještě ve vyšetřovacím vězení, stala se mu téměř neuvěřitelná věc. Měl v noci poluci. Následující dvě noci onanoval. Ale nepřineslo mu to uspokojení, spíše naopak. Měl na sebe vztek. Říkal si: „Dospělý muž – a onanuje jako pubertální jinoch.“ Kromě toho mu to bylo nepříjemné, skoro až bolestivé. Když se však ujistil, že to v jeho okolí dělá každý, říkal si, že je to přece jenom normální a přirozené, když tu nejsou ženy… Ale pak se naštval a rozhodl: „Nic není normální! To by nám mohli rozdat nafukovací panny a říct, že když nemáme ženy, abychom používali tohle, a že to je přirozené. A nic, a znova nic, tohle není normální! Normální je milovat se s hezkou ženou, kterou má člověk rád a ona má ráda jeho, a neškodí, když má navíc i ráda „to“, a tak to je. Nenechám se ponižovat. Každý má svou morální laťku a pod tu nejde. A všichni vězňové, a zejména celý slavný Freud mi můžou!“ A od té doby neonanoval. Měl sice ještě několikrát poluce, ale organismus si to časem sám upravil a i ty pak ustaly.

Běžné bylo, že si vězňové při svých sexuálních prožitcích pomáhali fotografiemi z pornografických časopisů, které si věšeli na nástěnku v cele. Erwin měl na nástěnce Mendělejevovu tabulku prvků, graficky vyvedenou konstrukci elektronového urychlovače CERN a notové záznamy, čímž ve věznici platil za úchyla

Aby nebyli rušeni při intimních chvilkách zraky dozorců, zakrývali si vězňové kukátko ve dveřích papírem. Dozorci jim to na několik minut trpěli, ale pak se vrátili a zabouchali na dveře a vězeň papír sundal.

Homosexuální styky se na křídle nepěstovaly ani netolerovaly. Na křídle byli jen dva homosexuálové. Jeden byl dementní vycmrdlík, který byl ve vězení proto, že se svým přítelem zabili nějakého muže, protože si mysleli, že by to mohlo být vzrušující. Vzali si ho do prádla katoličtí faráři, ale jejich snaha se minula účinkem, protože tento vězeň si špatně vyložil slova „Ježíš tě miluje“ a pochopil to tak, že ho Ježíš miluje jeho způsobem, jako teplouš. Tento vězeň se bál vyjít na chodbu mezi ostatní a nepobyl na křídle dlouho. Druhý homosexuál byl Hraběnka Hraběnku měl každý rád a každý si z něho utahoval. Někdy dostal pár facek nebo nakopáno, ale to jen proto, aby byla legrace, protože Hraběnka u toho vždycky hrozně naříkal a také plakal, a to přece bylo pro spoluvězně k popukání. Hraběnka uklízel některým vězňům cely, a když ne, tak zase dostal nářez a zase byla legrace.

Úplně nejnižší postavení a nebezpečnou pozici měli ve vězení pedofilové a zženštilí homosexuálové nazývaní nance od jména Nancy. Protože si vězňové uvědomovali, ale nepřiznávali, že jsou spodina společnosti, že se dostali až na tu nejníže představitelnou příčku v žebříčku společnosti, hledali zoufale někoho, kdo by byl ještě níže. A našli. Pedofilové museli být vězněni odděleně, jinak riskovali život. Tu a tam došlo k pokusu začlenit takového vězně mezi „normální“ vězně, ale vždy se špatným výsledkem. Vždy se to provalilo.

Dvakrát Erwin viděl, jak byli takoví úchylové zbiti. A to nebylo jen tak, nafackovat mu nebo ho zkopat. To byla systematická demolice, kdy byl vězeň na rozhraní mezi životem a smrtí. Obojí se stalo při sledování televize.

V televizní místnosti bylo přítmí, světlo tam bylo vlastně jen od obrazovky. Byla tam pohodlná, koženková křesla v prvních řadách, dále jen židle.

V křeslech byla zachovávána a žárlivě střežena hierarchie, jako v lavicích ve vesnickém kostele.

Bez jakéhokoliv varování vyjeli po jednom pedofilovi ostatní vězňové.

V prvním případě se jednomu podařilo ještě vyrazit ven, měl jen přeražený nos, vyražené zuby a strašně naříkal a plakal. Plakal jako ženská. Bylo odporné ho poslouchat. Ve druhém případě pedofil tak šťastný nebyl. Vězňové ho zkopali do bezvědomí. Měl prasklou lebku, ale kupodivu neoznačil nikoho z těch, kdo mu to udělali. To ten první žaloval jako prvňáček. Označil hlavně Mathewa a Mathew dostal na výběr: buď mu bude zvýšen trest, anebo bude spolupracovat. A Mathew podlehl a stal se z něho grass.

Televizní místnost vůbec nebyla jistá místnost. Jednou Erwin zažil, jak jeden vězeň vchrstl druhému do obličeje rozpálený olej. Oba vězňové se pohádali, kdo je černější. Rozešli se ve zlém, a zatímco jeden odešel na televizi, druhý odešel do kuchyně, kde v hrnku rozpálil olej, sešel dolů do místnosti a vylil tomu druhému rozpálený olej do obličeje. Ten neměl nejmenší šanci. Byl zohavený na celý život.

Erwin byl rovněž svědkem toho, jak stodvacetikilový Washington řekl malému Arthurovi, který seděl za ním, ať mu nekope do křesla. Malý Arthur mu skutečně kopl do křesla Pak mu ale nechtěně o křeslo zavadil znovu a Washington dal malému Arthurovi vsedě facku.

Nevybral si ale dobře. Malý Arthur měl doživotí a na ničem, ani na životě, mu nezáleželo. Do vězení se dostal proto, že chtěl jít na diskotéku, ale vyhazovači ho vyhodili a zmlátili. „Já se vrátím!“ slíbil jim malý Arthur.

„Jó, ty se vrátíš,“ smáli se mu vyhazovači. A malý Arthur se skutečně vrátil a postřílel pět vyhazovačů. Tři z nich zabil a jednoho střelil, aniž by ho viděl skrz dveře, protože viděl, jak se dveře začínají otevírat.

Malý Arthur byl ve vězení dost dlouho, aby věděl, že si nesmí nechat nic líbit, jinak se stane nevyhnutelně otloukánkem. Skočil proto na černocha a ukousl mu nos. Prostě skousl, škubl hlavou ze strany na stranu a Washington neměl nos.

136

Jednou za Erwinem přišel dozorce a řekl: „Borisi, Roy nemá tréninkového partnera, nikdo s ním nechce trénovat, nemohl bys s ním trénovat?“

Roy byl pátý na olympijských hrách v řecko-římském zápase. V boji o postup prohrál s nějakým Čechem.

„Byl velmi, velmi, silný,“ řekl o něm Roy. Erwinovi se nelíbilo, že za ním přišel dozorce. To dozorci normálně nedělali. Obvykle nechali, ať si to vězňové vyřídí mezi sebou, ať si sami stanoví a vybojují, kdo koho šikanuje, kdo koho poslouchá, kdo komu slouží, kdo koho bije a koho bijí všichni. Navíc Roy byl Ind a Erwin věděl, že Angličané se mu snaží podstrkovat Pákistánce, protože věděli, že odmítl mluvit s anglickým doktorem Alexanderem, ale mluvil s tím umrněným Pakim, a oni se domnívali, že je nepodezírá a že Pákistánce miluje.

Roy v té době platil za nejsilnějšího ve vězení. Tuto pozici získal díky Nevillovi, a to tak, že mu dal ránu pěstí a Nevili odletěl dva metry, tři metry, čtyři metry, pět metrů, šest metrů a přepadl přes zábradlí. Alespoň tak to vyprávěli očití svědkové. A jiní než očití svědkové nikdy ve vězení nejsou, neboť vězeň tam buď vůbec nebyl, nebo to viděl na vlastní oči.

Roy to pak Erwinovi vyprávěl takto: „Šel jsem si pro oběd. Šel jsem rovnou k výdeji, přece nebudu čekat, ne? A on mi povídá: „Tak ty si myslíš, že jsi silný, jó?“ a udeřil mě. Byla to strašná rána, ještě dva dny potom jsem nemohl kousat a bolel mě obličej. Tak jsem ho udeřil předloktím, já jsem předtím dělal indický zápas, v indickém zápase se smí mlátit předloktím, trénoval jsem to do stromů, zápasy jsem vyhrával hlavně údery předloktím. A srazil jsem ho.“

Ale Erwin se v Royovi mýlil. Byl na něj velice hodný a laskavý. Jestliže měl za úkol na Erwinovi něco vyzvědět, tak se o to vůbec nikdy ani nepokusil. Jen trénovali a bavili se o nezávazných věcech. Roy pracoval s těžkými závažími, a tak s nimi Erwin pracoval též, aby se nezdržovali výměnou závaží. Bral ho vážně. Asi měl někde v podvědomí uloženo, že ho porazil Čech.

Břemena byla na Erwina příliš těžká, a tak cvičil o něco méně než Roy. I tak mu narostly obrovské, obří bicepsy. Bylo to hnusné. V tělocvičně neměli žádné prostoje nebo čekací časy. Roy prostě přišel k tomu, jehož činku nebo aparát právě potřeboval, a řekl mu, ať zmizí, a vězeň bez výjimky uposlechl. Tělocvična byla moderní, světlá budova, přepychově vybavená činkami a kulturistickým nářadím všeho druhu a také aparáty. Ve druhé části tělocvičny byly tři kurty pro badminton. V tělocvičně byly sprchy s teplou vodou, ale málokdo je využíval. Vězňové cvičili většinou až do poslední chvíle. Také v televizní místnosti byli někdy úplně sami, protože britská televize dávala občas vysílání pro pákistánské a indické menšiny nebo indické filmy a Roy prostě přepnul na tento kanál, a to i během vysílání. Ostatní vězňové se pak pozvolna vytratili, protože indické filmy jsou zvláštní, jiné. Ale neodešli demonstrativně nebo najednou, protože se báli, aby Roy nepojal podezření, že se jim snad indické filmy nelíbí.

Erwin byl sice jen takový jeho mopslík, ale trochu té slávy se přece jenom otřelo i o něj. Byl taková Anglie, zatímco Roy USA. Jenom Erwin si na rozdíl od Anglie nenamlouval, že něco znamená. Mělo to také tu výhodu, že se sprchoval, jak dlouho chtěl. Na křídle byla jen jedna sprcha, a to samozřejmě nestačilo, ale Erwin ji používal, jak dlouho chtěl a jak dlouho ho to bavilo. Třeba i hodinu. Nikdo se neodvážil něco namítnout, pokud ji ovšem nepoužíval Roy. Roy v ní onanoval a neměl rád, když ho při tom někdo rušil.

Roy vůbec často onanoval. Jednou mu Erwin dával záchranu při bench pressu, ale on nemohl zvednout závaží, které už předtím zvedal. Erwin mu řekl: „Co je s tebou, ty teplouši? Bejči!“

Roy řekl: „Jsem nějaký slabý. V noci jsem onanoval. Dvakrát jsem onanoval. Z pouhopouhé frustrace jsem onanoval.“

Šli z tělocvičny a čekali v hale, až je vpustí do bloku. Jeden z dozorců řekl: „Borisi, ty máš ale bicepsy, nebude to trvat dlouho a nandáš to i Royovi.“

„Royovi to nandám, kdybych chtěl, už teď,“ řekl Erwin.

„Ho ho ho,“ smáli se vězňové. „Hi hi hi,“ smál se dozorce. Roy k Erwinovi pomalu přišel, položil mu dobromyslně ruku na šíji, ustoupil krok dozadu, aby si ho vychýlil, a pak trhl rukou směrem k zemi a práskl s ním o dlaždice. Jen díky tomu, že uměl z juda padat, to Erwin přežil. Okamžitě vyskočil, ale to byl jen reflex, jako když se odrazí od země balon. Erwin nic neviděl, měl před očima tmu, ale nezmatkoval. Jen hupsal a hupsal na špičkách, ale pořád ještě neviděl. Pak se mu zrak vrátil.

„Seš v pořádku?“ zeptal se Roy.

„Jasně, Royi,“ řekl Erwin a položil mu ruku uklidňujícím způsobem na rukáv. A pak zaťal pěst, uchopil ho za rukáv a podmetl ho de-aši-harai. Při posledním vážení měl Roy 96 kg a jeho výška byla něco kolem sto devadesáti, tak nějak. Práskl s ním pěkně.

Něco takového nečekal. Nikdo nic takového nečekal, jako Heydrich si nikdy ani nepřipustil, že by na něho někdo mohl spáchat atentát. Zvedal se těžce, ale heydrichiáda se nekonala Všichni byli zticha, vězňové i dozorci byli zaraženi a čekali, co bude. A nebylo nic. Nikdo ničemu nerozuměl.

Erwinovi to dost prospělo. Druhý den s Royem trénovat nešli a třetí den byl Roy přetransportován do jiné věznice.

Mamut ho opustil také. Odvezli ho do nemocnice. Mamut měl se Suchým Kenem dohodu, že mu bude nosit oblbující léky, a Suchý Ken mu za to dával čtvrt paklíku tabáku, jak kdy. Mamut dostával tyto léky, protože se mu podařilo přesvědčit doktora, že trpí nějakými nesmírnými bolestmi. Musel je ale polykat v ordinaci před lékařem. Mamut je ovšem nepolykal a schovával je buď pod jazykem, nebo většinou po stranách mezi zuby a tváří. Jednou ho ale Suchý Ken obvinil, že si léky Mamut ocucal více pro sebe, a to více, než byla normální ocucanost způsobená při přepravě, a žádal po Mamutovi, ať mu dá ubalit cigaretu z toho tabáku , který mu dal, jako náhradu za ocucání. Mamut už ale tabák prohrál v kartách a řekl Suchému Kenovi, že žádný nemá a že mu žádný nedá. To Kena rozzlobilo, a když Mamut připravoval v kuchyni pro Erwina kebab, připlížil se potichu za něj a udeřil ho zezadu do hlavy železnou pánví. Protože se Suchý Ken bál, aby mu Mamut nenabil, přitlačil a Mamutovi praskla lebka

V tu dobu se také oběsil Anthonyho syn. Natrhal si z prostěradla pruhy, sežmoulal je do provazu a oběsil se v cele na okenních mřížích. A nastalo divadlo. Anthony, kterému bylo zpočátku celkem jedno, že se mu syn oddělal, zjistil, že se od něho očekává zármutek. Vžil se do toho tak, že začínal být nervově zhroucený, a hroutil se a hroutil, protože nechtěl přijít o okamžiky pozornosti a slávy. Protože Anthony byl lupič, jeho kolegové ho morálně podporovali a hlídali ho, aby si také něco neudělal, a nosili mu jídlo. A ó Anthony se jim odměňoval depresemi i fyzickým vyčerpáním. Mezi vězni to také začínalo vřít, protože syn Anthonyho se oběsil, aby unikl nelidským podmínkám ve vězení, a celé křídlo bylo najednou plné mučedníků. To si nemohla nechat ujít katolická církev a navrhla, že uspořádá Anthonyho synovi pietní rozloučení, které se bude konat ve vězeňské kapli přesně v době, kdy bude pochováván Anthonyho syn. Tím odminovala vzrůstající napětí. Kaple byla narvána k prasknutí a kněží vysvětlili všem, že zemřel andílek, obláček bílý, poupátko nevinné, tedy Anthonyho syn, a zmínili se o bolu a zlomeném srdci Anthonyho, který spokojeně a usedavě stkal a při zmínce svého jména spokojeně zamručel. Pak následoval dlouhý výčet jmen vězňů, kteří se o Anthonyho v těžké chvíli křesťansky starali, a bylo to všechno krásné a sladce bolestné a k blití a vlk se nažral a koza zůstala celá a vězňové pak už neremcali. Z kaple šel Erwin zpátky na křídlo s Chrisem a Paulem.

„Za co seděl?“ zeptal se Erwin.

„Anthonyho syn? Za vraždu policajta. Dostal 23 let. V Británii, když zabiješ policajta, dostaneš dvacet tři let, když zabiješ manželku, deset,“ odpověděl Paul.

„Já jsem zabil manželku a dostal jsem dvanáct,“ zamručel Chris. Na compoundu se objevil nový vězeň. Vysoký, černovlasý, ztepilý Jugoslávec Miša Pijanovič. Drogy, brzy půjde domů.

Miša byl nejen nadaný, ale i zručný malíř. Ve vězení si přivydělával tím, že maloval olejové portréty podle fotografií, a měl hotovou dílnu. Maloval snoubenky vězňů a manželky dozorců. Počítal si poměrně vysoké honoráře, ale to šlo zvenku, a ne na jeho kantýnský účet, a Miša byl věčně zadlužen. Drogy.

Jednou se bavil s Erwinem, každý tím svým jazykem, a docela si rozuměli.

„Pojď se podívat ke mně do cely, mám tam obrazy, zkritizuješ mi je,“ navrhl Miša

„Copak můžu jít k tobě do cely? Jsi na jiném křídle,“ namítl Erwin.

„Pojď!“ poručil Miša Samozřejmě, u vchodu do jeho křídla je zastavil dozorce.

„Kam si myslíte, že se serete?“ zeptal se nezvykle ostře.

„Jdu mister van Haarlemovi ukázat své obrazy,“ řekl Miša

„Mister, mister,“ poškleboval se dozorce. „My tu nemáme Mistery, jen mukly. Blbý, zasraný mukly,“ řekl dozorce. „Sypej odtud, nebo ti nakopu prdel.“

Erwin se na něj díval, na jeho tetování na předloktí levé ruky, ale i na jeho stříbrné, vlnité vlasy a inteligentní tvář. Něco mu tu nesedělo. Takhle se dozorci nikdy nechovali. Ani jeho vulgární vyjadřování nešlo dohromady s jeho vzezřením a vůbec s celou kulturou Parkhurstu. Erwin se nemohl zbavit dojmu, že je to vše hrané. Zrovna tak, jak Bird předstíral, že řve na Lynche.

„Žádám o rozhovor s guvernérem,“ řekl Miša rázně.

„On žádá, on žádá…“ protahoval slova dozorce.

„Žádám o předvedení ke guvernérovi,“ opakoval Miša

„Tak běžte. Kdejaký hej nebo počkej nám bude říkat, co máme dělat.“ Miša Erwinovi ukázal své obrazy. Jeho cela voněla terpentýnem jako malířský ateliér. Bavili se o obrazech, malířích a tak.

„Mně se z českých malířů nejvíc líbí Jelínek,“ řekl Miša. Erwin zpozorněl. To nebylo jen tak. „To smrdí,“ říkal si. Malíř Jelínek není přece žádný známý český umělec, tak proč o něm Miša mluví? Proboha, proč zrovna Jelínek!

„Nic mi to neříká, neznám,“ řekl Erwin.

„Byli za mnou z MI5. Nabídli mi spolupráci,“ přiznal Miša a vyčkával. Erwin nic neřekl.

„Samozřejmě jsem odmítl. Ani jsem se s nimi nebavil,“ dodal Miša. Erwin měl o čem přemýšlet. Vzpíral se tomu uvěřit, ale nemohl to vyloučit. Že by ho Češi doma prodali?

137

Od chvíle, kdy byl Erwin převezen na ostrov Isle of Wight, uplynulo osm měsíců a v Československu se stalo něco, co obrátilo dějiny, co vrhlo zcela jiné světlo i na Erwinův případ.

17. listopadu 1989 padla v Československu komunistická vláda. Ostatně tak, jak se postupně zhroutil celý východní blok. Železná opona klesla na zem, jako kdyby byla z karet. A z nepřátel byli záhy přátelé a z bývalých přátel skoro nepřátelé. Tak se stalo, že z Velké Británie byla přes noc hodná sestřička, zatímco z Velkého bratra – Sovětského svazu – nenáviděný nepřítel. Československá socialistická republika už nebyla socialistická a Erwin van Haarlem už nebyl skvělý, výtečný a neocenitelný špion, který –až se vrátí domů – dostane Rudou hvězdu a bezpočet vyznamenání. Z Erwina van Haarlema se stal znovu nechtěný produkt války, tentokráte studené, s nímž bylo potřeba NĚCO udělat.

Kromě prvotního pocitu hořkosti měl Erwin i docela příjemný pocit. Skončila studená válka a Erwin tomu trochu – nebo docela dost významně –pomohl. Vždyť Západ Sovětský svaz neuzbrojil, a to byl slušný pat této velmocenské bitvy. A taky docela pěkná vizitka Erwina van Haarlema

„Borisi, máš návštěvu,“ řekl dozorce.

„Že by někdo z velvyslanectví?“ pomyslil si. Byl zaveden do návštěvní místnosti. Vstoupil tam statný vysoký muž.

„Jsem Emery z ministerstva obrany,“ představil se a podával Erwinovi srdečně ruku. Blížil se k němu s úsměvem chřestýše, který předstírá, že se právě zamiloval do králíka

Erwin rázně zabouchal na dveře: „Žádám o okamžité ukončení návštěvy!“ Nestačil se divit dozorce, Emery a nakonec ani on.

„Tak vy takhle, vy šmejdi,“ myslel si Erwin. Byl hrozně naštvaný. Hrozně naštvaný.

Za půl roku dostal dopis.

MINISTERSTVO OBRANY Místnost 16, Old Admirality Building, Archway Block South, Spring Gardens, Londýn, SW1A 2BE Telefon 01– 218 0393 OSOBNÍ

Vážený pan E. van Haarlem HM Prison Parkhurst

Isle of Wight 28. června 1990

Vážený pane van Haarleme,

jistě si vzpomínáte, že začátkem tohoto roku, 17. ledna, jsem Vás navštívil a navrhl, že bychom mohli užitečně začít dialog založený na okolnostech Vašeho rozvleklého pobytu v Londýně. Lituji, že jsem Vám neoznámil svou návštěvu předem, což bezpochyby způsobilo, že jste odmítl se mnou hovořit. Nicméně protože už uplynulo pět měsíců, je možné, že si to budete přát znovu uvážit. Budete-li si přát, abych Vás navštívil, prosím napište mi na shora uvedenou adresu a já zařídím vše nezbytné. Agenda setkání nebude předem stanovena.

S úctou E. Emery

Erwin usilovně přemýšlel, jaký může mít Emery zájem na setkání. Američané se spolu s Angličany objímali s bývalými Sověty a plácali se po ramenou. Ale jen jednou rukou. Každý měl tu druhou schovanou za zády a třímal v ní vyskakovací nůž, navíc otrávený.

Erwin se dopracoval k závěru, že ho chtějí zaverbovat proti Rusům.

Už se nezlobil. Bral to jako fakt. Tak jako 2. světová válka neskončila a přešla ve válku studenou, tak studená válka přešla ve válku novou, dosud nedeklarovanou ani nepojmenovanou. Britové a Američané potřebovali v Rusku špiony.

Erwin to vzal jako fakt a už mu to nezvýšilo hladinu adrenalinu. Ani se jim nedivil. Západ v tomto ohledu značně zaostal za Ruskem. To do Ameriky dostalo pod kaftanem židovské emigrace ze SSSR tolik agentů, že se dá Amerika přirovnat k obrovskému pirohu se špionskou nádivkou a ještě k tomu košer. Snad jen Raphus cucullatus (blboun nejapný) by se mohl domnívat, že by tomu mohlo být jinak.

Erwin Emerymu odepsal, že se s ním nechce setkat. A pan Emery mu odpověděl 15. srpna 1990.

Vážený pane van Haarleme,

potvrzuji příjem Vašeho dopisu z 27. července. Byl jsem velmi zklamán Vaším rozhodnutím, že nebudete souhlasit s tím, abyste se se mnou setkal, zvláště vzhledem k dramatickým politickým změnám v Československu za minulých deset měsíců, které vedly k mnohem užším vztahům mezi oběma našimi zeměmi.

Kdybyste kdykoliv změnil názor a rozhodl, že byste byl rád, abych Vás navštívil, vždy uvítám, když mi napíšete na shora uvedenou adresu.

S úctou E. Emery.

Erwin nebyl na takovou událost připraven. Ani v tom nejmenším hypotetickém uvažování nepřemýšlel o tom, že může v Československu padnout jeho vláda. Byl připraven bojovat, přežít ve vězení, co se dá, protože viděl světélko na konci tunelu. Ve skrytku duše doufal, že ho jeho šéfové v rozvědce nakonec z Británie dostanou. Vždyť to slíbili. Ale jak se chovat v případě, když padne vláda a režim, pro které pracoval?

Jediné, co věděl jistě, bylo, že se nedá zmanipulovat, že se nedá zlákat ke spolupráci s jinou zemí, s jinou mocností. A takové snahy cítil, a proto velmi tvrdě a ostře odmítal jakékoli kontakty s britským ministerstvem obrany. „Jsem kádrový rozvědčík, ne agent-grázl.“

138

I Johanna van Haarlem využila nových událostí k tomu, aby vypátrala svého syna A toho falešného, který se za něj jen vydával, chtěla zničit a zadupat do země.

V únoru 1992, povzbuzena honoráři, které jí vyplatily noviny za její srdceryvný příběh, Erwina zažalovala a tvrdila, že ji připravil o 15 000 liber. Mark Partington (Manor Park Chambers, 89/93, High Street, Harlesden, Londýn NW10 4NT), který ji zastupoval, z ní udělal vdovu, která byla silami osudu nucena opustit své dítě, a když se domnívala, že ho konečně našla, necitelný špion jí zlomil srdce.

Johanna van Haarlem věděla, že Erwin měl společnost „Modern Shapes“ a že v ní vlastnil 99 akcií, zatímco jeho sekretářka Jacqueline Griffinová jednu. Uvěřila novinám, že má značné částky na bankovních účtech, a nyní jí svítily oči ziskuchtivostí jako crystal display na kapesní kalkulačce. Anglická policie ale neměla zájem na tom, aby se Erwinův případ zase rozvířil, předala věc své pobočce Neilsons, 41 Upper Montagu Street, Londýn Wl a ta Johanně van Haarlem řekla, že Erwin žádné peníze nemá, ať neotravuje, a zahrála věc do autu.

V době, kdy byl Erwin ještě aktivním špionem a kdy musel – chtě nechtě –hrát jejího syna, Johannu van Haarlem litoval. Občas z toho neměl dobrý pocit, ale dělal svou práci.

Pocit lítosti ale vyprchal vždycky, když si uvědomil, že Johanna van Haarlem nebyla skvělá matka, která si takový osud nezasloužila, ale že to byla bezcitná mrcha, která kdyby chtěla, mohla žít se svým synkem. Jen by musela odmítnout blahobyt své rodiny a nevzdat se malého Erwinka A i kdyby byla chudá, byla by šťastná.

Erwin si vzpomněl na jednu příhodu, která se stala v době, kdy byl v Londýně. A možná, že právě tato událost ho poznamenala nejvíce. Možná právě tehdy začal mít těch pocitů lítostí nad Johannou čím dál tím méně.

Byly tři hodiny ráno, když zařinčel telefon. Ve tři hodiny ráno neumí telefon vydávat příjemné zvuky. Prostě řinčí.

„Drahý synu, nemohla jsem si pomoci, musela jsem tě slyšet,“ ozvalo se z telefonu ošklivou angličtinou ozdobenou ošklivým holandským přízvukem v ošklivé tři hodiny ráno. Byla to „matka“ a byla opilá. Johanna van Haarlem pila ráda a často. Tentokrát to ale přepískla Z telefonu se linuly špatně srozumitelné opilecké kecy.

„Hans mě nemá rád. Nadává mi, proč jsem ho přivedla na svět, když jsem taková potvora Rodina Duffhuesových mi telefonuje a spílají mi, že jsem přivedla manžela do hrobu. Já přijedu do Londýna a budeme žít spolu. Hans už je velký, může se o sebe postarat sám.“

Najednou už věty nebyly tak nesrozumitelné. Začala artikulovat zřetelně: „Prodám dům a přijedu do Londýna Budeme žít spolu.“

Erwin pochopil, že to nebyl jen opilecký blábol, že o tom předtím vážně přemýšlela To nebyla legrace. Erwinem to otřáslo jako sulcem ocet, ale zachoval klid.

„Plně chápu tvoje rozčilení, maminko. To ti říkat neměli. Takové věci se neříkají ani v žertu, ani v rozčilení. Jistě, že by bylo krásné, abychom spolu mohli žít, když nám to osud dosud nedopřál. Jen je mi líto Jeníčka“

„Hans je nevděčný spratek a nadává mi,“ řekla vztekle.

„Maminko, víš co, půjdeme teď spinkat a poradíme se o tom s polštářem. Zítra ti zavolám.“

Erwin pak nemohl dlouho usnout. „Asi to má v sobě. To není možné. Erwinka odložila hned po porodu a teď by opouštěla dalšího syna!“ Vše završila její návštěva v Londýně.

Johanna zase trochu pila a byla vzteklá. Při odbočování směrem na Golders Green nedal Erwin přednost v jízdě a řidič jedoucí zleva musel zabrzdit. V Anglii se totiž dává přednost zleva

„Promiň, příteli!“ zavolal Erwin a zamával rukou. Johanny se zmocnila nepříčetná zuřivost: „Co se omlouváš? Co se mu omlouváš? Proč se omlouváš? Jsi tak poddajný! Typický Slovan!“ Erwina to úplně rozhodilo.

„Měl přednost,“ namítl.

„Měl přednost, měl přednost!“ protahovala slova. Erwin musel zajet ke straně ulice. Strašně se přemáhal, aby Johannu nevysadil.

„To, co ty nazýváš poddajnost, se v mé kultuře nazývá slušnost,“ vyrazil ze sebe Erwin.

Nedokázal ale skrýt své rozčilení. „Proč jsi mě nazvala typickým Slovanem? Já přece nejsem Slovan. Protože jsem žil v Československu?“ dorážel na ni.

„No, já jen tak,“ řekla Pak už spolu nemluvili.

„Toho poddajného Slovana ti někdy vrátím i se všemi úroky. Nevím, kdy a kde, ale vím, že to přijde a že budu nemilosrdný. A snad ti to vrátím i za malého Erwina“ dušoval se pak Erwin.

Erwin byl ve vězení už čtyři roky a kromě dvou dopisů od jakýchsi cvoků nedostal nikdy soukromý dopis a neměl ani jedinou soukromou návštěvu. Jak rád by viděl své rodiče, ale neměl o nich žádné zprávy. Nevěděl vlastně, jestli ještě žijí.

„Borisi, máš návštěvu,“ řekl dozorce, když byl Erwin ve studovně. „Kdo je to?“

„Pojď a uvidíš.“

„Chci vědět, kdo to je.“

„Tvá matka“

Erwin ihned věděl, že to není jeho vytoužená maminka, ale Johanna van Haarlem.

„Odmítám návštěvu,“ řekl rázně. Dozorce odešel a asi za půl hodiny se vrátil: „Borisi, pojď se na ni aspoň podívat. Ona nám tam dělá scény a říká, že se odtud nehne, dokud s tebou nepromluví.“

Erwin byl pobaven. Nejdřív ho žaluje a pak si myslí, že s ní bude mít slitování. Živě si představil její hysterický, bezmocný vztek a bezradnost dozorců.

Dozorce odešel, ale tentokrát byl zpátky už za deset minut a naléhal: „Borisi, pro smilování Boží, pojď se na tu krávu aspoň podívat, promiň mou angličtinu.“

Erwin se bavil královsky. Ani se nepokoušel to zastírat a potěšené se smál: „Cheche, cheche, prosím, neurážejte mou matku, checheche.“

„Říká, že má palčivou otázku,“ loudil dozorce. Použil slova „burning“, hořící, planoucí otázku.

Erwin si vzpomněl na urážku tenkrát v autě v Golders Green, kdy ho nazvala měkkým, poddajným Slovanem, a jak se zařekl, že přijde-li příležitost, že jí to vrátí.

„Hořící otázku? Tak jí řekni, ať v ní shoří. Ať shoří ta hnusná čarodějnice.“

Byl pyšný, jak nesmírně vtipnou odpověď – „hořící – a ať shoří“ – jí dal. JOHANNKA z Arku, JOHANNKA Z PARKU (Parkhurst). Chachá!

„Tak už dost!“ vložil se do toho velitel studijního oddělení, kterému se vůbec nelíbilo, že mu bylo narušováno studium. „Řekl ti, že návštěvu nepřijímá, to je jeho právo a tím to také končí.“

139

Na compoundu vídal Erwin trénovat černého boxera Mikea. Říkali mu Sharky – Žralok.

„Sharky, nevzal bys mě do tréninku?“ požádal ho Erwin. To nebyla jen tak ledajaká otázka. Tato otázka překlenovala rasovou segregaci, ba i rasovou nenávist. Bílí se nebavili s černými a černí už vůbec ne s bílými. Sharky se na něj díval nejméně deset vteřin. Pak řekl: „Vzal.“ A tak spolu začali trénovat.

Michael Shaw alias Sharky (539 Stafford Road, Fordhouses, Wolverhampton, West Midland, tel. 0902 785630) byl krajským přeborníkem v boxu v polotěžké váze. Mezinárodně prohrál jen jednou s Francouzem, který ho srazil na šest dob; Mike se pak ale zvedl a dal Francouzovi krutou nakládačku, ale přece jen prohrál na body, takže Francouz utrpěl vítězství. Všichni dozajista viděli film Spartakus. Černý gladiátor odmítne usmrtit Spartaka. Tak takhle nějak jako ten černý gladiátor vypadal Mike. Ne nějak, přesně tak.

Studoval mezinárodní dopravu, specializace transport nafty a tekutých paliv. O černoších se říká, že jsou neinteligentní. O boxerech se říká, že jsou to kreténi. Mike byl černoch, boxer, a když Pán Bůh rozdával chytrost, Mike si šel dvakrát. Prostě byl chytrý. Začali trénovat.

Mike ho nejdříve zkusil. Nechal jedno kolo boxovat Erwina a pak mu to nandal. Dost přitvrdil. Erwin by radši umřel, než by toho nechal. Trénovali fyzičku, lehké činky, běh. Bylo to strašné.

Jednou stál Erwin jen v tílku u zábradlí ve vězení a díval se dolů. Vedle si stoupl dozorce. Erwin byl hrozně zmlácený. Byl celý modrý. Jedna velká podlitina. Předloktí, paže, hrudník, úplně modrý.

„Mlátí tě moc?“ zeptal se dozorce.

„Jo. Moc.“ Nic jiného neřekli, nic se nedělo.

Za dva dny požádal Erwin dozorce, aby mu koupili z jeho konta chránič zubů a bandáže na ruce. Chtěl také boxerské rukavice. Za týden měl bandáže i chrániče, rukavice ne. Rukavice mu ale vydal velitel tělocvičny. Měli je na skladě.

A začali spárovat. Mike ho pořád mlátil. Erwin dostával každý den nářez. Bolela ho permanentně hlava. Ale lepšil se. Mike mu vyjednal zápas s Larrym na sedm kol.

Larry byl karatista, byl o hlavu vyšší než on, ale mnohem lehčí. Byl lehký velter, 63 kg, Erwin měl v té době 76 kg. Pak mu ale Mike přerazil nos, ne nosní kost, ale chrupavku, a zlomil dvě žebra. Šel tedy k doktorovi, který ho nechal zrentgenovat a řekl, že ho do sádry nedá, protože s tím mají špatné zkušenosti, že jsou z toho zápaly plic, a byl ochoten ho poslat na operaci nosu, ale tu Erwin odmítl, protože se dělala pod narkózou. To určitě!

Takže s ním vlastně nedělal nic. Zeptal se, jak se mu to stalo, a aniž by vyčkal odpovědi, řekl: „Upadl.“ Oba dva současně kývli hlavou.

„Mám zlomená žebra,“ řekl Erwin Mikeovi.

„Neříkej mi, že jsi kuře, že nebudeš bojovat,“ byla jeho reakce.

„Nejsem kuře.“

„Boxuje se sedmkrát tři minuty. Když řeknu box, začnete boxovat. Když řeknu stop, přestanete boxovat. Když řeknu brake, odstoupíte od sebe,“ řekl Mike.

„Box!“

První kolo ho Larry chytal. Měl dlouhé ruce, zasahoval ho a kromě toho –Erwin měl ruce dole a chránil si žebra, protože kdyby Larry vyhmátl, že je zraněn, tak to měl spočítané.

„V pořádku?“ zeptal se Erwina na konci kola Neměl zubní chránič, Erwin ano.

„V pořádku,“ zahuhňal. Ve druhém kole si dával větší pozor a už ho tolik nenacházel, to samé ve třetím.

Ve čtvrtém vypálil Larry bombu direktem. Jen taktak mu Erwin uhnul.

„Tak takhle ty,“ řekl si Erwin. Čekal, že se ji pokusí zopakovat. A taky jo. Zasvištěla vedle levého ucha Ale to už byl u něj. Boxer, který si nedokáže poradit se soupeřem, který má dlouhé ruce a nedostane se k němu, nemá v ringu co dělat. Erwin mu položil obě ruce na ramena, jako když vlčák pokládá packy na svého pána, a srovnal si ho. To se nesmí, samozřejmě. A pak mu je dával. Byl to masakr. Levý direkt, pravý hák a zase levý direkt. Larrymu rozbil nos. Začala mu téct krev.

„Oj! Oj! Oj!“ zavolal Mike. Ukončil zápas. Byla to škoda, protože se teprve začínal dostávat do tempa, zatímco Larry už lapal po dechu a mlel z posledního.

Zápas s Larrym dodal Erwinovi sebevědomí. Bohužel, jak se brzy ukázalo, nezdravé. Spárovali se s Mikem a Mike ho přitiskl ke zdi a začal mu zpracovávat spodek. Erwin si ho otočil, takže nemohl uniknout, podebral mu lokte a podmetl nohy okuri-aši-harai. Práskl sebou. Erwin viděl, že se Mike uhodil. No a pak už to byla jenom jednosměrka. Stalo se z něj prase. Erwin dostal pravý hák na levý spánek a podvrtly se mu nohy. Ale vyrovnal to. Pak ho několikrát vzal na ledviny a za uši. Držel se ho, ale nebylo mu to nic platné.

„Konec kola,“ řekl Mike. Erwin se nemohl udržet na nohou. Lehl si na bok na parkety a natáhl levou ruku. Kolem nich se seskupili vězňové a dozorci. To se jim líbilo.

„Ring volný,“ řekl Mike. Erwin se pokusil vstát, ale nešlo mu to.

„Vstaň! Všichni se dívají,“ řekl Mike. Podařilo se mu vstát.

„Vypal levou,“ řekl Mike. Udělal levý direkt.

„Znovu,“ řekl.

„Ještě jednou.“

„Končíme. Pro dnešek dost,“ oznámil Mike. Sharky měl respekt už předtím. Nyní se na jeho pověsti přiživoval i Erwin. A začali terorizovat ostatní vězně.

„Hi, Sharky! Hi, Borisi!“ začalo se ozývat, když šli. Protože Erwinovo tabákové impérium přinášelo nezanedbatelné dividendy, chování Erwina, až do té doby umírněné, začalo nabývat na zpupnosti. Erwin se rozhodl část finančních přebytků investovat do stravy. Došlo to tak daleko, že nezřídka opovrhli vězeňskou stravou a připravili si vlastní krmi.

Nejlepší byla celá kuřata. Každý jedno. Mike se ukázal nejen jako vzorný student a skvělý boxer, ale i vynikající kuchař. Zejména koření byla jeho silná parketa, a kdyby toto přirovnání u boxerů nekulhalo, dalo by se říci, že Erwin se mohl po jeho kuřatech utlouct.

Obsadit kuchyň jen pro sebe nebyl pro Sharkyho problém. Každý se v tělocvičně mohl přesvědčit, co by ho čekalo, kdyby se někdo odvážil přerušovat jeho kuchařské symfonie něčím jiným než obdivným potleskem. Navíc Erwin vypracoval choreografii „spanilé jízdy“, anglicky se to řekne border raid, jak důstojně odnášet pečená kuřata z kuchyně. Nejdříve šli Hraběnka a Malý Muk a nesli na talířích pečená kuřata, která srdceryvně voněla. Za nimi důstojně kráčeli Sharky a Boris. Teprve s uctivým odstupem dvou metrů za nimi se loudalo procesí slintajících muklů, vdechujících zbožně opojnou kadidlovou vůni oparu, který vzlínal z čerstvě ugrilovaného kuřete. Někdy to bylo spojeno i s kulturní zvukovou vložkou. To když Hraběnka nepřinesl včas smažené hranolky a dostal nakládačku.

140

Erwin se díval na televizní program, vyvěšený před televizní místností.

„Co dávají večer?“ ozvalo se za ním s německým přízvukem. Byl to Ernest. Nikdo jiný mu neřekl Ernest. Kromě Erwina – říkal mu Erni.

Erwin ho měl rád a Erni přicházíval poslouchat do cely, jak Erwin hraje na kornet. Někdy mu kornet i půjčoval.

Erni byl námořník na nákladní lodi, zabil Angličana a zapálil člun, na kterém Angličana nechal, a ten pak klesl ke dnu. Erni mu často vyprávěl, jak ho zabil. Erni Wulf si nechával jednou ročně oholit hlavu a pak si nechal celý rok růst hřívu. Proto a také proto, že měl zarostlé levé rameno chlupy jako vlk, mu říkali Wulf. Námořníci si nechávají na předloktí tetovat jméno lodi, na které sloužili, ale protože Erni pracoval na nákladní lodi, která jméno neměla, měl tam vytetováno aspoň její číslo. Erni byl hodný chlapec a jenom jednou, když mu jeden vězeň, Angličan Soames, řekl, že ho oddělá, to Ernimu přišlo líto, udeřil ho pěstí a vyrazil mu levé oko. Za čtyři roky se z Erniho stal chlap ve smyslu, kdo nemá metrák, není chlap.

Vypásl se u televize. Ač nepatřil k žádné bandě, sedával večer co večer v první řadě přímo pod televizí, pil z modrého plastického hrnku kafe, žvýkal k tomu celý večer chléb, kterého měli, kolik jen chtěli.

Erni sledoval všechno, ale v oblibě měl grotesky a podle nich se naučil anglicky s trochu disneyovským přízvukem.

„Neumíš číst, ty naci kraute?“ zeptal se Erwin potěšen, že ho vidí. Erni se na něj stísněně podíval a řekl: „Já neumím číst.“

„Chceš se to naučit? Chceš to zkusit?“

„Šlo by to? Učil bys mě, Erwine?“ Erni byl jediný, kdo Erwinovi neříkal Boris.

„Já ne Erni, ale zařídím ti to. Zkusím to,“ slíbil. Šel za velitelem vzdělávacího oddělení a velitel mu zařídil učitele, který za • ním docházel do vězení.

Asi za čtyři měsíce dokázal Erni přečíst televizní program a paradoxně to byl on, kdo Erwina upozornil, že o něm poběží v televizi film. Jmenoval se Otázka identity. Erwin v něm byl vylíčen jako neschopný alkoholik, téměř idiot, který se pomočuje a není schopen získat žádné podstatné informace. Erwina hrál Bernard Hill, ten, co hrál v poslední verzi toho nerozhodného kapitána Titaniku.

Johanna van Haarlem tam byla vylíčena jako elegantní dáma se závojíčkem, která byla krutým osudem a ještě krutějším otcem donucena vzdát se v sedmnácti letech svého dítěte, ale po celoživotním pátrání ho našla.

Byl to hraný film a do věrohodnosti a skutečnosti měl daleko.

141

Erwina zavolali do separátní návštěvní místnosti, kde na něj čekal soudní doručovatel se soudní obsílkou. Měl mu doručit žalobu, kterou na něj podali Josef Kasner a Elfrieda Erlich Kasnerová (Charitable Trust, Kimberley House, 172 Billet Road, Londýn El7). Soudní poslíček byl velký statný muž a asi pro svou velikost byl vybrán, aby doručil soudní oznámení do vězení. Začal zostra a komisně.

Erwina naštval, a tak ho přerušil: „Poslouchej, příteli. Nejez chlupy. Já vím, že je to pro tebe nezvyklé prostředí. Ty nevíš, co se bude dít, tak máš strach, že tě odmítnu a že budeš mít problémy s nedoručením, a seš nervózní a snažíš se to zakrýt. Kdybych nechtěl oznámení přijmout, tak jsem sem nešel. Tak se uklidni a neser mě. O. K.?“ Usmál se a vydechl: „O. K.“

Erwin viděl v nastávajícím soudu šanci dostat se ven, a to velkou. „Borisi, máš návštěvu,“ řekl Erwinovi dozorce.

„Kdo to je?“ zeptal se Erwin, protože nikoho nečekal. Nikdy nikoho nečekal. A proč by vlastně čekal? Pět let neměl návštěvu, která by ho potěšila

„Tvůj advokát, myslím,“ řekl dozorce. V návštěvní místnosti nebyl nikdo, tedy téměř nikdo. Byl tam nějaký student s rudýma ušima snažící se vypadat jako ostrý chlap.

„Přicházím v zastoupení pana Emeryho…“

„Odmítám s vámi mluvit,“ přerušil ho Erwin.

„Ne, ne se mnou, jsou tam…“

„Odmítám mluvit s kýmkoliv z vás,“ zaburácel Erwin a nedal mu šanci. Byl vzteklý, že poslali takového cucáka jednat s ním, s důstojníkem. Byl opravdu rozezlený.

„Ne, ne, od nás, ale od…“ snažil se cucák něco říct. Erwin zabouchal na dveře: „Žádám o okamžité přerušení návštěvy!“

Erwin byl ihned odveden z návštěvní místnosti na compound. Na to je předpis.

Začal běhat. Do dráhy mu vstoupil zase ten dozorce: „Měl bys tam jít Borisi, čekají na tebe.“

Erwin se s ním moc nebavil a zase se rozběhl. Při dalším oběhu na něj čekala Mary, dozorkyně.

„Borisi!“ zavolala Erwin se zastavil. Podala mu papírek.

„Ahoj, Václave, chci s tebou mluvit, Franta Hlaváč,“ stálo na něm.

Erwin zauvažoval: „Blbci, debilové, vůbec nevědí, co se děje. Jen se lísají. Mám před soudem. A ten jsem mohl vyhrát. Ale co teď? Co když už znají moje pravé jméno! Franta přeběhl. To je šílené. Ale co! I kdyby přeběhl, tak budu tvrdit, že nezná moje pravé jméno, že to nejsem já a bašta Všechno zapřu.“

Erwin chtěl dohrát partii s Brity až do samého konce. Chtěl vyhrát a chtěl dokázat, že je zpravodajský důstojník, jak se patří. Odmítl prozradit své jméno a své poslání. A tiše, jako když se lidé modlí, pronesl: „Ať je u nás režim jakýkoli, já jsem důstojník československé rozvědky a nebudu házet flintu do žita Já se odtud dostanu!“

„Neznám žádného Hlaváče,“ řekl Erwin.

„Nebudeš mít potíže?“ zeptala se Mary.

„Héj, hej! Nechte ho! Dejte mu pokoj! Co ho hryžete?“ vložili se do toho lupiči. Mary velice zaraženě odešla.

V návštěvní místnosti čekal ředitel československé rozvědky, novodobý šéf generál Radovan Procházka. Byli tam s ním Franta Hlaváč a důstojníci MI5.

Všichni to zvorali. Zvoral to Erwin, protože nedal cucákovi šanci vyjádřit se. Zvoral to Emery, protože poslal cucáka. Zvorali to Češi, že se neohlásili předem písemně, zvoral to Franta a Procházka jakbysmet, že se nedokázal prosadit a nenechal si ho přivést.

Erwin vůbec nevěděl, že tam byl. Kdyby to býval věděl, neodmítl by ho. Neodvážil by se. Byl přece voják a Procházka byl jeho nadřízený. Franta nepřeběhl. Byl tam jako záruka.

Jenže Erwin si myslel, že je to celé zase léčka Britů, že ho chtějí získat ke spolupráci. Všichni to pokazili.

142

Jako advokát byl Erwinovi přidělen Steven Hyett ze společnosti Ross Williams Neilsons and Co. (41 Upper Montagu Street, Londýn W1H IFQ). Byla to vlastně stejná společnost, ve které byl Lynch, Neilson and Co, jenomže za rohem. Dokonce telefon měli stejný, 262 0114, Hyet měl navíc 00 44 71.

Charitativní nadace Kasner Charitable Trust, Kimberley House, 172 Billet Road, Londýn E 17, jejíž byli Josef Kasner a jeho příbuzná Elfrieda Erlichová důvěrníci, byla realitní společnost obchodující s pozemky a nemovitostmi. Jako nadace byla vedena proto, aby mohli peníze normálně určené na odvod daní platit židovským charitativním organizacím. Část takto ulitých peněz si ponechávali a část jim vraceli. Elfrieda a Josef byli důvěrníky trustu, čili majitelé. Zastupoval je další příbuzný, také Kasner, jehož první jméno si už Erwin nevybavuje.

Erwinovi se u soudu zhnusili. Věděli, že dostal 10 let v nejtvrdším žaláři, a přesto chtěli ještě více. Chtěli si do něj kopnout. Chtěli kopat do mrtvoly.

Kasnerům patřil pozemek, na kterém byly vystavěny byty Holbeck Building Society, realitní společnosti, od které Erwin koupil byt. A tudíž tento byt patřil velikou oklikou Kasnerům. Patřil jim do té doby, než by ho Erwin splatil.

Kasneři ho obvinili, že ve svém bytě prováděl kriminální činnost, což je v rozporu se smlouvou, vloupali se do bytu, zabrali ho a s ním vše, co v něm bylo. Na soudu si vymohli obstavení, aby Erwin nemohl byt prodat až do rozhodnutí soudu. Chtěli na něm byt vysoudit. Hnacím motorem jejich chamtivosti bylo vědomí, že pracoval proti židovským organizacím.

Erwin s Hyettem vypracovali plán, jak se bude při soudu chovat. Tento plán předával Hyett průběžně MI5. Je smutné, jak čestný člověk, je-li slaboch, podlehne nátlaku a stane se z něj krysa. Erwinovi se vždy v takových chvílích vybaví Robert Lipman a jeho statečný vzdor. Robert se bál jen Boha. Hyett se bál všeho a všech.

Erwin zformuloval svou obhajobu do devíti bodů:

1. Teleskopická anténa rádia byla na fotografii vysunuta jen napůl. Bylo to tím, že se ji snažil zatlačit, ale zasekla se mu. Chtěl upozornit na to, že anténu vytahoval někdo, kdo nebyl s aparátem obeznámen a domníval se, že už je vysunuta úplně. Špion by se dobrovolně nepřipravoval o dobrý poslech.

2. Papír s čísly byl podvrh. Do předem dohodnuté skrýše v jeho bytě schoval konstábl Keith Edmundson papír s čísly. Mohl to udělat den před jeho zatčením, kdy předstíral, že je jeho přítel a hrál s ním šachy. Nebo to mohl udělat v jeho nepřítomnosti, nebo někdo jiný, když spal. Měli klíče, otisky pořídil Edmundson.

Papír byl naaranžován u rádia. V době zatčení tam nebyl. V pozici, ve které je vyfotografován, nedrží. Mohou si to vyzkoušet. Někdo ho musel přitlačit oběma rukama. Na polici vedle rádia nebyla ani tužka, ani propiska, žádný psací prostředek. To, že byla tužka v rohu místnosti, nic neznamená. Erwin byl výtvarník, jistě by se tam našly na podlaze i další. Watson řekl, že viděl tužku vedle rádia, ale na fotografii žádná nebyla. Somers viděl tužku, ale na fotografii žádná nebyla. Bird viděl tužku na zemi, ale nemohl předložit fotografii s tužkou. Nikdo neviděl papír s čísly. To proto, že tam skutečně nebyl. Byl na zemi, kam ho Erwin hodil. Bird ho zvedl a dal vedle rádia. Je to lhář.

3. Důstojníci Speciál Branch ho nezastihli, jak přijímá rádiovou zprávu. Vyrušili ho ze spánku, byl v pyžamu, bos, pantofle byly u postele.

4. Gordon Kaye zkreslil jeho účty, chránil policii. Důkazem toho je, že u položky 10 liber, kterou zaplatil šekem za jeho kresbu Keith Edmundson, neuvedl jeho jméno, ač tak činil u všech ostatních šeků. Upozorňoval na to Lynche, ale ten řekl, že je to nepodstatné.

5. Denis Lynch je policejní konfident, který sabotoval jeho obhajobu.

6. Soudce Brown instruoval porotu, že v časopisech nalezených u něj v bytě, jsou tajnopisné zprávy i když analýza žádné zprávy nenašla ani nezjistila jiné prvky, které by tam nepatřily. Lynch mu přinesl ukázat, jak v laboratoři časopisy vystříhali, a chtěl, aby se k tomu vyjádřil.

Brown navíc přijal evidenci od lidí, o kterých nevěděl víc, než že jsou označeni písmeny, např. pan K., A., W. nebo Miss J. Přestože o nich nevěděl naprosto nic, jméno, datum narození, adresu bydliště, přijal jejich svědectví, a když se Salts do J. pustil a zpochybnil její kvalifikaci a zkušenosti, vyzval Brown porotu, aby ignorovala tvrzení pana Saltse, protože Miss J. je velmi zkušená odbornice. J. byla Stella Rimmingtonová.

7. Byl odsouzen za to, že se chystal předávat informace nepříteli. Kdo byl ten nepřítel? SSSR? Nikdy nebylo ani v nejmenším prokázáno, že by měl sebemenší přímý kontakt na Sovětský svaz. Jestliže už byl československý špion, pak předával zprávy české centrále. Samozřejmě, že všechno šlo Sovětům, ale nebyl to on, kdo jim to dával. Byl Sovětský svaz nepřítel? Samozřejmě, že byl, a to číslo jedna, ale byl to oficiální nepřítel? Může nějaký soudce rozhodnout, kdo je státní nepřítel? Že byl potenciální nepřítel? Je potenciální nepřítel totéž co nepřítel? Brown říká, že ano. A byl Sovětský svaz potenciální nepřítel? Podívejme se na 2. světovou válku. Anglie a Sovětský svaz byly spojenci proti Německu. Podívejme se na situaci dnes. Je Rusko nepřítel? Sovětský svaz byl vlastně v tu dobu potenciální přítel. Je potenciální přítel totéž co přítel? Co říká Brown? A vůbec, co je Erwinovi do nějakého Sovětského svazu? I kdyby se chystal předat informace nepříteli, bylo by to Československo, a snad se všichni shodnou na tom, že Československo nepřítelem nebylo. Skutková podstata trestného činu nebyla naplněna. Byl tedy odsouzen chybně, protiprávně a nespravedlivě.

8. Každá zpráva musí být podle expertů britské kontrarozvědky potvrzena. Za dobu svého působení v Anglii přijal 220 zpráv. Za celou dobu dvou let, kdy ho měla sledovačka pod kontrolou, zjistili třikrát, že posílal časopisy. To nepopírá. Poslal třikrát Maratíkovi, synovi Jaková Meše, do Oděsy sešity Micky Mouse. Tak jak tedy ty zprávy potvrzoval?

9. Naprosto vymyšlené bylo tvrzení, že měl seznam mrtvých schránek. Při prohlídce v bytě našli policisté kus papíru, na kterém bylo pět slov. Zkušená Miss J. řekla, že to byl seznam mrtvých schránek. „Nevím, jaká jsou kritéria pro výběr anglických špionů, ale jestliže si nedokážou zapamatovat pět slov, tak jsem na tom při vší skromnosti přece jen o něco lépe. Například pět slov – pokrytectví, Brown, soudce, hnůj, lhář – si dokážu zapamatovat bez problémů celý život,“ opakoval si Erwin.

143

Hyett posílal Erwinovi do vězení dopisy obsahující zprávy o vývoji přípravy k procesu a dopisy opatřoval číselným označením, které zakazovalo vězeňské cenzuře je otevírat a mělo mu je předávat neporušené. Dopisy dostával samozřejmě otevřené. Erwin šel dolů a úplně nepříčetně seřval dozorce, který dopis otevřel a cenzuroval. Dozorce ho nechal řvát, v klidu ho vyslechl a řekl, že nevěděl, že dopisy takto označené se nesmějí otevírat. Ani se mu nevysmíval, ani ho nepotrestal. Věděl, že za ním stojí MI5.

Příště se opakovala stejná scéna, jen s jiným dozorcem. A pak si Erwin uvědomil: „Co tu vlastně vyvádím? Zblbnul jsem úplně? Vždyť to, co si v dopise přečtou, má už dávno MI5 na stole od Hyetta v originále anebo, což je ještě pravděpodobnější, je to napsané Hyettem podle instrukcí MI5.“

A tak když mu byl příště předáván zase otevřený dopis, odmítl ho převzít a řekl dozorci: „Sroluj ho a strč si ho do prdele. Do té tvé tlusté prdele. A zapal ho.“ Dozorce ho vyslechl s kamennou tváří a vůbec nic neřekl, vůbec nic neudělal. Erwin byl pro něho bezzubý pes, nula

Kasnerův advokát pod tlakem MI5, která neměla zájem na dalším procesu, poslal Erwinovi dopis, že nemá vůbec žádnou šanci spor vyhrát, ale že ho z nějakého nevysvětlitelného důvodu mají rádi, ba dokonce ho milují, a že mu navrhují velkorysé mimosoudní vyrovnání. Erwin odepsal něco ve smyslu shodném s tím, co řekl dozorci, s tím rozdílem, že netrval na tom, aby dopis zapálili.

Odsouzení není důkazem viny. Erwin trestný čin nespáchal. MI5 a Speciál Branch na něj neměly nic než tvrzení, že ho přistihly při činu i s papírem a číslicemi. To, že ho přistihly při činu, se rozhodl popřít, takže by to bylo tvrzení proti tvrzení. A o papíru se rozhodl, že dokáže, že tam nebyl. Obžaloba měla v ruce to, čemu se česky říká „kulový“.

K soudu do Londýna jeli pohodlným mikrobusem. On a pět dozorců včetně řidiče. Erwin je požádal o prášky proti nevolnosti. Musel je spolknout před dozorci.

„Během jízdy nebudeme zastavovat, když se ti udělá špatně nebo budeš chtít zvracet, máš smůlu a my také,“ řekl jeden z dozorců.

Cesta byla pohodlná a pro Erwina zajímavá, protože se mohl dívat ven. Cítil, jak se mu ztopořilo přirození. Zase jednou viděl ženy.

U soudu ho vzali přímo do akce. Vyklidili jednu místnost a dali ho do ní. Ostatní vězně, kteří byli u soudu, nastrkali do jiné místnosti. Vězňové se na něj zvědavě, poplašeně a částečně obdivné dívali. „Musel být nějak nebezpečný!“

Erwin chtěl jít na záchod, protože potřeboval po cestě akutně čurat, ale dozorce jen řekl „Potom!“ a strčil ho do místnosti. To Erwina hrozně rozčílilo a vrazil do dveří, aby je nemohl zavřít, a strašně dozorce seřval. Přiběhli další dozorci a vrazili ho zpět do místnosti. Asi znáte rčení, že se někdo málem vzteky pochcal. No a Erwin se vzteky vychcal. Vymočil se na podlahu.

Do místnosti vstoupil jeho advokát Michael Gettleson. Byl mu byl přidělen Hyettem, i když není jisté, že to byl on, kdo ho vybral.

Hyett učinil určitý pokus chovat se rovně, dokonce se pohádal s Lynchem, ale neuspěl.

Gettleson byl mrzák, možná po mrtvici, možná po obrně. Měl zkřivený obličej a zakrnělou ruku a kulhal. Gettleson byl jedovatý. Erwin doufal, že mu nastíní, jakým způsobem má vypovídat. Místo toho řekl: „Nechci, abyste šel do boxu, nechci, abyste vypovídal. Vyhraji případ i bez vás.“

„Co to kecáš za hovadiny? Co to plácáš? Co je mi do tebe, co ty chceš, co je mi do nějakého zasraného bytu? O to tady přece vůbec nejde!“ křičel Erwin.

„Já nechci, abyste šel do boxu, tady se jedná o byt, to ostatní, to už je voda pod mostem,“ řekl Gettleson.

Proces řídil soudce Justice Harman. Erwin chtěl přivolat Hyetta, aby mu řekl, že Gettleson nechce, aby šel do svědeckého boxu. Harman se na Hyetta ale obořil a doslova na něho řval, ať nevyrušuje, že to je pohrdání soudem a že to je kriminální čin. Hyett ztichl.

„Chci, aby byl obžalovaný po celou dobu procesu spoután. Nedávejte mu žádnou šanci,“ řekl Harman dozorcům.

Erwin seděl na lavici mezi dozorci, dvěma z levé strany, dvěma z pravé strany. Pravou ruku měl připoutanou k ruce dozorce.

„Your honour,“ řekl Erwin, „můj advokát, je-li slovo „můj,, to pravé, nechce, abych šel do svědeckého boxu, ale já tam chci jít.“

„To jste si měl rozmyslet dříve. Nemůžete měnit svá rozhodnutí, jak vás to zrovna napadne. To je pohrdání soudem,“ řekl Harman.

„Ale já nic neměním! Já chci podat svědectví od samého počátku!“ stoupl si Erwin a křičel. Křičel zoufalstvím.

„Zamítá se. Ticho v soudní síni,“ oznámil soudce. Dozorce, se kterým byl spojen, ho strhl na lavici.

Erwin si v tu chvíli vzpomněl na mistra Jana Husa a na Kostnici, jak byl umlčen. Byl na tom ale relativně lépe. Jeho upálili, van Haarlema napálili. A tak tam Erwin seděl a chápal, co se děje, ale nechápal, že se to děje.

Erwin pochopil, že nemá nejmenší šanci. Soud se konal s vyloučením veřejnosti, novináři neměli přístup. V Anglii jsou mezi embargem, cenzurou a demokracií rovnítka. Přítomni byli pouze příslušníci MI5 nebo Speciál

Branch, možná obojí.

Viděl růžolící, dychtivé důstojníky MI5 a uvědomil si, že jak člověk stárne, policajti mládnou. Vzpomněl si na Miladu Horákovou, statečnou ženskou. Ta alespoň bojovala. On to vzdal. Ztratil zájem jak o výsledek, tak o dění u soudu.

Elfridu Ehrlichovou a Josefa Kasnera zastupoval jejich příbuzný, mladý Kasner. Mektal, a to tak značně, že se ho Harman zeptal, u koho skládal právnické zkoušky.

Do svědeckého boxu vlezl Josef Kasner. Malý, tlustý, odulé rty, velký skobovitý nos, tmavá pleť, tmavé, prošedivělé, kadeřavé vlasy, na lebce jarmulku. Přísahal na Starý zákon a hned začal: „On nedělal vojenskou špionáž ani průmyslovou, ale špicloval na nevinných lidech, udával nevinné lidi, má na svědomí lidské životy, je horší než kat!“

„Buď zticha!“ řekl mu Harman otráveně. Kasnerovi soud samozřejmě prohráli. Ale Erwinovi to bylo vlastně jedno. Nesplnil se mu sen, že by mohl narazit na objektivní soud, který by chtěl posuzovat případ profesionálně, ne ideologicky. Kasnerovi museli zaplatit soudní náhrady, ale byt nakonec pohltily nesplacené splátky hypotéky.

Erwin byl u soudu stále souzen jako Erwin van Haarlem, i když všichni věděli, že to není jeho pravé jméno. Byl to zákonný soud?

144

Sharky byl převeden do jiného vězení. Objali se. „So long, Boris.“

„So long, Sharky.“

Erwin na něho často vzpomínal. „Doufám, že si složil mezinárodní zkoušky. Doufám, že přepravuje naftu. Doufám, že se z něho stal vážený obchodník.“

Profesorka na angličtinu Shirley Cochraneová Erwinovi nabídla, zda nechce navštěvovat počítačové kurzy. Zařídila mu, aby se do kurzů dostal.

Naučil se psát, naučil se programovat. Učebna byla vybavena asi dvanácti počítači, ale ani ty nebyly obsazeny. Vězňové o ně neměli zájem.

„Borisi, dokázal bys mi vysvětlit elektronové vrstvy a složení atomu?“ zeptal se Erwina Nigel, který kurzy vedl. Ochotně se do toho pustil a s vervou mu to vysvětloval.

„Hm. Tak nějak nám to vysvětloval ten, co se ptal. Díky.“ To byla velice podivná odpověď. Takovou by Erwin nečekal.

Shirley se ho zeptala: „Borisi, dokázal bys mi vysvětlit princip chromatografie?“ Erwin do toho okamžitě vlétl, ale pak mu to došlo. Zarazil se a řekl: „To je trochu komplikovanější, Shirley, já ti o tom přinesu knížku.“

Před časem si totiž objednal anorganickou a organickou chemii. Nádherné knížky.

Nigel a Shirley měli za úkol zjistit, zdaje vůbec čte a proč je čte.

Erwina to dost rozladilo, protože si oba profesory oblíbil. Ještě více ho ale naštvala Shirley, když se jednoho dne při výuce zeptala: „Kdybys teď sednul do auta, Borisi, dokázal bys ho bez problémů řídit?“

„Ne, rozhodně ne, asi bych ho vůbec nedokázal rozjet.“

„A co ty, Trevore?“ zeptala se Trevora Hoggartha.

„Jasně, bez problémů, v pohodě, bez pocení,“ řekl Trevor.

„Proč si myslíš, že by to Boris neuměl?“ chtěla vědět.

„To je přece jasné, Boris je nervózní, nevěděl by, na co šlape, určitě není dobrý řidič, to já…“

Ale Shirley ho neposlouchala. Erwinovi bylo jasné, že se o něj zase začala zajímat MI5, jen nevěděl proč. Tipoval to na novou verbovku.

145

Po odchodu Sharkyho ožil Princ. Zavětřil, že zase nastala jeho chvíle. Věděl, že bez Sharkyho je Erwin slabý, že to byl Sharky, a ne on, kdo byl ten drsňák v jejich dvojici. První, co udělal, bylo, že se zmocnil distribuce tisku. Erwinovi to bylo jedno. Rezignoval na vůdčí roli. Rezignoval na všechno. Po příjezdu od soudu se nemohl stále vzpamatovat. Cítil, že mu ubývají síly. Chtěl tu válku vyhrát, ale neměl žádné dílčí výsledky. To ho podlamovalo.

I jeho zdravotní stav se začal zhoršovat. Měl bolesti v kříži. Vypadalo to jako hexenschus, tedy houser. Lékař se mu snažil poctivě pomoci. A tak polykal ibubrofen jako andulka ptačí zob, ale bolesti přetrvávaly. Dozorci mu dali dva slamníky a ochotně mu sehnali obuv s podpadkem. Instruktor v tělocvičně pro něho navrhl sérii cviků a prošel je s ním. Vězení mu poskytlo dokonce masáže. Masér s ním sice odborně škubl a částečně mu ulevil, ale ani po šesti masážích bolesti nepřestaly. Šel tedy na rentgen, ale nic se nezjistilo.

Začaly mu padat vlasy a zežloutl, až se bál, že ho na rentgenu předávkovali, ať úmyslně či neúmyslně. „Co je s tebou?“ zeptal se ho Washington. „Co by bylo?“ opáčil.

„Seš žlutý a kůži máš jak zmuchlané noviny.“ A měl pravdu. Neúspěch u soudu u něho asi odháčkoval fyzickou rezistenci. Začal se rozpadávat. Věděl, že jestli se nedostane z vězení brzy, tak později už možná vůbec ne. V televizi viděl, jak se v Československu vše mění, jak se mění v Česko a Slovensko, jací jsou Češi nyní kabrňáci a přátelé Anglie –a on chřadl ve vězení. Bylo mu jasné, že musí jednat.

„Z vězení vyjdu buď jako svobodný, nebo mrtvý muž, ale nezůstanu tady.“

A tak zahájil hladovku.

Odmítl jít do nemocnice. Chvíli, asi týden, mu to tolerovali, ale pak se jednoho dne rozlétly dveře u cely a venku stáli čtyři dozorci. „Vezmi si s sebou osobní věci,“ vyzvali Erwina „Mrtvola nemá osobní věci,“ řekl Erwin a nic si s sebou nevzal.

40 dní hladovky

148

Přišel pákistánský lékař a zeptal se: „Tak pročpak nejíme?“

„Nevím, proč nejíte,“ odpověděl Erwin. To lékaře rozzuřilo. „Svléknout!“ nařídil. „Ne,“ zakřičel Erwin.

„Cože?“ vykřikl lékař a oči se mu rozšířily údivem. „Ne,“ zopakoval Erwin. „Odmítám se svléknout. Odmítám se podrobit lékařské prohlídce. Odmítám odpovídat na vaše otázky.“

„Svléknout!“ zařval dozorce, který vše pozoroval. „Porušujete má práva“

„Jaká práva to jsou, pane van Haarleme?“ zeptal se doktor. Erwin neodpověděl a díval se mu pevně do očí. Po chvilce mlčení doktor i dozorce vyšli z cely.

Každý den mu služba nosila tác s jídlem a nechávala ho na stole. Bylo kvalitnější než běžná vězeňská strava Vypadalo velice lákavě. Erwin ho okamžitě pomočil, ale moc to nepomáhalo, stejně na ně měl chuť. Začal je proto přikrývat plastikovým umývadlem. To trochu pomáhalo. Umývadlo mu ale sebrali.

Kdo si vymyslel, že po třetím dnu hladovění už člověk necítí hlad? Erwin měl hlad čím dál větší. Nedokázal myslet na nic jiného než na jídlo. O jídle se mu zdálo, hlady se budil ze spánku a pak hlady zase nemohl usnout.

Při procházce na dvoře uviděl pampelišku. Utrhl ji a vzal si ji do cely. Byla moc hezká, mazlil se s ní, ale pak neodolal a snědl ji. Nebyla dobrá, nechutnala mu. Byla hořká. „Ale kéž by jich bylo víc,“ povzdechl si.

To bylo jediné jídlo, jediný případ, kdy hladovku porušil. Pak už na dvůr nechodil. Byl moc zesláblý.

Před jeho celou hlídal dozorce. Neznal ho, ale byla to kurva Zničehonic vtrhával do cely a snažil se ho přistihnout, jak jí. Neměl šanci.

Hlad není jediným nepřítelem hladovkáře. Je to také nuda, která hryže neméně neúnavně. Protože nemá, čím by se rozptýlil. Hladovějící se soustředí na svůj hlad. Erwin požádal o knihy, ale nebylo mu vyhověno.

Požádal tedy, aby mu byla povolena Bible. Tu mu přinesl duchovní otec, jehož Erwin v Parkhurstu ještě neviděl.

„Jestli ty jsi farář, tak já jsem rovnou papež,“ uvítal ho Erwin. Duchovní mu předal Bibli, ale neměl se k odchodu. Naopak, bylo mu do kecání. Ale nebyla to slova duševní útěchy. Nechtěl duši spasit, ale lapit. Nabízel Erwinovi, že – ovšem za podmínky, že skončí s hladovkou – může docílit, aby mu byl prominut zbytek trestu, a nejen to. Byl mu schopen obstarat dobře placené zaměstnání, které by ho bavilo a kde by mohl uplatnit svou ruštinu, ale musel by začít jíst a musel by mluvit.

„Že by Vatikán?“ napadlo Erwina. „Při jídle se nemluví,“ řekl už nahlas.

„Taky ti něco povím, flanďáku,“ vždyť nestudoval čtyři roky teologie nadarmo, a nalistoval patřičný citát v Evangeliu svatého Mathewa, protože to byla Bible anglická: „Poslouchej: A za čtyřicet dní pokoušín byl od ďábla a nic nejedl v těch dnech. Ale když skonaly, potom zlačněl. A řekl jemu ďábel: Toběť dám veliká království, vojska i zbraň, toběť dám všechnu moc i slávu, protož pokloníž-li se přede mnou.“

„Co?“ zeptal se duchovní.

„I odpověděv Ježíš, řekl jsem: Odstup, Satane!“

„Co?“ zeptal se znovu duchovní.

„A já jsem papež,“ řekl Erwin na vysvětlenou.

„Co?“ vyhrkl ze sebe falešný farář a zabouchal poplašeně na dveře cely. Přece se nebude namáhat se cvokem!

Asi kolem dvacátého dne hladovky přišel dozorce a povídal: „Snad si nemyslíš, že tě necháme umřít hladem se všemi těmi novináři třesoucími se, aby to rozmázli v těch svých posraných novinách. To se moc pleteš, zlatíčko. A nemysli si, že tě budeme šolíchat nějakou glukózou a kapačkama a podobnejma sračkama.“

„Jo, a jak mě tedy budete krmit?“ zeptal se Erwin. „Budete mi strkat párky do prdele? To by se ti líbilo, viď, ty teplouši. To je, jak vás stejně krmí v těch vašich blbých internátních boarding školách.“

Dozorce to ignoroval, ale pak se zeptal: „Už jsi někdy slyšel o sufražetkách?“

„Možná, že slyšel, možná že ne. Co s nimi?“

„My jsme je zatkli a šoupli do lochu a ony přestaly jíst, a že nezačnou, dokud je nepustíme. Tak jsme vzali železnou trubku, přiložili jsme ji k jejich zaťatým zubům, protože nechtěly otevřít ty svý blbý držky, a vyrazili jsme jim otvor v předních zubech a tou trubkou jsme do nich lili řídkou vločkovou kaši a ony ji musely spolknout i s těmi úlomky svých roztříštěných zubů, jinak by se udusily.“

„Tak to na mě nezkoušejte. Jakmile se jen ke mně přiblížíte s nějakou trubkou, zatajím dech, přestanu dýchat a omdlím. S omdlelým nic nenaděláte.“

Erwin si vzpomněl na Emila Zátopka, který když trénoval a snažil se zvětšit kapacitu svých plic, se nadýchl, zatajil dech, chodil od sloupu elektrického vedení k druhému a nenadechl se, dokud ke sloupu nepřišel. Jednou se stalo, že omdlel nedostatkem kyslíku, ale nenadechl se.

„Kecáš, kecáš a chčiješ strachy,“ řekl dozorce. „To nedokáže nikdo. Každý se nadýchne. I pod vodou se lidi nadýchnou, i když vědí, že se utopí.“

Erwin se ihned nadýchl a zatajil dech. Po dvaceti dnech hladovění je organismus zesláblý. Tělo nic nevydrží. Omdlel.

149

Probral se, až když ho vzkřísil pákistánský doktor. Dozorce mu vysvětloval, co se vlastně stalo.

„To mě teda poser,“ zněla jeho odborná lékařská diagnóza. Od té chvíle s ním nic nezmohli. A Erwin se přestal bát. Uvědomil si, že chce-li vyjít živ, musí dupat i tam, kde se i odvážní bojí chodit po špičkách.

Nazítří přišel do cely někdo v civilu. Nepředstavil se, ale zřejmě byl z anglické kontrarozvědky. Začal: „Erwine, řekli nám, co jsi udělal. Víš, my si dovedeme vážit statečných lidí, jako jsi ty. Vem rozum do hrsti. Jsi tady už pět let. Za tu dobu jsi neměl jedinou návštěvu, nedostal jediný dopis. Všichni se na tebe vykašlali. Kam se podělo to slavné přátelství se Sovětským svazem na věčné časy? Za to všechno, co jsi pro ně udělal, pro tebe nehnuli ani prstem a už nehnou. Venku je jiný svět. Bojuješ nejen prohranou bitvu, ale i prohranou válku. Víš, my tě máme svým způsobem rádi, vždyť ty jsi vlastně jedním z nás. Pamatuješ si ještě, jak voní ženská? Vždyť z toho onanování musíš zblbnout. Nebo jak chutná pečená kachna se zelím a těmi vašimi nepochopitelnými knedlíky? Promiň, to byla rána pod pás, ale začni jíst. Ty nám trochu pomůžeš proti Rusům, my potřebujeme odborníky, ty máš jejich důvěru, nevylučujeme důstojnickou hodnost, pak novou identitu a peněz, že se v nich budeš ne koupat, ale sprchovat. Nesnaž se mi namluvit, že jsi pracoval z ideologického přesvědčení. Tak blbý nejsi. Ty prostě miluješ špionáž, ty máš to řemeslo rád. Kdyby ses rozhodl, dej mi vědět.“

Pak se zvedl, u dveří udělal slabý náznak zasalutování a byl pryč. Dva dny se nic nedělo. Pak přišel „jeho“ dozorce a řekl:

„Nechceš, nechtěj. My se už s tebou mrdat nebudeme. Rozhodli jsme se, že tě krmit nebudeme. Podařilo se nám utajit tvou hladovku před veřejností. Tisk má zákaz zveřejnit cokoliv. Necháme tě chcípnout jako pomateného psa. Nám je to jedno, o jednoho rudýho bastarda míň nebo víc. Nám je milejší míň.“ A odešel.

Odešel a Erwin věděl, že tohle je konec.

Byla mu zima. Měl na sobě vězeňský zimník a také šálu a čepici, i když ostatní vězni chodili jen v košili. Bylo to, jako když v kamnech vyhasíná oheň.

Věděl, že umírá.

Bylo mu líto rodičů. Mámy, která bude tiše a strašně plakat až do své smrti, táty, že už mu nikdy nezahraje na harmoniku a neukáže své holuby. Vlastně ani nevěděl, zda ještě žijí. Pět let neměl návštěvu, pět let nedostal dopis. Tak tohle je tedy konec.

„No, ještě mám hlad. A mrtvý hlad nemá,“ vzdychl si a usnul. Říká se, že těsně před smrtí se člověku začne přehrávat v hlavě celý život. Běží to jako zrychlený film, většinou chronologicky za sebou, a nedá se to zastavit.

150

Erwin se ve skutečnosti jmenoval Václav.

A bylo to v Modřanech, kde tenkrát bydlel s rodiči. Šel navštívit svoji tetu, která bydlela na Babech. Šel za ruku s tatínkem, jak už to čtyřletí hoši dělají. U cukrovaru – tam, kde jsou nyní tenisové kurty – se tatínek zastavil s nějakým bezvadně oblečeným pánem v kravatě. Byl vysoký, vysoké čelo zdůrazněné ustupujícími vlasy, a pozdravil: „Nazdar, sokole!“

„Já nejsem sokol, já jsem Venoušek!“

„Jasně, že jsi Venoušek, sokole,“ zasmál se a začal se bavit s tatínkem. Mluvili o tanečních zábavách a hudbě a panu kapelníku Paškovi, který má teplýho trumpeťáka, nějakého Veselého. Tatínek zpozoroval, že se synek nudí, a zeptal se ho: „Jestlipak víš, jak se tenhle pán jmenuje?“

„Nevím.“

„A když ti řeknu, že složil Modřanskou polku?“ zeptal se tatínek.

„To je pan Vejvoda! To je pan Vejvoda, to je pan Vejvoda!“ Byl štěstím bez sebe a jako utržený ze řetězu.

Tatínek hrával po hospodách na harmoniku, a tak jako hudebníci na sebe s panem Vejvodou čas od času narazili a znali se. Pan Vejvoda bydlel většinou na Zbraslavi, kterou miloval, ale několik let bydlel též v Modřanech. Modřanská polka spatřila světlo světa poprvé na taneční zábavě v Modřanech v hospodě u Nováků a Spojenci s ní šli do války jako s „Roli out the barrels“ a němečtí vojáci s ní šli do války jako s „Rosamunde“, jenom čeští vojáci s ní nešli nikam, ale ona jako „Škoda lásky“ i bez nich obletěla celý svět.

Den se vyvíjel přepychově. Teta mu dala plechovku solených buráků, které měla ulité ze zásob Unry. Není větší pochoutky než solené buráky, zvláště tři roky po válce. Byl fascinován obrázkem na konzervě, protože tam byl vousatý pán a na jeho velice dlouhých vousech rostly burské oříšky. Teta říkala, že tomu tak skutečně je, a tatínek to odpřisáhl.

Po návratu domů si tatínek vzal harmoniku, hrál „Škoda lásky“, zpíval k tomu a pak vyzval synka, aby udělal totéž. Když dva dělají to samé, není to to samé. Pln nadšení roztáhl harmoniku, začal mačkat knoflíky, jak ho napadlo, a opojen úspěchem, jak mu to jde, začal i zpívat. Tatínek ho chvíli v němém úžasu pozoroval a pak dostal facku. Hlavou narazil na harmoniku a vyrazil si zub, který se už beztak viklal, poněvadž byl mléčný. Nikdy neviděl tatínka tak znechuceného. „Vole,“ pravil, „z tebe harmonikář nikdy nebude!“

Tatínek pocházel z početné rodiny sedmi dětí. Dědeček byl řezník, ale řezničinu krom zabijaček neprovozoval. Libuš byla slavná husami. Husy se nakupovaly, chovaly v ohradách, zabíjely a škubaly. Zisk byl z masa a peří. Libušáci byli známí jako libušští frajeři. Lehce nabyli, lehce pozbyli. Babička rozená Růžičková prý pocházela z rodu koňských handlířů a prý nějaký hodně vzdálený předek měl být dokonce cikán. Každopádně měla havraní vlasy a všechny jeho tety byly krasavice, zrovna tak všechny jeho sestřenice Jiřina, Milena a Hanička. Ne hezké, ale krásné.

Jako obchodníci byli Libušáci bezohlední. Nakoupili na Slovensku husy, spočítali si, kolik by je stála doprava po železnici s vodou a kolik bez vody, odhadli, jaký bude úhyn bez vody, a protože úhyn je přišel levněji, přepravovali je bez pití. Většina hus přežila, ale hodně jich také pochcípalo žízní.

Tatínkova rodina byla třetí největší na Libuši, pokud se hus týká. Těch drželi obvykle vždy několik set. Jejich dům stával a dosud stojí tam naproti, co je teď Bonal a Šťastný. Zaměstnávali vždy několik škubaček. Byla to rasovina, ale při práci si zpívaly. Tatínek jim k tomu hrával na heligonku už v době, kdy ještě nosil sukně a jeho oblíbený repertoár začínal písní „Šel pan farář do zahrádky uříznout si šnytlík“. Škubačky vřískaly nestydatým blahem.

151

Jestliže zážitek s kapelníkem Vejvodou Erwina malinko zahřál, historka o profesoru Nejedlém, na kterou si zrovna vzpomněl, ho rozrušila

Bylo to v mateřské školce a jeho třída byla vybrána, aby pogratulovala k narozeninám ministrovi školství, panu profesoru Zdeňku Nejedlému. Při této příležitosti mu děti měly předat dar.

Paní ředitelka navrhla, aby vyrobily jako dárek zoologickou zahradu, když předtím návrhy jako prak nebo pytlík skleněnek neprošly. Pískový hrad byl shledán nepraktickým. Návrh školní kuchařky, že upeče panu ministrovi třenou buchtu, byl vyhodnocen jako příliš utopický, protože bylo k její přípravě zapotřebí vajec, másla a cukru. Návrh Franty Nedara, že naučí pana ministra pískat na prsty, byl diskutován, ale nakonec prošel k všeobecné spokojenosti nápad se zoologickou zahradou. Bylo rozhodnuto, že zahradu bude představovat velká krabice, do které děti vlepí různá veselá zvířátka.

Každé z dětí vystřihlo jedno zvířátko. Při konečném předvádění se sešly čtyři žirafy, každá jiné barvy a jedna bez krku, tři zebry, jedna s pruhy svislými a druhá vodorovnými, třetí zebra byla skvrnitá, takže nebyla za zebru uznána, ale zařazena do skupiny „různé“, která byla poměrně početná. Franta Nedař vyrobil hakenkrajc a Růženka Švestková vystřihla anděla Soutěže se též zúčastnil topič a školník pan Mitys, který vyrobil lva Lev byl i přes zlatou barvu technicky rozhodně nejdokonalejší, ale měl zvláštní tělesnou anomálii, a to dva ocasy. Vyšlo najevo, že pan Mitys nikdy živého lva neviděl, pouze na obrázku a ponejvíce ve státním znaku, a tudíž ta zlatá barva a dva ocasy. Někdo uválel z bílého navlhčeného toaletního papíru sněhuláka.

Malý Venoušek vystřihl hřib. Plejádu zakončoval anatomicky bezvadný slon, kterého obkreslila paní ředitelka z pohádky o neposedném slůněti.

Výsledné dílo připomínalo spíše ostrov doktora Moreaua.

Dárek pak Nejedlému předal právě Venoušek, a tak si ho ministr zapamatoval. A když nechal rozdat dětem pohoštění – horkou čokoládu a šlehačkové dorty – posadil si ho pan profesor vedle sebe a nechal přinést „Okno do exotické zahrady“.

„Jakpak se jmenuješ?“

„Venoušek.“

„Také jsi vyrobil nějaké zvířátko, Venoušku?“

„Ne, já jsem udělal hříbka,“ řekl Venoušek a jedl přitom dort. „Počkej,“ řekl pan ministr. Vzal lžičku, nabíral malé kousky dortu a krmil ho. Byl nesmírně laskavý a bavil se jako už dlouho ne. „Pročpak jsi vyrobil hříbka?“ vyzvídal pan Nejedlý. „My chodíme s tátou na houby.“

„A copak dělá tvůj tatínek?“ pokračoval Nejedlý. „On dělá oftěpy,“ řekl Venoušek s plnou pusou. „Co?“ řekl pan ministr. „Oštěpy. Dělá oštěpy.“

„Aha,“ řekl Nejedlý, mající potíže s dětskou logikou. Venouškův tatínek v tu dobu skutečně pracoval v továrně Sport, která vyráběla sportovní nářadí a mimo jiné také oštěpy. Sport byla vůbec pěkná továrna. Natáčel se tam film Hudba z Marsu a pracovali tam olympijští mistři v kanoe double Brzák a Kudrna a olympijský lukostřelec Hadač.

„Jestlipak víš, že některé houby jsou jedovaté?“ nezapřel se v panu ministrovi bývalý kantor.

„Jo, táta mě učí.“

„A už některé znáš?“

„Jo, muchomůrka zelená, muchomůrka červená a satan rudý.“

„Ty jsou jedovaté?“ ptal se pan Nejedlý dál.

„Ano. Táta říká, že satan rudý je nejedlý.“ Učitelky vedle ztuhly.

„To že říká? No to je dobrý!“ chechtal se Nejedlý. „Satan – rudý –nejedlý!“

Jeho tělesný ochránce se nejisté a rozpačitě usmíval. Zdeněk Nejedlý vzal připravené pohádkové knížky a jednu dal i Venouškovi. Pan ministr vyňal nádherné plnicí pero a napsal do knihy věnování:

„Venouškovi, v upomínku věnuje S. R. Zdeněk Nejedlý.“

Venouškovi zůstal v paměti jako nesmírně hodný a laskavý starý pán s bílými vlasy a se skřipcem, nahrbený léty, ale plný zářivého dobra a pohody.

Za týden po narozeninách Zdeňka Nejedlého byl ale tatínek propuštěn z práce. Bylo mu doporučeno, aby se hlásil na schwarzenberské pile, kde pracovali politicky nespolehliví. Byl přidělen ke kulatině. Byla to rasovina a nebezpečná práce. Skládaly se klády. Neminul měsíc, aby se tam nestal úraz. Parťákem a přítelem se mu tam na několik let stal inženýr Fuchs, taky politický, taky nespolehlivý.

152

V polovině roku 1947 – to byly Venouškovi tři roky – se rodina přestěhovala do Modřan. Žili v pohodě. Tatínek agitoval velmi svérázným způsobem pro komunisty. Říkal: „Co jsi? Dělník, blbče! Tak vol komunisty!“ Kupodivu, jeho svérázná kampaň byla účinná. Bydleli v moderním domě v prostorném bytě ve zvýšeném přízemí. Měli něco, čemu se dnes říká tři plus jedna Pod sebou v suterénu měli velkou pekařskou dílnu sestávající ze čtyř místností. Vypadalo to, že komunisti vyhrají volby, a Gottwald sliboval, že povolí rodinné živnosti do výše pěti zaměstnanců.

Maminka přišla do jiného stavu. Budoucnost se zdála zajištěná a šťastná. Vyráběli trvanlivé pečivo, to znamená oplatky, sušenky a také na tu dobu náramnou novinku – oplatkové zmrzlinové kornouty, které se daly sníst a lépe vypadaly než papírové. Jejich firma se jmenovala „Trvanlivé pečivo“ a před domem měli reklamní štít, který to hlásal a potvrzoval. Jako společníka měl Václavův tatínek pana Petara Božinoviče, který byl specialistou na turecký med a orientální cukrovinky.

V dílně měli moderní elektrické pece a nejenom byt, ale i celý dům byl provoněn nádhernou teplou vůní. Zaměstnávali dvě dělnice, paní Růžičkovou a paní Myslivcovou.

Asi půl roku po únoru 1948 přišli pánové a provedli soupis pecí a zásob. Na pece nalepili cedulky a dveře zapečetili. Bylo to znárodnění a byl šmytec. Dovolili jim pece prodat, a tak je prodali národnímu podniku Trvanlivé pečivo za cenu stanovenou kupujícím. Z bytu nad dílnou se museli vystěhovat. Dílna byla vyprázdněna a rozdělena na čtyři místnosti. V první bydlel Venoušek s rodiči a ve druhé jejich bývalá dělnice paní Myslivcova, v další jejich bývalá dělnice paní Růžičková se svým manželem a čtvrtá byla přebudována na prádelnu. Pak už byly v suterénu jen uhelné sklepy. Kromě jejich bytu neměla ani jedna místnost tekoucí vodu, natožpak koupelnu. Vodovod byl společný na chodbě.

Venoušek byl novým ubytováním nadšen, protože okna byla ve stejné úrovni se zemí, a tak mohl vylézt oknem přímo na dvorek. Maminčino těhotenství bylo mimoděložní a o děťátko nakonec přišli.

Od té doby se jejich byt skládal z jedné předsíně a jedné místnosti. Z domovní chodby se vešlo do předsíně, kde byl špajz a záchod. Tatínek tam nechal postavit kamna na uhlí, která byla hned za dveřmi. Maminka na nich vařila Kdo kolem nich procházel a neuměl to, spálil se. Z předsíně se vstupovalo do místnosti s velkým oknem v úrovni země, vedoucím na dvůr, kde se sušilo prádlo a klepaly koberce. V této místnosti bydleli a spali. Maminka tatínek a Venoušek. Měli tam rozkládací gauč, postýlku, skříň, stůl, tři židle a šicí stroj. Nebylo tam k hnutí. Pod oknem prosakovala ze země stěnou voda Stěna byla neustále vlhká a později se na ní utvořila černá plíseň. O Vánocích měli stromeček, ale jenom půlku. Z druhé půlky tatínek uřezal větve a zbývající půlku pověsil na stěnu. Víc se do místnosti nevešlo. I tak ho měli jen do Silvestra Prostě překážel.

Nežili si ale špatně. Tatínek s maminkou měli ušetřené peníze, které chtěli investovat zpátky do podniku, a tak je teď spotřebovávali. Až do doby, kdy přišla měnová reforma. A po ní druhá. V tomhle kutlochu žili přes dvacet let. Z tatínka se stal těžký reakcionář.

153

Erwinovi bylo čím dál více zle. Cítil, že se každým dnem blíží jeho konec.

Ve dveřích se objevil pákistánský doktor. Byl velmi úřední. Pravil: „Dnes je to třicátý pátý den, co jste zahájil protest hladověním. Je mou povinností lékaře vás upozornit, že se ocitáte v akutním nebezpečí smrti. Nemyslete si, že smrt přijde potichu a že zhasnete jako svíčka, když už všechen vosk došel. Vaše játra přestanou fungovat a také vaše ledviny. Váš močový měchýř nebude mít sílu se vyprázdnit a praskne. Zemřete za velkých bolestí.“

A to neměl dělat. Erwin věděl, že kecá. Jednou viděl, jak někdo omylem zavřel kočku do sklepa Měla co pít, ale neměla co žrát. Když ji našli, ještě žila Chcípla ale neměla bolesti. Také viděl filmové snímky z obleženého Stalingradu. Lidé umírali hlady, ale klidně, nesvíjeli se v křečích a bolestech.

Když Erwin začínal hladovku, vážil 78 kilogramů. Při včerejším vážení měl 45 kilo. Ne, žádné příšerné bolesti nebudou. Doktor kecal a Erwin věděl, že to má nějaký důvod.

„To se na to podívejme, malý upocený Paki se snaží lísat a zavděčit svým anglickým pánům. Gándhí by z tebe neměl radost,“ řekl Erwin s ledovým klidem.

Pět dní pak na Erwina nikdo nepromluvil. A pak to přišlo. Do cely vstoupil dozorce a v ruce měl dopis.

„Tak komrad, a je to. Umíš číst? Máte školy tam u vás v Jugoslávii? Tak si čti.“

Podal mu dopis, poodstoupil a čekal. ŘEDITEL

ÚŘADU FMV PRO ZAHRANIČÍ STYKY A INFORMACE

Ervin HAARLEM MM 1876

H. M. Prison Parkhurst Newport, I.W. P030 5NX

Pane podplukovníku Václave Jelínku,

dopis, který Vám píši jako současný ředitel československé zpravodajské služby, berte jako rozhodující co do Vašeho dalšího života. Jsem podrobně seznámen s Vaší činností, za kterou jste byl v roce 1989 odsouzen ve Velké Británii k desetiletému trestu vězení a následné deportaci. Vzhledem k tomu, že mi není příjemné pomyšlení, že ve Velké Británii je vězněn zpravodajský důstojník spadající v současnosti pod moje velení, hledal jsem v posledních dvou letech možnosti, které by vedly k Vašemu předčasnému propuštění z vězení a k návratu do Československa.

Tento můj záměr našel pochopení u příslušných britských institucí a výsledkem bylo mé osobní setkání s Vámi v září 1990, aniž byste věděl, s kým hovoříte. Odhlédnouc od hrubé nekázně, které jste se tím dopustil, bylo na škodu věci, že jste se mnou v srpnu 1991 odmítl jednat. I když neznám důvody, které Vás k tomu vedly, vyhověl jsem žádosti Vašeho bývalého řídícího orgánu a jsem ochoten se s Vámi ještě jednou setkat, nejlépe při své další návštěvě Velké Británie. V doprovodu československého konzula pana Skácela, ke kterému, jak říkáte, máte důvěru, chci tedy učinit poslední pokus o řešení Vaší nejbližší budoucnosti bez použití represivních opatření vůči Vaší osobě.

Při návštěvě chci s Vámi projednat zejména podmínky, jejichž splnění je předpokladem toho, že britská strana bude ochotna zabývat se možností Vašeho předčasného propuštění. V této souvislosti předesílám, že informace týkající se Vaší skutečné identity a Vaší činnosti byly pro úzký okruh britské kontrarozvědky na příkaz politických činitelů ČSFR z naší strany odtajněny. Po jistou dobu jsme jak já, tak i britská strana vysoce hodnotili Vaše profesionální chování. Setrvávat v tom i nadále při zarytém zapírání by však bylo z Vaší strany nesmyslné a pro Brity, znalé skutečnosti, i provokativní.

Britská strana požaduje:

1) abyste dal souhlas k rozhovoru mezi Vámi a pracovníky britské kontrarozvědky a při jednání jim sdělil Vaši skutečnou identitu; abyste prohlásil, že jste jako důstojník čs. zpravodajské služby plnil na území Velké Británie úkoly, které jste od této služby dostával,

2) a abyste písemně požádal kompetentní britské úřady o prominutí zbytku trestu s tím, že si přejete být deportován do Československa

Splnění bodu 1) Vám jako Váš nadřízený nařizuji. K bodu 2) je na Vás, abyste se vyjádřil na základě své vlastní úvahy. Vaše případné dotazy při návštěvě zodpovím, neboť se domnívám, že žijete zcela odtržen od současných skutečností a že svět, který jste si v izolaci vytvořil, nemá nic společného s realitou.

Současně s tímto dopisem obdržíte i dopis psaný Vašimi rodiči. S Vaší současnou situací jsem je seznámil teprve před napsáním tohoto dopisu a požádal jsem je, aby Vám rovněž napsali, protože se domnívám, že slova rodičů Vám usnadní rozhodování, a zejména že budou pádným argumentem pro britskou stranu, aby na Váš případ pohlížela i z humanitárních důvodů.

S Vašimi rodiči budu i nadále v pravidelném styku a snad jim i pomohu v jejich situaci. O podmínkách Vašeho budoucího života v Československu s Vámi pohovořím při předpokládané návštěvě.

Požaduji od Vás, abyste mi po důkladném zvážení obsahu tohoto dopisu písemně zaslal prostřednictvím čs. konzula v Londýně pana Skácela své stanovisko ohledně mé plánované návštěvy u Vás ve věznici Parkhurst, Newport, I.W.

Chci Vás však upozornit, že v případě Vaší neochoty k setkání se nebudu v otázce Vašeho předčasného propuštění dále angažovat. V této souvislosti Vám zároveň musím důrazně připomenout, že jako důstojník vojensky organizované služby jste povinen uposlechnout rozkazů svých přímých představených. Váš případný nesouhlas budu hodnotit jako hrubé porušení služebních povinností se všemi následky, které z toho vyplývají, od degradace a následného zabavení Vašeho finančního konta až k zvážení nezbytnosti trestního postihu Vaší osoby podle čs. zákonů. Mám však za to, že k takové situaci nedojde a že ve Vašem přístupu převáží rozum a zodpovědnost.

V Praze dne 20. února 1992 plk. Radovan PROCHÁZKA

154

A bylo to. Od této chvíle nemělo cenu zapírat. Zpravodajská služba Velké Británie už věděla, kdo byl Erwin van Haarlem.

Erwin van Haarlem byl ve skutečnosti Václav Jelínek. Elitní špion československé rozvědky. Erwinovi se zatmělo před očima a chvilku trvalo, než se trochu sebral.

„Zrazen! Moji kamarádi mě zradili! Všechno moje úsilí a oběť je pro nic. Mohl jsem vyjít z vězení s hlavou vztyčenou nebo ve vodorovné poloze nohama napřed, ale jako vítěz. Proboha! Co mi to jen udělali?“

Erwin pořád nechápal. Nedokázal to pochopit a považoval krok vedení rozvědky za podraz. Byl zdrcen. „Já bych byl pro své kamarády, své soudruhy zemřel a ve svých myšlenkách jsem to již udělal. Není nic odpornějšího než zrádce.“

Erwin držel dopis od generála Procházky stále v ruce a několikrát si četl hlavně tuto větu: „…žijete zcela odtržen od současných skutečností a že svět, který jste si v izolaci vytvořil, nemá nic společného s realitou.“

„Kecy, kecy, kecy. A hrdý buď, žes nezradil, žes neposkvrnil ústa ani hruď falešnou řečí. To je jediné, co platí. To je realita! Kašlu na vaše současné skutečnosti.“

„Znáš generála Procházku, Borisi?“ zeptal se dozorce. „Ano, jednou jsem se s ním setkal.“

Pokýval hlavou, položil mu ruku na rameno a řekl: „Drž se, old boy.“

Erwin byl přesvědčen, že to nebyl on, kdo byl odtržen od reality. „Nevěděli nic o tom, že mě čeká druhý soud, nevěděli, že byla snaha uvolnit přeplněné anglické věznice a poslat cizince po odpykání půlky jejich trestu do jejich vlasti. Pro mě se realita změnila již před pěti lety. Nemusel jsem jít do vězení. Najednou bylo mým nadřízeným líto mých stárnoucích rodičů, objevila se slova jako humanitární důvody. Kdybych chtěl říct své jméno, prozradit svou totožnost, mohl jsem to udělat sám! Na to nepotřebuji ani majory, ani generály. I kdybych hladovku nevydržel, zbývaly mi ještě dva roky. Asi bych je překonal, sice s podlomeným zdravím, ale překonal. Angličané o mně nevěděli nic, kdo jsem, jak se jmenuji, co jsem dělal. Mohl jsem vyjít neporažen nebo mě mohli vynést, ale každopádně bych vyšel jako vítěz. Všechno moje úsilí bylo zbytečné.“

155

Po přečtení dopisu požádal Erwin jednoho dozorce, ne toho horlivce, co se ho snažil načapat, ať řekne Emerymu, že s ním chce mluvit.

Během půl hodiny ho odvedl do kanceláře a podal mu sluchátko. Byl to zvláštní pocit. Naposledy telefonoval před pěti lety.

„Tady Emery. Znáte pana generála Radovana Procházku, pane van Haarleme?“

„Ano. Setkal jsem se s ním jednou,“ řekl Erwin.

„Dám věci do pohybu. Začněte jíst. Dejte mi dozorce,“ oznámil Emery. Erwin předal sluchátko dozorci.

Druhý den ho navštívil Petr Skácel, generální konzul českého vyslanectví v Londýně (25 Kensington Paláce Gardens, Londýn W8 4QY, tel. 071 229 1255).

Do návštěvní místnosti ho odváděl „ten hajzl“. Erwin se motal, nemohl zvednout nohy, jen je šoupal. Prostě je nedokázal nadzdvihnout. Lapal po dechu. Ale přešel dvůr a neomdlel. Dozorce na něj čekal a šklebil se.

Separátní návštěvní místnost byla útulná jako márnice. Se svou postavou umrlce se tam dobře hodil. Pan Skácel byl stručný: „Máme možnost vás dostat ven. Ale musíte přerušit hladovku. Angličané s námi odmítají jednat pod tlakem. Nepřipustí, abyste je hladovkou donutil k jednání. Jste to vy, kdo prohrál. Vaši rodiče jsou naživu, tady jsou fotky.“

Erwin vzal fotografie do rukou. Díval se na své zdeptané a zestárlé rodiče. Poznal na nich, jak se otec snaží neplakat a jak mu to nejde. Viděl, jak rodiče drží jeho fotografii. Oblékli je do hezkých šatů. A na druhé fotce viděl klec s holuby.

Tyhle fotografie mohla pořídit jenom svině. Vůbec to s Erwinem nehnulo. Vůbec. Jestli mu to mělo zlomit srdce, tak to nevyšlo. Už žádné neměl. „Dobře, skončím hladovku,“ řekl po chvíli.

„Já bych dal přednost tomu, kdybych to viděl. Chci se přesvědčit, musím to hlásit. Snězte něco,“ řekl konzul.

„Čtyřicet dní jsem nejedl. Musím být opatrný. Můžete mi koupit sladkou kávu?“ požádal Erwin.

Pan Skácel přinesl z kantýny na tácu kávu a sobě přinesl také jednu. Každý měl také hodně cukrů, více než obvyklou porci, a několik kostek bylo ještě na podnose. Erwin si dal do šálku asi šest kostek a chvilku čekal, až se cukr rozpustí. Po čtyřiceti dnech měl zase jídlo a navíc teplé, vřelé. Po odborné stránce to může znít jako nesmysl, ale Erwin zřetelně cítil, jak se mu sladká káva vlévá nejdříve do nohou, jak stoupá stále výš a výš, jak mu zahřívá žaludek, jak se zvolna plní energií, jako když se plní u auta prázdná nádrž na benzin. Přesně takový pocit měl. A pak to začalo. Rozbaloval další kostky cukru, ale zdálo se mu to pomalé, a tak si je nacpal do úst i s papírem, nerozbalené, a chroustal a žvýkal je a drtil mezi zuby a plival papír, ale část ho polykal, protože ani nečekal, až se cukr rozpustí v puse, a polykal ho. Pak vzal smetanu. Tu, co je v těch malých, titěrných kelímcích, co nejdou nikdy pořádně otevřít, jako když se loupe tavený sýr, a tak je ani neotvíral, ale dal do pusy a prokousl a pak šáhnul po cukru pana Skácela a i smetaně a sežral mu to i s tím obalem. Ne snědl, ale skutečně sežral. Choval se jako zvíře.

Pan Skácel se na Erwina díval s úžasem, ale také měl radost. Erwin nakonec vypil i tu jeho kávu a teprve pak si uvědomil, že si opařil ústa. Pak požádal pana konzula ještě o čokoládu a on přinesl tyčinku Mars. Ta ho zase přivedla zpátky ke smyslům.

Protože neměl nikdy návštěvy, Mark Rothermehl mu vždy nosil z návštěv tyčinku Mars. Nebylo dovoleno nosit jídlo z návštěvní místnosti, ale bylo dovoleno dojíst na bloku nebo cestou na blok nakousnuté jídlo to bylo takové nepsané pravidlo a dozorci to tolerovali. Mark vždycky ukousl růžek Marsu, a protože byl hodný, tyčinku mu přinesl.

Erwin si na to vzpomněl a rozhodl se, že mu také jednou něco přinese. Ukousl růžek a nadlidskou silou se přiměl k tomu, aby Mars nesnědl, ale ten dozorce, co ho přivedl a zase odváděl, to nedovolil. A tak Erwin spořádal i tuto tyčinku.

Emery přišel druhý den. Přišel pln dychtivosti a očekávání, že Erwin, tedy Václav, bude mluvit. Erwin ho požádal, zda by mu nekoupil Mars a coca –colu. Souhlasil, ale musel si to přinést sám. Nesnížil se k tomu, aby mu sloužil. Ale Erwin ho zklamal. Řekl mu, že bude mluvit jen na rozkaz generála Procházky, a požádal ho, ať ho pozve do Anglie.

„Nepřijede,“ řekl Emery.

„Přijede,“ trval na svém Erwin.

156

Uplynulo několik dní a vedení věznice, snad na žádost MI5, na Erwina nasadilo „trávy“. Nejdříve Pákistánce a pak Jeremyho. Od té doby, co odmítl mluvit s doktorem Alexanderem, ale souhlasil, že bude mluvit s tím Paki doktorem, se vedení věznice domnívalo, že je pakofil a že nemá nejmenší podezření, že ho špehují.

Byl to mladý, hezký, inteligentní muž. Nikdy ho ve vězení neviděl, jmenoval se Patel, to je pákistánský ekvivalent Nováka, a přidružil se k Erwinovi. Ten měl dokonce podezření, že to není vězeň, ale policista. Také kdysi držel hladovku, a tak si vyměňovali zážitky a zkušenosti.

Po ukončení hladovky se stal z Erwina sysel. Nemohl si pomoci. Bral všechno jídlo, které dostal, všechen chléb, všechny koláče. Potrava se mu v cele hromadila a brzy to tam vypadalo jak u veverky na podzim. A pak mu téměř vše zplesnivělo a musel to vyhodit. Pákistánec měl podobné zkušenosti, jenže on během hladovky tajně jedl, a zda tedy Erwin také tajně jedl, že jemu to může říct.

Po skončení hladovky Erwin jedl a jedl a jedl. Během měsíce se dostal ze čtyřiceti pěti kilogramů na osmdesát pět. Jen s jednou věcí nepočítal. Nevěděl to. Při hladovění si tělo bere vápník z kostí a úbytek je nevratný. To se děje již za tak krátkou dobu, jako jsou tři dny hladovění. Tím si velmi poškodil zdraví. Vrátili ho zpět na křídlo.

Nikdo se mu nevysmíval, že hladovku prohrál. Dozorci na něj byli laskaví. Když začal na compoundu pomalu a opatrně běhat, radili mu, aby to bral zlehka

„Jsme rádi, že tě zas vidíme živého, Borisi, jsou i jiná řešení. Život je přednější,“ říkali. Byli trénovaní. Věděli, jak se v takových případech chovat. Nematlali vězňům v jejich prohře čumák. Nechtěli, aby se cítili všivě. Všichni vězňové hladovku prohráli, až na tři vojáky IRA. Ti zemřeli.

Na začátku hladovky, ještě než byl odveden do nemocnice, se k němu na compoundu přidal Jeremy. Nikdy předtím spolu nechodili.

„Ty držíš hladovku, viď? Viděl jsem, jak u výdeje schovává dozorce jedno jídlo, tak jsem se ptal, pro koho to je, a on mi řekl, že držíš hladovku. Jestli chceš, tak ti přinesu jídlo, aby to nikdo neviděl,“ nabídl se.

„Dík, Jeremy, já to pojedu rovně,“ odmítl ho Erwin. Tehdy v tom neviděl souvislost, ale v ten moment, jak se vrátil na křídlo, byl Jeremy zase u něho a přilepil se jako roztoč.

„Ten dozorce z prádelny říkal, že když tě na začátku hladovky vážili, že jsi měl míň, než když tě vážili druhý den v nemocnici. Říkal: To je nějaká divná hladovka, když přibírá na váze. To bylo ale jen na začátku. Ty jsi jedl, viď Borisi?“

„Jeremy, když mě vážili poprvé, tak mě vážili na křídle. Podruhé v nemocnici. Byly to různé váhy. Chyba je ve váhách, ne ve mně. Také jsem se mohl napít nebo jsem se nevyčural nebo jsem měl kabát a poprvé ne.“

Erwin přemýšlel, proč se stal z Jeremyho grass. Asi před třemi měsíci mu lan vyhrožoval, že ho zabije. To se ve vězení nebere na lehkou váhu. Jeremy ho pobodal, chtěl ho oddělat, pobodal ho na hrudníku a chtěl mu vypíchnout oko, ale lan se ubránil a Jeremyho prásknul. To ale nikdo nevěděl. Jeremy zůstal na křídle, a tak si všichni mysleli, že lan mlčel. Ale nemlčel a Jeremymu bylo prominuto zvýšení trestu výměnou za spolupráci.

157

Erwin měl pravdu. Generál Procházka za ním přijel.

Byl to urostlý, vysoký člověk, tvář i srdce vyřezané z kamene. S takovým člověkem chodí chlapi rádi na pivo a ženské do postele. Prototyp přímky byl bezpochyby vyroben podle jeho páteře. Erwin stál v pozoru. Byl to jeho nadřízený. Erwin ho před rokem odmítl přijmout. Teď si konečně podali ruce.

Generál Procházka byl charakter. Dávno před listopadem 1989 ho komunisté odstavili od zpravodajské práce, stal se nepřítelem režimu a skončil dokonce ve vězení. V nelidských podmínkách komunistického lágru trpěl celých dvanáct let. Přestože musel mít na komunisty obrovský vztek a bytostně je nesnášet, za Václava Jelínka alias Erwina van Haarlema se postavil. A jako pravý profesionál chtěl svému podřízenému pomoct, i když Jelínka vycvičila a vyslala do Anglie ještě komunistická rozvědka Jsou lidé, a je jich málo, které hned tak něco nezlomí, a už vůbec nic neohne. Takový je pan generál Procházka. Erwin neměl nejmenších pochyb, že si ho váží. Naposledy měl takhle příjemný pocit, když se setkal s generálem Sochorem. To jsou prostě chlapi.

„Jak se máte?“ zeptal se pan Procházka

„Dobře.“

„Vypadá to tu hezky, až na vás,“ řekl a rozhlédl se po nástěnných malbách, které vyvedli dvorní malíři Miša Pijanovič a Edy Cox. Udělali to opravdu kvalitně. Nebyla to sice Sixtinská kaple, jak se někdo mohl domnívat, ale jako nástropní malbu by to mohl vzít každý zámek, a to jako svou chloubu. Erwin to viděl také poprvé. Do těchto prostor se normálně nedostal.

„V samotném vězení to už nevypadá takhle pěkně,“ řekl Václav Jelínek na vysvětlenou.

„Ne, nevypadá. Dalo by se říct, že o tom něco vím. Seděl jsem za komunistů dvanáct let, za špionáž pro Američany,“ řekl Procházka „Jak tady s vámi zacházejí?“

„Dobře.“

„Pan Emery se vás bude ptát, jak se jmenujete, jakou máte hodnost, kdy jste se narodil. On už to sice ví všechno od nás, ale chce to slyšet od vás. Když jim to neřeknete, nepustí vás. Nařizuji vám, abyste zodpověděl všechny jeho otázky, oni už všechno mají. Dali jsme jim to. To je rozkaz. Po návratu do vlasti budete propuštěn ze služeb ministerstva vnitra Do té doby jste příslušník a podléháte mé pravomoci. Bude vám vyplacena částka v nezkrácené výši, která vám za vaši práci náleží.“

158

Potom přišel Emery. Odešli do již známé separátní místnosti.

„Mohu ti říkat Erwine, ano?“ začal Emery jakoby mimochodem.

„Můžeš mně říkat pane van Haarleme,“ řekl Jelínek. Emery se zachmuřil. Nebude to hladké plachtění, jak se domníval.

„Byli jsme hrozně rádi, že jsme vás chytili, to nepopírám, oslavili jsme to,“ řekl.

„My jsme vám také v Rusku mohli zatknout Carmiho. Měli jsme toho na něj dost. Ale my nejsme takoví zoufalci. Nechali jsme ho jít. To jen vy si musíte hrát na slavné lovce špionů, jen abyste zdůvodnili svou existenci, abyste se mohli plácat po zádech.“

„Jak to, že u soudu s Kasnerem nebyli žádní novináři?“ sondoval Emery.

„To vy víte lépe než já. Zakázali jste jim vstup, vyloučili jste veřejnost, uvalili jste cenzuru na tisk, hotové embargo. Novináři a demokracie zůstali venku. Spravedlnost má v Anglii do soudních síní vstup zakázán,“ řekl Jelínek dost ostře. „Zato jste si tam poslali svoje lidi. Myslíte si, že jste nad zákonem? Jasně, že si to myslíte. A myslíte si to správně. Vím pozitivně alespoň o jednom, že byl váš. Proč tam ale posíláte takové cucáky? Co to bylo za smrada? Přestali jste mu minulý týden vařit sunar?“ Rozhovor nezačal dobře. Tudy cesta nevede, ale nemohl si pomoci.

„Mohu nahrávat?“ zeptal se Emery a ukázal hlavou na kazeťák.

„Prosím.“

„Kdy jste se narodil?“

„23. srpna 1944.“

„Tak přece. Já když jsem to poprvé viděl, nechtěl jsem tomu věřit. Vy 23. 8. 1944 a Erwin 24. 8. 1944. Není to fascinující?“ řekl.

Následovala řada otázek a on souhlasně pokyvoval. Odpovědi se shodovaly s tím, co mu dala česká strana.

„Podívejte, byla to vaše mrtvá schránka?“ zeptal se Emery a ukázal fotografie stromu v lese v Šandy Heath, což je část Hampstead Heath, na druhé straně Spaniards Road.

„Ne, to nebylo to místo. Měl jsem tam mrtvou schránku, ale byla pod prahem nepoužívaných dveří, které jsou v této zdi,“ a ukázal mu to místo na mapě. „Přece si nemyslíte, že budu zakládat mrtvou schránku pod sledovačkou. Víte co? Řekněte jim, ať příště nejsou líní a sundají si aspoň kravaty.“

„Vy jste věděl, že jste byl sledován?“ zeptal se Emery s údivem.

„Jo. Od samého počátku. Celé dva roky. Ale úplně nejhorší byli v té Tate galéry. Ti byli tak mizerní, že jsem se neovládl a řekl jsem tomu v těch šedých šatech, co tam seděl uprostřed té místnosti na té kulaté lavici, ať jde, a teď mi promiňte mou průmyslovou angličtinu, do prdele, že o nich vím. To vám neřekl, co? Ale ti ostatní byli také mizerní. A měli s sebou ženskou, to kvůli Lorně.“ Emery viděl, že nekecá, že o nich věděl. „Ale proč jste nepráskl do bot?“ zeptal se.

„Myslel jsem, že mě necháte být, že mě pustíte. Už jste to přece udělali předtím, museli jste vědět, že nedělám nic proti Anglii, ale ně, vy jste chtěli být slavní lovci špionů!“

Začínal se zase dostávat do varu. „Angličanům se nikdy nepodařilo, aby jejich důstojník infiltroval nějakou cizí organizaci nebo rozvědku. Vždy to byl nějaký přeběhlík, nějaký zrádce, nějaká sketa, jehož služby jste využili, že?“

„Ne, nepodařilo,“ řekl a začal odjinud: „Když už jste se zmínil o Lorně, pamatujete si, jak jste seděli na lavičce na Hampstead Heath, tak tam byl shodou okolností člověk ze sovětské ambasády. Vy jste předával zprávy přímo Rusům? Vy jste pracoval přímo pro Rusy?“ zeptal se. Angličané byli přesvědčeni a jsou dodnes, že podplukovník Jelínek dělal přímo pro Rusy.

„Ne.“ Jelínek viděl, že mu Emery nevěří.

„Podívejte, my jsme si vás vyfotografovali. To jste nevěděl, co?“ řekl Emery a ukázal dvě fotografie.

„O téhle jsem věděl již tehdy,“ řekl podplukovník Jelínek. „Ta je z Golders Green. To je ta, co mi před pěti lety ukazoval Lynch. Teď to na mě zase zkoušíte a myslíte si, jak nesmírně jste mazaný. Na tu druhou si upamatovávám. Taje dělaná v Christie‘ s, ale tenkrát jsem ji nevztahoval na sebe. Myslel jsem, že jsem jim vkráčel do záběru. Alespoň to tak nahráli. Dělali, jak je to velká legrace, že jsem jim tam vešel. A taky tam měli dámu, opravuji, ženskou.“

„Prohlídku bytu jsme vám nedělali,“ řekl Emery. To už ale nebylo dotazování. Byla to snaha zjistit, co Jelínek ví. Snaha převézt ho. A to se mu nelíbilo.

„Ale dělali,“ řekl.

„Nedělali,“ řekl Emery umíněně.

„No, když jste tam nebyli vy, někdo tam byl. Udělal jsem si znamení. Byla porušena. Měli jste otisky klíčů od Edmundsona.“

„Keith Edmundson měl pocit, že vás zradil, nelíbilo se mu to,“ přiznal Emery.

„Já Keithovi nic nezazlívám. Je to patriot. Dělal – nebo se alespoň snažil dělat – svou povinnost. Nemohl za to, že mu to moc nešlo. Je to valach a hodí se spíš do tahu než do skoku. Nic jiného mu nezbývalo. Když jste si prověřovali mé sousedy, tak jste na něho narazili, a on to dostal rozkazem. Nevěřím, že jste ho na mě nasadili úmyslně. Ani anglická kontra nemůže zaměstnávat takového troubu. Já mu nic nevyčítám, až na to, že vzal do mého bytu ty děti, to bylo od vás fuj. Komu ale neodpustím, je ten doktor, který měl na stole tu cedulku: Dr. Alexander. To jste si mohli odpustit, dát mě do blázince. Pokrytecky halasíte do světa o zneužívání psychiatrie v SSSR, a co jste udělali vy? Nestydíte se? Ne, nestydíte, význam toho slova během staletí lží a intrik v Anglii jaksi vymizel. Keithovi nic nezazlívám, ale budu-li mít příležitost zabít Alexandera nebo jak se ta zrůda jmenuje, udělám to. Chcete to písemně?“ Emery se nejisté usmíval.

„Ten hotel Stieglbráu ve Vídni jste si vybral z jakého důvodu?“ zeptal se.

„Tak přece jenom jste to byli vy. Přece jen jsem vás vyšáhl správně. Vybral jsem si ho, protože to je kvalitní hotel a blízko nádraží. To je vše.“

„A poslal jste si odtamtud dopis.“

„A poslal jsem si odtamtud dopis.“

„Řekněte mi, kde jste nechával své auto, když jste odjížděl do zahraničí? Měl jste ho garážované?“ zeptal se zničehonic z jiného konce Emery.

„Ne, měl jsem ho zaparkované v ulici blízko tenisových kurtů v Golders Green. Nevzpomínám si na jméno té ulice, ale když mi znova půjčíte tu mapu, tak vám ji ukážu.“

„Ne, to není třeba, já jen, že vaše auto bylo tak čisté,“ vysvětlil.

„Moje auto bylo vždy čisté!“ řekl Jelínek hrdě.

„Ale jinak jste nebyl moc dobrý řidič,“ řekl vyčkávavě. Lidský mozek je něco úžasného. Na co potřebuje stroj několik vteřin, na co potřebuje počítač několik desetin vteřin, na to potřebuje mozek tisícinu vteřiny, možná i méně, a je schopen hnát několik úvah paralelně vedle sebe.

Anglická kontra byla posedlá myšlenkou, že Erwin musel dělat něco kolem aut. Byli přesvědčeni, že je automechanik nebo řidič nebo tak něco. V tom je utvrdil asi i poznatek, že si kupoval kvanta časopisů s automobilovou tematikou. Ale to bylo proto, že byly schváleny jako vhodné pro tajnopis. Jelínek si okamžitě vzpomněl na všechny případy, kdy na toto téma projevili zájem. Okamžitě, paralelně a na všechny.

Jak ho Keith obdivoval, jak řídí, na Shirley Cochraneovou, jak se ho ptala, zda by byl schopen po tak dlouhé pauze zase řídit auto. Jak se ho ten falešný řecký student snažil zatáhnout do opravy aut a jak se snažil vysondovat, co o nich ví, a zjistit, jak řídí. Vzpomněl si na ty dvě ženské, jak chtěly, aby jim opravil sluneční střechu u auta, a jak se ptaly, zda je to jeho povolání. Také při výsleších svědků Danyho Radovanoviče, Johanny van Haarlem a Lindy Harrisové se tato otázka vynořovala znovu a znovu.

Emery udělal chybu. Kdyby se zeptal přímo na jeho automobilovou minulost, řekl by mu vše, co by chtěl vědět. Konečně, měl to rozkazem. Ale on to neudělal a zase si hrál na chytrého a mazaného a náramného. Do Jelínka vjel vztek.

Byla to dobrá otázka, to musel uznat. Ale žádný muž na světě nepřizná, že je špatný milenec, a už vůbec ne, že je špatný řidič.

„Byl jsem špatný řidič,“ řekl Jelínek. To vzalo Emerymu vítr z plachet. Překvapeně se na Jelínka podíval.

„Kdo je major Krumlovský?“

„Neznám,“ řekl Jelínek ostře. Major Krumlovský byl jeho řídící orgán.

Emery se zase na Jelínka podíval. Asi si myslel, že ho urazil tím, že řekl, že byl špatný řidič.

„No, tak toho necháme. Buďte trpělivý. Nějakou dobu tu ještě budete, ale ne moc dlouho. Je to otázka čtrnácti dnů nebo tak. Nemohu říci přesně, tak se do ničeho nezapleťte.“

A než se zvedl, položil poslední otázku, kterou měl celou dobu na srdci: „Ještě mi ale řekněte, proč jste mě tenkrát odmítl vidět, když jsem vám napsal ten dopis.“

„Vydedukoval jsem si, že jste mě chtěli zverbovat proti Rusům,“ odpověděl popravdě podplukovník Jelínek.

„Jo, chtěli,“ potvrdil Emery. Podali si ruce a pohlédli do očí. Nebyl to špatný chlap, ale na Procházku neměl. Také to nebyl generál.

159

Za pár dní dostal deportační příkaz a licenci k opuštění Británie. Bylo to prosté, až k uzoufání prosté. Zavolal si ho dozorce Smith. Ten, co vypadal i v uniformě jako bankéř a byl k němu vždy zdvořilý, co četl knihy od Wilbura Smithe a snad s ním byl i spřízněn, a řekl: „Borisi, něco ti přišlo.“ Jelínek se podíval na dva papíry. „Strčej tě do vězení?“ zeptal se.

„Ne, budu svobodný muž. Tady odtud vykráčím přímo na svobodu. Myslím, že když se někdy potkáme, můžeme si pohlédnout do očí. A když to bude v pubu, koupím ti pivo, Smithi, když mi to dovolíš.“ Co si člověk všechno nenamluví, a vidí ne to, co se děje, ale to, co by vidět chtěl. Na okamžik se Jelínek domníval, že se Smith letmo dotkl místa pod okem, jako by si něco utíral.

Dozorci jeho propuštění tajili a Jelínek to také nikomu neříkal. Nechodil na compound, nechodil do tělocvičny. Především dostal zánět sedacích nervů, a to dost bolí. A hlavně nechtěl, aby dostal nakládačku od Prince a jeho vzkříšené bandy. Chtěl přežít, když už viděl světlo na konci tunelu. Chodil jen na studijní oddělení. Vlastně se tam jen dobelhával a polykal nesmírná kvanta ibubrofenu.

Profesoři věděli, že odchází. Hlavně Shirley a ekonomka Maureen se blaženě usmívaly, protože Erwinovi, tedy Jelínkovi, fandily a chodily kolem něj a usmívaly se, jako když o někom víme, že má kapavku, a on neví, že víme.

Imigrační akty 1971 a 1988

DEPORTAČNÍ PŘÍKAZ

Jelikož soud doporučil dle článku 6 (1) Imigračního aktu 1971, aby byl vydán deportační příkaz týkající se Erwina van Haarlema, osoby, která nemá právo pobytu dle mínění tohoto Aktu: A protože řečený Erwin van Haarlem tudíž podléhá deportaci dle výkladu právní moci článku 3 (6) zmíněného Aktu.

Nyní proto ve shodě s článkem 5 (1) zmíněného Aktu já tímto příkazem žádám řečeného Erwina van Haarlema, aby opustil Spojené království, a zapovídám mu vstup do něho po dobu trvání platnosti tohoto příkazu.

A v souladu s odstavcem 2 (3) Dodatku 3 zmíněného Aktu tímto nařizuji, aby byl držen ve vazbě, dokud se nevzdálí ze Spojeného království.

Podpis

Ministr vnitra

Ref:

Ministerstvo vnitra Queen Anne‘ s Gate

LICENCE Trestní soudní akt 1991

Vězení Její Výsosti, HM Prison / YOI PARKHURST

Jméno: ERWIN VAN HAARLEM

Vězeňské číslo: MM 1876

Datum narození: 24/08/1944

Parole ref: AA 3219, NIB číslo: 5481288B

1. V souladu s ustanoveními článku 35 Kriminálního soudního aktu 1991 jste zproštěn rozsudku k uvěznění na licenci pro účely deportace/vyhoštění ze Spojeného království.

2. Vaše licence začíná 05/04/1993 a vyprší 01/12/1994, pokud nebude tato licence předtím zrušena

3. Ohledně vaší deportace/vyhoštění ze Spojeného království jste žádán řídit se instrukcemi imigračních úřadů.

4. V případě, že Vám bude uděleno povolení vstoupit do Spojeného království během doby platnosti Vaší licence, musíte se hlásit službu konajícímu důstojníku na probačním úřadě v místě, kde budete bydlet, a podvolit se dozoru až do data vypršení Vaší licence.

5. Ministr vnitra může změnit nebo zrušit kterékoliv z uvedených podmínek v souladu s článkem 37 (5) Trestního soudního aktu 1991.

6. Dle podmínek článku 39 Trestního soudního aktu, vám bude licence odňata a budete povolán zpět do vězení, nebudete li jednat v souladu s odstavci 3 a 4 výše uvedenými výše.

Podepsán: Status:

Datum: 31/3/93

za ministra vnitra

Tato licence mi byla dána a její požadavky mi byly vysvětleny.

Podepsán: E. van Haarlem Datum: 31. 3. 1993

Když to Václav Jelínek dočetl, nic to s ním neudělalo. Žádné emoce se nedostavily. Jediné, co ho napadlo, bylo: „Vždyť znají mé pravé jméno, mé pravé datum narození, proč ho nepoužívají? Je to vůbec platné?“

160

Tu noc před propuštěním nemohl Václav Jelínek usnout. Vilné kočky neřestně mňoukaly nedočkavou půlnoc, ač bylo teprve necelých jedenáct. Vzal tedy kornet a začal ho jemně zahřívat. A pak, ále co. Vyndal dusítko a začal hrát.

„Zmlkni, ty komunistickej bastarde! Ticho tam v podpalubí! Mňau, mňau!“ ozývalo se z cel. Ale nebylo to míněno zle, nebylo to míněno vážně. Bylo to vítané zpestření. A tak hrál dál a hrál procítěně. Volání a posměšky umlkly. Hrál svoji skladbu, kterou si složil a ke které si promítal v mysli slova, která si také vymyslel. V hlavě se mu honilo celé orchestrální aranžmá, hrál to jako slowrock, 56, ne víc. Vracím se domů:

„Domů jdu cestou spálenou, přes řeky s vodou zkaženou, jedno však vím, jedno však vím, já nechtěl se bát, já nechtěl se bát, i když tu na mě už nečekáš, i když mi lásku svou nešeptáš, jedno však vím, jedno však vím, já měl jsem tě rád.“

A ženský hlas: „Vrať se mi zpátky k nám, já bez tvé lásky nejsem nic, já nocí nejdu spát a tmou se dívám na měsíc. Vrať se mi zpátky k nám, ptát se mě nesmíš vůbec nic, já hanbou umírám, že jiný líbal moji líc.“

A pak přidal Vzpomínku na Zbiroh. To bylo jeho parádní číslo. To už nebyl ve vězení, ale doma, doma, protože země česká je domov můj, země česká, dobrá či špatná, ale domov můj.

„Jdu domů!“ A nasadil Kde domov můj a vzal to dost vysoko, v F dur. To pěkně vynikne. A pak se k němu přidal s citem Paul Hoggarth, který hrál na klarinet a přiznával mu jemně druhý hlas. Hráli. On, československý špion, a Paul, osminásobný vrah, uprostřed moře, ve vězení na ostrově Isle of Wight.

161

Ráno ho dozorce vzbudil ve čtyři. Loď na britskou „pevninu“ odjížděla v šest. „Snad mě nevezou do Austrálie,“ napadlo ho. Dozorce mu přinesl horké kafe. Prostě přinesl horké kafe v plastikovém kelímku. Neuvěřitelné.

Do igelitky dal Václav Jelínek veškerý tabák, který měl, a také rádio a položil vše přede dveře Freddymu. Freddy nebyl jeho přítel, ale to vlastně nebyl nikdo. Freddy byl Ir, ale ne z IRA. V hospodě při hádce pobodal tři Angličany. A ve vězení zabil ještě jednoho. Pod okem měl vytetovanou slzu, to je ve vězení takový zvyk, za jednoho zabitého spoluvězně jedna slza, i za Angličana.

„Dáš mu to?“ zeptal se Jelínek dozorce.

„Jasná věc. Spolehni se.“ Wulfovi položil před dveře svůj B-kornet. Věděl, že ho chtěl, že se mu líbil.

V příjmu, který má na starosti i odbavení, se převlékl. Oblékl si dvouřadový tmavomodrý vlněný proužkový oblek, bílou košili, vínovou kravatu s decentním vzorkem a kvalitní brogue boty. Metamorfózu dokončil zlatými manžetovými knoflíky. Vypadal jako bankéř. No, nebo alespoň jako bankovní úředník. Na dozorce udělal dojem. To se pozná. Dali mu čtyři pěkné modré tašky, aby si měl v čem odnést věci.

Ty tašky má dodnes.

„Včera ti přišly nějaké knihy, Borisi,“ podal mu jeden z dozorců balíček knih. Vlastně se chovali jako svědomití úředníci, a ne jako dozorci.

Mark Rothermehl ho upozornil na možnost, jak získávat kvalitní četbu.

V nedělních magazínech byly vždy nabídky různých nakladatelství a knižních klubů, které nabízely knihy. Zásilka hned, platba na dobírku. Mark zjistil, že když do adresy nenapíše „vězení, prison“, zásilka dojde. Také názvy slabě měnili, například Park Hurst nebo Rekreační středisko, a ono to došlo, nebo změnil pořadí slov ve jménu, například van Erwin Haarlem. Počítač si s tím neporadil. Časem v knihkupectví zjistili, že knihy nebyly zaplaceny, a začali zasílat upomínky, které byly zpočátku velice zdvořilé, ale pak přitvrzovaly, až končily výhrůžkami, „že nezaplatí-li, může být soudně stíhán“. Na takový dopis se těšili nejvíce a odepsali už s adresou vězení a jak se strašně bojí, že půjdou do vězení, a děsně se u toho smáli. Scéna jako vystřižená ze slavného Repinova obrazu „Záporožští kozáci píší dopis tureckému atamanu“.

Poslední tři knihy, které mu přišly, byly: Collins Atlas of the World, atlas světa, Shakespeare, kompletní dílo, Hutchinson Encyclopedia

Na letiště ho měli odvézt dva policisté. Byli oblečeni jako džentlmeni a také se tak chovali. Na lodi si koupili snídani a jemu také. To samé. Hovořili vybraně, byli to studovaní lidé, o tom nemohlo být pochyb. Jelínek se cítil dobře. Byl zase mezi normálními lidmi, ne mezi zvířaty: „Promiňte, že vás obtěžuji, směl bych vás požádat, abyste mi podal…“ Bylo to fascinující.

Na letišti ho vzali na oddělení letištní policie. Měl tam zůstat až do odletu.

„Běž dovnitř!“ řekl letištní policista „Běž dovnitř!“ řekl znovu a strčil ho napřaženou paží do prsou. Jelínek ho vzal levou rukou za loket a pravou sekl nahoru. Sekl ukazováčkovou hranou, ne malíkovou, ukazováčkovou hranou směrem nahoru, do podpažní jamky. Tam to bolí, někdo i omdlí. Nacvičoval to 333krát. Jeden z džentlmenů z doprovodu ho ohleduplně odstrčil a něco potichu vysvětloval policistovi. Ten ho ale nevnímal.

„Prosím, buďte tak laskav a jděte dovnitř, máme své předpisy,“ řekl jeden ze sirů.

A v souladu s odstavcem 2 (3) Dodatku 3 zmíněného Aktu tímto nařizuji, aby byl držen ve vazbě, dokud se nevzdálí ze Spojeného království.

Měli své předpisy, stále ještě nebyl pryč ze Spojeného království. Místnost byla prostorná, nebyla to cela Byla tam postel, neustlaná a rozházená, politý stůl, na něm zbytky jídla přetékající koš na odpadky. Páchlo to tam jako po sympoziu bezdomovců. Jelínka to ponížilo. Tím si to u něj rozlili. Ale pak už šly věci ráz naráz.

Přišel uniformovaný policista v helmě, tmavé uniformě, lesklé knoflíky na blůze, důležitost na obličeji, a šel před nimi. Lidem se to moc nelíbilo, ale rozestupovali se a dívali se zvědavě. Šli rovnou skrz pasovou kontrolu, protože neměl žádný pas, a rovnou skrz celní kontrolu, protože neměl žádné zavazadlo.

„Nebojte se,“ všiml si jeden z doprovodu Jelínkových obav. „Vaše zavazadla už jsou nakládána do letadla“

„No jen aby. Znáte ten vtip: Přišel pán na letiště k přepážce British Airways a povídá: Já cestuji do Prahy. Tohle zavazadlo mi pošlete na Kubu a tohle do Moskvy. Ne, to nemůžeme udělat, řekl odbavující úředník. „Proč ne?“ protestoval ten pán, „vždyť jste to udělali minule.“ Zasmáli se.

„No, tentokrát cestujete s ČSA.“ Pro Jelínka si přišel kapitán letadla „Děkuji, že jste mě dostali na letiště, a děkuji za snídani,“ řekl podplukovník Jelínek svému doprovodu. „To je v pořádku,“ odvětil Angličan. Chvíli se na sebe dívali, ale protože nikdo neudělal ten správný první pohyb, ruce si nepodali.

Kapitán se na nic neptal. Asi byl informován a předal ho vrchní stevardce. Ta ho uvedla k místu. „Když budete něco potřebovat, obraťte se přímo na mě,“ řekla

162

Vedle Jelínka seděl jakýsi muž. Celou cestu neřekl ani slovo. Mlčel a dával pozor. Byl to příslušník české tajné služby a Jelínka hlídal.

Teprve teď, když se pohodlně usadil v letadle, si v plné síle uvědomil, že se vrací domů.

Bylo mu dobře. Něco způsobovalo, že mu bylo dobře. Hergot, co to je? A pak mu to došlo. Čeština! Lidé kolem hovořili česky. Téměř dvacet let byl nucen poslouchat angličtinu. Kdykoli mluvil anglicky, bylo mu, jako by tlačil něco čtverhranného ven kulatou dírou. Tak tohle je tedy mateřština Teprve teď nechal svým citům volný průchod.

Sáhl si na tvář. Byly to jen malé, ale docela viditelné slzy. Myslel hlavně na své rodiče. Těšil se na ně. Vlastně se ani na nikoho jiného těšit nemohl.

Celých pětadvacet let strávil v zahraničí. To je skoro třetina průměrného lidského života A po celou tu dobu neřekl svým rodičům ani slovo o svém tajném poslání. Nemohl.

Kromě rodičů neměl nikoho. Jeho velká láska z mládí Leona, s níž chodil po vojně skoro dva roky, už na něj dozajista zapomněla Nebo snad ne?

„I když tu na mě už nečekáš, i když mi lásku svou nešeptáš, jedno však vím, jedno však vím, já měl jsem tě rád.“

Letuška se na Jelínka usmála a zeptala se, zda nechce víno. „Ne, děkuji. Jste velmi laskavá,“ řekl nahlas a v duchu dodal: „Chci mít čistou hlavu. Potřebuji se na všechno, co bude, plně soustředit.“ Přestože se vracel domů, velmi dobře věděl, že to nebude vůbec jednoduché.

Když letadlo ČSA opustilo vzdušný prostor Velké Británie, zbavil se Václav Jelínek svého prokletí. Legenda Erwina van Haarlema „umřela“ 5. dubna 1993.

Ve chvíli, kdy si to Jelínek uvědomil, byl právě někde nad Holandskem. A mířil domů, do Prahy.

Poslední snaha Johanny van Haarlem najít syna

163

Když byl Václav Jelínek, tedy Erwin van Haarlem, ještě v britském vězení, odehrálo se v Čechách něco, co ho velmi překvapilo a co se dozvěděl až po mnoha letech.

Psal se rok 1991 a Johanna van Haarlem stále neúnavně pátrala po svém skutečném synovi. Přestože se v britském tisku objevily zprávy, že skutečný Erwin van Haarlem byl už dávno po smrti, protože jej československá tajná bezpečnost údajně zavraždila, Johanna stále věřila, že její syn žije.

Někdy v polovině roku 1991 podnikla poslední pokus, aby syna našla. Vydala se do Československa.

Její první kroky vedly do dětského domova v Olešovicích. Sem se měl malý Erwin dostat z teplického ústavu, kam ho Johanna v roce 1944 odložila.

Ředitel sirotčince Jiří Douša ji zdvořile pozval dál. Matkám, jako je ona, už pomáhal několikrát, a tak dobře věděl, co má dělat. Zalistoval v několika archivních svazcích. Johanna se v tu chvíli zachvěla „Cítím, jak zde Erwin žil, jak se v těchto chodbách smál a plakal. Kráčím v jeho stopách.“

Jiří Douša zanedlouho našel, co hledal. Byl to seznam chovanců. A přestože držel v ruce jen zažloutlý papír, Johanna k němu vzhlížela jako k nějakému pokladu. Na seznamu bylo celkem 933 jmen a Erwin van Haarlem tu byl na desátém místě. „Je tu datum narození 24. srpna 1944 a místo narození Amsterodam. Do Olešovic se dostal v roce 1945 a domov opustil 2. dubna 1949, když mu byly čtyři roky a osm měsíců,“ oznámil úplně oněmělé Johanně ředitel Douša. „Ale bohužel, jiné údaje už tu nejsou. Je tu jen poznámka: spis předán ministerstvu vnitra,“ dodal.

„Co to znamená?“ vyhrkla Johanna: „Můj syn byl předán orgánům ministerstva vnitra, aby mu mohly vzít totožnost? Mohly ho dokonce zavraždit? Nebo to znamená, že dostal adoptivní rodiče?“ Na její otázky už ale Douša odpovědět nedokázal.

Johannin popelavý výraz se změnil, až když jí ředitel ukázal černé kožené album s fotografiemi dětí. Johanna jím vzrušeně listovala a hledala Erwina. Na jedné fotografii bylo nádherné blonďaté dítě ve věku asi dvou let. Johanna si v první chvíli myslela, že to je holčička, ale na druhé straně fotky bylo jasně napsáno: Erwin van Haarlem. „Ó, ano. Ó, ano!“ vykřikla.

Johanna pak dostala adresu na bývalou ošetřovatelku olešovického domova Helenu Klapovou, která musela Erwina podle ředitele Douši dozajista zažít. „Možná, že ví, co se stalo s Erwinem po 2. dubnu 1949,“ říkala si Johanna.

Přestože to bylo už přes čtyřicet let, paní Klapová si Erwina velmi dobře pamatovala. „Vy jste skutečně Erwinova matka?“ zeptala se Klapová Johanny. „Byl milý. Vždycky nás všechny moc rozesmál. Všichni jsme ho rozmazlovali,“ zasnila se bývalá ošetřovatelka.

Johannu to velmi potěšilo. „Jsem ráda, že o Erwina pečovala tak starostlivá žena,“ poděkovala.

„Tehdy to byla pro děti těžká doba. Byly tu spolu pohromadě nacistické děti, ale i židovské, které přišly z koncentračních táborů,“ vyprávěla Helena. „Těch deset Němců v Olešovicích bylo drženo pohromadě. Spali v jedné velké místnosti, koupali se i jedli společně. Ale děti se nakonec nad rozdíly povznesly a sžily se.“

Na jedné fotografii, kterou Johanna van Haarlem získala v Olešovicích, byl Erwin v náruči nějaké mladé dívky. „To hezké mladé děvče, které objímá Erwina, je Eva Kvapilová,“ vysvětila Helena Klapová.

Pro Johannu byla Helena studnicí informací. Její vyprávění hltala, jako když malé dítě poslouchá pohádku. „Erwin byl brzy po svých třetích narozeninách v roce 1947 poslán do luxusního domu herce Národního divadla Vladimíra Řepy. Bohužel Řepa a jeho žena byli padesátníci a nedokázali se vyrovnat s těžko zvladatelným Erwinem, který chtěl neustále zpět ke svým přátelům v domově. Po čtyřech měsících strávených u Řepů byl Erwin zase u nás v Olešovicích.“

Johanna si dělala pečlivé poznámky a stále čekala, že se dozví jméno Erwinových adoptivních rodičů. „O čtyři měsíce později si třiapůlletého Erwina odvedl k adopci židovský dětský lékař Vojtěch Lowy, který přežil Dachau. Lowy se znovu oženil poté, co ztratil svou ženu a dítě v koncentračním táboře. V tu dobu žil v Kolíně,“ řekla Klapová.

Johanna se tedy vydala do Kolína na adresu, kde Lowyovi bydleli. Ti už byli dávno po smrti a sousedé si na Erwina nepamatovali. Ale v jiné čtvrti našla Johanna rodinu Passerovu, která s nimi bydlela ve stejném domě.

Josef Passer byl sedmaosmdesátiletý židovský zubař v důchodu. Ještě stále měl na svém levém předloktí vytetováno číslo z koncentračního tábora Mauthausen. „Byl jsem přítel Lowyů,“ řekl a Johanna mu byla vděčná za upřímnost, i když jeho vzpomínky byly šokující.

„Lowy potkal svou ženu Františku v koncentračním táboře a ona dvakrát potratila kvůli podlomenému zdraví z Mauthausenu. Ona byla taková náladová a dominantní žena a zdálo se, že miluje své psy více než Erwina. Lidé říkali, že slyší vřískat Erwina, když ho zamkli ve sklepě. Prý na něj volala „malý nácku“. Dokonce se říkalo, že mu lila vodu na hlavu, což bylo mučení, které viděla v koncentračních táborech. I přesto byl ale Erwin dobře oblékán a dobře krmen. Bylo ale znát, že se paní Lowyové velmi bál. Když jsme byli u nich na návštěvě, šel vždy bojácně do kouta,“ vyprávěl Josef Passer.

Johanně ztuhla krev v žilách. Při Passerových vzpomínkách si opět vybavila tolikrát opakovanou větu: „Byla jsem špatná matka.“

Vzhledem k tomu, že manželé Lowyovi nezvládli roli adoptivních rodičů, byl jim chlapec z rozhodnutí úřadů odebrán. Erwin se tak opět vrátil do Olešovic, kde se cítil nejlépe.

Johanna navštívila i Evu Kvapilovou, další bývalou ošetřovatelku z Olešovic. Přestože jí bylo už 63 let, i ona si Erwina pamatovala. Když se Kvapilová dozvěděla, že Johanna je matkou Erwina, objaly se spolu jako dvě pradávné přítelkyně. Eva ukázala Johanně další album fotografií. Tentokrát tam bylo dvacet fotografií. Jak líbá malou holčičku, jak pije vývar ze šálku a jak si hraje v lese. Johanna dostala od Evy i kopii titulní stránky ženského časopisu Vlasta, kde byla fotografie malého Erwina.

Johanna byla dojatá. „Vypadá tak pěkně a šťastně,“ řekla a pokračovala: „Vypadá jako jakékoliv jiné obyčejné dítě, které má svou vlastní rodinu. Je těžké vyslovit, že se nezdá, že by postrádal matku. Jsem vám za to tak vděčná.“

Když si prohlížela fotografii, na které Erwin držel hrníček a lžíci, řekla Johanna s úlevou: „Z toho obrázku mám takový dobrý pocit. Závidím sestrám, ale aspoň vím, že byl na správném místě. Podívejte se na to radostné prostředí: to byl jeho domov, místo, kde žil. Vidím v něm lásku, ačkoliv jsem nebyla schopna mu ji dát.“

Pak se Johanna neudržela a zeptala se: „Víte, co se stalo s Erwinem, když odešel z Olešovic?“

Eva Kvapilová zavrtěla hlavou. „Nevím to přesně, ale pro Erwina si tehdy přijel nějaký pár z Moravy. Ti ho snad adoptovali. Ale víc opravdu nevím.“

Johanna cítila, že je zase o kousek blíže svému snu.

„Ale musíte vědět,“ stačila říct ještě Kvapilová, „že Erwin byl šťastné dítě. Nechávali jsme mu narůst dlouhé vlasy, protože mezi německými dětmi bylo jen jedno děvčátko a on vypadal jako holčička. Byl moc krásné dítě. Bylo nám tehdy řečeno, že ho Erwinův dědeček nechtěl, a proto se dostal do dětského domova My jsme to tu nemohli vůbec pochopit. Erwin tu byl miláčkem všech dětí. A byl nejen miláčkem a hvězdou, ale byl také velmi statečný. Kdykoliv odcházel k párům k adopci, tak jsem se ho ptala, zda má strach. Nikdy neřekl, že by měl. Nikdy neplakal, když odcházel. Byl hrozně zvědavý a chtěl vědět, jací budou ti lidé na jiném místě.“

Johanna se rozplakala „Jsem tak šťastná, že jsem se setkala se ženou, která líbala mého syna a mazlila se ním a která ho s láskou opatrovala Děkuji vám za všechno.“

164

Johanně nezbývalo nic jiného než se obrátit na československé úřady. Její vlastní pátrání ji sice dovedlo na správnou cestu, ale ne k toužebnému cíli.

Na ministerstvu zahraničních věcí se dozvěděla to, co už vlastně věděla „Muž, který je nyní ve vězení Parkhurst Prison na ostrově Isle of Wight, není Erwin van Haarlem. Ale to je asi tak všechno, co vám můžeme říct. Kde je nyní váš syn, to vám říct nemůžeme,“ uslyšela krutou zprávu Johanna

Po několika dalších dnech, kdy ji posílali od jednoho úředníka k druhému, se nakonec dostala k Drahomíru Kubanovi. „Mám tady zprávu z federálního ministerstva vnitra, které kontroluje tajnou službu,“ řekl Kuban a pokračoval: „V ní se uvádí, že váš syn byl adoptován z rozhodnutí soudu. V rejstříku narození má nové jméno. Má novou totožnost. Má nové rodiče. A je chráněn zákony o adopci. Nemůžete znát jeho jméno.“

Johanna zůstala jako omráčená. „Jak mi tohle můžete říct? Česká vláda mě oloupila o identitu mého syna. Oloupila Holanďana o jeho národnost. Toto je mimořádný případ. A vaše vláda je povinována říci mi, kde je můj syn. Špion mě podvedl a vaše vláda stála za ním. Oni mě také podvedli. Chci vědět, zdaje můj syn šťasten. Zda má ženu a děti, které jsou mými vnoučaty. Nebo zda je to osamělý, chudý muž, kterému bych mohla pomoci. Víc než cokoliv jiného chci, aby věděl, že jsem ho nechtěla nechat v Československu. Že jsem na něho vždy myslela a že po něm pátrám téměř 20 let.“

Drahomír Kuban byl z neuhlazených argumentů Johanny van Haarlem v rozpacích. „Je mi vás velmi líto, ale jsou tu zákony, které musí být dodrženy.“

„Ale česká vláda spáchala zločin tím, že dala špionovi identitu mého syna, aby mohl získat holandský pas. Pak mu dovolila, aby mě kontaktoval a prohlásil, že je můj syn. Chovala jsem se k němu jako k synovi po deset let, než byl odhalen britskou tajnou službou.“

Kuban nevěděl, jak má reagovat. Cítil, že před ním stojí žena, které se hroutí svět, protože nemůže najít svého syna, ale věděl, že jí nemůže nijak pomoci.

Johanna to zkoušela, jak se dalo. „Opravdu věříte ministerstvu vnitra, když říkají, že byl Erwin adoptován? Neříkají to, aby zakryli něco nekalého? Nebyl úkladně zavražděn?“

„Věřím tomu stoprocentně a vy věřte mně,“ prohlásil Kuban. Jeho slova byla jistou útěchou.

„Nemohly by vaše úřady udělat výjimku?“ zeptala se Johanna van Haarlem. „Je to mučení. Dáte mi trochu naděje tím, že je Erwin stále živ, ale to mi nestačí. Svým způsobem je to to nejhorší, co se mi mohlo stát. Říci mi trochu, ale ne všechno. Mám pocit, že jsme stále v brutálním komunistickém režimu. Vládní úředníci by mě měli vzít k synovi z humanitárních důvodů.“

Drahomír Kuban se nad osudem nešťastné Johanny nakonec slitoval. „Pokusím se v té věci ještě něco udělat, ale příliš tomu nevěřte.“

Johanna nenechala nic náhodě a požádala o pomoc i holandskou diplomacii. I na přímluvu holandského ministerstva zahraničí nakonec české úřady udělaly to, co oficiálně vlastně nemohly. „Prostudujeme spisy, a jestliže se nám podaří syna Johanny van Haarlem vystopovat, oslovíme ho a zeptáme se, zda by si přál, aby se setkal se svou biologickou matkou,“ zněl tajný vzkaz českých úředníků holandské diplomacii. Když se to Johanna dozvěděla, řekla: „Potřebuji vidět svého syna pro mír duše.“

165

Erwin se už dávno nejmenoval Erwin a samozřejmě ani van Haarlem. Rodiče, kteří ho v roce 1949 adoptovali, mu dali jméno Ivo. (Pozn. autora: jeho příjmení i přesné bydliště tu na jeho žádost neuvádíme.)

Byla zima roku 1991. Blížily se Vánoce a Ivo se právě chystal odejít z práce.

Ivo pracoval jako mistr v jedné obráběcí firmě. „Ivoši, máš tu telefon. Nevím, kdo to je. Nepředstavili se,“ řekl jeden z jeho spolupracovníků.

Ivo věděl o svém osudu jen velmi málo. Když mu bylo devět let, tedy v roce 1953, tak se přehraboval v dokumentech svých rodičů. Ze svého rodného listu tehdy zjistil, že jeho rodiče, s nimiž vyrůstal, byli jen adoptivní, že se jmenoval původně Erwin van Haarlem a že se narodil v Holandsku. Když se to později dozvěděli jeho kamarádi na základní škole, dostal přezdívku. Děti na něj volali: Bludný Holanďane!

Pak už ale nic více nezjistil a ani nechtěl zjistit. Smířil se s tím, že ho vlastní rodiče odložili do dětského domova, a nepátral proč. Byl rád, že má milující matku i otce, kteří si ho vzali za svého. Miloval je a oni jeho.

„Prosím, kdo je tam?“ řekl Ivo.

„Dobrý den, my jsme z ministerstva zahraničí a máme tu jednu neodkladnou záležitost, kterou bychom s vámi rádi prodiskutovali osobně. Mohli bychom se za vámi stavit?“ ozvalo se v telefonu. Ivo byl překvapen. „Z ministerstva zahraničí? Proč? O co vám jde?“

„Nemějte obavy, nic proti vám. Ale dovolte, abychom vám řekli podrobnosti až při osobním setkání. Je to skutečně citlivá a delikátní věc. Jde o vaši matku.“

„O mou matku?“ zvolal Ivo do telefonu a v prvních vteřinách vůbec nic nechápal.

„O mou biologickou matku?“ zeptal se pak nedůvěřivě.

„Ano, o vaši biologickou matku.“ Ivovi, který se narodil jako Erwin van Haarlem, bylo v roce 1991 už 47 let a na svůj osud odloženého dítěte přestal dávno myslet. Občas ho sice zamrzelo, že vlastně nezná své skutečné rodiče, ale nikdy neměl odvahu něco zjišťovat neboje hledat. „Zemřu jako člověk, který nezná svou minulost. Buď se s tím smířím, nebo…,“ řekl si Ivo a nakonec souhlasil, aby za ním lidé z ministerstva přijeli.

Hned druhý den se přiřítila do malé obce na pomezí Čech a Moravy vládní limuzína. Vystoupili z ní dva lidé. A už na první pohled bylo zřejmé, že se příliš nezdrží.

„Pojďte dál,“ přivítal je Ivo.

„Ne, děkujeme. Nebylo by příhodnější, kdybychom zajeli třeba do nějaké restaurace?“ zeptali se. Ivo souhlasil.

Odjeli tedy do nedalekého města do luxusní restaurace. Byl tam klid a byli tam sami.

„Vy asi o sobě víte ty nejzákladnější věci, že?“ zeptal se první muž.

„Jsem adoptivní dítě. Jmenoval jsem se Erwin van Haarlem a narodil jsem se v Holandsku. Ale nic víc nevím. Co se vlastně děje?“ řekl Ivo, který byl mírně nervózní a hodně netrpělivý.

„Hledá vás vaše biologická matka. Jmenuje se Johanna van Haarlem. My jsme jí nemohli říct, kde vás může najít, protože existuje zákon, který to zakazuje. Je velmi nešťastná. Pátrá po vás už řadu let. Slíbili jsme jí, že vás oslovíme a zeptáme se, jestli byste měl zájem ji vidět. Záleží jen na vás. Nikdo vás do toho nenutí.“

Ivo zalapal po dechu a první, co mu přišlo na jazyk, byla jedna jediná otázka: „Ale co na to můj otec?“

Ivo už žil jen se svým otcem. Adoptivní matka mu zemřela v roce 1988 a otec byl od její smrti velmi slabý. Prodělal dva infarkty a Ivo měl strach, jestli by to pro tatínka nebyla velká rána, kdyby mu oznámil, že se přihlásila biologická matka. Ivo nevěděl, co má dělat.

„Za čtrnáct dní mi zavolejte. Pak vám řeknu své rozhodnutí.“ Vzal si dva týdny na rozmyšlenou.

166

Ivo měl své rodiče rád. Byl jim vděčný za to, že ho vychovali a že mu dali smysl života.

Během dvou týdnů, které si vzal na rozmyšlenou, se mu několikrát vybavilo, jak se vlastně stalo, že ho osud zavál z Amsterodamu do Teplic, pak do Prahy a nakonec do malé dědinky „na kraji světa“. Byla to náhoda, nebo osud?

Když byl Ivo, tehdy ještě jako Erwin, v dětském domově, přijel za nimi do

Olešovic štáb Českého rozhlasu. Dělali reportáž o dětech, které zůstaly po válce samy bez rodičů. Bylo to kouzlo okamžiku. Vychovatelka, kterou si reportéři právě vybrali a požádali o rozhovor, měla na klíně krásného blonďatého Erwinka

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se reportér pětiletého klučiny a zapnul kazeťák pro případ, že by rozhovor s chlapcem použil do své reportáže.

„Menuju se Elwin.“

„A jak dál?“

„Elwin Hárlém a jsem z Holandska“

„Jak se ti tady líbí?“

„Moc.“

„A umíš nějakou písničku?“ Erwin se jen díval a přemýšlel.

„No, třeba o té Karkulce,“ radila Erwinovi jeho vychovatelka A Erwin spustil: „Šla Karkulka černým lesem…“

Erwin měl krásný hlas, a tak se redaktor nerozpakoval a použil Erwinovo vystoupení do svého příspěvku. Byl to autentický a dojemný konec reportáže, kterou v rádiu odvysílali hned druhý den ráno.

Jestli existuje Bůh a jestli se někde seshora díval po celou tu dobu na Erwinův osud, tak mu tehdy toho rána musel držet palce.

O tři sta kilometrů dále, směrem na východ od Prahy, v jedné malé vesničce na českomoravském pomezí, poslouchali rádio bezdětní manželé. Byli to docela obyčejní lidé. Oba byli učitelé na základní škole. Pan Jan navíc vyučoval hudební výchovu.

Když toho dne ráno poslouchali rádio a uslyšeli dojemný příběh o odložených dětech z olešovického ústavu, seděli v kuchyni u stolu. Drželi se za ruce a ani nedutali a poslouchali, a když se do éteru rozezněl krásný dětský hlásek s písničkou o Karkulce, bylo rozhodnuto. „Pojedeme se tam podívat. To musí být úžasné dítě, ten Erwin,“ pravil tehdy Jan.

167

Čtrnáct dní uteklo jako voda a Ivo se rozhodl, že se se svou biologickou matkou setká. Učinil tak proto, že chtěl jednou provždy poznat svou minulost a zjistit, kdo vlastně je.

Nejdříve však navštívil lékaře, který se staral o jeho otce Jana, a konzultoval s ním nečekanou událost. „Vydrží tatínek takovou zprávu? Neublíží mu to? Vydrží to jeho slabé srdíčko?“ ptal se Ivo doktora Od lékaře dostal Ivo zelenou. „Ale musíte mu to říct citlivě a nenaléhat na něj,“ radil doktor.

Ivo byl rozhodnut, že kdyby s tím otec nesouhlasil, tak se s Johannou van Haarlem nesetká.

Když Ivo otci řekl, co se přihodilo, nastalo hrobové ticho. Otec přemýšlel a vůbec nic neříkal. Až po dlouhé pauze se podíval svému synovi do očí a řekl: „Jsem rád, že jsme tě dobře vychovali. Naplnil jsi náš život velkým bohatstvím a je jen na tobě, jestli se o něj ještě s někým podělíš.“ Rozhodnutí tak nechal na Ivovi.

Ve smluvený termín, na den přesně, zavolal Ivovi už známý muž z ministerstva zahraničí.

„Souhlasím se setkáním s paní Johannou van Haarlem,“ oznámil mu Ivo. Zcela vědomě neřekl „se svou matkou Johannou van Haarlem“. Nešlo mu to. Srdce to tak nechtělo.

Než se vše zorganizovalo, trvalo to dva měsíce. Termín setkání byl stanoven na 27. února 1992.

168

Johanně van Haarlem se splnil sen. Našla syna, kterého kvůli své životní chybě ztratila

Šestadvacátého února 1992 přiletěla letadlem do Prahy a odjela do Brna Zde se ubytovala v tom nejlepším podniku: Grand hotelu.

Byla zima Mrzlo. V salonku brněnského hotelu bylo ale příjemné teplo, které sálalo z krbu. U stolu tu seděla Johanna van Haarlem se svou přítelkyní paní Navrátilovou. Johanna se s ní seznámila v Amsterodamu. Navrátilová byla varietní umělkyně z Prahy. Procestovala půl světa a tak jí nedělalo problém mluvit anglicky, německy či rusky. Johanna jí ještě před rokem 1989 vyprávěla svůj příběh a požádala o pomoc. Navrátilová jí skutečně poskytla cenné informace, na koho se v Praze obrátit. A také jí občas tlumočila do češtiny.

Jako tlumočnice seděla paní Navrátilová i v den D v Grand hotelu v Brně. Obě hořely nedočkavostí a byly tak tiše, že bylo slyšet jen praskání dřeva v krbu.

Když vešel Ivo do dveří salonku, Johanna zkoprněla. Nemohla vstát, nezmohla se ani na slovo.

„Vy jste Erwin?“ zeptala Navrátilová za Johannu.

„Nejmenuji se Ivo. Když jsem se ale narodil, jmenoval jsem se Erwin van Haarlem,“ odpověděl s ledovým klidem Ivo, a teprve když slyšel, jak Navrátilová překládá do angličtiny jeho slova té druhé ženě u stolu, pochopil, kdo je jeho matka.

„Je to on. Poznávám tě. Máš nádherné modré oči. Takové měl i tvůj otec,“ řekla Johanna.

„Kdo byl můj otec? On už nežije?“ zeptal se Ivo. Johanna svého syna požádala, zda ho může obejmout. A teprve pak začala vyprávět, co všechno se v jejím životě odehrálo, co předcházelo tomu, že ho musela odložit do ústavu, a jak po něm v osmdesátých letech pátrala a jak jí československé úřady představily nepravého Erwina, který používal jeho identitu pro špionážní poslání ve Velké Británii.

Byl to nejdelší den v životě Johanny van Haarlem. Byl to den nekonečných otázek a odpovědí.

Ivo přišel na setkání se svou ženou Zdeňkou. Nebýt jí, nastalo by ve chvílích, kdy si musela paní Navrátilová nutně odskočit, trapné ticho. Ivo totiž neuměl ani jeden cizí jazyk a Johanna neuměla česky. Paní Zdeňka byla učitelkou na místní škole a angličtinu trochu ovládala.

Ivo se se svou ženou poznal ve své vesničce, kde bydlel od svých pěti let, kdy byl adoptován. Zdeňka bydlela jen tři sta metrů od domečku Ivových rodičů.

Ivo a Zdeňka mají dvě dcery. Jedna je kosmetičkou a ta druhá zdědila pedagogické vlohy – je učitelkou. Johanna byla o to více šťastná: byla dvojnásobnou babičkou.

Ivův životní osud, tak jak jej vyprávěl Johanně, byl úplně obyčejný. Po základní škole se vyučil frézařem. V roce 1963 odešel na vojnu do Jihlavy, kde sloužil u tankistů. Po vojně nastoupil do jednoho průmyslového podniku ve východočeském kraji, kde strávil většinu svého profesního života. Stal se z něho zámečník, ale uměl opravit vše, co nefungovalo. Kdyby v té době mohl podnikat, mohl nazvat svou firmu příznačným názvem: Ferda mravenec – práce všeho druhu. Při zaměstnání si stačil udělat strojírenskou průmyslovku.

V jeho životě jinak nebylo nic, čím by vybočoval z řady.

Snad jen ten zpěv, kterým kdysi okouzlil své adoptivní rodiče. Ten mu zůstal a zřejmě zůstane i navěky. Ve svém volném čase jezdí se svou kapelou po místních zábavách a tancovačkách a zpívá. Nehraje na žádný nástroj, ale zpívá. A zpívá nádherně. Tak hezky, jako hraje jeho druhé já, druhý Erwin van Haarlem, tedy podplukovník Václav Jelínek, na harmoniku. Člověk by řekl, že kdyby se ti dva setkali, mohli by vyhrát kdejakou hudební soutěž…

169

Johanna nabídla svému synovi, aby za ní přijel i se svou rodinou do Holandska. Pro Iva to byla mimořádná výzva. Kromě několika dovolených v Chorvatsku nebo v Bulharsku nebyl nikdy v zahraničí.

Johanna připravila na své zahradě večírek, kam sezvala všechny své příbuzné. Bylo to na chlup stejné jako tehdy počátkem osmdesátých let, kdy přijel do jejího domu v Schaijku podplukovník Václav Jelínek. Tentokrát Johanně každý věřil. Ivo měl modré oči. A to bylo hlavní poznávací znamení. První Erwin, podplukovník Jelínek, kterého Johanna přivedla do rodiny jako svého nalezeného syna, měl totiž oči hnědé.

Pro Iva to bylo zajímavé období. Poznal celé příbuzenstvo van Haarlemů a seznámil se dokonce i s rodinou svého otce Gregora Kuliga. Jeho sestra se usadila jako jeptiška pod řádovým jménem Nikandra v Německu.

Ale to bylo asi také všechno, co se dalo od šťastného shledání Johanny se synem čekat. Ivo měl svou rodinu a svůj život a ani na chvíli nezauvažoval o něčem hlubším, co by znamenalo, že by svou biologickou matku vzal k sobě do rodiny.

Johanna se sice snažila projevit výraznější cit, ale nešlo to. Ivo ji respektoval, ale neměl k ní ten pravý citový vztah. Takový vztah se nedá naučit, natož ho začít budovat, když je matce sedmdesát a synovi skoro padesát.

Johanna pak ještě párkrát syna navštívila. Byly to však spíše zdvořilostní schůzky.

V Ivově srdci jsou s hlubokou úctou uloženy jako jeho skutečné matky všechny vychovatelky z dětského domova v Olešovicích. Svou adoptivní matku měl rád, Johannu respektoval, ale tetičky z domova – ty prostě zbožňoval.

„Když se mě dnes někdo zeptá, kdo je moje matka, tak já mu neumím odpovědět. Je to těžké,“ říká Ivo a se slzami v očích dodává: „Rozum mi sice velí říct, že paní Johanna, ale já si prostě nejvíce pamatuji své tetičky z domova. Jak se o mě staraly, jak mě vychovávaly a dávaly mi tu největší lásku.“

170

Od chvíle, kdy se Ivo dozvěděl, že se s jeho jménem spojuje špionážní příběh, měl podvědomý strach. Nevěděl, co se ještě může stát. Je špion, kterého zadrželi ve Velké Británii, nebezpečný? Co se stane, až se vrátí domů?

„Drž se zpátky. Buď na pozoru. Když dokázali ukrást tvé jméno, dokážou i jiné věci,“ kladla na srdce Ivovi jeho matka Johanna.

Obavy z podplukovníka Jelínka byly liché. Johanna ho sice vykreslovala jako zrůdu, která nemá srdce, ale ve skutečnosti to bylo úplně jinak.

Návrat domů

171

Na Ruzyni naložili Václava Jelínka do auta. Těšil se domů.

Jeli směrem na Radotín a Slivenec a dolů do Chuchle. Tady to znal důvěrně. Sem chodil na koníčky, tady se bavil s jezdkyní paní Hermannsdorferovou, tady se trhnul sledovačce. Přes Vltavu viděl Modřany, Orionku, kde dělala maminka, dům, ve kterém bydleli. „Ještě chvíli, na Zbraslavi zahneme na most a tradá domů,“ notoval si. Ale auto nezahýbalo.

„Hej! Kam mě to vezete?“ zvolal náhle. Auto udělalo smyčku a vracelo se do protisměru. Za nimi doprovodné vozy. Jistili se proti případné sledovačce.

„Musíme uzavřít případ,“ dostalo se mu odpovědi.

„Kam mě to vezete? Chci domů!“

„Musíme uzavřít případ.“ Jeli do Čtyřkol, vesničky za Prahou. „To snad není možné, my budeme ve stejné konspirační vile, kterou jsme měli my. Oni snad ani nevědí, že jsem tu byl,“ pomyslel si.

Byla to ona. Ta vila blízko bažantnice, kde dostal vyznamenání od československé, ale i sovětské rozvědky.

Ve vile se všechno změnilo. Všechno a nic. Vila, která byla dříve růžová, byla nyní modrá. Drahé obrazy byly nahrazeny jinými drahými obrazy. I koberce vyměnili. Jen nábytek byl jiný, vlastně ani ne tak jiný, jen jinak rozestavěný. Hospodyně byla pečlivě upravená a vařila stejně výborně jako ta dříve.

Začal pokus o výslech. Dostal několik otázek a měl je zodpovědět písemně. Chvíli psal, ale pak toho nechal.

„Chci domů,“ vykřikl. Nátlak vedl důstojník, bývalý komunista, který se představil krycím jménem, tedy falešným, Sucharda.

„Nejdříve musíme uzavřít případ,“ mlel stále dokola.

„Odmítám spolupracovat,“ řekl jasně Jelínek.

„Vy spoléháte na to, že vám nic neuděláme, že se vám nic nestane. Dřív by si vás vzali do Ruzyně a tam by si vás pěkně podali. Abyste se nespletl!“ řekl muž v khaki bundě. Měl šedivý plnovous a přezdívku Hemingway.

„Neřekl jsem nic Angličanům. Neřekl bych nic v Ruzyni. Neřeknu nic ani vám.“

Jelínek dost křičel. V koutě se krčil Pepík Štaidl z dokumentace. Je smutné dívat se na dospělého muže, jak se bojí. Dívat se na muže, který se nechal ideologicky prověřovat, který se bojí a omlouvá to sám sobě, že už má jen dva roky do penze a že má rodinu, o kterou se musí starat. Kdo se narodil jako buben, toho tlučou až do smrti. Nepomůže mu judo ani všechny černé pásy světa.

To řídící důstojník Jára Krumlovský byl jiné eso. Vybral z korunových účtů Václava Jelínka všechny peníze. Novodobí šéfové si k nim ani nečuchli. Když zjistil, že chtějí Václavovi zmrazit tuzexové konto a dát mu z něho korunu za korunu, vybral ho a vyměnil u veksláků. Pak to Jelínkovi předal. Všechno jen tak, jako kdyby pro něj schoval svačinu. Bylo toho za několik milionů.

„Pane kolego, musíte chápat, že musíme uzavřít případ,“ naléhal Sucharda.

„Nejsme kolegové,“ odmítl ho Jelínek. Hučeli do něj tři dny. Hlídali ho čtyři strážci, dva a dva, střídali se po směnách, spali oblečení. Nebyl by vůbec žádný problém utéct, krajinu znal, ale co pak? Čekali by na něj doma. A tak se rozhodl, že s útěkem počká. Ale štvali ho.

„Dobře tedy. Jak chcete,“ řekl třetího dne Sucharda. „Uzavřeme finanční stránku. Jste vyloučen z vojsk ministerstva vnitra se zpětnou platností k 31. lednu 1990. Vrátíte již vyplacenou částku služebního příjmu 300 958, 90 Kč. Tady máte občanský průkaz, tady vojenskou knížku s poslední hodností podporučíka a tady to podepište.“

Když angličtí Židé včetně Erwina jezdili navštívit „refuseniky“ do SSSR, dostalo se jim instrukcí, ať se v případě zadržení policií raději nezdráhají a podepíší, že s nimi bylo zacházeno slušně nebo cokoliv, co jim pomůže dostat se na svobodu. Jelínek si na to vzpomněl. Chtěl na svobodu.

Navržené podmínky příliš nezkoumal. Hlavně, že ho konečně pustí. Byli překvapeni, jak ochotně souhlasil. Dokonce zavládla příjemná nálada, až veselí. Nabídli mu buchtu. Nová správcová byla opravdu skvělá kuchařka.

To rozdovádělo i Suchardu a začal: „Měli bychom pro vás návrh. Začínáme mít problémy s drogami. Možná, že se vám naskytne příležitost, kdy zjistíte, že se o drogy jedná. To by nás zajímalo. To bychom ocenili. To bychom finančně ocenili.“

Jelínek tomu nemohl uvěřit. Sucharda byl vlhký plž. „Ta zkrachovalá existence, ubohé nobody, mi nabízí ani ne hodinu poté, co mě vyhodil z vnitra, abych se stal donašečem, práskačem, konfidentem! Mně, kádrovému důstojníku, podplukovníkovi československé rozvědky, a že mi za to dá drobné!“

Jelínek by pro ně pracoval. A rád, protože drogy zažil na Západě, a tak znal jejich nebezpečí jako nikdo z nich. Pracoval by pro ně, ale jako důstojník, ne jako mrva. A že by o drogách něco věděl…

Když jim Jelínek řekl, co si o jejich nabídce myslí, odvezli ho domů.

172

Konečně stál doma přede dveřmi. Neměl klíče, a tak zazvonil. Z okna se vyklonil tatínek: „Co pro vás můžu udělat, mladej?“

„Táto, to jsem přece já, tvůj syn!“ řekl a hrdlo se mu sevřelo. Šest let ho neviděl, šest let ani řádku. „Jó, pane, já měl taky syna, on je vojákem v Rusku,“ řekl tatínek a zavřel okno. Za tu dobu, co se neviděli, tatínek vážně onemocněl. Proto ho nepoznal.

Po cestě přicházela maminka. Byla nakupovat v samoobsluze. Táhla za sebou tašku na kolečkách. Ale žádné srdceryvné přivítání se nekonalo. Bylo vidět, jak ji osud poznamenal.

Rodiče byli nešťastní, a bylo to vidět. Byli chladní, a bylo to cítit. A maminka byla zkroušená a v depresi, a bylo to znát. „Už nikam nepůjdeš,“ řekla, odemkla branku a šla napřed před ním domů. „Víš, táta není úplně v pořádku,“ dodala na vysvětlenou.

Vedení komunistické rozvědky Václavovým rodičům neřeklo, že byl jejich syn zatčen a že je ve vězení. Udržovali je v domnění, že je stále v Sovětském svazu a že se má dobře. O Václavově uvěznění se dozvěděli až po pádu režimu, v roce 1990. Rodiče tehdy vůbec nechápali, proč je jejich syn, který byl chemikem v Rusku a který byl za své pracovní výsledky nepřetržitě chválen, zavřen ve vězení mezi těžkými zločinci, a navíc v Anglii.

Novodobí šéfové rozvědky, kteří se rozhodli říct rodičům Václava Jelínka celou pravdu, se s tím příliš nepárali. Vychrlili to na ně, aniž by si lámali hlavu s tím, co rodičům taková dávka nečekaných informací může způsobit.

„Takže, aby bylo jasno. Ten váš synáček je ve vězení v Anglii a ven se jen tak nedostane,“ řekl nebohým rodičům jeden z vyšších důstojníků československé rozvědky.

Otce to velmi zasáhlo. To ženy jsou z tvrdšího kamene. Více vydrží, a o to více trpí. Trpí jako zvířata a jen jejich němé oči křičí celou tu jejich bolest do světa.

Maminka zemřela tři měsíce po jeho návratu na rakovinu. Říká se, že k rozpoutání rakoviny stačí psychická událost, ať už stresující nebo radostná. Václav si to dodnes vyčítá: „Zabil jsem ji já.“

Ani ne rok po mamince zemřel i otec. Byly to hrozné chvíle. Bylo to snad horší, než když byl ve vězení. Václav se sžíral představou, že se na jejich smrti podepsal.

A stačilo málo a rodiče by možná žili déle, protože nemuseli být vystaveni takovému stresu. Scházelo totiž jen pár dnů a Václav Jelínek by se vrátil do vlasti a ke svým rodičům dříve a za jiných okolností.

Jeden z náčelníků komunistické rozvědky Jindřich Fryštenský ještě v roce 1989 připravoval operaci na záchranu podplukovníka Jelínka alias Erwina van Haarlema. U našich východních sousedů v NDR měli ve vězení tři západoněmecké špiony. A NDR je byla ochotna Čechoslovákům „půjčit“. Připravovala se výměna: jeden Jelínek za tři německé špiony. Vše bylo domluvené. A rozvědka už dokonce pro podplukovníka Jelínka objednala ozdravný pobyt v Mariánských Lázních. Jenže vše změnila listopadová revoluce v roce 1989. Operace „Erwin van Haarlem“ byla zrušena

173

Byla to neuvěřitelná náhoda, ale v roce 1993 potkal Václav Jelínek na autobusové zastávce v Praze na Kačerově svou někdejší lásku. Tu, na kterou si vzpomněl v letadle, když se vracel z Anglie. Leona byla dcera z rodu Davidova, růže Šaronská, kterou generační vítr dějin zavál z pouště přes sůl Středozemního moře a poloniny Podkarpatské Rusi až do Prahy.

Václav seděl na lavičce, četl noviny a čekal jako obvykle na autobus, na svou stotřináctku. Vzhlédl a před ním stála žena která právě vystoupila z katalogu letních dovolených. Byla krásná.

„Ty nevíš, kdo jsem, viď?“ zeptala se.

Václav v první chvíli Leonu vůbec nepoznal. Ona jeho ano. Václavovi se zrychlil tep. Takové setkání nečekal.

Leona se vyučila kadeřnicí, ale většinu svého života prožila v televizi jako maskérka. Byla to profese, která jí přirostla k srdci. Líčila ty nejznámější herce, zpěváky i politiky. Její nevšední krása jí dokonce vynesla filmovou roli v jedné úspěšné detektivce. Byla šťastně vdaná a měla už osmnáctiletého syna.

A byla stále velmi krásná. Dokonce tak krásná, že se podobala egyptské královně Hadžepsúd. Když byla Leona na dovolené v Egyptě, dávali jí to místní lidé na vědomí. Při převozu přes řeku Nil jí třeba jeden mladík začal zničehonic líbat ruku a křičet: „Hadžepsúd! Hadžepsúd!“

Než se v roce 1967 rozešli, protože Václav už tehdy začal koketovat s rozvědkou, slíbili si, že ať se stane cokoli, po pětadvaceti letech se sejdou ve vinárně „U Černého koně“.

Ten termín neobyčejné schůzky připadal na 10. březen roku 1992.

Není snadné přepilovat mříže, prostříhat se drátěným plotem, probourat zeď, přeplavat moře, přejít hranice, ještě jedny a ještě jedny, oholit se, učesat a jít na schůzku.

Václav tam nebyl. Fyzicky ne. Ona ano.

Po setkání s Leonou si Václav Jelínek uvědomil paradoxy svého života. On, který miloval své rodiče, se deset let stýkal s úplně cizí „matkou“. On, který věřil komunismu, vyznával jakoby židovské náboženství.

Vzpomněl si také na Mikea Carmiho, s nímž procestoval Sovětský svaz, a na jeho ženu Louise, která mu ještě do londýnského vězení Brixton poslala povzbuzující dopis, protože nechtěla uvěřit, že by se dopustil něčeho špatného. V Tóře, což je návod a poučení židovského národa, uložené v pěti starozákonních knihách Mojžíšových, se několikrát připomíná, že se na základě vlastních zkušeností mají Židé chovat k ostatním v těžké situaci milosrdně a citlivě. „Jedině dcera Debbi říká, že jestli jsi to udělal, tak jsi u ní skončil,“ napsala mu tehdy Louise.

Václav Jelínek se rozhodl, že Louise pošle pohled. Jen tak. Chtěl ji pozdravit, dát najevo, že je v pořádku, a svým způsobem i poděkovat. Jelínek poslal pohled do Londýna z hlavní pošty v Praze v Jindřišské ulici.

174

Novodobé vedení tajné služby bylo přesvědčeno, že po svém návratu bude Jelínek dělat pro Rusy nebo se s nimi alespoň pokusí spojit, anebo oni s ním. A tak ho nenechali na pokoji. Odposlouchávali mu telefon a nasadili na něj sledku. Jako by toho nebylo dost. Po tom všem. Nejdříve Britové a teď i doma, vlastní. Byl to zvláštní pocit, když ze svého okna pozoroval svého bývalého řídícího důstojníka Jardu Trakera, jak jezdí kolem jeho domku a kontroluje ho. Jenom auto nebylo francouzské jako dříve, ale japonské. Jarda si na kvalitní auta vždy potrpěl.

Jelínek měl od jisté doby pobytu ve vězení zkratová jednání. Prostě vypění, přeteče, neovládne se, není schopen si nechat nic líbit, nedokáže to. Stalo se to v bývalé Státní jazykové škole na Národní třídě. Šel proto ke sledovákovi, který měl navíc tu smůlu, že se teprve seznamoval s významem slova žiletka, a řekl mu: „Poslouchej, ty kašpare, ty šašku počmáranej, na mně se to učit nebudeš. Řekni jim, ať tě nejdříve nechají courat na konci a potom ať ti postupně dávají příležitost vpředu. Možná, že jednou budeš moci sledovat hluché nebo slepé, anebo dokonce opilé. A řekni tamhle tomu, jo tomu,“ a ukázal nataženou rukou na dalšího sledováka, který stál na konci jedné chodby a pozoroval nejisté jeho záchvat vztekliny, „ať mě taky nesere, nebo vám nakopu prdel všem, jednomu po druhém, anebo všem najednou. Výběr je na vás. Nebo si myslíš, že ne?“ Pak už dali pokoj.

Zanedlouho se setkal s Járou Krumlovským, svým někdejším řídícím důstojníkem. Jelínek mu řekl o svém vyloučení z ministerstva vnitra k zpětnému datu a že musel vrátit peníze.

„To tě tedy pěkně podtrhli. Přišel jsi o vyrovnání a odstupné. Podrazili tě,“ řekl Jára.

„Byl u toho Pepík, Pepík Štajdl. Díval se na to. Stačilo, kdyby mrknul,“ vzdychl Václav.

„Nediv se, má dva roky…“

„Já vím, dva roky do penze a rodinu,“ přerušil ho Václav vztekle. „Že ty ses neohlížel na svou rodinu, když jsi mi zachraňoval peníze. A já jsem taky mohl fňukat, že mám doma staré rodiče, když mě zatýkali.“

Bylo to špatné období. Ozvaly se staré neduhy. Vrátil se mu zánět sedacích nervů, nemohl hýbat ramenem, které měl vykloubené, a špatně se mu dýchalo od přeraženého nosu. Zase mu scvrkla a zežloutla kůže na obličeji. Neměl zdravotní pojištění, protože už nebyl u vnitra, a nové si ještě nezařídil. Neměl zaměstnání ani styky, protože se toho v Čechách dost změnilo, a jeho bývalí kamarádi nebo nadřízení se neozvali. Ani jeden. Měl prošlé doklady. Byl nula Začínal od nuly. Nicméně jsou případy, kdy sice nula od nuly začíná, ale nepojde.

Nejdřív si zařídil pojišťovnu. Pak zaměstnání. Stal se učitelem anglické konverzace na soukromém gymnáziu a pak tlumočníkem.

175

Ještě v roce 1993 se Jelínek rozhodl, že podá stížnost na Inspekci ministra vnitra Byl přesvědčen, že ho ministerstvo podvedlo, když ho nezákonně propustilo se zpětnou platností. Kvůli tomu totiž musel vrátit již vyplacený plat a novodobí šéfové vnitra mu znemožnili vyrovnání a řádné odchodné.

Odepsal mu tehdejší ministr vnitra Jan Ruml: „Podstatou Vašeho dopisuje vyjádření nespokojenosti s rozhodnutím, na základě kterého skončil Váš služební poměr, respektive s datem, ke kterému skončil. V té souvislosti byly podrobeny kontrole veškeré doklady, které souvisely jakýmkoli způsobem s ukončením Vaší služby, včetně dokladů finančních. Výsledek šetření prokázal, že nedošlo k porušení předpisů. Na rozkaze ve věcech personálních, kterým jste byl uvolněn ze služebního poměru, je Vaší rukou pod textem přičiněna poznámka: „Četl dne 6.4.1993. Proti tomuto rozhodnutí se nehodlám odvolat. A dále celé jméno a příjmení. Ze záznamu provedeného z jednání s Vámi je patrné, že jste jednal dobrovolně, nebyl na Vás činěn jakýkoli nátlak a měl jste dostatek času si situaci rozmyslet a vyvodit pro sebe závěry. Navíc jste si mohl vybrat ze dvou variant ukončení služebního poměru. Zvolil jste dle vlastního uvážení. Fakt, že na Vás nebyl činěn žádný nátlak, koneckonců vyplývá i z Vašeho dopisu adresovaného Inspekci MV ČR, kde se zmiňujete o skutečnosti, že s Vámi‘ bylo zacházeno dobře a v některých případech šlechetně. Datum ukončení služebního poměru uvedené v předmětném rozhodnutí je tedy správné a závazné. Také finanční náležitosti byly vypořádány řádně dle předpisů.“ To byla rána pod pás. Jelínek se rozhodl, že se nenechá zastrašit.

Ještě při návštěvě ve vězení na ostrově Isle of Wight mu generál Procházka řekl, že o jeho propuštění se zasadil dokonce prezident Václav Havel. A tak se Jelínek rozhodl, že panu prezidentovi za jeho snahu poděkuje a požádá ho o pomoc. Napsal mu tedy dopis.

Co však přišlo potom, byla ledová, ale opravdu ledová sprcha. Jelínkův případ si vzal na starost ředitel odboru vnitřní politiky Ivan Medek. Dopis k Havlovi prostě nepustil. Aniž by on nebo kancelář prezidenta cokoliv prošetřovali, převzali informace od ministerstva vnitra a jejich postup považovali za korektní, morální a správný. 23. dubna 1993 mu ředitel Ivan Medek napsal:

„Oceňujeme důvěru, kterou k panu prezidentovi chováte, i Vaši vděčnost za jeho úspěšnou iniciativu ve Vaší záležitosti. Jistě si však uvědomujete rozdílnost Vašich osudů v minulosti, která každého z Vás poznamenala jinak. Věříme proto, že chápete stanovisko vedení a pracovníků ministerstva vnitra, kteří se nemohou ztotožnit s Vaším nelegálním posláním v zahraničí a nemohou také nést za tuto činnost právní, morální a politickou odpovědnost. Byli jsme informováni, že Váš služební poměr skončil dohodou ke dni zániku služby, která Vás pro tuto činnost připravila a Vašich služeb využívala, přičemž Vám k tomuto datu byly vyplaceny příslušné finanční záležitosti. Tento postup považujeme za korektní, morální a správný.

Velmi bychom si přáli, abyste změny v naší zemi chápal ve všech souvislostech.

Osobně Vám přeji hodně zdaru.“

Bylo hezké, a Jelínek to oceňoval, že mu popřál hodně zdraví, ale to bylo asi všechno. Po tomto dopise si uvědomil, že na jeho případ se novodobé vedení státu bude dívat ideologicky, nikoli právně a racionálně. Jelínek byl pro ně nepřítel. Byla to opravdu studená sprcha. Jelínkovi se v tu chvíli odehrál před očima celý jeho špionážní život. „Proč jsem to vlastně dělal? Proč jsem v cizině nasazoval svůj život? K čemu mi to dnes je?“

176

Byl tu však jeden pragmatik. Premiér Václav Klaus. Byl jediný, kdo se na případ nedíval ideologicky. Jelínek mu napsal soukromý, zato velmi otevřený dopis.

„Vážený pane Klausi, obracím se na vás s prosbou o posouzení mého případu a poskytnutí rady. Jsem bývalý příslušník ministerstva vnitra, kde jsem docílil hodnosti podplukovníka. Sedmnáct let jsem pracoval v zahraničí, převážně v Anglii, jako ilegální rozvědčík. Jsem nositelem vyznamenání Za vynikající práci, které mi bylo propůjčeno prezidentem Československé socialistické republiky. Za svou činnost jsem byl v Anglii zatčen a odsouzen k deseti letům žaláře. Na zásah generála Radovana Procházky jsem byl po pěti letech dne, 4. dubna 1993, propuštěn na svobodu. Jako místo svého budoucího pobytu jsem si vybral Českou republiku.

Po svém příletu do Prahy jsem byl proti své vůli odvezen příslušníky ministerstva vnitra do konspiračního bytu nedaleko Prahy. Nebylo mi dovoleno setkat se s rodiči, které jsem šest let neviděl. V bytě jsem byl držen tři dny. Bylo mi sděleno plukovníkem Suchardou, že budu vyloučen z ministerstva vnitra, ale že si mohu vybrat mezi vyloučením nebo dobrovolným odchodem. Rozhodl jsem se pro dobrovolný odchod. Poté mi Sucharda předložil předem připravené prohlášení o mém odchodu z ministerstva vnitra ke zpětnému datu 31. 1. 1990. Je pravda, že jsem měl volbu způsobu odchodu, ale neměl jsem volbu data. Toto prohlášení jsem dobrovolně podepsal.

Po podepsání mi Sucharda sdělil, že musím vrátit všechny peníze, které mi byly vyplaceny na mzdách od 31. 1. 1990. Na nic takového mě před podepsáním neupozornil. Sucharda držel mé vkladní knížky a nechtěl mi je vydat, pokud nesvolím k zaplacení zmíněné částky, k čemuž jsem posléze ve snaze zachránit alespoň zbytek svolil. Až později jsem se dozvěděl od svého bývalého řídícího důstojníka, že příslušníci MV, kteří odešli z MV k určitému datu, mají nárok na vyrovnávací poplatek asi 5 tisíc korun měsíčně a že tím, že jsem podepsal odchod k 31. 1. 1990, se na mě tento nárok nevztahuje. Teprve pak jsem si uvědomil, jaký podfuk na mně spáchali, i když jsem dodnes nepochopil proč.

Moje neznalost věci je sice neomluvitelná, ale po pěti letech strávených ve vězení Security A na ostrově poblíž Anglie pochopitelná.

Po celou dobu mého protestu a stížností se neustále setkávám s jedním tvrzením: Podepsal jsem dobrovolně, bez nátlaku. Já ale proti tomuto tvrzení neprotestuji a souhlasím, že jsem podepsal dobrovolně. Moje otázka zní zcela jinak:

Je to v souladu se zákonem? Dohodnout se se zaměstnancem, že odešel ze zaměstnání někdy v minulosti, nechat ho dohodu podepsat a pak mu zabavit plat, který mu již byl vyplacen? Byl dodržen zákon? Jestliže ano, je pro mě celá věc vyřízena a nemám další otázky a z mé strany nebudou následovat žádné další akce.

Kvůli citlivosti svého případu se nemohu obrátit na běžně dostupné právní kanceláře. Na ministerstvo vnitra jsem se obrátil úplně pošetile a zbytečně. Obracím se na vás s prosbou, abyste předal můj dopis svým právníkům, aby se k němu odborně vyjádřili.

Poněvadž máte moji důvěru, budu jejich vyjádření považovat za správné a konečné, i když bude pro mě nepříznivé.“

Předseda vlády Václav Klaus vydal příkaz břitký jako čepel kapesního nože švýcarské armády: „Zjistěte, zda byl porušen zákon, a jestliže ano, zjednejte nápravu.“

Na Jelínkův případ nasadil právnické eso, svou poradkyni Libuši Brádlerovou, doktorku práv. Není pravda, že chytré ženy nebývají příliš atraktivní. Naopak, téměř vždy se u nich inteligence snoubí s krásou téměř zločinnou. Paní Brádlerová byla živoucí corpus delicti. Libuše Brádlerová byla krasavice.

A začaly se kácet stromy a létaly třísky. To byl právnický koncert, to bylo vnitrácké Waterloo.

Zavolala si Suchardu a smetla se stolu jeho blekot o Jelínkově ideologickém zaměření. Zjistila, že byl porušen zákon, a chtěla vědět, kde jsou ty peníze. „Nezkoušejte to na mě s nějakým utajením a státním tajemstvím, kde jsou ty peníze? A co ty Čtyřkoly? Říká vám něco paragraf o omezování osobní svobody? Za to jsou až tři roky. Buďte rádi a modlete se, že vás nezažaloval.“

Pozvala si i pana generála Procházku. Ten mluvil o Jelínkovi velmi pěkně a s respektem. A pozvala si i šéfa české rozvědky pana Černého.

Výsledek šetření paní Brádlerová sdělil Jelínkovi přímo ředitel rozvědky Oldřich Černý.

Na základě zjištění JUDr. Brádlerové vysvětlil premiér Václav Klaus panu ministru vnitra Janu Rumlovi, že Jelínkova záležitost nebyla objektivně posouzena, a ministr Ruml vydal nový rozkaz: ODVOLÁVÁM, CO JSEM ODVOLAL.

Celé se to táhlo až do roku 1996 a pak přišel Jelínkovi dopis z rozvědky.

„Vážený pane, rozhodnutím ministra vnitra pana Jana Rumla ze dne 28. února 1996 č. j. 03/1996-ZSI byl ukončen Váš služební poměr uvolněním ke dni 5. dubna 1993.

Po nabytí právní moci tohoto rozhodnutí budou Vaše oprávněné nároky spojené s ukončením služebního poměru vypořádány podle zákona.

Za účelem tohoto vypořádání budete pozván k osobnímu jednání doporučeným dopisem.

S pozdravem Dr. Zlámal.“

177

Jelínek začal pracovat jako tlumočník v Investiční a Poštovní bance. Ve své době to byla jedna z nejcennějších českých bank a vláda ji později prodala japonskému bankovnímu domu Nomura. Jednání představenstva a dozorčí rady se tedy zásadně tlumočila do angličtiny nebo z angličtiny do češtiny, a to byla parketa pro Václava Jelínka.

Většinou šlo o kabinové tlumočení. Někdo se kabinového tlumočení bojí, ale Václavovi to šlo. Cítil se jako ryba vodě. Zpočátku se trochu coural za řečníkem, protože musel najít v hlavě okamžitý ekvivalent výrazu, ale když mu řečník začal utíkat, otesal přívlastky a bylo to v pohodě.

Václav Jelínek se po několika letech vypracoval na nejvyšší úroveň. Tlumočil většině lidí z vedení banky: Janu Tesařovi, Liboru Procházkovi, Janu Klackovi i Randálu Dillardovi. I když byl Jelínek zvyklý z londýnského Hiltonu na velký obrat a peněžní částky, v bance byl přece jenom zaskočen. Miliony tam lítaly jako chlupy.

Jelínek byl spokojený. Měl práci. Na svůj minulý život Erwina van Haarlema už pomalu zapomínal. Jenže v květnu roku 1996 přijel do Prahy britský spisovatel Nigel West. A pátral po Erwinu van Haarlemovi.

Měl v ruce šest let starou fotografii van Haarlema, kterou mu dal v Londýně Mike Carmi, a také fotokopii pohledu, který Václav Jelínek poslal v roce 1993 z pražské hlavní pošty Carmiho ženě Louise. Úřady odmítly Westovi jakkoli pomoci v pátrání po Erwinovi, a tak se West obrátil na veřejnost. Nechal zveřejnit prostřednictvím agentury ČTK v českých novinách Erwinovu fotografii a článek o tom, že ho hledá. „Případného setkání se prý Haarlem nemusí podle spisovatele vůbec obávat, může na něm jen vydělat,“ napsaly noviny s odkazem na Westa.

Když si Jelínek článek přečetl, měl vztek. „To je vydírání. Na to nikdy nepřistoupím. Ať si slibuje hory doly. Mě ten člověk nezajímá. Když mě nedokáže najít normální cestou, je neschopný. A s takovým se bavit nebudu,“ rozhodl se Jelínek a Westa, který je na Západě považován za novinářského experta na zpravodajské služby, zcela ignoroval.

178

Jednou, bylo to na podzim roku 1998, vyšel Václav Jelínek s několika řediteli IPB z budovy banky na Senovážném náměstí. Šli na jednání do nedaleké Banky pro mezinárodní rozvoj a družně se bavili. Najednou se ozval ženský hlas: „Erwine!“

Jelínek se neotočil, ani nikdo z ředitelů se neohlédl, protože nikdo z nich Erwin vlastně nebyl.

Ale volání se opakovalo: „Erwine, Erwine!“

Tentokrát se otočili všichni. Na druhé straně Senovážného náměstí v Praze stála rozzářená Shirley Cochraneová, profesorka angličtiny z vězení Parkhurst, Isle of Wight.

„To je náhoda, Erwine, já také někdy chodím do IPB!“ zvolala radostně. Jelínek ji objal a dal jí polibek na tvář.

„To je ale náhoda, Shirley, jsem tak rád, že tě vidím! Co tu děláš?“ zeptal se.

„Pracuji jako učitel v Bell School.“ The Bell School, Nedvězská 29, 100 00 Praha 10, tel. 274 81 53 42.

„Jak se jmenuješ, Shirley?“ zeptal se Jelínek. „Cochraneová,“ odpověděla. „To je tvoje pravé jméno?“ podivil se. „Ano,“ řekla

„Pojďte už, pospěšte si! Nemáme čas,“ volali však na Jelínka ředitelé z banky.

„Zavolám ti,“ řekl Jelínek Shirley. Kdyby se ho tenkrát ve vězení nevyptávala, co je to chromatografie, a nechtěla vědět, jak umí jezdit autem, možná že by jí i zavolal.

„On je Erwin. On jim říká, že je Erwin. Ten to s těma ženskýma koulí!“ smáli se pak ředitelé.

179

Nejtěžší a zároveň nejzajímavější tlumočení zažil Václav Jelínek, když překládal navýsost důvěrná jednání o převedení majetku IPB do daňového ráje na Kajmanské ostrovy. Smlouvy se uzavíraly v Modrém salonku v hotelu Paláce na rohu Jindřišské a Panské ulice. Bylo to za přítomnosti zástupců IPB, dvou pánů z Kaj manských ostrovů, představitelů Nomury a právníků z renomované kanceláře Schwarz and Burns.

„Hoši, hoši, to není rozumné, co děláte. Už to jméno Kajmanské ostrovy vyvolá negativní reakce,“ říkal si tehdy Jelínek.

Kajmanské ostrovy disponují nejlepší sítí účetních a právníků. To je možné díky patronátu Spojeného království. Kajmanské ostrovy jsou korunní kolonií pod vládou britské královny, která je tu zastoupena guvernérem.

Off shorové bankovnictví nebylo na výrazy tlumočení příliš obtížné. Jen si musel dát pozor, aby nezaměnil slova tax avoidance a tax evasion. Zatímco tax avoidance je legální využívání možností odpočtů a jiných ustanovení daňových zákonů s cílem snížení daní, tax evasion je daňový únik – nezákonná snaha vyhnout se placení daní.

Banka převedla na Kajmanské ostrovy téměř všechny ztrátové úvěry, aby si vylepšila finanční stabilitu, ale z IPB tam odešly také velmi kvalitní majetkové podíly, které měla banka v lukrativních českých firmách, nebo dluhopisy či kupříkladu akcie investičních fondů.

Václav Jelínek se během tlumočení dozvěděl ty nejdůvěrnější informace banky a po celou dobu velmi striktně a důsledně dodržoval mlčenlivost, ke které se zavázal.

Jednání už běželo skoro čtyři hodiny a blížilo se poledne. Na stole bylo sice bohaté občerstvení, minerálky, pomerančový džus, mísy s ovocem, hlavně banány, jablka a hroznové víno, ale nikdo se ovoce ani nedotkl, a Jelínek už vůbec ne. Ono totiž nejde dost dobře mluvit o miliardách a mít přitom v puse kuličku hroznového vína.

Do místnosti vstoupila elegantně upravená číšnice a jemně a taktně oznámila, že se blíží čas oběda, že přináší jídelní lístky, a mimo to šéfkuchař se osměluje nabídnout speciality, které si dovolil připravit pouze pro účastníky jednání. A podala přítomným česky napsanou nabídku šéfkuchaře:

Bylinková polévka s křepelčími vejci

Zavrcená polévka

Šneci Bourgignon

Kachní prsa na pomerančích

Králík po pytlácku

Talíř pražského uzenáře s bramborovými knedlíky a červeným zelím Telecí osso bucco

Brynzové halušky Karamelová vášeň.

Až dosud to vypadalo, jako by Jelínek u jednání nebyl. Byl tam jako telefon, jako modem, který slouží, aby se volající domluvili, a pokud funguje nebo nezvoní, nikdo si ho nevšímá, protože od toho tady telefon nebo modem nebo tlumočník jsou a víc po nich nikdo nechce. To, že se dokázal vyznat v jejich finančním galimatyáši, jako by neplatilo. To, že tlumočil vysoce odbornou diskusi, jako by neexistovalo. Ale to, že věděl, jak se řekne knedlík, je ohromilo.

Nabídku překládal lehce, jako by ji četl natištěnou anglicky. Přece jim nebude vykládat, že křepelčí vajíčka prodával ještě jako Erwin van Haarlem v Londýně v Roof restaurantu. U uzenáře si vypomohl francouzským výrazem charcutier, což bylo kvitováno s ještě větším obdivem. Kachnu také zmínil mimo anglický výraz francouzsky: canar a V orange, což vyvolalo veselí, že budou jíst kanára. Jelínek viděl, jak se právník od Burnsů těší, až se dostane k brynzovým haluškám, neboť on uměl fantasticky anglicky a trocha škodolibosti přece neuškodí. Podobný napjatý výraz na tváři měl jednou, když někdo řekl jinému účastníkovi jednání „nechám vám materiály dole ve vrátnici u pistolníků“ a čekal, jak si s tím Jelínek poradí. Jenže Jelínek měl hned dva výrazy – gun slingers a pistoleros – a i teď si věděl rady, protože brynza se překládá jako brynza: do Ameriky ji přivezli Slováci a začalo se to tam běžně používat. Jenom v Anglii tomu říkají ewe‘ s milk cheese, sýr z ovčího mléka. Ale halušky přeložil jako spátzli, což je švýcarský výraz, a ředitel IPB pan Klacek mu nabídl gnocchi, což je výraz italský.

Když bankéři dojedli, pustili se ještě do Kajmana a pořádně si ho rozporcovali. Miliony sem, stamiliony tam…

Jelínek šel pak po tlumočení ještě do banky. Od hotelu Paláce to bylo jen necelých sto metrů, když tu náhle asi čtyřicet metrů od banky vedle něho zastavilo auto. Vystoupil pan Vaničky, osobní řidič ředitele IPB Jana Klacka, a řekl mu: „Pan ředitel vás zve, že vás zaveze k bance.“

Jelínkovi bylo jasné, že se nebude chtít bavit o haluškách, ale o Kaj manech.

„Děkuji, já už dojdu,“ řekl Jelínek.

„Vy odmítáte pozvání pana ředitele?“ díval se zkoumavě pan Vaničky. „Děkuji.“ Jelínek tušil, že by to byla jen zdvořilostní debata, na jejímž konci by bylo mírné zdůraznění mlčenlivosti.

180

Až teprve v roce 2001 se Václav Jelínek dozvěděl, co na něj chystalo pár podvodníků z ministerstva vnitra ještě před rokem 1989. Co na něj šili jeho bývalí kamarádi-soudruzi.

Spolu se svým bývalým řídícím důstojníkem Járou Krumlovským seděli v restauraci v Obecním domě. Jelínek tu byl naposledy před čtyřiceti šesti lety s tatínkem a maminkou.

Tenkrát v roce 1955 si k nim ke stolu přisedl zpěvák Jiří Vašíček se svou přítelkyní. Pan Vašíček byl v Československu velmi populární zejména svými hity Kde je tvůj pláč a Ten den, kdy se vrátí déšť. Maminka se radostí zavrtěla na židli, protože to bylo něco, co bude moci vyprávět ženským. Nejdřív ta restaurace, a teď ještě Vašíček! Tatínek byl také potěšen, protože byl rád, že mohl vzít rodinu do Obecního domu, a přítomnost pana Vašíčka u stolu mu dodávala důležitosti. Byl to takový jejich kapitánský stůl. Pan Vašíček si objednal zadělávané husí žaludky.

„Mají tady výborné zadělávané husí žaludky,“ řekl.

„Moje maminka také dělala zadělávané husí žaludky. My jsme z Libuše. Obchodovali jsme s husami,“ řekl tatínek.

„Já také umím zadělávané husí žaludky. Maminka mi dala recept,“ připojila se maminka.

„Moje maminka ti dala recept na žaludky? Že je někdy neuděláš?“ podivil se tatínek.

„Nejsou žaludky,“ vysvětlila maminka.

„Já sám také někdy vařím. Bylo by to ode mě příliš smělé, kdybych vás požádal o recept, milostivá paní?“ zeptal se pan Vašíček. Maminka byla celá bez sebe a recept mu napsala

Jelínkovi se vybavila tato příhoda úplně bezděčně, ale docela trefně. Když mu Jára v Obecním domě ukázal dokument ministerstva vnitra, zvedl se mu žaludek.

„Podívej, co mám,“ řekl Jára a podal mu kus papíru.

„Odkazuji svůj rodinný dům ve Fibichově ulici v Praze 4 ministerstvu vnitra,“ stálo na něm. „Podepsán Václav Jelínek.“

„Co to je za blbost? Odkud to máš? Já jsem nikdy nic takového nepodepsal,“ rozčílil se Jelínek a znovu se podíval na papír a zkoumal podpis. Byl to padělek. Byl to velmi dobrý padělek.

„Vytáhl jsem to z tvého svazku,“ řekl Jára

„To je všivárna to je ale hrozná všivárna Není divu, že nebyl zájem, abych se vrátil.“

Tohle neočekával. To se nedalo očekávat. Jeho soudruzi mu chtěli vzít dům! Dodnes se s tím nevyrovnal. Byla to vážně všivárna.

„Cos říkal tomu, že Thatcherová je baronka?“ zeptal se náhle Jára, aby přešel na jiné téma.

„Je to koza,“ komentoval bez zájmu Jelínek.

„Víš, když tu byla na návštěvě, tak jí Havel na žádost generála Procházky přednesl tvůj případ. Pomohl ti,“ řekl Jára.

„Havel o mně,“ ptal se Jelínek a přidával do otázky klasická a nezapomenutelná prezidentova slovíčka – „tedy, ehm, jaksi, že“ – mluvil s Thatcherovou? To jsem nevěděl. Vím, že se v mém případě angažoval, psal jsem mu o tom dopis a žádal hned o další pomoc, ale že mluvil o mně s Thatcherovou, to jsem nevěděl. To mu tedy něco dlužím. Napíšu mu znovu a poděkuji mu. Snad to tentokrát dostane.“

Jelínek Havlovi napsal: „Teprve nedávno jsem se sešel se svým bývalým řídícím důstojníkem, který mi sdělil, že na žádost pana generála Radovana Procházky jste přednesl můj případ i tehdejší ministerské předsedkyni paní Thatcherové při její návštěvě zde. Měl jste zásluhu na tom, že jsem byl propuštěn po pěti letech vězení. Za to Vám děkuji.“

181

A to bylo naposledy, kdy se ještě nějak angažoval ve svém případu. Pak pro něj život Erwina van Haarlema skončil, a to i se všemi následky a důsledky.

Tři dny před svými padesátinami se Václav Jelínek oženil. Má krásnou mladou ženu a nyní i dceru. Proč se oženil, když už měl všechno? Protože chtěl být bohatší. Bohatší o ně. A tak začal nový život. Život Václava Jelínka se vším všudy.

Od svých pětapadesáti let je v důchodu. Žije skromným a spokojeným životem. Možná skromnějším, než by mohl. A má také pejska Jsou do sebe blázni.

Většinu svého života prožil pod diktaturou proletariátu a odmítl ji vyměnit za diktaturu peněz.

Někdy si zahraje na harmoniku nebo maluje, ale ze všeho nejvíce čte.

Občas si zajde na box. To už ho asi nepustí. V neděli odpoledne chodí na koníčky do Chuchle. Jenom alkohol už nepije tolik jako dřív. Když čert stárne, stává se mnichem. Jeho zdravotní stav není dobrý. Pět let kriminálu není rekreace ROH u Máchova jezera Nejvíce si ublížil hladovkou.

Někdy si zajde na oběd do nedaleké restaurace k Bezuchům, protože tady vaří Bůh.

A když přitom míjí budovu soukromého gymnázia, kde se seznámil se svou ženou, často se pozastaví nad neuvěřitelností osudu. Zcestoval celý svět, poznal ženy všech národností, ale svou životní lásku našel za humny, pět set metrů od baráku. A dalších padesát metrů, on, který má to nejlepší gastronomické vzdělání a hiltonskou zkušenost, najde hospodu, která se všem těm světovým vyrovná a většinou je i předčí.

A tak když si objedná steak na zeleném pepři a sedí a čeká na ten božský zázrak, poslouchá kecy od okolních stolů, protože „nedělejte z hospody univerzitu – hospoda je plná imbecilů“, prohlíží si překrásné hospodské malby na stěnách a čte si ujeté nápisy, z nichž nejraději má: „Že je džbánek bez ucha, za to může Bezucha.“

Po špionážním životě se mu ale stýská. Lhal by, že ne. Když americký boxer Mike Tyson řekl slavný výrok, že „mimo box je všechno nuda“, Jelínek ho docela chápal. Má podobné pocity: „Mimo špionáž je všechno nuda. Chybí mi to. Chybí mi ten pocit nebezpečí, že jen jednou šlápnu vedle a spadnu dolů.“

Doslov

Drtivá většina špionážních příběhů, které kdy knižně vyšly, se zabývá životy lidí, kteří pracovali ve špionážní službě, ale pak zradili a přeběhli k jiné zpravodajské službě. To, co tito „superšpioni“ věděli, prostě prodali někomu jinému. A ať byl jejich motiv jakkoli bohulibý a pomohl třeba i dobré věci, už nikdy se nezbaví nálepky člověka, který selhal. Přesto se o takových lidech píší báje a hrdinské eposy. Ale je takový člověk hrdina v pravém slova smyslu? Je to hrdina, nebo spíše zrádce?

Václav Jelínek, byť mu v britském vězení slibovali beztrestnost a dobré bydlo, nikdy nezradil. Kdyby se nad jeho osudem neslitoval šéf rozvědky generál Radovan Procházka a nepřimluvil se za něj u britské premiérky i tehdejší prezident Václav Havel, zřejmě by byl už po smrti. Hladovku, kterou ve vězení na ostrově Isle of Wight držel, by zcela jistě dovedl do konce. Do totálního konce. Když si člověk uvědomí, že byl ochoten zemřít pro to, aby nebylo prozrazeno jeho pravé jméno a jeho skutečné poslání ve Velké Británii, běhá z toho mráz po zádech.

Jak už bylo mnohokrát napsáno, špion, jakého známe z filmů o agentovi 007, se vlastně v běžném životě nevyskytuje. Takový ten ztělesněný ideál krásy, mužnosti, dokonalosti, život plný bláznivých honiček, krásných žen a bondovsky nadpřirozených schopností, to je jen virtuální realita z Hollywoodu. Za svou novinářskou kariéru jsem poznal několik bývalých špionů nebo příslušníků zpravodajských služeb. Každý má své plus a minus. Někdo je bystrý a chytrý, jiný je skvělý analytik anebo kvalitní stykař, který naváže kontakt s kýmkoli na světě – bezdomovcem počínaje a politikem konče.

Václav Jelínek má navíc geniální paměť.

Je schopen si zapamatovat dlouhé pasáže mluveného slova, a to i v jiných jazycích, například v hebrejštině. Vyslechne dvacetiminutový projev Václava Havla a dokáže ho zopakovat slovo od slova i s jeho případnými: tedy, ehm, jaksi, že.

Je pravda, že význam řeči mu občas, jak jsem se přesvědčil, uniká, ale dovede ji zopakovat, jako kdyby ji člověk nahrál na pomyslný magnetofon. Většina z nás dokáže zopakovat jednoduchou melodii, trénovaní hudebníci pak celé obtížné hudební skladby. On dokáže opakovat mluvené texty. Vedle špionážní práce uplatnil tuto schopnost ještě při tlumočení. Po svém návratu do Čech se stal brilantním tlumočníkem v bankovním světě. I když neměl bankovní vzdělání a přestože projednávanému tématu nerozuměl, byl schopen ho dokonale překládat.

S takovým člověkem je radost psát knihu. Občas stačilo jen nastavit diktafon nebo mu vysvětlit, co je potřeba popsat, a za pár chvilek měl člověk plný blok autentických dialogů a potřebných informací. Fascinovalo mě, jak si po tolika letech dokázal zapamatovat přesné názvy restaurací, kde měl důležitá jednání, ale většinou i to, co právě obědval nebo večeřel. Naprostá většina takových detailů není v této knize v žádném případě uměleckou licencí.

Každý, kdo je něčím výjimečný, má však i svou slabinu. Václav Jelínek je na tom bídně s orientačním smyslem.

Když jsem ho v létě roku 2003 požádal, abychom spolu vyrazili do Čtyřkol nedaleko Prahy, kde byl po svém návratu z vězení držen tři dny tajnou službou v konspirační vile, byl problém ji najít. Celou obec jsme prošli křížem krážem, ale pan Jelínek se nedokázal zorientovat. Pamatoval si přesně, jaké měla tato vila místnosti, co tam dostal k jídlu, kde měla vila jak velká okna, ale samotnou budovu jsme najít nemohli. „Vidíte, až teprve dnes si uvědomuji, jaký výkon jsem tehdy v Británii podal, když jsem unikal jejich sledovačce v londýnských lesících,“ říkal, když jsme s nezdarem odjížděli ze Čtyřkol. Oba jsme se tomu od srdce smáli.

Jméno Erwin van Haarlem vyvolává dodnes ve světě špionáže řadu otázek a spekulací. Je to tím, že doteď neměl nikdo k dispozici dostatek kvalitních informací.

Ten, kdo se chtěl případem zabývat, byl vždy odkázán jen na to, co o případu v letech 1988 a 1989 napsala britská média, neboť tehdy byl van Haarlem v Londýně zatčen a u Old Bailey souzen. Dosud uveřejněné informace o van Haarlemovi tak byly vždy neúplné nebo velmi zkreslené.

O tom, jak utajeným špionem van Haarlem byl, svědčí i to, že se až do této chvíle nikomu nepodařilo vypátrat, jaké zprávy z Londýna posílal, jaká je jeho pravá identita a zda ještě žije člověk, který se jako Erwin van Haarlem skutečně narodil.

Je s podivem, že se o špionážní činnosti Erwina van Haarlema nezmiňují některé světové bestsellery včetně knihy Christophera Andrewa a Vasilije Mitrochina: Neznámé špionážní operace KGB (Mitrochinův archiv) či česká Encyklopedie špionáže. Podplukovník Jelínek byl tak „zakopaným“ špionem, že podrobnosti o něm nevěděl ani šéf celé komunistické tajné služby generál Alojz Lorenc. V jeho pamětech, které vyšly v roce 2000 po názvem Generál Lorenc – Dešifrovaný svět, jsou převážně jen převzaté informace z britských médií. V některých pasážích si pan Lorenc dokonce bohapustě vymýšlí.

A také respektovaný český badatel Karel Pacner musel v roce 2002 ve své unikátní pětidílné knize Československo ve zvláštních službách věnovat příběhu Erwina van Haarlema pouhých šest stránek. „Bohužel spojení na něho (van Haarlema) mně pracovníci ÚZSI (české rozvědky) nedali. Slíbili mu, že ho po návratu nebude už nikdo otravovat,“ napsal Pacner a stejně jako Lorenc se dopustil několika vážných chyb. Zveřejnil třeba, že skutečný van Haarlem je už dávno po smrti: „Zdá se, že skutečný van Haarlem zemřel před 37 lety.“

Když jsem se se skutečným van Haarlemem na jaře roku 2004 setkal, zeptal jsem se ho, zda ví, že se o něm říká, že je dávno mrtvý. „Někde jsem to slyšel a měl jsem sto chutí někam zavolat a říct, že to není pravda Ale pak jsem nad tím mávl rukou. Řekl jsem si, že je možná lepší, že se o mně neví. Aspoň mám klid,“ řekl mi pan Ivo, jenž se v roce 1944 narodil jako Erwin van Haarlem a jehož jméno si československá rozvědka „půjčila“ pro tajnou špionážní operaci.

Najít tohoto člověka mi dalo snad největší práci. Téměř půl roku jsem tím zaměstnával sebe i své tajné zdroje. Na samém začátku jsem věděl jen to, že skutečný Erwin van Haarlem se narodil 24. srpna 1944. Nic více. Bylo to hledání jehly v kupce sena Několik „tutových“ tipů, které jsem dostal, mnohokrát nevyšlo. A když jsem chtěl své pátrání už skoro vzdát, přišla trefa do černého. Znal jsem však stále jen jméno, které získal po svých adoptivních rodičích. A to samo o sobě ještě nestačilo. Neměl jsem přesnou adresu jeho současného bydliště. Naprosto stejné nebo velmi podobné příjmení jako on měla v celé České republice téměř stovka lidí. Obvolal jsem jich asi sedmdesát.

Čím více jsem se však ke svému cíli blížil, tím více jsem si uvědomoval, jak složité bude s tímto člověkem vůbec navázat kontakt. Byla to nesmírně delikátní a citlivá záležitost.

Nevěděl jsem, co všechno o sobě ví. Co bych dělal, kdybych zjistil, že pan Ivo o sobě, a tedy o své minulosti coby van Haarlema vůbec nic netuší? Co kdyby žil v přesvědčení, že jeho rodiče jsou rodiči pravými, a nikoli adoptivními?

I v této chvíli mi nejvíce pomohl pan Jelínek. Probrali jsme spolu ty nejvíce pravděpodobné varianty vývoje – od té nejhorší, tedy že by o sobě pan Ivo vůbec nic nevěděl, až po tu „pro nás nejlepší“, že by o sobě věděl všechno, což by znamenalo, že by byl ochoten se se mnou sejít a promluvit si.

Počítali jsme se vším. Do posledního detailu jsme vypracovali sled a formulaci případných otázek. Byly to spíše hodiny psychologie než novinářská práce, na kterou jsem zvyklý. Měli jsme však jednu jasnou prioritu: nezasahovat panu Ivovi do života. Pokud bych zjistil, že o van Haarlemovi a své skutečné matce Johanně nic neví, byl jsem připraven mu říct: „Promiňte, to je omyl. Asi hledám někoho jiného.“

Jiné to bylo s Johannou van Haarlem. Prostřednictvím svého kolegy, britského novináře, jsem se na ni na jaře roku 2004 obrátil, zda by byla ochotna odpovědět mi na několik naprosto jasných otázek. Její reakce však byla negativní. Většina jejích vzpomínek, které jsem do knihy promítl, jsou tedy informace, které řekla do policejních protokolů nebo převyprávěla anglickým novinám.

Jestli někomu přijde nelidské, co svým počínáním způsobila československá rozvědka a pan Jelínek Johanně van Haarlem, když ji několik let udržovali v přesvědčení, že se v Británii stýká se svým nalezeným synem, nechci s ním nijak polemizovat. Z lidského hlediska to byl zcela jistě trestuhodný čin. Pro Johannu van Haarlem musel mít klam československé rozvědky nedozírné následky, protože zasáhl ta nejintimnější místa lidské duše a na čas zcela rozvrátil její integritu.

Je však nutné zdůraznit, že to nebyl smysl celé špionážní operace ani její cíl. Když si rozvědka „půjčovala“ identitu Erwina van Haarlema, vycházela z toho, že se ho matka Johanna dávno vzdala. A když se pak zničehonic ozvala a začala po Erwinovi pátrat, stála rozvědka před těžkou volbou, zda v akci pokračovat, nebo celou operaci ukončit.

V ještě těžší situaci se však poté ocitl Václav Jelínek. Nebyl postaven před otázku, jestli chce, nebo nechce v akci pokračovat. Byl to úkol, který musel splnit. A pokud by ho nesplnil, čekal by ho trest a patrně i vězení.

Byť to může znít jakkoli zvráceně, je fakt, že z čistě profesionálního hlediska odvedl Václav Jelínek dokonalou práci. Plných deset let Johanna van Haarlem věřila, že se stýká se svým synem. Kdyby se to mělo hodnotit jako ve škole, dostal by pan Jelínek zcela jistě „ředitelskou důtku za neetické chování“, ale jinak by měl samé jedničky. Hlavně z psychologie. Tu by měl podtrženou a s hvězdičkou.

Kdo knihu pečlivě dočetl až sem, určitě očekává odpověď na poslední dosud nevyřčenou otázku: Jak to bylo s Erwinovým zatčením? Přišla na působení Erwina van Haarlema v Londýně sama, svou vlastní pílí, britská kontrarozvědka? Nebo Erwina, tedy Václava Jelínka, někdo zradil?

Je téměř jisté, že na stopu Erwina van Haarlema nepřivedla Brity jedna jediná informace nebo jedna jediná špionážní chyba. Byl to soubor několika faktorů, které se postupně vyvíjely a které se na sebe nabalovaly. I přes nezměrnou píli a profesionalitu se podplukovník Jelínek dopustil na své špionážní misi několika chyb. Udělal chybu, když si otevřel jedno bankovní konto v Izraeli, protože pokud jde o cizince, jsou takoví lidé ihned pod drobnohledem tajné služby Mossad. To si však tehdy pan Jelínek neuvědomil.

Mohl vzbudit pozornost i tím, že si jednou sám sobě poslal 16 tisíc liber z Vídně do Londýna. Stejně tak na sebe mohl upozornit, když si s řídícím důstojníkem Gustavem předávali peníze v Aténách, přestože věděl, že byli sledováni. Zcela nepochybně na něj upozornila i ochranka, která si ho všimla na konferencích židovských organizací ve Spojených státech. Důležité bylo i to, že britská tajná služba zjistila, že v Londýně někdo přijímá tajné rádiové relace, které přicházejí z Prahy. Celkem jich bylo asi 200.

V neposlední řadě, a to byl patrně i spouštěcí mechanismus k celé operaci, pak na špionážní aktivity van Haarlema upozornil britskou tajnou službu důstojník československé rozvědky Vlastimil Ludvík, který pro Brity nejdříve tajně pracoval a později do Londýna i utekl. Ludvík, který měl krycí jméno Pantůček, přišel do rozvědky v roce 1968 a po vyškolení se dostal ihned na britský referát 42. odboru. Nepracoval v nelegální rozvědce. Rozvědka ho legalizovala jako úředníka ministerstva zahraničního obchodu a jako takového ho vyslala do Londýna, kde působil v letech 1975 až 1982 jako rezident. Později Ludvík vystudoval rozvědnou školu KGB v Moskvě a po krátkém působení v pražské centrále odjel v roce 1987 jako rezident do Indie. Koncem roku 1988, tedy jen pár měsíců po zatčení Erwina van Haarlema, utekl Ludvík do Velké Británie.

Velmi jemně a neutrálně se tomu, co Ludvík udělal, říká, že prozradil tajemství. Pro takové lidi se vžil název přeběhlík. Byl to hrdina, nebo zrádce?

Když jsem se s panem Jelínkem poznal, žil jsem v těch nejdivočejších představách, že mi předá tajné dokumenty, které povedou k usvědčení nějakého špiona. Nebo že mi prozradí nějakou konkrétní, dosud neznámou tajnou operaci Britů z dob studené války. Nebo že odhalí někdejší tajný zbrojní program Západu. Nic z toho se však nekonalo.

Ve skutečnosti šlo o daleko závažnější odhalení. Václav Jelínek byl prominentní politický špion celého východního bloku, který dokázal téměř nemožné: „nabourat se“ do židovských organizací a rozkrýt špionážní síť jedné z nejobávanějších tajných služeb světa – izraelského Mossadu. Jeho informace, které pocházely z mozkového trustu ústředních židovských organizací, navíc pomáhaly Moskvě při jednáních v OSN o odzbrojení.

Zjednodušeně řečeno: Václav Jelínek byl u toho, když se ve světových židovských organizacích domlouvaly taktické plány, jak dostat ze Sovětského svazu tisíce Židů, jimž Moskva odmítala vydat povolení vystěhovat se. A Václav Jelínek byl u toho, když se tyto vlivné židovské organizace dohadovaly s britskými a americkými politiky, jaké požadavky v migrační politice je nutné za každou cenu se Sověty vyjednat.

Díky tomu pak Moskva dopředu věděla, co je prioritou pro židovské organizace a na co má při jednáních na půdě OSN a hlavně mimo ni klást důraz. Byl to vlastně největší obchod v dějinách studené války mezi Západem a Východem: za ústupky v migrační politice požadoval Sovětský svaz ústupky Spojených států ve zbrojení.

Sovětský svaz tak vlastně dokázal využít požadavků židovských organizací k tomu, aby se zmírnilo tempo ve zbrojení, které diktoval vyspělejší Západ. Moskva pak skutečně souhlasila s vystěhováním Židů ze Sovětského svazu a Spojené státy a Velká Británie kývly na snížení zbrojní výroby.

Je to jako v povídce o statečném zvědovi, který v době turecké války informoval své město o taktickém plánu tureckých vojáků, jak dobýt obléhané město. „Když město nedobudeme do 12. hodiny, tak odejdeme,“ řekli si Turci na tajné poradě netušíce, že byl mezi nimi zvěd z města. A v jedenáct hodin se ve městě rozezvučely zvony. Hlásily poledne. Bylo to o hodinu dříve, a tak Turci nestačili město dobýt a odtáhli. Za záchranu mohli lidé děkovat zvědovi, který jim přinesl cennou informaci. To je účel a význam každé kvalitní špionážní práce.

Životní osud Václava Jelínka byl plný zvratů a nenadálých situací. Když se v roce 1993 konečně vrátil z britského vězení, nebyl ve své vlasti příliš vítaným hostem. Odmítl spolupracovat s Brity i s novodobou českou rozvědkou a za to upadl v nemilost.

Když jsem slyšel jeho vyprávění poprvé, vzpomněl jsem si na velmi povedený film Tmavomodrý svět o osudu československých letců, kteří za druhé světové války bojovali po boku britské armády proti nacistickému Německu. Po svém návratu do země a poté, co se tu chopili moci komunisté, se však stali úhlavními nepřáteli. Z oslavovaných hrdinů se náhle staly nežádoucí osoby a „škůdci národa“. I podplukovník Jelínek měl podobný osud, i když ve zcela opačném gardu.

Tyto případy ukazují, jak velmi záleží při hodnocení každého činu na tom, ve které době zrovna žijeme, jaká vládaje u moci nebo jaký režim či zřízení v zemi právě existuje.

Jsem přesvědčen, že každá země má své hrdiny. Ale je jich podstatně méně než těch zapomenutých, kteří dokázali neobyčejné věci. Václav Jelínek získal a poskytl ve své době cenné informace, na nichž bylo založeno mnoho klíčových rozhodnutí v době studené války.

Václav Jelínek dokázal spojit rozvahu s nejtroufalejší smělostí.

1. července 2005 J. K.

Johanna van Haarlem v roce 1943, kdy jí bylo 18 let.

Milenec Johanny van Haarlem a otec Erwina – polský vojín v nacistické armádě Gregor Kulig.

Rodiče Johanny van Haarlem: přísný otec Izák van Haarlem a matka Johanna

Johanna van Haarlem se plných deset domnívala, ze nalezla svého syna. Snímek je z rodinné oslavy v roce 1981. První zleva je sestra Johanny Henrietta „Erwin van Haarlem“ je druhý zleva a Johanna je čtvrtá zleva Šestý zleva je pak Johannin druhý syn Johaness.

Johanna van Haarlem v družném hovoru se svým údajným synem po šťastném shledání v Holandsku.

Jeden z prvních novinových článků z roku 1988, který zaznamenal, že byl ve Velké Británii zatčen špion se jménem Erwin van Haarlem. Z dobové popisky pod fotkou je zjevné, že tehdy opravdu nikdo netušil, kdo tento špbn ve skutečnosti je a jaké měl v Británii poslání.

Muž, který se vydával za Erwina van Haarlema Tady je ještě jako osmnáctiletý na rodinné oslavě poté, co zdárně dokončil střední průmyslovou školu potravinářské technologie.

V československé rozvědce měl krycí jméno Karel Elsner. Na fotografu je ještě v době, kdy vykonával základní vojenskou službu v Bruntále. Tehdy mu bylo 19 let.

Budoucí špion van Haarlem se svými kamarády z vojny. Na snímku je první zleva v dolní řadě.

Oficiální fotografie „Erwina van Haarlema“. Rozvědka použila tuto portrétovou fotografu k výrobě falešných pasů.

Superkrasavice Monika z Německé demokratické republiky. Zde byl na školení u kolegů ze STASI. Centrála rozvědky v Praze nakonec krásnou Moniku vyhodnotila jako takzvaný podstav, což je ve zpravodajské terminologii člověk, který se nabízí, aby s ním tajná služba začala sama spolupracovat. Monika tak byla patrně spolupracovnicí německé tajné služby, která měla zjistit jeho smýšlení a názory.

Erwin s Rakušankou Marií Wurlitzerovou na abiturienském plese hotelové školy v Bad Hofgasteinu.

S tímto pasem pod identitou Erwina van Haarlema se československý špion dostal v červnu 1975 do Velké Británie. Snímek je převzatý z britských novin, které kopii pasu přetiskly po jeho zatčení.

Erwin na jedné z prodejních výstav ve Velké Británii. S knírkem byl vidět málokdy.

V Londýně byl Erwin zaměstnán v hotelu Hilton. Byly to těžké chvíle, protože zpočátku mu dělala problémy angličtina Postupem času se však zdokonalil a začal navazovat první kontakty.

Erwina van Haarlema obklopovaly vždy krásné‘ ženy. Na snímku je s letuškou Sylvií Lepretreovou, s níž také jistý čas žil. Jejich seznámení bylo úsměvné. Erwin ji pozval na večeři na ústřice a kasal se, že jich jedl už „celé konve“. Jenže Sylvie i číšník zanedlouho odhalili, že je jedl zcela jistě poprvé…

Jedna z fotografií Erwina van Haarlema, kterou pak britský tisk po jeho zatčení přetiskl. Nad ním visíRepinův obraz „Záporožští kozáci píší dopis tureckému atamanu“. Erwin si na tento obraz vzpomněl ve vězení…

Z obyčejného číšníka to Erwin dokázal dotáhnout až na nákupčího manažera v Kensington Hiltonu.

Dům v londýnské židovské čtvrti Golders Green. Zde Erwin dlouhou dobu žil. Obýval první patro nájemního bytu.

Erwin se vydával za Žida Ze špionážního hlediska to byl profesionální výkon. Na návštěvě Izraele se dokonce modlil u Zdi nářků.

V roce 1985 procestoval Sovětský svaz– Dělal doprovod svému židovskému příteli Mikeovi Carmimu. Během tohoto pobytu zmapoval vznikající špionážní síť izraelské tajné služby Mossad.

Ruský Žid David Goldfarb, jehož při cestě po Sovětském svazu Erwin a Mike Carmi také navštívili. Ten ale spolupráci s izraelskými službami odmítl, protože už pracoval pro Američany.

Erwin pokořil i Spojené státy. Dvě jeho cesty do New Yorku, kde se zúčastnil kongresu amerických židovských organizací pracujících na podporu sovětských židů, patřily do „zlatého fondu“ československé špionáže.

Poté, co odešel z Hiltonu, si Erwin vydělával také jako prodejce portrétních miniatur a učil se i malovat.

Auta v němž v londýnských ulicích unikal sledce britské tajné služby Mi 5. Auto stojí před domem, kde bvdlel poslední roky svého špionážního života a kde ho pak také zatkli.

Soudní přelíčení s „rudým agentem“, jak ho nazýval britský tisk, vyvolalo velký zájem médií.

Když byl Erwin ve vězení, boxoval. Udržoval si tím kondici a získal tak i autoritu u spoluvězňů. Snímek je ještě z doby, kdy byl na svobodě.

Tak vypadali Erwinovi spoluvězni Mark a Pierre.

Ve vězení se Erwina snažila získat ke spolupráci britská rozvědka O setkání s ním několikrát usiloval pracovník britského ministerstva obrany s krycím jménem Emery. Erwin však na to nikdy nepřistoupil.

Tuto fotografii „Erwinových“ rodičů, kteří žili v Praze – Kunraticích, pořídila už novodobá československá rozvědka Snímek mu ukázala ve vězení. Chtěla tím vězněného špiona přimět, aby prozradil svou identitu Britům a vrátil se do země.

Píseň, kterou složil ve vězení na ostrově lsle ofWight. Složil nejen hudbu, ale i text. Nazval ji příznačně: Vracím se domů.

Po svém návratu do Prahy se stal brilantním tlumočníkem v Investiční a Poštovní bance. Dokonale anglicky se naučil už ve Velké Británii. Úředně posvěcené to měl od roku 1997.

Jak vypadal skutečný Erwin van Haarlem, který se pod tímto jménem v roce 1944 narodil? Deník Daily Mail zveřejnil v roce 1991 jeho fotografii, když byl ještě malý a žil v dětském domově v Olešovicích.

A takhle vypadal ve čtyřech letech budoucí špion Václav Jelínek.

Přestože Václavu Jelínkovi podlomila zdraví čtyřicetidenní hladovka, kterou držel v britském vězení, dodnes si udržuje výtečnou fyzickou kondici. Snímek je z rodinné dovolené v Tunisku z roku 2001. To mu bylo 57 let.

Dnes už pověstný van Haarlemův proužkovaný oblek ušitý na míru v prestižním londýnském zakázkovém krejčovství Herbert Liveries. A také brašna nejzáhadnějšího českého špiona Tu nosil v Anglii nejčastěji.

Rádio, které mu sloužilo ke spojení s domovem. Na něm chytal relace z pražské centrály.

Souprava voskových pastelů skrývajících tajnou chemickou látku na přípravu tajnopisů. Pastely byly zvoleny proto, aby odpovídaly krycímu zaměstnání – umělec. Přes úpornou snahu britských chemiků se tajné zprávy nepodařilo objevit. Čeští chemici právem patří již několik desetiletí ke světové špičce.

Tento muž se narodil jako Erwin van Haarlem. Teď se jmenuje podle svých adoptivních rodičů a žije v jedné vesničce v Čechách. Na jeho přání nezveřejňujeme jeho tvář ani příjmení. Pan Ivo se narodil 24. srpna 1944, tedy jen o den později než Václav Jelínek.

Václav Jelínek dokázal přelstít několik tajných služeb. Vydával se za Žida a za syna úplně cizí ženy. 23. srpna 2004 mu bylo 60 let. Přiznává, že po špionážním životě se mu stýská: „Chybí mi ten pocit nebezpečí, že jen jednou šlápnu vedle a spadnu dolů. „ (Na snímku dole s autorem knihy.)

Vyznamenání podplukovníka Václava Jelínka

25. 6. 1986 Medaile udělená jménem Prezidia Nejvyššího sovětu SSSR

Za upevnění bojového přátelství

Předseda KGB Viktor Michajlovič Čebrikov 17. 4. 1977 Medaile

Za zásluhy o obranu vlasti

Prezident ČSSR

1985 Pamětní medaile k 40. výročí osvobození vlasti Sovětskou armádou

ÚV KSC 7.5.1971 Medaile

Za službu vlasti

Prezident ČSSR 28.9. 1983 Medaile

Za upevnění přátelství ve zbrani II. stupně 9. 5. 1986 Vyznamenání

Za vynikající práci

Prezident ČSSR

Židovské organizace, s nimiž podplukovník Jelínek přišel přímo či nepřímo do styku

Organizace pracující na pomoc sovětským Židům, židovské organizace a sionistické organizace touto tematikou se zabývající. Tento přehled byl aktuální před čtvrt stoletím. Lidé pracující v těchto organizacích byli tehdy mladí a plní vitality. Mnozí z nich jsou dnes na odpočinku. Někteří zřejmě i na věčném.

National Council for Soviet Jewry. College House, 4A New College Pde., Finchley Road, Londýn NW3, tel. 01 586 5742.

Snažil se koordinovat činnost ve prospěch sovětských Židů. Vystupoval jako zastřešující organizace skupin s touto tematikou.

Prezident Lionel Kopelowitz, předseda Arieh Handler, 24 Wellington Road, Londýn; sekretářky Rita Ekerová, Cynthia Jacobsová, 47 Foscote Road, Hendon, Londýn NW4, tel. domů 01 202 6867, úřad 01 586 5742.

Women‘ s Campaign for Soviet Jewry, The 35’ s. 755A Finchley Road, Londýn NW11, tel. 01 458 7148/9.

Společné předsedkyně: Rita Ekerová, 96 Kingsley Way, Hampstead Garden Suburb, Londýn N2; Margaret Rigalová, 14 Pembridge Pláce, Londýn W2, tel. 01 229 8845.

Conscience

předseda: Alan Howard, 37 London Road, St. Johns Wood, Londýn NW8, tel. domů: 01 624 2788, úřad: 01 636 1616.

Student and Academie Campaign for Soviet Jews, tel. 01 952 1046. nacionální organizátor: Paul Summerfield

National Conference on Soviet Jewry. 10 E. 40th St., Suitě 907, New York City, 10016.

První profesionální organizace pracující na plný úvazek pro sovětské Židy.

Předseda: Jeoffrey Goodman, jednatelka: Myrna Shinbaumová. Jedním z jejich nejaktivnějších a zakládajících členů byl Jacob Birnbaum. Adr. domů 240 Cabrini Blvd., Apt. 5B, New York, NY, úřad: 210 W. 91 st Street, New York, NY. Tato organizace byla nesmírně kvalitním americkým ekvivalentem britského National Council for Soviet Jewry a obě organizace spolu úzce spolupracovaly.

World Zionist Organization. 741 High Road, Finchley, Londýn NI2, tel. 01 446 1477.

Cíle: Jednota Židů a centrální úloha Izraele, zachování identity Židů, ochrana židovských práv kdekoliv.

Zionist Federation of Great Britain and Ireland. Balfour House, 741 High Road, Londýn N12, tel. 01 446 1477.

Prezident: Schneier Levenberg, 54 Lyncroft Gardens, Londýn; předseda: Stephen Roth, 54 Elsworthy Road, Londýn NW3, tel. 01 722 3881, člen Světové konference pro sovětské Židy; viceprezident Martin Savitt, 1 St. Mary‘ s Avenue, Londýn N3, tel. 01 346 0267 a také Abots Gardens, Apt.54, Londýn. Je členem předsednictva Světového židovského kongresu; předseda výboru pro sovětské Židy: Maurice Miller, labouristický člen parlamentu, čestný sekretář Labour Friends of Parliament, 82 Springkell Avenue, Glasgow, S.l.

Na stejné adrese sídlila General Zionist Organisation of Great Britain.

Federation of Women Zionist of Great Britain and Ireland,

105/107 Gloucester Pláce, Londýn Wl, tel. 01 486 2691

National Zionist Council, 2b Golders Green Road, Londýn NW11, tel. 01 455 2243/4

Předseda Eric Graus, nar. v Bratislavě, 143/5 Brondesbury Park, Londýn NW2, tel. 01 451 0002/3

Federation of Zionist Youth, 523 Finchley Road, Londýn NW3, tel. 01 794 1987

Měli dvacet připojených organizací. Prezident Abba Eban, člen Knessetu.

Jewish Agency for Israel, 741 High Road, Finchley, Londýn NI2, tel. 01 446 1477

Její členové se rekrutují ze Světové sionistické organizace a organizací zabývajících se obstaráváním peněz pro Izrael. Starali se o absorpci imigrantů ze Sovětského svazu do Izraele, jejich vzdělávání a ubytování.

Předseda Arye Dultzin.

Central British Find for World Jewish Reliéf, Drayton House, Gordon Street, Londýn WC1, tel. 01 387 3925/3979/5461

Pomáhali sovětským Židům, kteří se dostali do Anglie, a Židům v SSSR.

Czechoslovak Jewish Aid Trust, 31 Craven Street, Londýn WC2, tel. 01 839 7481

Pomáhali Židům v Československu s emigrací a jejich usazením v Anglii. Spolupracovali s NCSJ, Conscience a 35’ s. Pokladníkem byl rabín Hugo Gryn, narozený v Československu.

Agudas Israel World Organisation, 273 Green Lanes, Londýn N4, tel. 01 802 1544

Koordinuje ortodoxní Židy. Je proti asimilaci Židů.

Členy Presidia Agudas ve Velké Británii jsou rabíni Blau, Dunner a Rakow, 97 Stamford Hill, Londýn N16, tel. 01 800 6688. Na této adrese sídlí též jejich Ruský imigrační pomocný fond. Jeho prezidentem je I. Cymerman.

American Jewish Committee,

Evropské sídlo: 4 Rue de la Bienfaisance 75 008, Paříž, Francie, tel. 45 22 9243

USA: 165 E. 56th Street, New York City, 10022

American Jewish Joint Distribution Committee (JDC), 711 Third Avenue, 10. poschodí, New York, New York City 10017, USA

B‘ nai B‘ rith

Mezinárodní ústředí: 1640 Rhode Island Avenue, N: W. Washington 6, D. C, USA

Distrikt č. 15, Velká Británie, Hillel House, 1/2 Endsleigh Street, Londýn WC 1, tel. 01 387 5278/5954

Sdružuje Židy po celém světě bez ohledu na náboženství a politickou příslušnost. Má 1/2 milionu členů ve 45 zemích. V Anglii jsou rozděleni do lóží.

Hias (Hebrew Immigrant Aid Society), 200 Park Avenue South, New York, N. Y. 10003 USA

Evropská centrála: Lyon 1211, Ženeva 13, Švýcarsko. Je to mezinárodní židovská emigrantská organizace. Pomáhá Židům emigrovat ze Sovětského svazu a poskytuje jim pomoc v cílové zemi.

Jewish Agency and National Fund, sídlí v Jeruzalémě, tel. 20 22 22 Vznikla ze Světové sionistické organizace a zabývá se usídlením a absorpcí sovětských Židů v Izraeli. Je uznávána jako reprezentační orgán v otázce emigrace Židů do Izraele.

World Zionist Organization – Světová sionistická organizace, stejná adresa a tel. jako Jewish Agency.

Stará se o dodržování práv Židů v Sovětském svazu. Její nejvyšší orgán je Sionistický kongres.

Conference of Presidents of Major Jewish Organisations Konference prezidentů hlavních židovských organizací 515 Park Ave., New York City, 1002

World Jewish Congress – Světový židovský kongres Hlavní centrály:

New York, Suitě 418, One Park Ave., tel. 679 0600, Ženeva, 1 rue de Varembe, tel. 34 13 25 Londýn, 11 Hertford Street, Londýn Wl, tel. 01 491 3517 Jeruzalém, 4 Rotenberg St., tel. 63 55 46

Předseda: EDGAR BRONFMAN.

Nar. 20. 6. 1929 v Montrealu v Kanadě. Jeho otec Samuel přivedl svou rodinu za oceán z Ruska a založil v Montrealu 1924 firmu na pálení alkoholu. Bronf znamená v jidiš pálenka. Samuel počal bohatnout v době, kdy ve Spojených státech platila prohibice. Pálil alkohol v Kanadě a pašoval ho do USA, kde ho ilegálně prodával, což sice nebylo striktně košer, ale zato nesmírně výnosné. Z firmy se vyvinulo alkoholové impérium známé jako Seagram Co. Samo vedl firmu až do své smrti v roce 1971, kdy se stal prezidentem společnosti jeho dvaačtyřicetiletý syn Edgar, nyní Edgar senior. Zatímco Samuel byl neosobní, necitlivý, cynický a zaměstnance, kteří se mu znelíbili, bez milosti vyhazoval, Edgar proslul jemným vystupováním, častými nevěrami a sklony k politice. Má sedm dětí. V roce 1981 byl zvolen prezidentem Světového židovského kongresu a splatil takřka sám jeho dluhy. Byl velmi aktivní v činnosti pro sovětské Židy. Adr. kanceláře: 375 Park Avenue, New York.

Institute of Jewish Affairs, 11 Hertford St., Londýn Wl, tel. 01 491 3517 Je napojen na Světový židovský kongres.

Politické strany pomáhající židovským organizacím, jak je zaznamenal podplukovník Jelínek

Conservative Friends of Israel

45B Westbourne Ter. Londýn W2, tel. 01 262 2493

ředitel: Michael Fidler, člen Soviet Jewry Action Committee

Adr: 1 Woodcliffe Lodge, Sedgley Park Road, Prestwick, Manchester, M25, tel. 061 773 1471;

51 Tavistock Ct., Tavistock Square, Londýn WC1, tel. 01 387 4925 45B Westbourne Ter., Londýn W2, tel. 01 262 2493 členové: Lord Sieff, Sylvia Sheffová

Parlamentní skupina

Měla 222 členů, z toho 155 členů Dolní sněmovny, ostatní ze Sněmovny lordů a Evropského parlamentu, ředitel: Ivan Lawrence

Likud (Herut, Liberal, Le‘ am)

Adr. Metsudat, Zeév, King George St., Tel Aviv, tel. 24 82 61 předseda: Izák Šamir

Labour Friends of Israel

21 Dean St., Londýn Wl, tel. 01 734 4323

členové: Lord Glenamara, lan Mikardo, Valerie Cocksová

Parlamentní skupina

předseda: Crofton Brown, sekretář: Maurice Miller Odbory

Trade Union Friends of Israel začleněni do Labour Friends of Israel předseda: Gavin Laird

Izraelská Labouristická strana

110 Hayarkon St., Tel Aviv, Izrael, tel. 241 351

Poale Zion – Labouristické sbnistické hnutí

sesterská organizace Izraelské labouristické strany napojena na britskou Labouristickou stranu

62 Charles Lane, Londýn NW8, tel. 01 586 4433/4

Žádá záruky politických a civilních práv Židů v diaspoře.

předseda: lan Mikardo.

Liberal Friends of Israel

107 Sunny Gardens Road, Londýn NW4, tel. 01 203 0616 prezident: Baronka Seearová

Dne 9. června 1983 bylo zvoleno do Dolní sněmovny – House of Commons 28 Židů.

Dva byli členy vlády, třetí člen byl ve Sněmovně lordů – House of Lords. Židovští členové Dolní sněmovny:

Leo Abse (Labour),

Spencer Batiste (Conservative),

Leon Brittan C,

Martin Brandon-Bravo C, The Old Farmhouse, 27 Rectory Pl., Barton-in-Fabis, Nottingham NE11, tel. O602 83 04 59, 01 219 4429 Harry Cohen L, Sir Geoffrey Finsberg C,

Reginald Freeson L, 159 Chevening Road, Londýn NW6, Cecil Franks C, Michael Howard C,

Greville Janner L, tel. v House of Commons 01 219 3000. Labouristický člen parlamentu. Prezident zástupců židovské rady Board of Deputies 1979-85, prezident Světového židovského kongresu pro Evropu, viceprezident Světového židovského kongresu 1984-86, vicechairman All-Party Parliamentary Cttee za osvobození sovětských Židů, vicepředseda Britsko-izraelské parlamentní skupiny, člen Mezinárodního výboru pro lidská práva v SSSR, člen Labour Friends of Israel, prezident Nacionál Council for Soviet Jewry. Jeho matka, Lady Elsie Janner, byla rovněž aktivní v hnutí za sovětské Židy, adr. 45 Morpeth Mansions, Morpeth Ter., Londýn SW1, tel. 01 828 8700

Toby Jessel C, Old Court Houe, Hampton Conet., East Molesey, Surrey KT8

Sir Keith Joseph C,

Gerald Kaufman L, 87 Charlbert Ct., Eamont St., Londýn NW8, Ivan Lawrence C, Dunally Cottage, Lower Halliford Green, Walton Lane, Shepperton Middlesex;

Grove Farm, Drakelow, Burton-on-Trent Nigel Lawson C,

John Lee C, byl under-secretary of State na ministerstvu obrany, lan Mikardo L,

Dr. Maurice Miller L, 82 Springkell Ave., Glasgow S.I., Sally Oppenheim-Barnes C,

Malcolm Rifkind, ministr obrany, čestný sekretář Conservative Friends of Israel Parliamentary Group,

Robert Sheldon L, 27 Darley Ave, West Didsbury, Manchester M20, Mrs. Renée Short L,

John Silkin L, 91 Victoria St., Londýn SW1, tel. 222 2213 Anthony Steen C, Michael Stern C,

David Sumberg C, 27 Burndale Dr., Sunnybank, Bury, Lancs., David Winnick L.

Na ruku jim též šel Baron Young of Graffham, známý více jako David Young, který byl ministrem obchodu a průmyslu v letechl987-89.

Členové Evropského parlamentu:

Sheila Faithová C, Pinewood Cottage, Sedgwick, Nr. Kendal, Cumbria, LA 7

4 William Cobbert House, Scarsdale Pláce, Londýn W8 Derek Prag C, Pine Hill, 47 New Road, Digswell, Herts, AI 6 Fred Tuckman C, 6 Cumberland Road, Londýn SW1, tel. 01 748 2392 Madron Seligman C,

Kromě toho se snažily vytvářet tlak na Evropský parlament přes organizaci Friendship with Israel, European Parliament

45B Westbourne Ter., Londýn W2, tel. 01 262 2493

Tato organizace byla založena v roce 1979. Byla to skupina skládající se z poslanců Evropského parlamentu bez ohledu na jejich politickou orientaci. Scházeli se pravidelně ve Štrasburku v paláci Palais de 1’ Europe. Organizace pracující pro sovětské Židy využívaly hlavně:

Sylvii Sheffová, 58 Ferndale Ave, Whitefield, Manchester, tel. 061 5109 68 Simona Veilová, 1 Rue Bixio, Paříž 7eme, Francie, tel. 45 51 09 68 a Michaela Fidlerová.

Co je sionistické hnutí?

Sionisté. Toto slovo má dva výklady. Pro jedny jsou sionisté agresivní, války chtiví židovští extremisté. Pro druhé jsou sionisté národní buditelé, kteří počali sjednocovat židovský národ rozptýlený po celém světě. Jméno převzali od pahorku Sión v Jeruzalémě, kde původně stál hrad dobytý králem Davidem a bibličtí proroci zde očekávali příchod Hospodina

Nejznámějším vůdcem sionistů byl vídeňský advokát a žurnalista Teodor Herzl. Narodil se v Budapešti a reagoval na evropský antisemitismus. Roku 1897 byla založena Světová sionistická organizace a Židovský koloniální trust – akciová společnost pro financování sionistických cílů. Měly pomoci vytvořit vlast pro Židy pronásledované především ve východní Evropě. V roce 1868 pronesl Herzl prorockou větu: „Náš stát bude počátkem velikého civilizačního díla Západu v Asii.“ Mimo Palestinu se uvažovalo o zřízení židovské domoviny na několika dalších místech. Nizozemí v 17. století uvažovalo o zřízení židovského státu na Curacau, Británie na Surinamu a Francie v Cayenne. Napoleon chtěl v případě úspěšného tažení do Egypta věnovat Palestinu Židům.

Uskutečnění sionistických plánů umožnil až Židovský národní fond, a především baron Rothschild, který jen v období let 1883 až 1899 věnoval na projekt více než 20 milionů dolarů. Usazení jedné židovské rodiny stálo v roce 1930 celkem 2277 liber. Cílem byl řádný a právně krytý výkup většinou neobdělané půdy, přestože někteří místní feudálové nabízeli Židům nájem zdarma. Stoupenci sionistů se rekrutovali mnohdy z pokrokových liberálů, kteří nechtěli být řízeni představiteli náboženských obcí. Na druhé straně se mnozí obávali úplné ztráty vlastní identity vzhledem k pokračující asimilaci Židů především v západní Evropě. Jedním z řešení se tedy stala vlast, fakticky právo na sebeurčení. Sionisté organizovali po celé dvacáté století přistěhovalectví Židů do Palestiny a získávání tamní půdy. Vzhledem k obtížných životním podmínkám v zemědělských osadách, kruté dřině, nedostatku vody a útokům Arabů se mnozí z osadníků stahovali do měst a někteří i z Palestiny.

Pro mnohé Židy se Palestina stala jen přechodnou zemí na cestě především do USA, což platí dodnes. Navíc docházelo k silným třenicím s domácími usedlými sefardskými Židy, kteří měli velmi dobré vztahy s Araby, takže činnost sionistů poškozovala jejich zájmy, a kromě toho nebyli ochotni nechat se komandovat přivandrovalci z Ruska

Snahy sionistů o založení židovského státu považovali ortodoxní Židé za rouhání. Židé se však začali do Palestiny vystěhovávat po tisících. Přicházeli ze všech koutů světa: z Jemenu, Sýrie, Iráku, Libye, Egypta, Íránu, Alžírska, Turecka, ale i z Etiopie. Poslední velkou a také nejproblematičtější vlnou se stali Židé ze SSSR. Jejich rozsáhlou emigraci umožnil sovětský prezident Michail Gorbačov v rámci vylepšování vztahů s USA a západoevropskými zeměmi. Otázka ruských Židů spolu s činností židovských disidentů byla do značné míry využita k politickému nátlaku a destabilizaci bývalého SSSR. Odchod statisíců příslušníků intelektuální elity Rusko poškodil. Poškozen byl ale i Izrael. Rabínská rada o mnoho let později konstatovala, že s ruskou vlnou se do Izraele dostala řada lidí, kteří nejsou Židé; bylo mezi nimi mnoho příslušníků zločineckých syndikátů směřujících do USA. Nelze vyloučit ani infiltraci agentů KGB, a především ruské vojenské tajné služby GRU.

Recepty

Šoulet. Nejprve si připravíme hrách. 1 kg hrachu namočíme přes noc do vody. Stejně naložíme i s 1/2 kg velkých krup. Druhý den vezmeme půl husy, husí maso nakrájíme na velké kostky, vložíme na husí sádlo a obděláme. Utřeme hlavičku česneku a přidáme k masu cibuli. Osolíme a přidáme koření – lžičku pepře a trochu zázvoru – a krátce osmahneme, aby se koření rozvonělo. Přidáme trochu pálivé papriky a lžičku sladké papriky, zalijeme hovězím vývarem a dáme krátce dusit do trouby. Mezitím vaříme hrách a kroupy v téže vodě, ve které se máčely, spolu s několika hovězími kostmi, z nichž jedna musí být morková. Podušené husí maso vyjmeme z trouby a vložíme do směsi hrachu a krup. Podle potřeby přidáme vývar, osolíme a přikryté vaříme na velmi mírném plameni několik hodin doměkka, anebo vložíme hrnec se šouletem do teplé trouby.

Husí žaludky. Potřebujeme husí žaludky, sůl, kuličky pepře a kuličky nového koření, také může být koriandr, ale nové koření je lepší, 20 dkg kořenové zeleniny, jednu cibuli a 5 dkg husího sádla, musí být husí, jinak to není ono, a pak na jíšku 6 dkg másla a 5 dkg hladké mouky, šest a pět, ne pět a pět, trochu tlučeného muškátového květu, s tím opatrně, má silné aroma, ale dává tomu zajímavý šmak, a ještě osminku smetany a jeden žloutek.

Žaludky se očistí a pokrájejí na plátky. V hrnci se na husím sádle podusí na plátky nakrájená zelenina a cibule a pak se do ní vloží plátky žaludků, přidá se koření, znovu krátce podusí, podlije se vodou, osolí a žaludky se uvaří doměkka Potom se žaludky odstaví, ale nechají se ve vývaru. Z másla a mouky se připraví světlá jíška, zalije se zchladlým vývarem ze žaludků a dvacet minut se ještě povaří. Pak se vše přisolí, okoření květem a zjemní žloutkem rozkvedlaným ve smetaně.

Kuchař v Obecním domě je vylepšoval ještě tím, že k nim přidával vařený, na malé růžičky rozebraný květák.

Prameny

Knihy:

Christopher Andrew a Oleg Gordievsky: KGB – Důvěrná zpráva, Praha 1994

Christopher Andrew, Vasilij Mitrochin: Mitrochinův archiv – Neznámé špionážní operace KGB, Praha 2001

Ladislav Bittman: Mezinárodní dezinformace, Praha 2000

Josef Frolík: Špión vypovídá, Praha 1990

Miloš Hájek, Jarmila Ryšánková: Svět a Československo ve 20. století, Praha 1990

The Hutchinson Softback Encyclopedia, Oxford 1991

Paul Johnson: Dějiny židovského národa, Řevnice 1995

Jurij Michajlovič Korolkov: Tajemný dr. Sorge, Praha 1966

Kolektiv autorů: Encyklopedie špionáže, Praha 1993

Kolektiv autorů: Operace Československo, Fakta nelze zamlčet, Praha 1972

Mark Lloyd: Guinnessova kniha špionáže, Praha 1996

Alojz Lorenc: Ministerstvo strachu? Bratislava 1992

Alojz Lorenc, Pavol Janík: Generál Lorenc – Dešifrovaný svět, Bratislava 2000

Jan Ondřej: Mezinárodní úprava kontroly odzbrojení, Praha 1999

Karel Pacner: Velké špionážní operace – studená válka, Praha 2004

Stella Rimington: Open secret – The Autobiography of the Former Director-General of MI5, Londýn 2001

Laurent Rucker: Stalin, Izrael a Židé, Praha 2001

Kurt Schubert: Dějiny Židů, Praha 2003

Sovětský výbor pro evropskou bezpečnost a spolupráci, Vědecká rada pro výzkum otázek míru a odzbrojení: Jak odstranit nebezpečí hrozící Evropě, Praha, 1983

Jiří Vančura: Einsteinovo řešení světa bez válek, Brno 2001 Ernest Volkman: Špionážní aféry, Frýdek-Místek 1996 Židovská obec v Praze: Židovská ročenka 5763, Praha 2003

Tisk:

Daily Mirror (20. 4. 1988) The ‚ spy‘ in red square

The Sun (28. 2. 1989) „Red spy“ posed as mum‘ s lost baby

The Times (28. 2. 1989) „Spy Wars spy was caught red-handeď

Daily Mail (28. 2. 1989) Police raid ‚ caught Czech spy in the acť

Daily Mirror (28. 2. 1989) The son who nevěr was…

Daily Star (28. 2. 1989) Tragic mother conned by a star wars ‚ spy‘

Today (28. 2. 1989) Caught red-handed in kitchen spy lab

Today (1.3. 1989) Charming spy conned peers over dinner at commons

Daily Express (1.3. 1989) Spy suspect ‚ was guest at Westminster‘

Daily Star (1.3. 1989) Father ‚ beat tot dead for not saying daddy‘

The Times (1.3. 1989) Czech spy wined and dined at Commons, court is told

The Sun (1.3. 1989) ‚ Czech spy‘ dined with VIPs at the Commons

Daily Mail (1. 3. 1989) Dinner date with a ‚ spy‘

The Times (2. 3. 1989) ‚ Spy‘ case in camera

Jewish Chronicle (3. 3. 1989) Czech ‚ spied on Jews‘

Daily Mirror (4. 3. 1989) The spy with no name

The Times (4. 3. 1989) Mystery Czech jailed for 10 yers

The Sun (4. 3. 1989) Spy who nevěr was

The Times (4. 3. 1989) Czech agent jailed for 10 yers keeps secret of origin

Today (4. 3. 1989) Britain set to swap the spy with no name

Daily Mail (4. 3. 1989) The spy who claimed to be my son

The Sun (4. 3. 1989) Spy who nevěr was

News of The World (5. 3. 1989) Spy liked to Spy me in the nude

Sunday Telegraph (5.3. 1989) Old-school spy in era of high tech

Today (26. 4. 1989) Dr Helena bounced out in czech spies purge

The Weekly News (30.9.1989) Spy hid messages in tree alongside golf course

The Sun (4. 11. 1989) The firm

Daily Mail – Femail Magazíne (24. 10. 1991) Searching for the child who lost his identity to a spy

Jewish Chronicle (25. 10. 1991) Ex-double agent claims that KGB spied on the Jewish community

Today (7. 2. 1992) Crime story

News of the World (9. 9. 1992) Cops seize ‚ spy‘ pair

Lidové noviny (24. 5. 1996) Spisovatel pátrá po agentu StB

Blesk (13. 6. 1996) Hledaný rozvědčík má hotel

Mladý svět (č. 27 2002) Tajemství bludného Holanďana

Dokumenty:

Policejní protokol z výslechu Johanny van Haarlem z 12. 4. 1988

Transkript těsnopisného záznamu soudního přelíčení „Královna versus Erwin van Haarlem“ u Centrálního kriminálního soudu Old Bailey v Londýně z 27. 2. 1989

Obvinění z trestného činu č. 881100 z 30. 9. 1988

Výpověď svědka Johna Edwarda Barka ze 17. 6. 1988

Dopis ředitele Úřadu pro zahraniční styky a informace ministerstva vnitra ČSFR Radovana Procházky ze dne 20. 2. 1992

Vysvětlivky

A) Špionážní pojmy

Rozvědka: Speciální státní úřad, který operuje v cizině a je zaměřen na získávání informací o politických, hospodářských, vojenských či zpravodajských aktivitách určité země.

Kontrarozvědka: Speciální státní úřad, který neoperuje v zahraničí, ale je zaměřen na ochranu vnitřní bezpečnosti státu. Bojuje na svém území proti cizím rozvědkám, teroristům a extremistům.

Špion: Důstojník nebo agent (spolupracovník) rozvědky, který získává legálními i nelegálními metodami tajné informace v cizí zemi.

Špion – legál: Pracovník rozvědky, který působí v cizí zemi většinou pod svým skutečným jménem jako diplomat, obchodní zástupce nebo pracovník mezinárodní organizace. V případě příliš intenzivní činnosti či při porušení zákonů hostitelské země na něho čeká vyhoštění.

Špion – nelegál: Pracuje bez diplomatického či jiného krytí. Má vytvořenou falešnou identitu s falešným životopisem a dostává se do určené země přes jiný stát. Výhodou je možnost proniknutí do zpravodajsky důležitých oblastí v určené zemi, třeba do státní správy, nebo do společenských organizací, aniž by kdo tušil, že jde o špiona. Nevýhodou jsou vysoké tresty v případě prozrazení a odsouzení.

Špion – spící: Obvykle je vyškolen pro nějaký konkrétní úkol v cizí zemi, potom je umístěn ve vhodném prostředí, ale jeho činnost začne až po delší době, aby se předešlo odhalení.

Krycí jméno: Používá se pro utajení skutečného jména, čímž se snižuje nebezpečí vyzrazení.

Krycí legenda: Prostředek, kterým se špionovi dostává jiné identity. Aby byla legenda funkční, musí být velmi pravděpodobná, v některých ohledech pak dokonce pravdivá. Na kvalitní přípravě legendy totiž do značné míry závisí úspěch celé operace. Proto musí být její přípravě věnována značná pozornost. Příprava takové legendy může trvat řadu měsíců i let a je dílem většího kolektivu lidí. Například jeden člověk zajišťuje identitu v matrikách, další prověřuje všechny „příbuzné a známé“, další konstruuje pravděpodobný životopis s důležitými záchytnými body.

Řídící důstojník: Zpravodajský důstojník, který řídí svého špiona nebo agenta, vyplácí mu peníze, přejímá od něj informace a vše organizuje.

Agent: Tajný spolupracovník zpravodajské služby.

Rezident: Důstojník, který organizuje činnost agentů přímo v cizině. Většinou patří do personálu zastupitelského úřadu, aby měl diplomatickou imunitu v případě hrozícího zatčení.

Konspirační byt neboli „kačko“: Tajný byt, který slouží ke schůzkám nebo k výcviku agentů a důstojníků zpravodajské služby.

Vytěžení: Získávání informací za aktivní účasti dotazované osoby.

Rozpracování: Tajná činnost kontrarozvědky, která má sledováním, odposlechem, tajnými prohlídkami bytů, kontrolou korespondence, ale hlavně pomocí agentů zjistit aktivity podezřelého.

Sledovačka: Skupina pracovníků kontrarozvědky, která sleduje podezřelého člověka, aby zadokumentovala jeho činnost – předávání zpráv, vybírání mrtvých schránek, styk s řídícím orgánem cizí rozvědky a podobně.

Mrtvá schránka: Speciální způsob pro spojení agenta s centrálou nebo rezidentem. Je to zvlášť vybrané a upravené místo k předání zprávy. Je většinou na veřejně dostupném místě. Do mrtvé schránky se vkládá dokument převážně v nějakém obalu, který slouží k zamaskování, ale i proti nepřízni počasí či náhodnému objevení. Vzhledem ke zranitelnosti se označuje na přístupové i na ústupové cestě signalizačními body a doba mezi naplněním a vybráním většinou nepřekračuje desítky minut.

Rádiová relace: Druh neosobního spojení, které využívá k přenosu informací rádiových vln. Při jednosměrném radiospojení vysílá centrála ve sjednané dny v určitou hodinu sled řady čísel v Morseově abecedě. Špion pak na obyčejném radiopřijímači jemu určenou relaci zachycuje a po ukončení spojení ji dešifruje. Z důvodu bezpečnosti spojení může být část vysílání zcela redundantní – neslouží ke komunikaci, ale pouze ke zmatení protivníka. Jednosměrné radiospojení je poměrně bezpečné. I při zaměření příjmu signálu a odhalení špiona mu totiž nelze – pokud u něj nenaleznou kódy či šifry – nic dokázat, protože zprávy přijímá na běžném rozhlasovém přijímači.

Spojení může probíhat i obousměrně, ale to už tak bezpečné není.

Tajnopis: Jedna z metod pro utajení informace, kterou chce špion poslat do své země. Většinou se k tomu používají klasické časopisy nebo noviny, do kterých se napíše zpráva – avšak zcela neviditelně. K tomu se používá papír zvaný karbon, který je napuštěn speciální chemikálií a který slouží jako kopírák. Přes něj se totiž kódovaná zpráva do časopisu napíše. „Tajno“ se v časopise obtiskne, ale není pouhým okem ani za použití zvláštních přístrojů vidět. V centrále je přečtou, jen když použijí opět zvláštní chemický roztok.

Mikrotečka: Další způsob, jak zamaskovat tajnou zprávu. Materiál, který chce špion poslat do centrály, fotograficky zmenší na miniaturní velikost (od 0,5 mm čtverečních až do 12 mm čtverečních) a pak „mikrotečku“ umístí na předem domluvené místo nenápadného předmětu, například do časopisu nebo pod známku na dopis.

Kódy: Utajení informace před nežádoucími osobami za použití obyčejných slov nebo čísel v neměnném pořadí. Kódovanou zprávu dokáže přečíst jedině ten, kdo má přístup k dekódovacímu šifrbločku. Nevýhodou je, že tento bloček musí mít obě strany, agent v cizině i centrála doma, a pokud ji získá protivník, může veškeré zprávy v tomto kódu přečíst.

Defekce: Zběhnutí agenta i zpravodajského důstojníka na stranu protivníka

Detektor lži: Přístroj, nazývaný též polygraf, který má na základě vypracované metodiky otázek a spontánních fyziologických reakcí organismu objektivně prokázat, zda vyslýchaný člověk uvádí pravdivé, či nepravdivé údaje. Polygraf byl vyvinut v USA a v některých státech je dokonce uznán jako jeden z důkazů při soudních procesech.

B) Zkratky

StB: Státní bezpečnost (politická policie, kontrarozvědka a rozvědka Československé socialistické republiky)

STASI: ministerstvo státní bezpečnosti někdejší NDR

KGB: Výbor státní bezpečnosti. Sovětská tajná služba Řídila špionážní operace v zahraničí, ale i domácí boj proti vnitřnímu nepříteli.

MI5: kontrarozvědka Velké Británie, jejíž oficiální název je Security Service.

MI6: tradiční název pro rozvědku Velké Británie

Mossad: izraelská rozvědka

CIA: Ústřední zpravodajská služba USA

Speciál Branch: Zvláštní oddělení Londýnské metropolitní policie

Scotland Yard: britská policie pro potírání zločinu

C) Mezinárodní pojmy:

SDI: Strategie Defense Iniciativě, Strategická obranná iniciativa, také nazývaná Star Wars (Hvězdné války). Byl to pokus USA vyvinout obranný systém proti nukleárním raketám, umístěný částečně mimo zemskou atmosféru. Byl oznámen prezidentem Ronaldem Reaganem v březnu 1983 a náklady na výzkum dosáhly 16,5 miliardy dolarů. Principem SDI je napadnout nepřátelské rakety v různých fázích jejich letové dráhy laserovými paprsky. Na SDI se výzkumem podílely též Izrael, Japonsko a Velká Británie.

Jako odpověď na tuto iniciativu v roce 1987 sovětský prezident Michail

Gorbačov potvrdil, že SSSR vyvíjí podobný obranný systém. V roce 1988 však ministři obrany USA i Velké Británie přiznali, že SDI by měla zřejmě jen třicetiprocentní schopnost obrany před útočícími raketami. Projekt se pak odložil a nikdy neuskutečnil.

START: Strategie Arms Reduction Talks neboli rozhovory o snížení stavu strategických zbraní. Byly fází mírových diskusí mezi USA a SSSR. Byly zaměřeny na zmírnění tempa jaderného zbrojení. Rozhovory začaly již v roce 1969. Ani smlouva SALT I (1972-77), ani smlouva SALT II však nevyžadovaly snížení počtu jaderných zbraní. Žádaly pouze limitování ozbrojených sil. SALT II nebyla dokonce nikdy ratifikována z důvodů okupace Afghánistánu Sovětským svazem.

Greenham Common: britské hnutí proti rozmístění amerických balistických raket. Bylo pojmenováno podle místa kontinuální mírové demonstrace na obecní půdě blízko Newbury v Berkshiru před americkou leteckou a raketovou základnou. Ženy tam v září 1981 založily tábor na protest proti umístnění balistických raket. Demonstrace skončila v roce 1990 zavřením základny. Všechny rakety byly odstraněny v roce 1991.

IRA: Irish Republican Army. IRA je militantní irská nacionalistická organizace, jejímž cílem je vytvořit sjednocenou Irskou socialistickou republiku včetně Ulsteru. Je to polovojenské křídlo strany Sinn Féin. IRA byla založena v roce 1919 a bojovala úspěšně ve válce proti Británii v letech 1919-21. V Irsku byla prohlášena za ilegální. Upozornila na sebe bombovou kampaní v Británii v roce 1939. V roce 1970 se od ní odtrhla skupina, která se začala nazývat Provisional IRA. Obě si kladou za cíl vyhnání Angličanů ze Severního Irska IRA používá k dosažení svých cílů ozbrojenou sílu a provádí bombové atentáty a popravy.

D) Židovské organizace a výrazy

Refusenik: Žid, kterému byla zamítnuta žádost, aby se vystěhoval ze Sovětského svazu. Název je odvozen od anglického slova refuse, odmítnout.

The 35’ s: organizace s oficiálním názvem Women‘ s Campaign for Soviet Jewry 35’ s, Ženská kampaň za sovětské Židy. Organizace vznikla tak, že se dalo dohromady několik Židovek, kterým v tu dobu bylo 35 let. Jejich hlavním cílem bylo pomoci dostat ze Sovětského svazu Židy, kterým nebyla povolena emigrace. Jejich hlavní stan zakotvil v Golders Green, 755A Finchley Rd., Londýn NW11 8 DL, tel. 01-458 7148/9. Předsedkyněmi byly společně Rita Ekerová a Margaret Rigalová.

B’nai B’rith: Organizace „Synové smlouvy“ byla založena v roce 1843 v USA a její hlavní mezinárodní stan je ve Washingtonu 1640, Rhode Island Avenue, Washington 6, D. C. Má půl milionu členů ve 45 zemích a sdružuje Židy nezávisle na jejich náboženství a politické příslušnosti. Stejně jako organizace The 35’ s se zaměřila na pomoc s vystěhováním Židů ze SSSR. V Londýně měla B‘ nai B‘ rith sídlo v Hillel House, 1/2 Endsleigh Street, Londýn WC1H ODS, tel. 01-387 5278 a 5954.

Sabat: den odpočinutí. Sabat je v židovském kalendáři posledním, sedmým dnem týdne. Protože Židé ve shodě s biblickým příběhem stvoření považují neděli za den první, vychází sabat na sobotu. Den odpočinku trvá od pátečního do sobotního západu slunce.

Passover (Pesach): nejdůležitější židovský svátek. Pro židovské společenství je tím, čím jsou pro křesťany Vánoce – počátkem nového času, nové existence. Slaví se však v dubnu, v období, kdy křesťané slaví Velikonoce. Svátek trvá osm dní a Židé si tím připomínají biblické vyvedení z egyptského otroctví. Název Pesach (překročení) připomíná i to, že Bůh obešel, minul, překročil domovy Izraelitů.

Oslava je spojena s řadou symbolů a zvyků. K nejznámějším patří pojídání macesů, tedy nekvašeného chleba. Ten je připomínkou urychleného odchodu Židů z otroctví: neměli čas si připravit jídlo, tedy ani nechat vykvasit těsto na chléb. Dalším symbolem Pesachu je pojídání sladkého a hořkého pesachového jídla. Hořký pokrm symbolizuje utrpení Židů v otroctví, sladké je znamením boží milosti. Na stole Židů nesmí při oslavách chybět ani beránci kost. Ta nahrazuje dnes již nepoužívané značení veřejí dveří židovských příbytků beránci krví. Tím starozákonní Židé odlišovali své domy od domů Egypťanů a chránili se tak před božím hněvem.

Bat micva: oslava, která se pořádá u příležitosti dosažení 12 let děvčete. Podle judaismu tím dívka přebírá plnou náboženskou odpovědnost.

Diaspora: židovské osídlení mimo Izrael. Pochází z řeckého slova, které znamená „rozptýlení“.

Skmismus: židovské obrozenecké hnutí.

Jaroslav Kmenta se narodil v roce 1969. Vystudoval Pedagogickou fakultu Univerzity Karlovy a již v průběhu studií nebývale inklinoval k žurnalistice. I proto se ihned po vysokoškolských studiích v roce 1991 stal novinářem.

V současné době se vypracoval k naprosté novinářské špičce a svou povahou a erudicí se řadí mezi nejvýraznější osobnosti české investigativní žurnalistiky.

Jeho odborný žurnalistický pohled je orientován především ke strategickým oblastem: věnuje se politice, obraně, policii a tajným službám. Některé jeho články se staly doslova rozbuškou ve společenosti. Na jejich základě se spustila rozsáhlá vyšetřování, která vedla k odvolání vysoce postavených politiků, úředníků či ministrů vlády. Jeho články rozkrývající nejasné majetkové poměry politiků vedly na jaře roku 2005 i k rezignaci českého premiéra.

Je autorem knihy Pouštní horečka o důsledcích první války v Perském zálivu z roku 1991. Tato kniha vyvolala mimořádnou odezvu i v zahraničí a poté, co byla v roce 1999 vydána, se stala podkladem pro zkoumání původu zdravotních potíží zejména amerických válečných veteránů. Tato kniha byla publikována formou internetové verze také v anglické, italské a arabské verzi.

V současném období působí Jaroslav Kmenta jako investigativní novinář v deníku Mladá fronta Dnes, přičemž jeho osobitý rukopis je možné spatřovat zejména v ožehavých policejních kauzách a v případech zpravodajských služeb.

JUDr. PETER ANDRIS

JAROSLAV KMENTA

Český špion – erwin van haarlem

Obálku navrhl ak. malíř Rumen Sazdov

Grafická úprava František Turek

Odpovědní redaktoři Petr Suchý a Martin Starý

Fotografie a dokumenty ze soukromého archivu Václava Jelínka

Vydalo nakladatelství JKM jako svou 1. publikaci

Vytisklo GRASPO CZ, a. s., Zlín

Vydání první, Praha 2005

ISBN 80-903603-0-0 Copyright © JKM 2005 Illustrations © JKM 2005

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai