2

MLADÁ

FRONTA

PRAHA

Pavel

Kohout

Katyně

3

© Pavel Kohout, 1978 a 2000

ISBN 80-204-0800-2

4

Jürgenovi a Líze

Braunschweigerovým

z Lucernu,

kteří mě tak dlouho přesvědčovali,

že tahle kniha má být napsána,

až jsem ji napsal,

a

Ludvíku Vaculíkovi,

otci i otroku strojem opisované

Edice Petlice,

kterého považuji

za jejího prvního nakladatele

PK

5

Osoby, místa i děje této knihy jsou, bohužel,

volně smyšleny, zato historické odkazy, věcné údaje

i citovaná odborná literatura jsou, bohudík,

přísně autentické.

Žijeme ve světě, kde už téměř vyhynul

kůň Przewalského. Jsme stále častěji svědky,

jak monopolizace na jedné

a kolektivizace na druhé straně světa

neničí jen drobné podnikatele,

ale i svobodná povolání, s nimiž vymírá

často už nenahraditelná zkušenost lidstva.

Chci svým skromným podílem přispět k tomu,

abychom se jednoho rána zděšeni neprobudili

do světa bez popravčích.

AUTOR

6

I

7

Na Zelený čtvrtek vyšlo najevo, že Lízinka Tachecí talentovou

zkoušku na dramatickou konzervatoř neudělala.

Předseda komise, známý herec, sdělil její matce Lucii s nehranou

lítostí, že se na tom jury usnesla až po bouřlivé diskusi, když

i opakované pokusy prokázaly, že by se její dcera pro svou

uzavřenost určitě daleko spíš uplatnila jako lékařka, badatelka nebo

spisovatelka.

Na Velký pátek se ukázalo, že Lízinka neuspěla ani při zkoušce na

klasické gymnázium, které uvedla v přihlášce na druhém místě.

Ředitel školy, významný pedagog, vylíčil matce s nelíčeným

zármutkem, že se na tom sbor usnesl až po bojovém hlasování, když

i nové testy potvrdily, že by se její dcera pro svůj zjev jistě mnohem

lépe prosadila jako fotomodelka, manekýnka či

1

herečka.

Když se PhDr. Tachecí vrátil z práce, našel pouze dceru. Seděla

v rohovém obývacím pokoji proti televizoru a mačkala ovládací

panel. Když stiskla jedno tlačítko, zasazovali si dva muži urputné

údery pěstmi. Když stiskla druhé, zpíval dětský sbor národní písně.

Když stiskla obě současně, naskakovala bílá šumící plocha.

– Jak to dopadlo? zeptal se doktor Tachecí.

Lízinka v zaujetí pokrčila ramínky.

– Kde je maminka? zeptal se doktor Tachecí.

Lízinka kývla hlavou k ložnici.

Doktor Tachecí šel do předsíně a jemně zmáčkl kliku. Po malé

chvíli tiše zaklepal. Nic se neozvalo. Po delším váhání se své paní

přes dveře nesměle optal, nechce-li čaj nebo něco jiného.

Nato vyběhla paní Lucie do předsíně a křičela, že především

nechce žít s člověkem, který nedostane svou jedinou dceru na studie.

Pak se s pláčem zamkla v koupelně.

Doktor Tachecí usmažil své jediné dceři jediné vajíčko – ostatní

už byla obarvena – a poslal ji spát, příliš křehkou a citlivou, než aby

mohla být svědkem dalších událostí. Pak se jal klepat na dveře

8

koupelny a promlouvat konejšivá slova. Ticho ho děsilo víc a víc.

Nevěděl, kde se zavírá plyn, a naopak věděl, že v koupelně jsou

i žiletky a prášky. Odebral se k telefonu a zmučeně listoval

v seznamu. S rodinou se nestýkal, přátel neměl a policie se bál; pod

tlakem situace se rozhodl zavolat linku důvěry.

Službu konající psychiatr vyslechl jeho nesouvislou zprávu

a zeptal se.

– Jak je tam dlouho?

– Asi dvě hodiny, řekl doktor Tachecí.

– Dělá to často? zeptal se psychiatr.

– Ne, řekl doktor Tachecí, – obvykle se zamyká v ložnici.

– Kde potom spíte vy? zeptal se psychiatr.

– Obvykle v koupelně, řekl doktor Tachecí.

– Tak spěte dneska v ložnici, řekl psychiatr, – aspoň ji trošku

užijete.

– Promiňte, řekl doktor Tachecí, – ale já mám důvodnou obavu…

– Promiňte, řekl psychiatr, – ale já mám dneska potřetí za sebou

noční, já bych bral i tu koupelnu. Myslíte, že by přišla k telefonu?

– Myslím, že ne, řekl doktor Tachecí. – Myslel jsem, zda byste

nemohl vy sem…

– Těžko, řekl psychiatr, – musím být na telefonu, v tyhle dny nám

spousta rodičů leze po zdi. Nemáte majzlík?

– Co je to? zeptal se doktor Tachecí.

– Vy jste filozof? zeptal se psychiatr.

– Filolog, řekl doktor Tachecí.

– Aha, řekl psychiatr, – tak víte co? Co kdybyste jí řekl, že s ní

chce mluvit školní inspektor?

– Promiňte, řekl doktor Tachecí, – já zásadně nelžu…

– Pane doktore, řekl psychiatr, – možná, že mě zrovna volá někdo,

komu opravdu mohu pomoct. Dokud si můžete dovolit zásady, není

to u vás nijak beznadějné.

Doktor Tachecí pomalu pokládal sluchátko. V tu chvíli vyšla jeho

žena z koupelny. Byla slavnostně učesaná a výrazně nalíčená, jako

by šla na ples. Aniž zavadila o muže pohledem, vytáhla z kabelky

9

zlatý zápisníček a přistoupila k telefonu, vyvolila číslo a čekala,

podupávajíc podpatkem. Pak se zeptala zvonivým hlasem.

– Oskar?

– Ano, řekl Oskar, – kdo volá?

– Lucy, řekla paní Lucie.

– Která Lucy? zeptal se Oskar

– Lucie Alexandrova, řekla Lucie Tachecí.

Doktor Tachecí u koupelny polknul.

– Lucie Alexandrova! řekl Oskar, – no to je fantazie! Lucy!

– Co děláš, Osi? zeptala se paní Lucie. – Pořád svobodný?

– No to víš, řekl Oskar. – A ty pořád vdaná?

– No to víš, řekla paní Lucie. – Myslela jsem, že bych se u tebe

zas jednou stavila na decinku.

Doktor Tachecí řekl od koupelny.

– Lucie…

– No to by byla fantazie, řekl Oskar. – Jenomže…

– Nejsi sám, řekla paní Lucie.

– No to víš, řekl Oskar.

– Já přijdu ráda jindy, řekla paní Lucie, – dneska spíš potřebuju

tvou radu.

– Sháníš auťák? zeptal se Oskar. – Nebo byt?

– Ne, řekla paní Lucie. – Mám dceru.

– Gratuluju, řekl Oskar. – Sháníš jesle?

– Mám ji už patnáct let, řekla paní Lucie.

– Co? Jo, promiň. To už je patnáct…? No to je fantazie!

– Nevzali ji na střední školu, řekla paní Lucie. – Přišla jim buď

moc krásná nebo moc chytrá.

– Tak na co potřebuje střední školu? zeptal se Oskar.

– Chci, aby něčím byla, řekla paní Lucie. – Nechci, aby dopadla

jako já.

– Lucie… řekl od koupelny doktor Tachecí.

– Střední škola, řekl Oskar, – hergot, kdo by to… kdo mi to…

počkej, na to je přece nějaká komise… moment, bobečku…

– To už jsi mi dlouho neřekl, řekla paní Lucie.

– Co? Jo promiň, já to neříkám tobě.

10

– Škoda, řekla paní Lucie.

– Počká to týden, zeptal se Oskar, – až se vrátím z hor? Že

bychom to pak zařídili všecko najednou.

– Vzpomněl by sis aspoň na tu komisi?

– Jo, řekl Oskar, – už vím. Městská komise pro pomoc při volbě

povolání. Jméno předsedy jsem zapomněl, ale klidně se odvolej na

mě, sehnal jsem mu hausbót.

– Tak ti zatím jen děkuju, Osi, řekla paní Lucie. – A běž, ať se

nenastydneš.

– Jak to víš? zeptal se Oskar.

– No to víš, řekla paní Lucie. – Řekni bobečkovi, že tě volala teta.

Veselé Velikonoce, Osi.

Zavěsila. Se sluchátkem odložila i svůj zářivý výraz. Od koupelny

se ozval doktor Tachecí.

– Lucie, kdo to byl?

– Jeden člověk, řekla paní Tachecí, – který si mě chtěl kdysi vzít.

Dovolíš?

Její muž ustoupil, aby mohla opět projít do koupelny.

– Proč voláš zrovna jeho? zeptal se.

– Protože, řekla jeho žena, – kdybych nebyla před šestnácti lety

blbá jako necky, byl by otcem Lízinky

2

on!

– To je možné, ano, to je dokonce velmi pravděpodobné, řekl suše

předseda komise pro pomoc při volbě povolání, – a byl to možná

právě ten hausbót, pro který se můj předchůdce musel téhle funkce

na hodinu vzdát.

Pro paní Tachecí to byl poslední důkaz, že Lízinčina věc nestojí

pod šťastnou hvězdou. Už v úterý po Velikonocích byla otřesena

sdělením, že budou předsedou přijaty až ve čtvrtek, podle pořadníku.

Oskar se pelešil na horách, manželovi to přiznat nemohla. Ulehla

tedy na lůžko a předstírala vyčerpání. Při jejím temperamentu to

vyžadovalo tolik ovládání, že byla ve středu blízka zhroucení. Jen

11

láska k Lízince a vědomí, že se doktor Tachecí chová ve styku

s úřady jako usvědčený zločinec, ji ve čtvrtek znovu přivedly na

nevlídnou chodbu před místnost, z níž tlumeně zazníval pláč

neúspěšných žáků a křik uražených otců.

Zkušenosti i zvyk ji nutily pečlivě uvážit, jak se s Lízinkou

nejvhodněji obléknout. Daný účel radil k potlačení všech předností

jako vždy, kdy bylo nutno spíš prosit než žádat, a rozhodně vždycky,

když se jednalo s ženou. Partnerem měl však být muž a navíc přítel

muže, který, jak věděla, chorobně zbožňoval ženskou krásu. Vsadila

proto na nejsilnější kartu.

Měla na sobě přiléhavé modelové šaty z Francie s pestrým

vzorem, které podtrhávaly její úzký pás, plnou hruď a vysoký krk.

Lízince vybrala bílé minišaty bez rukávů, v odstínu, jaký má sníh

před východem slunce.

Teď s úlekem zjišťovala, že na místě byl spíš oděv řádových

sester.

Předsedou komise byl nyní muž, který se za léta uzpůsobil

nevděčným funkcím jako středověký válečník brnění. Bradatá hlava,

sedící na robustním těle jakoby bez použití krku, přispívala k dojmu,

že je nezasažitelný. Bílé prsty prozradily paní Tachecí nekuřáka,

lehce zatuchlý pach šatů starého mládence. Pochopila, že je zcela

prost vášní, úplatky nepotřebuje a z žen má strach.

S ním tu byla sekretářka, starší kostnatá žena, která si je ostře

prohlédla, znechuceně odvrátila oči a počala čárat do bloku řadu

křížků. To vše o ní řeklo paní Tachecí, že se tu léčí z životního

nezdaru pohledem na prohry jiných, k nimž vydatně napomáhá.

Předseda vůbec nevzhlédl. Viděl už příliš mnoho zdrcených tváří,

než aby je rozlišoval; při téhle řezničině si nemohl dovolit luxus

účasti. Poté, co jedinou větou pohřbil svého předchůdce, ukázal

hřbetem ruky na volné židle, otevřel Lízinčinu složku a odmítavě

potřásal hlavou.

– Konzervatoř, jistě… gymnázium, jistě, jistě –

řekl skoro vyčítavě,

– prostě za každou cenu maturitu, ať na ni máme nebo ne. Tak

stručně, milá paní: ze škol s maturitou tu zbývá jenom střední

12

hudební pro mládež s vadou zraku, jenomže tu ona, jak čtu z lékařské

zprávy, bohužel nemá. Takže s maturitou, milá paní, se prostě

rozlučte a děkujte bohu! Máte-li ji –

pokračoval předseda komise,

– skutečně rádi, koukejte jí zajistit odborné vzdělání, dokud je čas.

Řemeslo má pořád zlaté dno, a dostat se na konzervatoř, milá paní, je

prostě hračka proti tomu, dostat se na odborné učiliště letušek nebo

kadeřnic. Takže na ty prostě zapomeňte a buďte rádi! Proč má tak

mladé a zdravé děvče –

pokračoval předseda komise, aniž zvedl oči,

– utopit život v ondulacích anebo ho prolítat v luftě, když jí třeba

takové odborné učiliště zahradnické nabízí pevnou půdu pod nohama

a čerstvý vzduch po celý rok. Tak co?

– Když ona… je zimomřivá…, řekla paní Tachecí.

Nečekaný útok způsobil, že ji nic lepšího nenapadlo.

– Jistě, řekl předseda shovívavě, – no, co na tom! Jsou

i zajímavější povolání než v dešti a blátě sázet a okopávat kedlubny,

jestli je prostě teplomilná, neznám nic lepšího než odborné učiliště

pekařské. Tak jak?

– Ona, řekla paní Tachecí v hluboké depresi, nesnáší ani teplo…

– Jistě, jistě, řekl předseda spokojeně, protože se blížili k cíli,

– no, žádná škoda! A proč má k tomu v zimě v létě vstávat za pár

šupů ve tři ráno, když jí takové odborné učiliště zemědělské, obor

velkovýkrmen, poskytne automatizovanou práci ve stejnoměrném

klimatu. A nastoupí-li po škole prostě rovnou na venkov, dokonce

i dům a věno, což se prakticky rovná ženichu. Tak platí?

Navyklým pohybem natáhl k sekretářce palec s ukazováčkem

a ona mu stejně mechanicky vložila do ždibce formulář.

– Panebože, řekla paní Tachecí na pokraji mdlob, – panebože,

copak ona může jít k prasatům…?

Kdyby byla křičela, vyhrožovala nebo plakala, ani by to nevnímal,

ale že zašeptala podivně přiškrceným hlasem, jako by oslovený

Všemohoucí seděl s nimi v kanceláři, způsobilo, že předseda

mimoděk zvedl hlavu – a spatřil Lízinku.

13

Lízinka celou dobu pozorovala tužku úřednice. Kdykoli řekl

předseda Jistě, udělala malou čárku. Kdykoliv řekl Prostě, udělala

tečku. Kdykoli měla čárek či teček pět, spojila je přímkou

a domalovala další kříž. Nyní trčela špička tužky ve vzduchu

a Lízinka čekala, kdy dopadne.

Ale předseda komise hleděl na její útlé lokty a kolínka, na její

dosud dětský a téměř průsvitný obličejíček, rozplývající se v záplavě

dlouhých zlatých vlasů, a tu ucítil, jak ho prudký poryv citů

a vzpomínek vysává z této strohé úřadovny, svléká z usedlých šatů

i návyků a žene proti proudu funkcí i schůzí do krajů prvotní

nevinnosti, a náhle uslyšel i hlas, o němž myslel, že mu dávno

navždy odezněl: Madona! řekla jeho matka opět na Svatém Kopečku,

kam právě dorazili s procesím, Honzíčku, klekni si, to je Svatá

Panna!

Nechal klesnout ruku s přihláškou, přestože tam nutně potřeboval

splnit kvótu, a obrátil se k sekretářce.

– Dejte mi, řekl, složku PST!

Kostnatá žena odtrhla zrak od svých křížů a pohlédla na Lízinku

znovu, teď s úlekem. Znala svého šéfa a nechápala, co mohlo

přivodit tak neobvyklý zvrat. S nevolí odložila tužku, došla k sejfu

a podala předsedovi desky s nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ. Obsahovaly

soupis speciálních oborů, které vypsaly některé centrální instituce.

U každého bylo stručně, ale striktně definováno, co se od uchazeče

požaduje.

Jako čestný muž, který se zpronevěřil svému svědomí jen jednou,

když musel zapřít Boha, aby směl sloužit státu, nehodlal ovšem

předseda ani teď učinit nic, čím by stát utrpěl. Procházeje obory,

vypsané pro chlapce i děvčata, vyloučil poctivě všechny, pro něž

Lízince scházely předpoklady, vzdělání nebo třídní původ, jako obor

diplomatický kurýr, velvyslanec nebo poslanec. Poprvé prodlel

u kontrašpionáže, která žádala hned tři posluchače. Myslí se mu

mihla další vzpomínka: na něžnou Gretu Garbo v roli Maty Hari.

Film se vzápětí přetrhl, když si všiml, že je v oddíle POHLAVÍ M.

Obrátil list. Jeho zrak padl přímo na charakteristiku, která uzavírala

oddíl POHLAVÍ Ž, a tím i celý seznam.

14

SPEC. OB. HUM. SM. S MAT.: ABSOLV. DEVÍTILETKY (Ž)

–VZBUZ. DŮVĚRU – SCHOPN. VEŘ. VYSTUPOVÁNÍ –

FLEGM. POVAHY – VELMI PŘÍJEMN. EXTER. Za tím byla

závorka, jediná toho druhu ve složce PST: (JAKOU BY ČLOVĚK

RÁD POTKAL U ZUBAŘE!!!)

Předseda opět vzhlédl. Ani nejpřísnější soudce v něm nemohl

popřít, že nic na Lízince neodporuje požadavkům. Naopak, nepoznal

tvář, na kterou by raději vzhlížel ze zubařského křesla, kde už zažil

tolik útrap. Jakmile dospěl k přesvědčení, že jedná v souladu se

svými zájmy, rozhodoval se vždy velmi rychle.

– Slečno, zeptal se Lízinky přímo, nechtěla byste být úkonářkou?

– Co je to? zeptala se matka, rychle přicházející k vědomí.

Předseda komise pro pomoc při volbě povolání se zahloubal do

listiny.

– Speciální obor humanitního směru s maturitou, řekl po krátkém

zkoumání.

– A jaký tak asi? zeptala se matka velmi neagresivně, aby

nesfoukla plamínek nové naděje.

Teprve teď si všiml, že k anonci patří i douška: Uch. vol. za úč.

poh. prof. Vlka 61460!

– Uchazeč, překládal, – má volat za účelem pohovoru profesora

Vlka, viz číslo. Z toho prostě a jistě vyplývá, že podrobnosti vám

sdělí dotyčný činovník. Já ovšem musím vědět, jestli zásadně

souhlasíte, abych vám pro něho napsal směrný lístek. Tak tedy –

zvolal předseda netrpělivě, protože začal z výrazu sekretářky

chápat, že se odcizuje své pověsti,

– zahradnice, pekařka, krmička nebo…

– Rozhodně, vykřikla paní Tachecí, rozhodně

3

úkonářka!

– Co je to? zeptal se PhDr. Tachecí, když jeho žena skončila svou

zprávu.

15

Seděli v obývacím pokoji, skloněni nad polévkou. Lízinka

pozorovala hladinu, která zrcadlila její tvář. Když ponořila lžíci, tvář

se vlnovitě svrašťovala, když lžíci zvedla, tvář se rozpíjela k okraji

talíře.

– Co by to bylo, řekla paní Tachecí, – humanitní obor s maturitou.

– A jaký tak zhruba? zeptal se doktor Tachecí velmi nemilitantně,

aby nezažehl požár nového sporu. Vstal, přistoupil ke knihovně a jal

se listovat v příručním jazykovém slovníku.

– Úkonářka tu vůbec není, řekl po chvíli, – jenom úkon, úkonu,

maskulinum, rovná se konání, činnost, funkce.

– No tak bude funkcionářka, no! řekla paní Tachecí, – tím líp!

– Jenomže, řekl doktor Tachecí, – ta charakteristika se hodí spíš

na animírku.

– Lízinko, řekla paní Tachecí, – dojíst, holčičko, a spát, zítra tě

čeká škola!

Sotva je dcera políbila na dobrou noc a zavřela za sebou dveře,

promluvila matka tentokrát bez výkřiků a slz, což bylo tím

závažnější.

– Jediné, co jsi kdy udělal pro svou dceru, řekla, – bylo, žes před

šestnácti lety využil mé důvěřivosti a povalil mě do jetele jako

poslední služku. Netušila jsem, že člověk s univerzitním titulem mi

hned napoprvé udělá dítě, a hlavně jsem věřila, že se o ně aspoň

postará. Jenomže ty –

pokračovala stále věcněji, takže doktor Tachecí začal rychle

chápat kritičnost situace,

– se stydíš ceknout, když ti průvodčí v tramvaji nevrátí na stovku,

natož dát normální úplatek, aby tvá dcera udělala zkoušku. Jediné,

cos mi nabídl, když její budoucnost ležela v troskách, byl čaj. A když

jsem pak pro ni místo tebe získala poslední šanci, aby nemusela pást

krávy, budeš mi říkat, že z ní dělám kurvu? Já –

zvýšila nepatrně hlas, jako by vyvracela námitku, kterou si doktor

Tachecí neodvážil nyní ani pomyslet,

– nevím, co je úkonářka, a ani nemusím, mně stačí, že bude mít

maturitu a může pak jít, kam bude chtít. A jestli chceš ty, aby ti dál

říkala Táto, zavoláš zítra toho Vlka a dáš si s ním schůzku. A na tu

16

přirozeně přineseš jako každý slušný otec flašku koňaku, a kdyby se

v telefonu cukal, tak dvě, protože když –

dodala paní Tachecí a on s ustrnutím spatřil v její tváři zářivý

úsměv,

– to nedokážeš ty, půjdu k němu já a nabídnu mu všechno, co

může nabídnout matka a

4

žena.

V pátek ráno, sotva zasedl ke svému stolu v jazykové poradně

Akademie věd, vytočil doktor Tachecí číslo 61460.

– Slyším, řekl volaný.

– Haló, řekl volající, – mohl bych, pěkně prosím, hovořit

s profesorem Vlkem?

– Kdo volá? zeptal se volaný.

– Tady je doktor Tachecí, řekl doktor Tachecí.

– Neznám, řekl volaný.

Doktor Tachecí cítil, jak rudne. Podobně pánovité hlasy působily,

že se nechal předbíhat ve frontách a šidit na váze, že bez protestu jedl

husí krev, kterou mu přinesli místo husích jater, a bez odporu platil

srp, který mu prodali místo sirupu. Už už koktal omluvu a zavěšoval.

Ale ostré vědomí, že by právě tomuto hlasu vydal svou zbožňovanou

ženu, vybičovalo ho k nebývalé odvaze.

– Promiňte, řekl, – já volám ohledně dcery.

– Jaké dcery? zeptal se volaný.

– Ohledně mé dcery Lízinky, pokračoval doktor Tachecí a zavřel

oči, jako by se vrhal do hloubky, – ona byla včera s manželkou před

komisí a dostaly toto číslo.

– Jaké máte vy? zeptal se volaný.

– 271425, řekl doktor Tachecí poslušně, – linka 15.

– Zavěste, řekl volaný, – já si vás zavolám.

Cvaknutí oznámilo, že zavěsil. Doktor Tachecí učinil totéž

a zůstal sedět, ochromen vlastní zmužilostí. Vzápětí otevřel oči

a uvědomil si, že nejen nic nevyřídil, ale ani neví, kdy bude zavolán,

17

takže vzdor úspěchu nemá, co by doma sdělil. Telefon mlčel.

Zbývalo zavolat znova, což bylo nad jeho síly. Ale vědecky fungující

mozek, zvyklý zpracovávat jen prověřená fakta, vyslal náhle živý

obraz: spatřil svou ženu, nahou a žádoucí, jak opět klesá do trávy,

tentokrát pod vahou cizího dobyvačného těla. Okamžitě sáhl po

sluchátku. Vtom přístroj zazvonil.

– Tady je profesor Vlk, řekl známý hlas; zněl teď vlídně, téměř

přátelsky. – Promiňte, musel jsem si to prověřit. Tak vy máte dceru.

Řekl byste, že vzbuzuje důvěru?

– Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, – každý rok vybírala

u vánočních stromků.

– Je schopna veřejného vystupování? zeptal se profesor Vlk.

– Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, – při besídkách hrávala

Šípkovou Růženku.

– Mohu z toho soudit, že má příjemný exteriér? zeptal se profesor

Vlk.

– Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, – jsem si tím téměř jist.

– A že je spíš flegmatické povahy? zeptal se profesor Vlk.

– Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí, – je spíše po mně…

– A je to, pane doktore, zeptal se profesor Vlk, – děvče, jaké by

člověk rád potkal v nepříjemné situaci, řekněme u zubaře?

– To nevím, řekl doktor Tachecí podle pravdy.

– Myslíte, že ne? zeptal se profesor Vlk znepokojeně.

– Já nevím, opakoval doktor Tachecí, – já jsem nikdy nebyl

u zubaře.

– To vám gratuluju, zasmál se profesor Vlk s úlevou, – zubaři jsou

horší než vrazi, až na mého, naštěstí! Tak ale nevylučujete, že by

dceruška působila u zubaře uklidňujícím dojmem?

– To jistě nevylučuji, řekl doktor Tachecí.

– No to je skvělé, řekl profesor Vlk, – to je skvělé!

– Ovšem, řekl doktor Tachecí, – nám není zcela jasné, o jaký obor

vlastně jde. Proto mne manželka prosila, abych se s vámi sešel.

– Sejít se musíme hlavně s vaší slečnou dcerou, řekl profesor Vlk,

– abychom si ji vyzkoušeli.

18

– Směl bych vědět z čeho? zeptal se doktor Tachecí, – aby se

mohla trochu připravit…

– Není třeba, řekl profesor Vlk, – je to jen lehký psychotechnický

test.

– Kam s ní tedy máme přijít? zeptal se doktor Tachecí.

– Máte koupelnu? zeptal se profesor Vlk.

– Myslím, že ano, řekl doktor Tachecí překvapeně a ihned se

opravil, – ano, máme ji určitě!

– Přijdeme raději k vám, řekl profesor Vlk, – doma se bude líp

cítit a můžeme se domluvit v klidu. Hodí se vám zítra ve čtrnáct

třicet?

– Zítra je sobota, řekl doktor Tachecí.

– My pracujeme hlavně v sobotu, řekl profesor Vlk. – Vyřiďte

laskavé poručení paní choti a dceruška ať klidně spí. Jestli je

normální mladá a zdravá dívka, zvládne to jednou

5

rukou.

– A co když budou dva? zeptala, se paní Tachecí. Jak rozpůlíš tu

flašku?

– Tak si ji vypijí spolu tady, navrhl její muž.

– Ty máš fantastické představy o úplatcích, řekla jeho žena. Seděli

v obývacím roháku, odsouzeni trpně čekat. Paní Tachecí nervózně

kouřila a občas přicukrovala mramorovou bábovku. Doktor Tachecí

přehlížel svá alba a často pečlivě čistil lupu. Lízinka pozorovala

mouchu na skle okna. Když zavřela pravé oko, šplhala moucha na

transformátor. Když zavřela levé oko, lezla moucha po polní cestě.

Když nechala obě oči otevřené a hleděla určitým způsobem, viděla

mouchy dvě, zato transformátor i polní cesta se rozplynuly.

– Když mi někdo řekne Přijdeme, tak se zeptám, kdo! řekla paní

Tachecí.

– Myslel jsem, že je to plurál majestatis, řekl její muž.

– Svatá prostoto! řekla jeho žena. – Proboha, nechtěl bys už

nechat těch pitomých známek?

19

Po zkušenosti ze čtvrtka měla na sobě volné šedivé šaty domácí

výroby, které potlačovaly její pás, hruď i krk.

– Promiň, řekl překvapeně její muž, – nevěděl jsem, že tě to ruší.

Měl na sobě anglický oblek, přešitý po otci, který si léta brával

k sobotnímu čaji.

– Ruší mě to teprv asi patnáct let, řekla jeho žena. – Lízinko,

nešilhej!

Lízinka přestala hledět určitým způsobem. Měla na sobě dlouhou

sukni v barvě svých vlasů a bílou halenku, která se dojemně

nadýchávala nad drobnými ňadry.

Paní Tachecí přicukrovala bábovku a zapálila si novou cigaretu.

– Neměla bys míň kouřit? zeptal se doktor Tachecí starostlivě.

– Je to jediný luxus, který si může tvoje žena dopřát, řekla paní

Tachecí.

– Myslel jsem jenom, kdyby byl náhodou nekuřák, řekl její muž

omluvně.

– Myslíš? polekala se, zamáčkla cigaretu, otevřela obě křídla okna

a pomáhala kouři rukama. Přitom pohlédla na hodinky.

– Je půl a jedna minuta, řekla zneklidněně.

– Je za minutu půl, uklidňoval ji.

Kdesi teď zazněl časový signál a současně jejich zvonek. Paní

Tachecí uchopila popelník a vysypala jej z okna.

Na schodišti stáli tři muži. Měli téměř stejné černé raglány, černé

klobouky klasického tvaru a bílé rukavice. První nesl kytici rudých

růží. Druhý válec v ozdobném papíru. Třetí bandasku a rozměrný

kufr.

– Jsem profesor Vlk, řekl první, smekaje klobouk a svlékaje

rukavice, – smím vám, milostivá, políbit ruku a odevzdat tuto malou

pozornost?

Byl to statný šedesátník s hlubokýma očima, jehož černá hříva

a huňaté, srostlé obočí jen tu a tam prokvétaly šedí. Budil vzpomínku

na osvícené venkovské lékaře ze zchudlých šlechtických rodů.

– Těší mne, že vás poznávám, řekla paní Tachecí stejně

okouzleným hlasem, jakým kdysi poprvé pozdravila doktora

20

Tachecího. Přivoněla k růžím a silně zalitovala, že si neoblékla šaty

ze čtvrtka. Mimoděk začala Lízince závidět.

– Dovolte, řekl profesor Vlk, – abych vám představil svého

zástupce docenta Šimsu.

– Docent Šimsa, řekl docent Šimsa, ukláněje se a podávaje

doktoru Tachecímu oblý předmět, – předpokládali jsme, že vy dáte

přednost dobrému koňaku!

Byl to vrstevník paní Tachecí, menší, ale pohledný muž atletické

postavy, kterou podtrhoval i krátký zástřih vlasů. Vějířky v koutcích

očí napovídaly, že se často a rád směje.

– To nemuselo být, zašeptal doktor Tachecí v krajních rozpacích.

Současně začal na docenta žárlit. Aby to vše skryl, postavil láhev na

zem a spěchal zbavit třetího muže břemen.

– Dovolte laskavě, řekl, – abych vám pomohl, pane… pane…

Byl to obtloustlý člověk neurčitého věku. Oči se mu téměř

ztrácely v masitém obličeji, z něhož se zvedal divoký hřeben

přeraženého nosu. Celek připomínal zašlá bitevní pole, v jaká se

měnívají tváře bývalých boxerů.

– To je Karlík, řekl profesor Vlk, – náš spomocník a šofér. Ukázal

byste mu laskavě koupelnu?

– Ano, řekl doktor Tachecí, – ovšem, zajisté, samozřejmě, rád!

Otevřel příslušné dveře a stiskl vypínač. Muž zvaný Karlík uctivě

počkal, až doktor ustoupí, a pak složil svůj náklad vedle vany.

Vzápětí rovněž smekl a v předsíni zasvítila pleš. Úslužně zvedl

a podal doktoru Tachecímu jeho láhev.

– Karlíku, řekl profesor Vlk, – když nepřijdem za patnáct minut,

odvez nádobíčko, skoč si domů a přijeď pro nás přesně v pět!

– Rozkaz šéfe, řekl Karlík, ale zůstal stát, nespouštěje z něho

oddané oči.

– Třicet čísel si můžeš uříznout z mého, řekl profesor Vlk laskavě.

– Díky, šéfe, řekl Karlík vděčně a obrátil se k ostatním, – má

poklona, rukulíbám, milostpaní.

Nasadil si klobouk a zasalutoval. Jeho obrovská dlaň zavlála jako

sloní ucho.

– Smíme si odložit? zeptal se profesor Vlk.

21

– Bože, Emile, řekla paní Tachecí, – tak přece pánům pomoz!

Doktor Tachecí opět postavil láhev na zem, ale i profesor i docent

byli rychlejší. Pod raglány měli karmínová saka stejného střihu. Na

pravých rukávech a levé straně hrudi byl našit státní znak. Vypadali

jako vedoucí olympijského mužstva, což paní Tachecí upokojilo.

– Musíte nás omluvit, milostivá paní, řekl profesor Vlk, – jdeme

rovnou z práce. Ale kde je vlastně slečna dcera?

Docent Šimsa zdvořile zvedl a podal doktoru Tachecímu láhev.

Paní Tachecí se začala opět dokonale ovládat.

– Čeká v pokoji, řekla s omluvným úsměvem matky, – má trému.

Nedivte se. Je to ještě dítě.

– Je-li po vás, milostivá paní, řekl profesor Vlk, – pak se nemá

v životě čeho bát. Mohla byste nás laskavě seznámit?

– Lízinko! zavolala paní Tachecí.

Dveře pokoje se otevřely. Lízinka stála v jejich rámu jako líbezný

starý obraz.

– To je naše Lízinka, řekla paní Tachecí se šťastnou pýchou, –

Lízinko, to je pan profesor Vlk a pan docent Šimsa.

Lízinka způsobně poklesla v kolenou. Profesor Vlk a docent

Šimsa na sebe pohlédli s neskrývaným vzrušením. Vypadali jako

lanaři profesionálního klubu, což doktora Tachecího zneklidnilo.

– Emile, řekla paní Tachecí, – tak přece uveď pány dál!

Doktor Tachecí postavil láhev na zem.

– Ne, ne, řekl profesor Vlk, dovolíte nám laskavě, abychom

napřed zašli se slečnou

6

do koupelny?

– Co tam s ní dělají? zeptal se doktor Tachecí už potřetí.

– Prosím tě, uklidni se, řekla potřetí jeho žena, – sám jsi mi říkal,

že musí složit zkoušku.

– Copak se zkoušky skládají v koupelně? řekl její muž.

– Každopádně se skládají bez rodičů, řekla jeho žena.

– Tak jsme mohli jít do kuchyně, řekl její muž.

22

– Prostě nás nechtěli rušit. Ten Vlk vypadá jako anglický lord.

– Zato ten Šimsa jako pásek.

– Zrovna tak jsi vypadal, když jsem tě potkala.

– Ale jen vypadal! řekl její muž.

– Bohužel! řekla jeho žena.

Přes dvoje dveře bylo slyšet, jak v koupelně teče voda.

– Napouštějí vanu, řekl doktor Tachecí.

– Dělají nějaký pokus, řekla jeho žena.

– Ve vaně? zeptal se její muž.

– Vy jste se neučili ten zákon? zeptala se jeho žena, – jak se váha

vody rovná váze tělesa?

– My jsme se ho učili jinak. A ne ve vaně.

– To si snad myslíš, že ji tam koupou nebo co?

– Moc bych se nedivil.

– Ty možná netušíš, že jsou muži, řekla jeho žena, – kteří hned

napoprvé nepovalí dívku do jetele.

– Rád bych ti zas jednou připomněl, řekl její muž, – že to byl

anglický trávník a že jsem se tě napřed dovolil.

Přes dvoje dveře zazněly z koupelny tlumené údery.

– Co to tam tlučou? zeptal se doktor Tachecí.

– Něco jim upadlo, řekla jeho žena.

– To byly rány! řekl její muž.

– No tak tam něco přibíjejí, řekla jeho žena.

– Už jsi někdy něco přibíjela v cizí koupelně?

Přes dvoje dveře se ozval z koupelny nelidský zvuk.

– A co je tohle?? zeptal se doktor Tachecí.

– Někdo se směje, řekla jeho žena.

– Někdo křičí! řekl její muž. – Já tam jdu!

– Prosím tě, nezesměšňuj se! Zvuk zesílil.

– To je přece slepice! řekl doktor Tachecí.

– Ty ses opravdu zbláznil! řekla jeho žena.

Zvuk ustal, jako když utne.

– Říkej si, co chceš, řekl doktor Tachecí, to byla slepice!

– Proboha, co by dělala v naší koupelně slepice? zeptala se jeho

žena.

23

– To se právě ptám já!

– Emile, prosím tě, prohlížej si radši známky! Lízince jde právě

o všecko, a ty mi tu trojčíš!

– Prosím, řekl její muž, – ale jestli o to všecko přijde v naší

koupelně, žaluj sama na sebe! Já si myji ruce.

– Co tě znám, neděláš nic jiného, řekla jeho žena. – Pilát byl proti

tobě šmudla!

V tu chvíli bylo slyšet, jak se dveře koupelny otvírají. Zazněly

mužské hlasy a vzápětí se otevřely i dveře pokoje. Na prahu stáli

profesor a docent. V koupelně šuměla sprcha.

– Pánové! řekl doktor Tachecí, – je nejvyšší čas, abyste nám nalili

čistého vína!

– V tom je ten problém, řekl profesor Vlk zasmušile.

Paní Tachecí zbledla.

– Zapomněli jsme totiž jako na smrt na šampaňské! řekl

s úsměvem docent Šimsa.

Paní Tachecí se rozzářila. Profesor Vlk přistoupil k rodičům

a obřadně jim stiskl ruku.

– Gratuluju. Gratuluju. Vaše Lízinka obstála na výtečnou. Nu, co

se dá dělat, zapijeme to tedy koňakem.

Docent Šimsa už zbavil přinesenou láhev ozdobného papíru a

vytáhl z kapsy zvláštní víceúčelový nůž.

– Já to věděla, řekla paní Tachecí, přemáhajíc pohnutí, – Emile, já

ti to říkala!

– Pánové, opakoval doktor Tachecí s náhlou umíněností, –

dozvíme se konečně…

– Proto jsme přece přišli, pane doktore, řekl profesor, položiv mu

přátelsky ruku na rameno, – ale neměli bychom počkat na ni?

– A kde je?? zeptal se doktor Tachecí.

– Myje vanu, řekl profesor Vlk. – Nu, ale napít se můžeme i bez

ní, na to má ještě času dost.

Paní Tachecí vyňala zatím z vitríny sváteční křišťálové číše, které

docent Šimsa naplnil až po okraj courvoisierem. Profesor Vlk zvedl

sklenku tak pevnou rukou, že se hladina ani nezachvěla.

24

– Život, řekl, – mi odepřel vaše štěstí, pane doktore. Nemám dětí.

Ale má práce mi umožnila mnohé pochopit. Dovedu se proto vžít do

pocitu rodičů, jejichž jediná dcera stojí na první a hned rozhodující

životní křižovatce. Připíjím, aby cesta, po níž se dnes vydává, byla

provázena tvůrčími úspěchy a radostí ze zdařilého díla!

On i docent se vypjali, pozdravili úklonem hlavy a vyprázdnili

číše do dna. Dojatá paní Tachecí se přidala zcela spontánně. Doktor

Tachecí je napodobil, ačkoli se to zcela příčilo jeho zvyklostem.

– Dovolíte, milostivá paní, zeptal se profesor Vlk, – abychom se

posadili? Jsme od půl páté ráno na nohou.

Paní Tachecí se vyděsila.

– Proboha! řekla. – Emile, tak přece nabídni pánům židle!

Řekněte, pánové, jedli jste vůbec něco?

– Děkujem za pozornost, řekl profesor, usedaje za stůl, – jídla

i pití bylo až moc, ale práce dvakrát tolik. Zas ta stará písnička, že

nejsou lidi!

– Ale vy jste jim to řekl! řekl docent s obdivem.

– Řekl jsem jim, řekl profesor, – že je to totéž, jako by po někom

chtěli, aby hrál Hamleta a současně stavěl kulisy.

– A ještě stříhal vlasy! dodal docent.

– Ano, řekl profesor nanejvýš znechucen. – Člověka mrazí, když

si uvědomí, jak snadno by mohlo pár byrokratů a pomatenců zbavit

lidstvo těch nejstarších tradic. Nejvyšší čas –

pokračoval už zase vyrovnaně, pokynuv docentu, aby nalil, – že se

našli slušní i vlivní lidé, kteří to pochopili. Než Lízinka dostuduje,

zbude z toho jen trapný odstavec ve skriptech.

– To jste měli, zeptala se paní Tachecí – nějakou zkoušku?

– Zkoušku, premiéru i poslední reprízu, řekl docent Šimsa.

– A to se vyplatí?

– Jak komu, řekl docent Šimsa a zazubil se, – třem se nám

vyplatilo, dvěma ne. Tak na ně!

Potvrdil, že nemá pro vtip nikdy daleko. Profesor Vlk i paní

Tachecí se smáli s ním. Než se nadál, zjistil i doktor Tachecí, že drží

prázdnou číšku, zatímco docent Šimsa mu nalévá znovu.

25

– Pánové, řekl potřetí; měl v úmyslu promluvit velmi kategoricky,

ale z úst se mu vydralo jen zašeptání.

– Máte pěkný byt, řekl profesor uznale a přistoupil k oknům. – Jen

okolí je trochu nevlídné.

Z jednoho okna bylo vidět pouze okna protějších domů, z druhého

pole za sídlištěm, kam vybíhal klín skládky, takže se z výše jevilo

jako vyhřezlá matrace.

– Říkám manželovi věčně, řekla paní Tachecí, nespouštějíc z něho

obdivný pohled, – dokud byla Lízinka dítě, mělo to své výhody, ale

teď, když dospívá, je to tu prostě o strach.

– Žena se umí bránit líp než muž, řekl docent. – Muž je zbabělec.

Na ženu musí být někdy i čtyři.

– Ale co když jsou čtyři?

– Pak se může ještě modlit, usmál se docent Šimsa.

– Já, řekla paní Tachecí, – bych z nich dala zaživa dřít kůži!

Profesor Vlk se zachmuřil.

– Ale, ale! řekl přísně. – A čím by si to zasloužili?

Paní Tachecí se zarazila.

– No ale, řekla zmateně, – copak matka rodí a piplá svou dceru,

aby ji pak beztrestně znásilnili čtyři chuligáni?

– Ach tak, řekl profesor a jeho tvář se ihned rozjasnila, –

nepochopil jsem zprvu, koho míníte. V tom máte samozřejmě

pravdu. Trest dření kůže byl u nás dokonce zaveden, a to

v šestnáctém století králem Vladislavem.

– Tak to na krále Vladislava, řekla paní Tachecí, vděčná, že

chvilkový nesoulad byl zaplašen.

– Na krále Vladislava! opakoval souhlasně profesor Vlk a povstal,

aby si mohl přiťuknout s ní i s jejím mužem.

Doktor Tachecí mechanicky vypil a docent Šimsa mu nalil

s pochvalným zamrkáním.

– Král Vladislav, pokračoval profesor, – byl vůbec zajímavý muž.

V roce 1509 odsoudil jednoho provinilce k vystřelení z děla. Bohužel

ani jeden ani druhý trest se u nás neujal.

– Já, řekla paní Tachecí v zanícení, – bych je proti takovým

zavedla znova.

26

Pila stejně zřídka jako její muž a právě zjišťovala, že je to škoda.

Alkohol násobil radost z úspěchu dcery a společnost obou mužů

osvobozovala myšlenky, jež po boku doktora Tachecího zůstávaly

marnotratně nevysloveny.

– Já, pokračovala, – bych z nich zaživa dřela kůži sama a všecky

matky by mi za to líbaly ruce. Škoda, že nejsem muž!

Její muž na protest alespoň malátně zvedl ruku. Byla to náhodou

ruka s číší. Profesor ihned zvedl svou, až zazvonilo sklo o sklo.

– Správně, pane doktore! řekl s obdivem, – to se nedá než vypít na

vaši paní choť.

Doktor Tachecí povstal, vypil a usedl, aniž si mohl vysvětlit proč.

Ostatní zůstali stát.

– Milostivá, řekl profesor Vlk, – podobně smýšlí patrně každá

normální žena, ale jen málokterá se to odváží vyslovit. Kdo jiný než

právě ženy tvořil kádr stálého publika gilotiny, jak dosvědčují

dobové rytiny. Ale ani francouzská revoluce, která povýšila popravu

na občanskou slavnost, neodstranila křivdu největší: rovnoprávnost

se vyhnula jediné lidské činnosti a právě té, při níž je člověk nejvíc

člověkem. Po dalších dlouhých dvě stě let až –

profesor Vlk ztrácel svou chladnou odměřenost a začal se podobat

spíš romantickému básníkovi,

– do dneška zůstalo privilegium zákonné odplaty nelogicky

vyhrazeno mužům. Ženě nejen nebylo dopřáno vnést do vykonávání

trestu svou chladnokrevnost a vtip, ale když sama propadla hrdlem,

nesměla ani smrt přijmout z ženské ruky. Jaká nespravedlnost a –

profesor Vlk okamžik hledal slovo,

– zaostalost v dobách, kdy ženy řídí kosmické lodi a v čele států

vedou války. Tím větší je naše radost, že jsme to my čtyři, kdo první

smíme pozdravit dovršení moderní doby. Dík osvícencům, kteří této

myšlence zasvětili celý život…

– Dík vám, pane profesore! přerušil ho obdivně docent Šimsa.

– Ne, ne, kolego, řekl profesor Vlk dojatě, ale kategoricky – my

jsme jen plavčíci mrtvých kapitánů, oni určili cíl, nám je dopřáno

vykřiknout ze strážních košů, Země! Náš obor získal poprvé

v dějinách důstojný stánek, v němž se může rozvíjet v obdobných

27

podmínkách jako obory mnohem, mnohem mladší. A co víc: po

21. lednu 1790, kdy francouzské národní shromáždění deklarovalo

rovnost poprav, vejde dnešek do dějin jako den, kdy byla nastolena

i rovnost popravčích. Tu ji máme! –

zvolal srdečně, když se otevřely dveře a do pokoje vešla Lízinka,

jejíž bledá pleť lehounce zrůžověla přestálým napětím, – tady je,

naše budoucí první úkonářka a se vší pravděpodobností i první

7

katyně světa.

Poslední slova už paní Tachecí neslyšela, protože je slyšet

nepotřebovala. Přemožena dojmy přistoupila k dceři, objala ji

a přitiskla její drobnou tvář na svá plná ňadra.

– Ty moje Lízinko! řekla v slzách, – má děvečko zlatá, ani nevíš,

jak jsem šťastná!

Profesor Vlk pokynul docentu Šimsovi, aby opět naplnil číše.

– Nu, pane doktore, řekl, – to je přece důvod k napití! Doktor

Tachecí se dal do smíchu.

– To se povedlo! řekl. To se vám povedlo! No to se vám povedlo!

No to se vám tedy povedlo!!

Smál se stále hlasitěji, až začal škytat. Ačkoliv se výraz jeho

obličeje nezměnil, vypadalo to, jako když pláče.

Docent k němu přistoupil se zjevným úmyslem plácnout ho do

zad, ale profesor byl rychlejší. Zadržel mu ruku a řekl varovně:

– To ne, kolego, raději ne…!

Šimsa pohlédl mimoděk na svou dlaň, jejíž ostré hrany

prozrazovaly výcvik v karate, a omluvně přikývl. Doktor Tachecí

škytal a plakal smíchy. Konečně postřehl, že mu hrozí udušení,

a pokusil se vstát. Počkal, až se rozhoupaná místnost ustálí, a pak se

cele soustředil, aby se prodral úzkou soutěskou mezi dvěma páry

karmínových sak do předsíně.

Na chvíli ho zmátlo, že se ocitl v zimní krajině plné sáňkujících

dětí, než si uvědomil, že se opírá čelem o rám Ladova obrazu. Zavřel

28

oči a posunoval hlavu, až se dotkla zdi chodby, která ho bezpečně

jako kolej dovedla do koupelny.

Tam svlékl sako a pověsil je těsně vedle věšáku. Pak si pečlivě

posunul kravatu až na záda, aby ji nezamokřil, naklonil se nad vanu a

po paměti roztočil kohoutek sprchy. Když ho studený proud léčivě

udeřil do zátylku, otevřel oči. Spatřil další obraz, tentokrát zátiší,

nature morte se slepicí a kaprem. Zatímco mu voda stékala po

kravatě do kalhot, vzpomínal usilovně, kdo je namaloval a jak se

dostalo do vany. Konečně mu došlo, že to není obraz, ale opravdu

mrtvý

8

kapr a skutečně podříznutá slepice.

– A ven! zvolal doktor Tachecí, když se opět objevil na prahu

pokoje. Z vlasů, košile i kalhot mu kapala voda, ale jinak vyhlížel

kupodivu střízlivě. Lízinka seděla způsobně na židli matky, která

dala na stůl svatební kávový servis a nyní krájela mramorovou

bábovku.

– Proboha, Emile, řekla paní Tachecí zděšeně, – jak to… co to

máš v ruce??

– Slepici, řekl její muž, – a mlč! Vy jste profesor? zeptal se Vlka.

– Ovšemže, pane doktore, řekl Vlk.

– Profesor čeho? zeptal se doktor Tachecí.

– Jsem profesor popravních věd Vlk a tohle je docent popravních

věd Šimsa.

– Vy jste kati! řekl doktor Tachecí mstivě.

– Naše diplomy, pane doktore, řekl profesor Vlk důstojně, –jsou

právě tak platné, jako je váš.

– Jste kati, zvolal doktor Tachecí, – a jdete z práce!

– Emile, vzpamatuj se! zvolala jeho žena.

– Tiše buď! vykřikl její muž. – A vy si mi troufáte navrhnout, aby

moje dcera vraždila lidi??

Profesor Vlk vstal. Už nepřipomínal vesnického lékaře ani

romantického básníka. Barva jeho saka zavoněla krví. Hrozil v příští

29

vteřině vybuchnout a státní znak propůjčoval jeho hněvu nadosobní

rozměr.

Doktor Tachecí se však nezalekl. V kritickém okamžiku dorostl

konečně v otce, a obrana mláděte vlévá více sil než zájem státu.

Přestože se v životě nepral, byl hotov udeřit soka mrtvou slepicí.

Vlk byl příliš dobrý psycholog, než aby to uniklo jeho pozornosti.

Změnil úmysl a vykročil ke knihovně.

– Dovolíte? zeptal se stručně; aniž vyčkal odpovědi, vyňal druhou

z osmi knih, jejichž hřbety tvořily zdálky viditelný celek.

– Mohl bych vám citovat řadu kapacit ze svého oboru, řekl pak, –

ale omezím se na ty, které uznáváte vy, pane doktore. Alexandra

Dumase byste jistě neobvinil, že usiluje o duši vaší dcery. Tak se

přesvědčme, co říká na straně 381 druhého dílu „Tří mušketýrů“:

„Když přišli na břeh řeky, přiblížil se kat k milady a svázal jí ruce

a nohy. Tu přerušila ticho, volajíc: ,Jste podlí, bídní vrazi, vybere se

vás deset, abyste udolali jednu ženu!‘ – ,Vy nejste žena‘, pravil

ledově Athos, ,nejste ani z lidského rodu, jste démon, uniklý peklu,

kterého my peklu opět vrátíme!‘ – ,Ach, ctnostní páni‘, pravila

milady, ,pomněte, že ten z vás, který se dotkne jediného vlasu mého,

bude vrahem!‘ – ,Kat může zabíti, aniž jest proto vrahem,‘ pravil

muž v červeném plášti, přičemž uhodil na svůj široký meč, ,to jest

poslední soudce, toť –

profesor Vlk sklapl knihu a vrátil ji na místo,

– vše.‘“ Vy jste však teoretik, pane doktore, a můžete namítnout,

že postava románu vyjadřuje pouze názor autora. Pak ale sám odložte

emoce a následujte mě na pole vědy. Použil jste termínu kat, abyste

dal průchod svému opovržení. A přece právě ten a právě vám by měl

být důkazem, že kat přichází do našich dějin jako posel dávných

kultur dřívějších. Vždyť všehovšudy dva ze všech etymologických

slovníků se odvažují i jen odhadnout původ slova. Václavu

Machkovi se jeví, že ,kat‘ je totožné s ruským ,chvat‘, to znamená

člověk bystrý, obratný, smělý. Josef Holub s Františkem Kopečným

dokonce soudí, že kat pochází z německého ,Gatte‘ – což jest

společník, druh, a pro srovnání uvádějí termín ,Ehegatte‘ –

pokračoval profesor Vlk,

30

– čili manžel. Novodobou genezi funkce osvědčuje snad nejlépe

spis „Ku vzniku popravců a opravců“, autor Rudolf Rauscher,

Pierwsza drukarnia Lwów 1930, kde se praví, cituji, „vznik popravců

u nás spadá do XIII. století. Popravčí byli accusatores publici, zřízení

králem Přemyslem Otakarem II. výhradně ze starých rodů

šlechtických, kteří se stali postupně i soudci i vykonavateli

rozsudků.“ Jistě vám, pane doktore, neuniklo, že v trojjediné podobě

představují celou justici, a to o sto let dřív, než vyjde z první vysoké

školy první doktor práv. Chcete-li důkaz ještě pádnější, nalistujte si

„Majestas Carolina“, kde se v článku 90 praví doslova:

„Querimoniam contra procuratores nostros sive provinciarium

iustitiarios, qui vulgariter dicuntur –

zdůraznil profesor Vlk,

– p o p r a w c z o n e s .“ Pro vás nicméně stejně jako pro zločinnou

milady zůstal kat či popravčí nebo úředně úkonář jednoduše vrahem.

V jaké kontrapozici stojí váš kolega Joseph de Maistre, když ve

svých „Soirées de Saint Pétersbourg ou Entretiens sur le

gouvernement temporel de la Providence“ píše už v roce 1921

slavnou studii kata, cituji alespoň úryvek, „výslednicí této strašlivé

praerogativy“, praerogativa je –

vysvětloval profesor Vlk, obraceje se k Lízince,

– každé výsadní právo vladaře, při kterém je vyloučeno

spolurozhodování lidu, například trestání viníků, tedy její výslednicí,

– cituji dále, „je nezbytná existence člověka, určeného k tomu, aby

zasahoval zločin tresty, určenými lidskou spravedlností; a tento

člověk se skutečně vyskytuje všude, aniž bychom dovedli vysvětlit

jak; neboť rozum nenalézá v přirozenosti člověka žádný motiv, který

by byl s to přimět jej k volbě tohoto povolání. Co je to za

nevysvětlitelnou bytost, která dala přednost před každým

zaměstnáním příjemným, výnosným, poctivým, ba i čestným

takovému, které mučí a usmrcuje bližní? Jsou ta hlava, to srdce

stvořeny jako naše? Není v nich nic zvláštního, cizího naší

přirozenosti? Co se týče mne, já o tom nepochybuji. Je takový jako

my po vnější stránce; rodí se jako my; ale je to bytost výjimečná, pro

niž musí být v rodině lidské zvláštní určení. Je stvořen jako –

31

pokračoval profesor Vlk,

– svět“, až sem citát. Omlouvám drobné nepřesnosti, které mohou

být ostatně nejvýš v syntaxi, protože jsem se právě na tomto tématu

habilitoval a měl bych je brzy přednášet vaší –

řekl profesor Vlk, obraceje se k paní Tachecí,

– Lízince. Zvlášť krásná pasáž líčí vztah popravčího k práci,

cituji, „přichází na veřejné náměstí, naplněné davem stísněným

a rozechvělým. Je mu hozen travič, otcovrah, rouhač; chopí se ho,

natáhne jej, připoutá jej na vodorovný kříž, zvedne ruku: tu nastane

strašné ticho, není slyšet nic jiného než křik kostí, které třeští pod

tyčí, a sténání oběti… Skončil: srdce mu bije, avšak radostí; tleská si,

říká si ve svém srdci: Nikdo nenapíná na kolo lépe než –

pokračoval profesor Vlk,

– já.“ Po tomto sugestivním líčení komponuje de Maistre

světoznámou apoteózu, která by se měla stát životním krédem

každého kata a kterou budu proto při zkouškách vyžadovat –

řekl profesor Vlk, obraceje se k Lízince,

– nazpaměť, cituji, „všechna velikost, všechna moc, všechna

subordinace světa spočívá na popravčím; je hrůzou a pojítkem

lidského společenství. Odstraňte ze světa tohoto nepochopitelného

činitele; v okamžiku se řád mění v chaos, trůny se řítí, společnost

mizí. Bůh, který je autorem suverenity, je i autorem trestu: postavil

naši zemi na tyto dva póly a na nich dává se otáčeti světu. Vy pane –

řekl profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu bez náznaku

výčitky či výsměchu,

– doktore, budete jistě, jak se pro vás sluší, přívržencem teze

Jeana Jacquese Rousseaua „člověk se rodí dobrý, znemravňuje ho

společnost“, na níž je postaven celý evropský takzvaný humanismus.

Ne náhodou už v roce 1764, tedy pouhé dva roky po vydání

Rousseauova spisu „Le contrat social“, vychází v Monaku smutně

proslulý pamflet Cesara Beccarii „Dei delitti e delle pene“ neboli

„O –

překládal profesor Vlk, obraceje se k paní Tachecí,

– zločinech a trestech“, který pomocí násilné logické konstrukce

dokazuje, že lidský život nepatří k statkům, jimiž smí společnost

32

disponovat, a první navrhuje zrušit trest smrti. Avšak, jak praví

Goethe, „grau, teurer Freund, ist alle Theorie und grün des Lebens

goldner Baum“ čili „šedivá –

překládal profesor Vlk, obraceje se k Lízince,

– je každá teorie, leč zelený života zlatý strom“! La Révolution,

uskutečňující Rousseauovu teorii nové společnosti, se obešla

postupně bez Marata, bez Dantona a Robespierra, ano i bez

Rousseaua, ale neobešla se bez muže, který staletou společnost

odstranil za tři roky prakticky, a to byl citoyen Charles Sanson, kat

revoluční Paříže. On je hrdinou známých „Mémoires pour servir

à l'histoire de la révolution française“, které dokonce podpisuje jako

autor, aby se později ukázalo, že půjčil svůj vývěsní štít literárnímu

začátečníku s nic neříkajícím jménem Honoré –

pokračoval profesor Vlk,

– de Balzac. Jím začíná skvělá galerie portrétů popravčích, do

které přispějí svými mistrovskými díly stejně Skot Walter Scott jako

Čech Karel Hynek Mácha, jehož románové torzo „Kat“ prezentuje

hrdinu dokonce jako posledního potomka královského rodu

Přemyslovců. „Byl vysoký, štíhlý,“ líčí Mácha, „černé kudrnaté

vlasy, nižádnou čapkou sepiaté, kryly celé čelo až po husté obočí,

pod nímž dvě plamenné oči z hluboká se jiskřily; i ostatní tvář byla

černými vousy zarostlá. Přes černý oděv plápolal červený plášť

a přespříč na zádech byl mu připjat široký –

citoval profesor Vlk a paní Tachecí se zdálo, že popisuje svou

fotografií ze studentských let,

– meč s dlouhou rukojetí.“ Mimochodem, myslím, že se mýlí

Karel Krejčí ve své studii „Symbol kata a odsouzence v Máchově

díle“, když sblížení typu krále s typem kata chápe jako znak

rozvráceného společenského řádu. Naopak: v dvojsečném oxymóron

jejich vzájemného oslovení „Králi kate!“ a „Kate králi!“ zaznívá opět

de maistreovská polarita obou základních společenských funkcí.

Ano, takový je přístup zodpovědných umělců, vrcholící v geniálních

dílech Franze Kafky a Pär Fabiána Lagerkvista, odměněného zcela

logicky Nobelovou cenou. Takový je skutečný obraz kata, a pokud se

snad našli jedinci, kteří ho nebyli hodni, nedává vám to jako vědci

33

právo znevážit vše, co tisíce poctivých katů po generace přinášely

vlasti i lidstvu. Vždyť ruku –

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu,

a v jeho hlase se poprvé ozvala jemná ironie,

– na srdce, ne každý absolvent filozofické fakulty se stane

Schopenhauerem, že, pane doktore, a už nejeden z nich po právu

skončil právě v rukou kata, kterého naopak vyzvedává každý jen

trochu seriózní slovník naučný, za všechny cituji alespoň „Meyers

Neues Lexikon“, Leipzig 1964, heslo Scharfrichter: „Osoba

z povolání, která vykonává na odsouzenci soudem vyslovený trest

smrti formou, předepsanou zákonem.“ To a nic jiného měla

vykonávat i vaše dcera. Nešlo tedy o to, aby –

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu,

a v jeho hlase poprvé zazněla lehká výčitka,

– vraždila lidi, nýbrž aby se jí otevřel snad nejpropracovanější

a rozhodně nejpopulárnější obor lidské činnosti, neskonale starší než

medicína, práva, o filozofii ani nemluvě. Já, zde kolega –

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k docentu Šimsovi,

– i ostatní pedagogové jsme jí hodlali předat bohaté vědomosti,

které, jak naznačila i moje malá improvizace, patří k základům

civilizace. A chtěli jsme jí předat i své bohaté poznatky z praxe, aby

se ,capital punishment‘, jak výstižně říkají Angličané, absolutní trest,

nestal živností diletantů, ale opět doménou nejlepších synů a teď

i nejlepších dcer svého věku. Jste-li totiž, –

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu,

– pane doktore, skutečný humanista, nesmíte zavírat oči před

faktem, že při každé větší akci, ať je to lokální revoluce nebo světová

válka, popravují spoustu lidí osoby, pro které věšet znamená prostě

oběsit. Jenže on je, to mi věřte! dosti velký rozdíl, jestli vám oprátka

perfektně zlomí vaz, anebo vás čtvrt hodiny pomalu stranguluje, že

se můžete umrskat. Dnes například pracoval kolega Šimsa tak

zručně, že úřední lékař mohl konstatovat exitus jeho svěřence za

dvacet osm vteřin.

– Vy jste byl o tři vteřiny lepší! řekl docent Šimsa obdivně.

34

– Ostatně nikde, pokračoval profesor Vlk rychle s noblesou muže,

který je prost ješitnosti, není řečeno, že by musela popravovat. Třeba

se po maturitě věnuje teorii. Ale ani kdyby byla výkonnou katyní,

nemůže po ní dnes už nikdo chtít, aby snad někoho trhala kleštěmi

nebo lámala kolem. Bude vykonávat výhradně tresty, které jsou

v kulturním světě uzákoněny. Pominu-li zastřelení, vyhrazené už

tradičně vojákům, je to v Evropě všeho všudy garota, gilotina

a provaz. Amerika vyšla předem katyním vstříc, když začala

popravovat elektřinou a plynem, na něž jsou ženy –

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k paní Tachecí,

– zvyklé z každé moderní kuchyně. Lze říci, že popravčí dává

dnes pracovní oděv do čistírny mnohem řidčeji než dělník montérky.

A to je –

pokračoval profesor Vlk, obraceje se k doktoru Tachecímu,

– vše, co jsem chtěl poznamenat, k vaší poznámce, a nyní –

řekl, obraceje se k docentu Šimsovi a hledě na hodinky, které

ukazovaly za pět minut pět,

– půjdem. Ne, ne, milostivá paní –

dodal ještě, když zpozoroval, že Lízinčina matka nabírá dech, aby

ho podpořila snad méně fundovaně, ale tím temperamentněji,

– je svaté právo pana manžela, aby mé argumenty v klidu

přezkoumal a shledal buď tak lehkými, že nestojí za vědecký spor,

anebo naopak tak závažnými, že nás o přijetí vaší dcerušky požádá

písemně. Neboť my zas, pane doktore, máme svaté právo vybrat

z přílivu uchazečů ty, kterým nebude chybět ani dobré zázemí.

Spousta zasloužilých popravčích by dala nevím co, abychom vzali

jejich ratolesti. Jestliže chceme skoncovat s překonanou tradicí

rodinného řemesla a dáváme šanci i dětem jazykovědců, musíme mít

jistotu, že tuto koncepci plně obhájíme výsledky. Rozhodně

nemůžeme riskovat, aby právě první katyně světa trpěla

nepochopením vlastního otce. Kdyby měla mít ještě tyhle problémy,

to by se jí každý delikvent pěkně poděkoval. Takže nám dovolte,

abychom se teď –

profesor Vlk políbil paní Tachecí ruku a povzbudivě se usmál na

Lízinku,

35

– rozloučili.

Potom přátelsky nabídl ruku doktoru Tachecímu.

– Ach, promiňte, řekl.

Vzal z jeho pravice mrtvou slepici a podal ji paní Tachecí.

– Po takovém napětí, řekl, – přijde rodině vydatná večeře jistě

k chuti. Předkrm najdete ve vaně.

– Přece si, řekla paní Tachecí zadrhávajícím hlasem, – po tom

všem nebudete dělat s námi škodu!

– Ale jakou škodu, řekl profesor Vlk, – milostivá paní! Je taková

stará hezká tradice, že poslední jídlo objednávají popravenci

u popravčích, německy se tomu výstižně říká Henkersmahlzeit. Za to

máme právo na všecko, co zbude.

– A oni mají vždycky velké oči, řekl docent Šimsa vesele, –

protože je to gratis, naporoučejí si hory doly, ale pak je vždycky

přejde chuť. Dovolíte, abych vzal z koupelny naše propriety?

Doktor Tachecí ochable přihlížel, jak jeho žena pomáhá profesoru

Vlkovi do raglánu. Docent Šimsa se s díky oblékl sám. Oba hosté

přešli beztaktnost hostitele chápavým úsměvem. Profesor se obřadně

uklonil.

– My nemáme ve zvyku říkat na shledanou, řekl, – ale v tomhle

případě nemůžeme aspoň neříci: na dobré rozhodnutí!

– Promiňte, řekla paní Tachecí, – manžel to tak nemyslel.

Lízinka způsobně poklesla v kolenou.

– Ach, řekl docent Šimsa, který už držel zavazadla, – okamžik!

Postavil bandasku, přiklekl ke kufru a otevřel jej. Uprostřed skob,

kladiv a řemenů ležel stočený konopný provaz. Svým zvláštním

nožem odřízl asi třicet čísel a dal dívce, jako by jí podával květinu.

– Pro štěstí, slečno! řekl dvorně. – Ještě je teplý!

Jeho gesto bylo tak sugestivní, že si Lízinka málem přivoněla.

Pak přiložili oba hosté bílou rukavici k černému klobouku a šli.

Ještě dřív, než jejich kroky dozněly na schodišti, takže i oni

museli slyšet zvuky z bytu, vešla paní Tachecí i se slepicí do ložnice,

vší silou práskla dveřmi a otočila klíčem. Doktor Tachecí s dcerou

osaměl.

36

Nyní ji tedy měl cele ve sféře svého intelektuálního vlivu, ale síla,

která mu ještě před chvíli poprvé v životě dovolovala bojovat třeba

fyzicky, beze zbytku vyprchala. Vzchopil se jen k jedinému: vzal

Lízinku za bradu a zvedl k sobě její dětské oči.

– Lízinko, zašeptal vroucně, – my dva jsme byli vždycky spojenci

a nikdy jsme si nezalhali. Tak mi teď řekni, ale upřímně! copak ty

bys opravdu mohla popravovat lidi?

Lízinka upřímně pokrčila útlými ramínky.

– Lízinko, řekl doktor Tachecí zdrceně, – copak bys ty, moje

dcera, byla raději katyní než řekněme třeba poctivou pekařkou nebo

zahradnicí?

Lízinka upřímně

9

kývla půvabnou hlavou.

37

II

38

1. září ve tři čtvrtě na osm ráno zavřel doktor Tachecí, sedící

vpředu, oči a snažil se vsugerovat si, že portál, k němuž se taxi blíží,

patří filozofické fakultě.

Paní Tachecí se rozpomínala na svou cestu k vyšší dívčí. Viděla

se opět s trvalou, na vysokých kramflíčkách, v úzké kostkované

sukni a těsném červeném svetříku, které již tehdy podtrhovaly její

dozrávající ženskost. Musela však uznat, že dcera, třebaže až

inverzně nepodobná, oplývá nemenším kouzlem. Snažila se vcítit do

jejích myšlenek a přemáhala dojetí.

Lízinka

10

pozorovala taxikáře. Kdykoli zahýbal vlevo, přetočil pravou ruku

až na levou stranu. Kdykoli odbočoval vpravo, přehmátl levou rukou

až k pravé a táhl oběma. Když jel rovně, držel pravou ruku na horní

a levou na spodní straně volantu.

Září bylo suché, vonné a slunné, na všem dosud lpěl dech

prázdnin. Budova s okny roztátými mřížovím a s pancéřovými vraty,

která se otvírala jako harmonika, vnesla do toho temný

disharmonický tón. Taxikář celou cestu nespouštěl zrak ze zpětného

zrcátka a pojednou rozžal světla, neboť měl bláznivý pocit, že veze

princeznu. Když zastavili před věznicí, zeptal se zmateně.

– Koho tu máte?

– Berou nám sem dceru, řekla paní Tachecí hrdě.

Muž pohlédl na Lízinku a zeptal se ohromeně.

– Na kolik to má?

– Na rok, řekla paní Tachecí pyšně; pak se polekala své

indiskrétnosti a zmlkla.

– Ty mrchy! řekl taxikář, – dyť je to ještě dítě!

Pak se poděsil své odvahy a odjel. Strážný dlouho studoval

Lízinčin občanský průkaz i povolení ke vstupu. Pak řekl.

– A vy dva?

– My jsme rodiče, řekl doktor Tachecí, a mysleli jsme…

39

– To si odvykněte, řekl strážný, ale zněla v tom spíš dlouholetá

rutina než osobní nevraživost, – a dejte si odchod!

Nato stiskl tlačítko zvonku a bubnoval prsty na pažbu pistole.

Doktor Tachecí si pomyslel, že nyní by měl uchopit dceru za ruku

a běžet s ní ze všech sil k stanici tramvaje. Pak spatřil v duchu svůj

podpis na žádosti o přijetí a svěsil hlavu.

– Lízinko! řekla paní Tachecí slavnostně, – běž, holčičko, a uč se,

ať nám děláš jen radost.

Vzpomněla na svou matku u prahu vyšší dívčí a udělala Lízince

na čelo křížek. I strážný pocítil teskný závan dětství a odvrátil se.

Lízinka nastavila tvář a doktor Tachecí ji mdle políbil.

– No těbůh, řekl

11

hezký, ale podivně bledý chlapec. Seskočil z okenního rámu

a hleděl na ni s obdivem i údivem.

– To seš ty, zeptal se, ta holka, – co má chodit s náma?

Lízinka přikývla.

– No to mě podržte, řekl vyjeveně; přešel chodbu, otevřel jedny

dveře a zavolal.

– Pánové, je tu!

V rozlehlé místnosti s tabulí, sedmi pracovními stoly, lidským

skeletem a vitrínami, kterou jen mříže v oknech odlišovaly od

přírodopisného kabinetu, hrálo pět chlapců maso. Čtyři střídavě

řezali dvěma spojenými prsty do zadku pátého, který se opíral lokty

o kolena a zatím marně hádal, kdo ho právě udeřil, aby docílil

vystřídání. Seznámení proběhlo jako mezi vrstevníky.

– Ahoj, řekl dobromyslně vyhlížející tlouštík; pas i rozkrok džin

mu kdosi vysadil květovanou látkou, což působilo komicky.

– Já jsem ňákej Franta.

– Ahoj, řekli dva chlapci současně, – my jsme Petr a Pavel.

Byla to dvojčata, podobná si k nerozeznání zjevem i oblekem;

různě si však česala pěšinky v hladkých černých vlasech.

– Ahoj, řekl čtvrtý, – já jsem Albert.

40

Nádherné kaštanové vlasy, které mu splývaly až na ramena,

i velké, téměř srní oči působily, že si lidé až za dlouho všímali jeho

vady: měl hrb.

Pátý hoch setrvával dosud v podřepu zády k nim. V očekávání

dalších ran funěl rozčilením a nevnímal jejich hovor.

– Tak hernajs, řekl netrpělivě, – řezejte!

– Šimone, řekl Franta, – vystrkuješ prdel na dámu. Ale alespoň tě

pozná z tý lepší stránky.

Chlapec se otočil. Byl to hromotluk s nesmyslně malou hlavou;

ostříhána dohola podobala se většímu tenisovému míči. Když uviděl

Lízinku, vyvalil oči a doširoka otevřel ústa.

– Modli se, Šimone! zaburácel Albert nečekaně hlubokým hlasem,

– anděl páně tě přišel ztrestat za všecky kočky, cos trhnul!

Silák se dunivě svezl na kolena a zakryl si tvář dlaněmi, většími

než hlava.

– Milost…! vykřikl přeskakujícím hlasem.

Odpověděl mu mladý smích z pěti hrdel.

– Ty seš přece kus vola! řekli Petr a Pavel.

Roztáhl prsty a nedůvěřivě hleděl na Lízinku uslzenýma očima.

– A já jsem Richard, řekl hoch, který ji přivedl, – ahoj!

Jeho podmanivé bledé líce, jaké by slušely pastýři z bukolických

gobelínů, rychle prokrvoval ruměnec, první, uvědomil si, kterým ho

nerazítkovala zákeřná choroba, nýbrž docela obyčejný stud, s nímž

se k němu náhle vracelo zdraví, štěstí, radosti mládí…

V tu chvíli otevřel docent Šimsa dveře a ustoupil, aby profesor

Vlk vešel první.

– Zlom vaz! šeptl mu vesele.

Vlk si plivnul do dlaní a dal se do díla. První tři pověsil sám, ale

jak klesaly bývalé

12

státní funkce, vzrůstal odpor zbývajících. Čtyřku drželi už tři

spomocníci, a přece potřeboval tři pokusy, než se mu ruk-cuk

podařil. Pravda, nikdo by mu nevytkl, kdyby zrovna těmhle postaru

41

podrazil stoličku a nechal je, aby se udusili sami, jak kdo nejlíp umí.

V té době však začal svůj obor systematicky studovat a jeho excerpce

z literatury plnily pátý sešit; úkol, který mu byl zadáván stále častěji

a v rozsahu, kdy se i nejlepší kumšt stává řemeslem, vzdor tomu

právě přerůstal v úděl.

Když odváželi stojan se Čtyřkou do rakvárny, kde zákazníci

dozrávali – profesionální hantýrku si jako v každém povolání vynutil

život – pro úředního lékaře, aniž brzdili další provoz, a do věšárny

vezli zpět první, lékařem uvolněný, oslovil mladičkého pomocníka;

už několikrát si počínal po Karlíkovi nejšikovněji a navíc ho ani na

chvilku neopouštěl jiskřivý humor, kterého zažil Vlk na placech jako

šafránu. Zrovna před okamžikem, když Čtyřka nadlidskou silou

podruhé vyprostil svůj ohryzek a vydával i přes roubík nepříjemné

skřeky, ten hoch, který držel rozdělaného za vlasy, škubl jeho hlavou

a houkl mu do ucha.

– Pepíčku, nezlob!

Vlk viděl zblízka, jak byl smrtelný děs v očích na zlomek vteřiny

vystřídán dětským úžasem; na tu dobu zmalátněl i krk a to stačilo,

aby Vlkovy zručné prsty našly své místečko a provedly hmat, na

který Čtyřka odpověděl už jenom uvolněním střev. Vlk si přiznal, že

mladík projevil víc smyslu pro psychologii než on, který se už

domníval soupeřit s největšími katy kulturních dějin. Snad to bylo

svého druhu pokání, že se k němu, když náčelník věznice vyvolával

Pětku, obrátil s otázkou.

– Chceš si ho udělat?

Veselýma očima kmitla nedůvěra, ale vzápětí je zaplavily

vděčnost a štěstí. Hoch se udeřil pravou rukou do levého bicepsu

a řekl jasným hlasem.

– S gustem, majstre. Smím si jen umotat vlastní špagát?

– Není lepší ho trhnout? zeptal se Vlk pochybovačně. Už už bral

své slovo zpět.

– To by nebylo vůči němu fér, řekl ten chlapec k jeho překvapení,

– protože nikdo nemá lepší ruk-cuk než vy, majstre. Ale za svou

dvojitou ešku bych ručil.

– Co to je? zeptal se Vlk nechápavě.

42

– Šlingle Šimsa, řekl hoch a zazubil se, – tak se totiž jmenuju.

– Dneska nemůžu experimentovat, řekl Vlk přísně, – je to první

garnitura, kdyby se ti utrh, mohl by někdo vyskakovat.

– Majstre, řekl Šimsa naléhavě, – trénoval jsem to tajně vedle na

udělanejch, šlo to jak po másle.

Ta otevřenost přesvědčovala a navíc Pětka, kterého spíš přinášeli

než vedli, byl viditelně v apatickém šoku. A Vlk, aniž si to ještě

uvědomoval, překročil svůj rubikon a dorostl ve skutečného mistra:

stal se pedagogem. Bylo jen zákonité, že mimoděk užil klasického

povelu.

– Spravuj! řekl.

Pak přihlížel, jak mladý hbitě měří prsty výšku Pětkova

posledního obratle, aby bleskurychle spletl z konopného lana

nezvyklou oprátku s excentrickým uzlem.

– Šup s ním na kozu! řekl vesele spomocníkům. Ještě ho nestačili

vyzvednout, už mu zručně přehodil smyčku přes hlavu a utáhl tak, že

uzel trčel pod levým uchem jako tlustá mašle.

– A popojedem! dodal a odkopl trojnožku. Ozvalo se lupnutí, jako

když praská pravítko. Pětka vydal jen hlasitý pšouk, a jak povolil tah

obratlů, prodloužil se skoro k zemi; už bez záchvěvu se lehce

poddával otáčení lana.

Ze skupiny svědků se ozval řídký potlesk. Koutkem oka Vlk

zahlédl, že tleská i Doktor. Přes vrozenou velkorysost okusil hořkou

chuť žárlivosti a pochopil ihned: tento talent musí zůstat provždy

s ním, aby nemohl nikdy nastoupit proti němu.

Probudila ho intenzivní palčivá bolest v klíně a vzápětí, když

zjistil, kolik uhodilo, se měl zatraceně co ovládat, aby tu

13

kurvu nezabil. Bůh suď, odkud je na tyhle večírky vozili, stále

nové a nové rozdychtěné tváře, a právě on – bůh ví, jakým temným

pudem vytušily jeho funkci – je rozdražďoval k nepříčetnosti. Čím

víc je odmítal a přehlížel – věděl, že jeho monogamie je až chorobná,

ale nemohl si pomoci –, tím víc ho pronásledovaly. Tahle se k němu

43

neváhala vplížit, aby ho mohla mít i bez jeho vědomí, a on si byl jist,

že kdyby ji zmlátil, způsobí jí další rozkoš. Proto ji jen vyhodil.

Pohlédl na rokokový noční stolek, kde stál vedle fotografie jeho

ženy budík. Bylo teprve půl druhé, ale věděl, že už neusne. Vyšel

tedy na terasu. Od zdi zámečku se svažovala louka ke břehu jezera,

kde ještě plápolal oheň a zněly hlasy. Mohl si spočítat, kdo to je,

a rozhodl se vyřídit, na co byl zvečera příliš unaven.

Byl to Vlkův nápad, aby úkony, prováděné dosud s neefektivní

živelností, byly soustředěny na jeden až dva dny v týdnu

a prokládány relaxací nejen popravčího, ale i soudců, prokurátorů,

obhájců ex offo a dalších činitelů, kteří měli účast při exekucích

v pracovní náplni. Našel samozřejmě účinnou podporu mnoha

zájemců, především naštěstí Doktora, i když ten se tu pak – Vlk to

přičítal jeho příliš vysokému postavení – nikdy neukázal. Brzy byl

nalezen i vhodný objekt, bývalý lovecký zámeček a později

exkluzivní hotel buržoazie, konfiskát po jednom z prvních

velezrádců, právě vyklizený jakousi zvláštní tajnou skupinou, který

měl skvělou polohu: téměř u bran metropole a přitom ve střeženém

vojenském prostoru. Akcí Zámeček dokázal Vlk sám sobě, že je

nejen organizátor od pánaboha, ale i rozený diplomat: vynesla mu

mnoho sympatií a především umožnila pravidelně najít pohromadě

všechny, které potřeboval.

Proto i teď, kdy se v oboru objevil první vážný konkurent, mohl

kráčet noční loukou s pocitem hráče, který má v ruce všechny

trumfy. Srpnový vzduch byl poměrně chladný, ale jemu, tehdy sotva

čtyřicetiletému muži, přímo bobtnajícímu mízou intelektuálních

i fyzických sil, bylo spíš horko. Šel proto bos, vnímaje s rozkoší

rosu, a nahý, jen bedra si ovázal osuškou, ne z pruderie, ale protože

věděl, jak úplná nahota zbavuje i nejvýznamnějšího člověka poslední

špetky důstojnosti. Proto cítil jako největší újmu, že ani v tak

příznivé době neprosadil, aby mu je vázali svlečené. Jakýsi idiot

z Ústavu práva sepsal proti němu celou encykliku, podloženou

kronikami i rytinami, v níž dokazoval, že hranice mezi barbarstvím

a civilizací leží právě v tom kousku hadru, který při úkonu zakrývá

ohanbí. Bohužel! chtělo se mu tehdy křiknout, je tu ještě hranice

44

mezi muži a sraly, kteří sice kdekomu napaří špagát, ale pak omdlí,

když se věšený uprdne…! Nekřikl, samozřejmě, dospěl už

k filozofickému poznání, že je užitečnější být urážen, ale popravovat

než naopak. Dělal je tedy dál ve lněných hazukách, aniž ho kdy

opustil nepříjemný pocit, že se tak podobají lidským bytostem víc,

než je nutno. Prosadil alespoň, že mu je nehlásili jmény, ale čísly,

nicméně i pak jim šel bez cavyků rovnou po krku, aby je hned přestal

vnímat vcelku. Vyneslo mu to renomé fantastického machra, ale on,

nezvyklý se obelhávat, věděl dobře: má Achillovu patu. A když viděl

toho mladíka Šimsu, jak váže složitou smyčku a prohlíží si přitom

zákazníka od hlavy k patě jako řezník zálibně zkoumající prase,

věděl ještě líp: hle, jeho Paris, pozvedající luk!

Vlkovi byla odporná celá ta rádobyhumanistická helénská kultura,

která zavedla jako své parádní numero sebepopravu bolehlavem. Tím

méně byl ochoten ukázat paty prvnímu cucákovi, protože náhodou

umí lepší uzel. Jeho skvěle fungující mozek ihned vyvinul plán, který

šel teď uvést do života.

Tušení ho nezklamalo. Na skládacích křesílkách tu seděli, držíce

se za ruce, ti dva, které obdivovala celá současná veřejnost: státní

prokurátor a obhájce z moci úřední, prominenti velkých hrdelních

procesů, které posouvaly epochu v žebříčku dějin na čelné místo.

Tito muži železných občanských zásad měli také slabinu, která je

zlidšťovala. Byli milenci a měli se rádi tak hluboce, že obhájce,

zahleděn do druhových očí, navrhl už asi třikrát trest smrti dřív než

prokurátor.

Také dnes přenechali krásné milostnice jiným výměnou za

romantické posezení ve dvou. Vlk je nerušil, naopak, vážili si toho

atletického muže, který tak precizně korunoval jejich společné dílo

a navíc je co chvíli překvapoval svým intelektem. Ačkoli se s ním

seznámili za okolností pro něho krajně nepříznivých, odhalili jako

první jeho kvality. Od té doby k němu už dávno cítili víc než pouhou

sympatii, ano, pokusili se ho jednou získat pro svůj citový názor

a nabídnout mu pevné místo v jejich společenství. Vlk, který byl při

své monogamnosti mužem až do morku kostí, a proto se mu každá

nemorálnost hnusila, byl samozřejmě příliš chytrý, než by odmítl

45

přímo. Vyložil jim v předstírané zpovědi, která voněla dráždivým

tajemstvím, že je jako mnoho popravčích sexuálně deviován; i když

to navenek ze společenských důvodů maskuje – neřekl, že jako oni,

ale pochopili to –, nepotřebuje ve skutečnosti partnerství ženy ani

muže: pohlavním aktem se mu stává každý úkon, který – jak by

viděli, nebýt těch pitomých hábitů – naposled mobilizuje celý vitální

aparát dělaných, eo ipso i sexuální. Jejich finální vrchol, dodal

důvěrně, je pak i jeho vrcholem.

Nesmírně je to zaujalo, od té noci mu tykali a už mu nikdy

nedělali intimní návrhy, přestože se jim nepřestával líbit. I teď ho

rádi uviděli, byl vlastně jediný, před kým se nemuseli přetvařovat,

a hlavním znakem i sebepodivnější lásky je, že chce být viděna

i záviděna.

– Vítej, Bedřichu, řekl prokurátor. – Krásná noc, že?

– Dáš si s námi francouze? zeptal se obhájce a pohnul se, aby mu

nalil.

– Jen se nevyrušujte, řekl Vlk.

Věděl, že mu i za tu malou pozornost budou vděčni. Sklonil se pro

láhev, která v ostřici připomínala exotický květ, a napil se přímo z ní.

Pak už obezřetně, ale neochvějně šel za svou věcí.

– Odpříště, řekl, – bych tu potřeboval pokoj navíc. Šlo by to?

– Chceš si s sebou brát maminku? zasmál se obhájce.

– Toho mládence, řekl Vlk.

Téměř je to vymrštilo z křesílek.

– Ty máš…, koktal obhájce.

– Ty si sem chceš…, koktal prokurátor.

– Kdo je to? zeptali se oba naléhavě.

– Ten s tím uzlem, řekl Vlk. – Myslím, že se vám taky líbil.

Přestože tu reakci očekával, její prudkost ho překvapila.

– Ten s tou kuřecí hlavou? zvolal obhájce.

– Viděls, jakou má pleť? zvolal prokurátor.

– To ses dal na zajíce?? zvolali oba a zazněla v tom nenávist.

– Přátelé, řekl Vlk s milým úsměvem, – nepotřebuju toho Šimsu

do postele, ale na plac.

Napětí povolilo, ale nedůvěra nebyla ještě zaplašena.

46

– Říkal jsi, že ho chceš vzít sem, řekl obhájce.

– Ano, řekl Vlk, – a mám pro to dobré důvody. Řekněte mi oba,

myslíte si, že náš zápas už končí a společnost nás brzy nebude

potřebovat?

– Co tě to napadlo? podivil se prokurátor, – každý den teď přece

přináší odhalení dalších zmijí, kdybych se nebál banalit, řekl bych, že

na každém krku, který uškrtíš, vyroste devět nových hlav. Nevím, jak

ty, Mirdo –

pokračoval prokurátor, obraceje se k obhájci,

– ale já jsem přesvědčen, že úklady proti mírovému úsilí našeho

pracujícího lidu mají charakter ledovce, viditelná je sotva desetina

a ani s tou nejsme ještě zdaleka hotovi, z toho –

pokračoval prokurátor, obraceje se k Vlkovi,

– logicky vyplývá, že jsme vlastně na začátku, takže budeš, Béďo,

mluvit o štěstí, když tě někdy pustí do penze, vidím, že Mirda se

mnou souhlasí, a kdyby si Vilík –

pokračoval prokurátor, uchopiv pevněji obhájcovu ruku a obraceje

se k dosud osvětlenému oknu, odkud se jako křik nočního ptáka

ozývaly milostné steny soudcovy,

– nemusel pokaždé dokazovat, že pořád stačí opíchat všecky ty

upocené nymfomanky, a dal jako my s tebou přednost tiché hře

smyslů a intelektu, potvrdil by ti to taky!

Vlk celou dobu zamyšleně otáčel lahví koňaku, po jejímž temně

zeleném skle se svíjely miniaturní záblesky skomírajících plamenů,

a kolem rtů mu nepřestával pohrávat úsměv.

– A co když, zeptal se teď, – dostanu chřipku?

– Ty? zvolal obhájce, – to spíš vůl dostane infarkt!

V přítmí se zableskly zuby, jak prokurátor ocenil druhý trefný

příměr. Ale Vlk, jindy až úzkostlivě společenský, se k jeho veselí

nepřipojil.

– Já se ptám vážně, řekl.

– Vážně? zeptal se prokurátor, – tak já i vážně odpovím. Počkáme

jednoduše, až se vykurýruješ. Tvoji kundšafti nám to odpustí, zatím

jsem aspoň nepoznal žádného, kdo by na tebe kvaltoval!

Teď se zas obhájce mohl radovat z přítelovy pohotovosti.

47

– Doufám, řekl Vlk, – že nebudete chápat jako neskromné

poučování, připomenu-li vám jednu událost. Na podzim roku 1899

dotlouklo náhle srdce občana Selingera. Dějiny by to nechaly bez

povšimnutí, nebýt alarmujícího faktu: ten malý chuchvalec krve,

který ucpal koronární tepnu, způsobil, že tehdy nejmocnější stát

Evropy zůstal bez –

pokračoval Vlk, hledě významně na prokurátora,

– popravčího. Ztráta byla o to tragičtější, že těsně před tím

propadlo hrdlem několik delikventů a nedodržení lhůty bylo by podle

tehdejších pseudohumanitářských zákonů vedlo ke změně trestu

v doživotní vězení; ostatně nebylo tajemstvím, že to byla právě četná

omilostnění, jimiž senilní monarcha Franz Josef podlomil

Selingerovo zdraví. K nejakutnějšímu úkonu na Juliáně Hummelové,

vražedkyni dítěte, byl proto na Nový rok 1900 povolán nejvážnější

kandidát na uprázdněný stolec, tehdy ještě pověstný pražský kat

Wohlschläger. Jeho zásluhou se však sotva vylíhlé století, slibující

vrátit hrdelnímu úřadu uznání státu i sympatii lidových mas, začalo –

pokračoval Vlk, hledě významně na obhájce,

– otřesným skandálem. Wohlschläger s sebou dovezl takzvanou

Delinquententoilette, jak pojmenoval svůj složitý systém řemenů,

jimiž byla Hummelová doslova okšírována, vedl jí je i mezi nohama!

„Byla“ cituji dobové svědectví, „sešněrována jak obětní zvíře a už

sám pohled na ni neslýchané urážel důstojnost justice.“ Ješitný

Wohlschläger, aby dokázal i úspornost svého vynálezu, ji dělal sám

a k exitu mělo dojít vlastní váhou Hummelové. Ta však nestačila

a došlo k nevídané situaci, kdy otevřené propadlo bránilo provést jak

pomocný ruk-cuk, tak doškrcení tahem za nohy. „Hummelová,“

cituji z tehdejšího tisku, „se za strašných křečí, provázených

nelidským chroptěním, dusila téměř 45 minut, takže mnozí ze

svědkův úředních omdleli. Nebyli jsme,“ volá autor, „přítomni

exekuci, nýbrž jateční porážce.“ Wohlschläger musel prvním vlakem

pryč a nejvyšší trest prožíval nejtěžší hodinu, kdy i cenzoři

propouštěli články žádající jeho okamžité zrušení. Naštěstí –

pokračoval Vlk, hledě teď významně na oba dva,

48

– štěstí stálo v tomto osudovém okamžiku při něm, když se

nečekaně přihlásil vídeňský kavárník Josef

Lang, bytem

v Simmeringu, Geystrasse 5, kterého osvícený otec zavedl roku 1868

na poslední veřejný úkon ve Vídni. Krásný den, nával svátečně

ustrojeného publika, prostředí párkařů, kolovrátkářů a jiných atrakcí,

slavnostní ceremoniál a především sám úkon na loupežném vrahu

Ratkayovi, provedený ještě klasicky skopnutím z vysoké žebře, to

vše zanechalo v třináctiletém chlapci nevymazatelný dojem; už tehdy

pocítil, že je předurčen právě k tomuto vznešenému úkolu. Když pak

dne 27. února 1900 už jako zralý muž přijímá dekret, jímž je

jmenován c. k. popravčím pro „die Erzherzogtämer Oesterreich ob

und unter der Enns, die Herzogtümer Salzburg und Steiermark, die

gefürstete Grafschaft Tirol mit Voralberg, die Herzogtümer Kärnten

und Krain, die Markgrafschaft Goerz und Istrien mit Triest, das

Herzogtum Schlesien, das Königreich Dalmatien, das Königreich

Galizien und Lodomerien mit dem Grossherzogtum Krakau, sowie

das Königreich Kroatien und Slawonien“, cítí stejnou tíhu

odpovědnosti jako jeho panovník. A když 3. března 1900 nastupuje

ke svému prvnímu úkonu na cikánu Heldovi, myslí především na

komisi přítomných znalců v čele s profesorem Haberdou, kterému

dosud cukají ve tváři smrtelné křeče Hummelové. „Přeji si, Langu,“

řekl mu v předvečer nesmlouvavě, „aby to pro něho skončilo do

minuty!“ Literatura je zamořena líčením posledních nocí

odsouzených, každý spisovatelský učeň prolije slzu nad individui,

vyvrženými z lidské společnosti, ale kde –

zvolal Vlk, hledě vizionářsky před sebe,

– je nový Shakespeare, který by popsal první noc popravčího? Jak

neúnavně zkouší se spomocníky hned ten a hned onen grif, jak si

připomíná všechny slavné nezdary, například faux pas opět z Prahy,

kde pustili jistého Václava Slepičku do propadla, aniž mu předtím

dali hlavu do smyčky, takže si zlomil obě nohy a musel být pověšen

až po vyléčení. Není takových autorů a i tu musí nakonec zaskočit

sám popravčí, třeba právě Lang, který později píše – citují podle

Dorflera a Zettela – tato moudrá slova: Jednou jsem viděl knihu, byl

v ní vyobrazen člověk jakoby průsvitně, ale velmi hezky barevně, na

49

jedné straně svaly, na jiných vnitřnosti, žaludek, jícen, dýchací

trubice a tak podobně. Tady se teprve vidí, co je člověk za umělecké

dílo, jak moudrá je příroda, že tak složitě stvořen může i správně

fungovat. A pak jsem si musel pomyslet: vidíš, Pepi, a ty, ty máš

právo, moc i schopnost vyřadit takový div přírody z chodu!“ Potom

je tedy ráno, kalné pro cikána Helda, ale zářivé pro Josefa Langa,

když může přistoupit před profesora Haberdu, ohlásit, že rozsudek je

vykonán, a dodat skromně: „Za pětačtyřicet vteřin.“ Tehdy ani

přísnému Haberdovi nezbývá než poklepat mu na rameno a říci

„Bravo, Lang!“; to ještě netuší, že o málo později udělá Josef Lang

v Roveretu čtyřnásobného vraha Grossrubatschera za dvaačtyřicet

vteřin a krátce nato ve Lvově Theodora Bibierského za rovných

čtyřicet, což bude dlouhá léta evropský rekord, než –

pokračoval Vlk s nemenší skromností,

– nová generace popravčích dá i jemu zastarat. Nezestárla však

památka muže, který si dal své čestné povolání vygravírovat na

měděnou

vizitku

vídeňského

bytu

a

posléze

kandidoval

v komunálních volbách s doporučením, že „se těší sympatiím celého

XI. okresu a navíc disponuje potřebným časem“. Tento příběh jsem

vám vyprávěl, přátelé, abych připomněl –

řekl Vlk, hledě teď vzhůru nad sebe, kde se od východu k západu

pomalu, ale neúprosně přesunovala modročerná mapa letní oblohy,

– že infarkt se nevyhýbá ani popravčím. A kdyby jednoho

krásného dne zaklepal i u mne, co zbude z vašich nejkrásnějších

plánů?

– Je tu ještě Karlík…, řekl prokurátor znejistěle.

– Karlík, řekl Vlk spíš s politováním než s pohrdáním, – je typ,

který zmeškal svůj vlak o pět století, umím si ho představit jako

venkovského kata, který zákazníka při stínání spíš naporcuje. Ne ne,

tím –

pokračoval Vlk a vstal, aby dodal svým slovům větší důraz,

– náš problém ze světa nesmeteš, a to nehovořím o možnosti, že

ten zrádný ledovec vyplave naráz. Pak se to třeba vymkne z našich

rukou, když i krajské a okresní justice budou řvát o svůj podíl, a kdo

50

to všecko zvěsí? Chcete hledat katy inzerátem? Jakou budou mít

úroveň? A co tomu řekne cizina?

Bylo ticho, přerušované jen houkáním sýčka a výkřiky

soudcových konkubín, předstírajících co chvíli, že jim přivodil

orgasmus. S jistotou lékárníka věděl Vlk, že každá slabika navíc by

oslabila jeho sdělení. Ještě jednou se dlouze napil, postavil prázdnou

láhev zpět mezi stvoly ostřice a už jen vlídně dodal.

– Dobrou noc.

– Počkej! zvolal prokurátor, přesně jak Vlk předpokládal. – Když

jsi řekl á, řekni taky bé! Kdyby tě to kleplo, tak nás ten hošík

nevytrhne, nechtěl bych zažít, kdyby to měl zmáknout sám!

– Nejen učený, odpověděl Vlk, použiv s přesností lékárníka

ironie, – ale ani popravčí nepadá z nebe. Učit Karlíka

nejprimitivnějším pojmům třeba z fyziologie, neřku-li psychologie,

znamená házet perly hrochu. Zato tamten –

pokračoval Vlk, ukázav prstem přes jezero, kde nad lesem jako

slabý opar ležela záře blízkého velkoměsta,

– hoch si plně zaslouží mít už teď zkušeného učitele, aby nemusel

jako já začínat od píky.

– Pokud víme, zasmál se obhájce, – ty jsi začal od lucerny.

Poslední plamen dohasl, ohniště jen temně žhnulo a měsíc,

vystupující ze zámeckého parku, vypadal jako turecký popravní meč;

i v tom špatném osvětlení bylo vidět, jak Vlk zbledl.

– Mirdo, řekl prokurátor rychle, zarývaje nehty do jeho dlaně, až

obhájce slabě zasténal, – nezlob se, lásko moje, ale není čas na žerty.

Jak si to –

pokračoval prokurátor usilovně, obraceje se k Vlkovi,

– Bedřichu, představuješ prakticky?

Umění spolknout i urážku, volající o pomstu, patří k základní

výzbroji osobností, které se rozhodly zlepšit svět. Nebýt nekonečné

trpělivosti neznámého španělského mnicha, řadového francouzského

lékaře a slavného amerického vynálezce, byl by svět dodnes bez

garoty, gilotiny i elektrického křesla. Vlk toto umění ovládal

dokonale. Zášleh zničujícího vzteku zůstal jeho společníkům skryt

stejně jako krev pulzující pod pokožkou, jen si s ledovou rozkoší

51

představil, že mu jednou rozmarná paní Historie dodá tyhle dva tlusté

buzeranty jako úhledné balíky, šířící kolem sebe už ne vůni drahých

parfémů, ale smrad výkalů a moče, onu neviditelnou vlajku, kterou

vztyčuje na lidském těle strach; kdo pak může vytknout popravčímu

světové třídy, když ve dvou případech vynechá z experimentálních

důvodů svůj milostný ruk-cuk a nepoužije ani Šimsova zlomuzlu

s expresním účinkem, ale zavěsí je opatrně a zlehka jako vánoční

ozdoby, aby v nekonečných vteřinách, kdy se budou pomalu protáčet

sem a tam s vypoulenýma očima i rychle puchnoucím jazykem, který

sice stále propouští vzduch, ale už ne zvuk, si takto con sordino

naposled vybičovanými smysly připomněli malé posezení u ohně

a vtípek o lucerně.

– Prakticky, řekl Vlk stejně vlídně jako předtím, – si představuji,

že ho nebudem zvát dvakrát týdně ve smlouvě o dílo, ale přijmem na

plný úvazek.

– A nevíš, zeptal se prokurátor odmítavě, – co by dělal po zbytek

týdne?

– Připomínáš, odpověděl Vlk, použiv s lékárnickou opatrností

jedovatosti, – mi, Oldo, lidi, kteří se ptají herce, co dělá přes den.

Před třemi roky se zdálo být v pořádku, že hlavní popravčí státu je na

výplatní listině maskován jako šofér a úkony jsou mu s pomocí

koeficientu účtovány jako kilometrovné. Bylo to právě vaše

grémium, které vidělo dál než na špičku nosu a dalo mi statut

samostatného referenta s mimořádnými prémiemi. Ovšem žádná

byrokratická šarže nezmění nic na tom, že jsem a zůstanu katem,

a můj takzvaný tajemník Karlík mým spomocníkem nebo chcete-li

pacholkem, protože jen domovnice si dávají říkat správcová a hasiči

požárník, my nikdy nikomu směšní nebudem. Tak taky vy řekněte bé

a přiklepněte mi učně, který nechyběl v žádné katovně, protože

popravnictví není řemeslo jako třeba řezničina, ale věda, má své

zákony i odvětví, své klasiky i vynálezce a v neposlední řadě i svou

literaturu.

– Myslíš třeba „Tajnosti popraviště“ od Henriho Sansona? zeptal

se obhájce snaživě, ty jsem četl i já.

52

– Memoáry francouzských kolegů, řekl Vlk shovívavě, stejně jako

české „Paměti katovské rodiny Mydlářů“ bych se odvážil nabídnout

Šimsovi se stejným studem jako studujícímu filozofie slabikář.

Šimsův studijní plán, a podotýkám hned –

pokračoval Vlk, teď už naprostý pán situace,

– jen z literatury, zatím pomíjím jurisdikci, medicínu a ovšem

hlavní předměty, by začínal encyklopedickými díly od fundamentální

práce Césara Beccarii z konce osmnáctého století „O zločinech

a trestech“ až k dvousvazkovému dílu von Hentinga „Die Strafe“, na

které přísahá současná generace, pokračoval by řadou tematických

studií, jako je Siegmunda Stiassneho „Poprava kůlem“, Kershawova

„La Guillotine“ či Rolphova „Hanged by the Neck“ a vyvrcholil

spisy po výtce vědeckými, a proto nepominutelnými, jakým je

příkladně Šlabovův „Archeologičeskoje obslédovanije dvuch trúpov

iz balót“. Samostatnou studijní linii by tvořil kritický rozbor knih,

kterým ironicky říkám ,libri anti-kati‘, morálně defektních

grafomanů typu Camuse a dalších, odmítajících trest smrti. Stačí

otevřít za mnohé „Marii Stuartovnu“ pana Stefana Zweiga, aby z ní

vyhřezl text, který je amorální, bezohledný, cynický, drzý, jedním

slovem, který obsahuje celou abecedu –

pokračoval Vlk, přivíraje oči, aby mu fotografická paměť

zřetelněji promítla citovanou pasáž,

– židáctví: „Nikdy nemůže být poprava živého člověka – tady

všechny knihy i zprávy lžou – romantická a dojemná. Smrt popravčí

sekerou je vždycky příšerná hrůza a sprostá řezničina. První rána

kata byla špatně namířena, neproťala šíji, nýbrž narazila tupě do

zátylku. Z úst mučené ženy se ozve přidušené chroptění a sténání.

Druhá rána zatne hluboko do šíje a krev vystříkne jasným plamenem.

Ale teprve třetí rána oddělí hlavu od trupu. A ještě jedna příšernost:

když kat chce hlavu zvednout za vlasy a ukázat ji, uchopí toliko

paruku a hlava vypadne. Zalitá krví se kutálí a hřmotí po prkenné

podlaze jako kulečníková koule, a když ji kat znovu uchopí a zvedne,

spatří všichni – byl to strašlivý pohled – hlavu stařenky se

sněhobílými ostříhanými vlasy. Ještě čtvrt hodiny sebou křečovitě

škubají rty, které nadlidským úsilím svíral strach živé bytosti, a zuby

53

cvakají o sebe. Už chtějí pacholci za ohromného mlčení odnést

temné břímě, když drobná příhoda vyvolá úplné zděšení. Neboť

v okamžiku, kdy kati zvedají trup zalitý krví, aby jej odnesli do

sousední místnosti, pohne se něco pod šaty. Nikým nepozorován

připlížil se za královnou její malý oblíbený psík a jakoby ve strachu

o její osud se přitiskl k jejímu tělu. Teď vyskočí, zbrocený prolitou

krví. Rudé zvířátko štěká a kouše a hafá a ňafá a nechce se hnout od

mrtvé. Kati se snaží odtrhnout ho násilím. Ale nedá se ani chytit, ani

přivábit, divoce skáče na cizí velké černé bestie, které je tak palčivě

zranily krví jeho milované –

docitoval Vlk a otvíral opět oči,

– paní.“ Podobné pamflety, získané čistkou veřejných i konfiskaci

soukromých knihoven, by můj žák nejdřív důkladně prostudoval,

poté vědecky vyvrátil a na závěr odborně –

pokračoval Vlk, cítě, jak se jeho zanícení přenáší na ně,

– spálil, jak to patřívalo k běžné pracovní náplni popravčích, čímž

by teorie nenásilně přecházela v praxi. V osnově by nechyběla ani

odpočinkově zařazená literatura krásná, pokud se autor třeba i jen

parciálně, ale fundovaně dotýká probíraných témat, například bible,

kde je slušně popsána obšírná paleta klasických úkonů. Tak –

pokračoval Vlk a musel se po dlouhé době namáhat, aby se jeho

kovový hlas nezachvěl pohnutím,

– by byl definitivně překonán úzký profil a neuralgický bod naší

justice a navíc bychom obor, který středověk nekulturně vykázal za

městské hradby a který ani u nás nesmí mít publicitu, jakou má na

jevišti každý –

pokračoval Vlk, neubrániv se, aby se mu alespoň neviditelně

nerozbušilo jeho otužilé srdce,

– kašpar, vrátili konečně, kam od počátku patří: do rodiny

humanitních věd.

– Člověče, Béďo, řekl prokurátor skoro šeptem, jak ho zalehla

promyšlenost, šíře a důsažnost té koncepce, – vždyť ty tu vlastně

navrhuješ univerzitu…!

Z roje Perseid, zvaných také Slzy svatého Vavřince, se v tu

vteřinu oddělil kus, vyčerpaný vesmírným letem, a dlouze umíral,

54

vydávaje oslepující záři. Vlk si uvědomil, že ten odporný teplouš

právě stejně oslnivě formuloval jeho utkvělou myšlenku a že se splní.

Zvedl pravou nohu a přenesl těžiště těla nad práh

14

třídy. V tom zlomku vteřiny jako by se zastavil čas a on byl

uprostřed kroku vtažen do živého obrazu kolem Lízinky; klouzal,

sám dosud nespatřen, pronikavým pohledem z tváře na tvář,

připomínaje si jména, biografie i povahové rysy svých budoucích

žáků:

František (15), stejně dobromyslný jako tlustý, IQ při spodní

hranici průměru, vzdor obezitě zdatný, hobby: vzpírání, otec:

oblíbený vězeňský dozorce, kvůli němuž se recidivisté těšili na

kriminál; několikrát vyváděl do věšárny Vlkovy zákazníky a o přijetí

syna ho požádal sám, vycházeje kupodivu ze stejné myšlenky, že je

to obor jako jiný a vyžaduje vzdělání; přijetí bylo proto i odměnou za

mravní idealismus otce, sledujícího zájem nejen dítěte, ale také

společnosti.

Dvojčata (15), jednovaječná a rozlišená pěšinkou, kterou si

vynutili učitelé na devítiletce, IQ ve středu normy, záliby:

horolezectví a jachting, tedy práce s lanem a uzlem, otcové: okresní

soudce v K. (de iure) a okresní prokurátor v K. (de facto); Pavel

s Petrem, které přes jakousi přízeň vytipoval docent Šimsa, provedli

při zkoušce vivisekci živého psa sice neodborně, ale s takovým

elánem, že Vlk nemohl říci ne.

Albert (16) byl naopak jeho favoritem; otec: sadistický vrah,

kterého Vlk udělal měsíc před chlapcovým narozením, matka: jediná

z obětí, která znásilnění přežila; jako bigotní venkovské děvče

odmítla přerušení těhotenství, když se však narodilo dítě s hrbem,

pohodila je a ve vězení si podřezala žíly. Vlk se zásadně nepletl do

životů svých zákazníků na víc než těch pár vteřin, kdy jim je bral, ale

zde udělal výjimku, která potvrzovala jeho pedagogický talent;

sledoval zpovzdálí, jak chlapec v dětských zařízeních statečně bojuje

se svým osudem: ve snaze napravit zlý rozmar přírody věnoval se až

55

asketicky cvičení; hrb se sice nezmenšil, ale už brzy se mu nikdo

neodvážil zasmát: nevelký hrbáček měl železné svaly; když si pak

Vlk zjistil jeho IQ (vysoko nad normou) i koníčky (šerm šavlí

a dějepis), pojal jistý plán a přijal Alberta prakticky bez zkoušky.

Ti čtyři byli zhruba stejně staří jako Lízinka. Zbylí dva starší.

Šimon (19) proto, že v šesté, sedmé i osmé třídě (IQ

nezachytitelný) propadl; opakování deváté mu bylo prominuto na

základě intervencí i protestů; protestovali učitelé, kterým za pětky

věšel na kliky dveří uškrcené kočky, intervenovali vlivní

představitelé justice, ale i historiografie: Šimon jediný byl

katovského původu; jeho pradědem byl proslulý Karl Huss (druhé

s si přidal, aby nebyl pokládán za potomka reformátora; jeho potomci

je opět škrtli, aby nebyli považováni za dráby protireformace), který

se po nešťastném dekretu Josefa II. stal ranhojičem a kustodem

starožitných sbírek knížete Metternicha; k jeho přátelům patřil

i Johann Wolfgang von Goethe, který s ním hovoříval především

o jeho původní profesi; otec Šimonovi naopak kádrově přitížil, když

svou funkci, kterou ho pověřil ještě demokratický stát, vykonával

i v žoldu (s dvěma s) okupantů, za což byl po okupaci dokonce

souzen; i jeho zachránil slavný předek – ministr spravedlnosti byl

historik – a sečtělý obhájce, který předložil zápis kata Mydláře,

věrného Čecha a protestanta, před popravou sedmadvaceti českých

protestantských pánů v roce 1621: „A kdybych se byl vzepřel konání

krvavé povinnosti své, nebylo by se nalezlo třebas deset jiných

popravčích mistrů, kteří by na mém místě byli bez rozmýšlení

exekuci vykonali? Ani o hodinu déle by nebylo vykonání exekuce

odročeno bývalo, a mimo to kdo ví, jak krutě by cizí katové byli

s nešťastnými pány českými nakládali a snad neumělostí svou

poslední okamžik života jim ztrpčovali.“ Na příkladu doktora

Jessenia, který byl jako intelektuál odsouzen před stětím ještě

k vyříznutí jazyka, což Mydlář provedl zvlášť jemně, dokázal

obhájce, jakým požehnáním je v podobné situaci přítomnost

sourodáka a souvěrce; přesto dostal jeho mandant doživotí a musel si

odsedět skoro pět let, než ho propasírovali kterousi amnestií

(s jediným s, ale všemi údy i právy) do důchodu; přijímaje teď

56

Šimona jen na základě strangulovaných koček, napravoval Vlk ve vší

tichosti křivdu, spáchanou na celém popravnictví: ani barbarské

národy netrestaly muže, který ne náhodou byl zván ramenem

spravedlnosti; řezaly nejvýš hlavu, jež dala ramenu příkaz. Navíc měl

Vlk i pádný důvod osobní!

Poslední z hochů Richard (17) – ztratil dva roky v sanatoriu, ale

byl opět zcela fit – měl téměř všech pět pé: slušný IQ, mnohostranné

zájmy, vysokou, štíhlou a trénovanou postavu, jako by jeho matku

oplodnil Discobolos, a ke všemu byl synem řezníka! Právě on byl

však přijat jen a jedině kvůli

15

Lízince Tachecí.

Náhoda, ta režisérka dějin a osudů, byla i autorkou setkání,

k němuž došlo mnoho let poté, co dohasla noční vatra u loveckého

zámečku. Zákazníci, které udělal Vlk v její předvečer, byli dávno

shledáni nevinnými a posmrtně odškodněni. Pokud právem očekával,

že udělá i ty, kteří chybu zavinili, měl být bolestně zklamán,

jednoduše se vypařili a nikdo – snad krom pozůstalých – je příliš

nesháněl. Svět – jak naznačovaly i zprávy z ciziny – byl pojednou až

pedantsky úzkostlivý, o hrdelním trestu se začalo mluvit stejným

tónem jako o pohlavní chorobě; člověk už musel umlátit ženu i děti

cepem a v okrese muselo kvůli tomu hrozit povstání pracujících, aby

mu neradi odklepli kravatu z konopí. Vlk se Šimsou a Karlíkem

pracovali někdy jednou za kvartál, a že zůstali vůbec v systemizaci,

za to mohli děkovat jen podpoře tajných sympatizantů v justičních

a bezpečnostních aparátech. Ale jak dlouho ještě? Před očima měli

čerstvou

abdikaci

Alberta

Pierrepointa,

který

se

kdysi,

čtyřiadvacetiletý! stal po otci a strýci královským popravčím Velké

Británie. Ačkoli měl na kontě 433 zákazníků a 17 zákaznic – z toho

sedmadvacet válečných zločinců udělal v jediném dnu –, musel

demisí předběhnout potupné suspendování, které přinášel chystaný

zákon o zrušení úhlavního trestu. Bylo deprimující číst, jak tento

gigant, ‚usměvavý gentleman‘, který odkládal doutník pouze při

57

úkonu a strhl vaz i osminásobnému ,kyselinovému vrahovi‘ Johnu

Haighovi, náhle horlivě prohlašuje – „Trest smrti nikoho

neodstrašuje“ či „Vnitřní hlas, hlas shora, který mi kdysi poručil

konat tuto práci, mi nyní říká – dost!“

O tom všem přemýšlel Vlk i v tramvaji, která ho vezla k jednomu

z přátel nejvěrnějších. Neznal jeho zaměstnání ani pravé jméno, ale

že se léta objevoval ve věšárně se zvláštním povolením, ačkoli bez

zvláštního poslání, svědčilo o důležitosti i stabilitě jeho postavení.

K Vlkovým zásadám patřilo nepátrat po věcech, které si přály být

utajeny; jeho ruka už dávila nejeden krk za to, že příliš mluvil.

Soukromě se domníval, že muž, všemi zvaný Doktor, je tajemníkem

významné osobnosti, a proto je významnější než ona, neboť

osobnosti se v těch kvasných časech střídaly jako figury na orloji,

zatímco on zůstával. Přístup k věšákům si často z protekce i za

úplatky zařizovali potenciální nekrofilové; Doktor se Vlkovi začal

jevit jinak od chvíle, kdy k němu kdysi přistoupil.

– Víte, maestro, řekl Vlkovi, – já jsem pro pokrok, a proto fandím

čisté strangulaci; Šimsova šlingle má podle mě stejně elementární

význam jako měl v dopravě parní stroj. Ale váš ruk-cuk je prostě tak

jednoduchý i geniální jako samo kolo!

Taková řeč ovšem nemohla zůstat bez odpovědi. Kdykoli se

Doktor objevil, mohli si být zákazníci jisti, že je obslouží Vlk a že

budou hotovi dřív, než jim dojde, co se s nimi děje. Doktor neskrblil

obdivem a vztah obou mužů se prohluboval. Šimsa, sportovec tělem

i duší, si naštěstí uvědomil, že jako u fotbalové brány ani u věšáku

není hanba zahřívat lavičku náhradníků, je-li jedničkou formát jako

Vlk, kterému navíc za tolik vděčí. To on ho kdysi pozvedl z davu

bezejmenných výrostků, to on nezištně prosadil, aby byl sám úředně

pověřen Šimsovým za- i doškolováním; ujal se toho s takovou

vehemencí, že snaživý hoch velmi rychle jako z dětského kabátu

vyrostl z psychologie primitivního kata – kterým se málem stal, než

potkal Vlka – a dosáhl hranice myšlení, za níž se otevírá širý duševní

obzor skutečných popravčích, hodných toho jména. Pochopil, že

pověsit někoho za krk dokáže hůř nebo líp skoro každý, až snad na

pár zženštilých intelektuálů; umění je pověsit ho tak, aby se v tom

58

promítly celé kulturní dějiny lidstva až k vědeckotechnické revoluci,

protože jinak by se mohl zákazník právem ptát, proč ho za trest

rovnou neupečou a nesežerou.

Brzy se ukázalo, že Doktorovy znalosti jsou obdobně rozsáhlé

i fundované jako Vlkovy. Pravda, chyběla mu Vlkova obrovská

praxe, tu však bohatě vyvážily znalosti penologických statistik, za

které by se nemusel stydět ani počítač. Vlk, který si musel každý

letopočet nahlas opakovat, aby mu utkvěl v paměti, obdivoval

a upřímně záviděl bravuru, s jakou Doktor, provázeje slova rychlým

kmitáním plnicího pera, chrlil ze sebe, podoben dálnopisu, cifry

a procenta.

– Ve Francii, diktoval a psal Doktor, když diskutovali o tom, jak

často poptávka po popravčích předběhne nabídku, čehož využívají

diletanti, – bylo jen v roce 1944 popraveno pro kolaboraci 10 519

osob, z toho 8 348 bez soudu. Údaj z prohlášení ministra

spravedlnosti Martinauda-Delplase.

– Hrozné, řekl tehdy Vlk, – ale nutno podotknout, že taková

potřeba probouzí i talenty, které by jinak zůstaly zasuty…

– V USA, diktoval a psal Doktor, když diskutovali o tom, jak

naopak dostatek popravčích upevňuje celonárodní disciplínu,

– se podílel lynč na celkovém počtu poprav ještě v prvním

desetiletí našeho století 92,5 procenty, teprve pak má trvale

sestupnou tendenci. Historické tabulky nicméně uvádějí, že v letech

1900–1944 bylo ve Státech lynčováno jen o málo méně osob, než

bylo popraveno ze zákona odborně školeným personálem. Údaje

z Hentingova díla „The criminal and his victims“, New Haven 1948.

– Odporné, řekl tehdy Vlk, – zvlášť když si člověk představí, že

tenhle ,odborně školený‘ personál jenom otáčí vypínačem. Rád bych

je viděl, kdyby vypnuli proud.

– Jistě, řekl tehdy Doktor živě, – ale nestojí problém obráceně?

Nezvolili si tak primitivní úkon proto, že ani masová základna lynče

nedala vlasti talenty, srovnatelné s vaším? Proboha, co je to za

úroveň, když newyorský Elliot před elektrokucí měří napětí tak, že

peče na křesle hroudu hovězího? Viz stránka 42 jeho „Pamětí“!

59

Byly-li kde vědomosti obou mužů vyrovnány, dosahujíce

nepochybně hranice lidských možností, pak na poli penologické

krásné literatury. Později, když už se dýchánků účastnil i Šimsa,

litoval vždy znovu, že nemůže jejich diskuse nahrávat: ty duely by

byly ozdobou každého televizního kvizu místo věčných otravných

blábolu o perlách architektury nebo slavných áriích.

– „Zde je,“ cituje Doktor samozřejmě zpaměti, – „popraviště. Jeho

nohy jsou slabé a ztuhlé a je mu špatně. Kolem dokola lidé. Křik

a rámus. Tisíce obličejů a očí. To vše musí snést a především

myšlenku: zde jsou tisíce, které nebudou zabity, a ty budeš

popraven.“ Autor, dílo a hrdina?

– Jak, odpovídá Vlk s úsměvem, – neznat autora, který měl to

pekelné štěstí obdobnou scénu osobně prožít, i když ne do konce:

Dostojevskij, „Idiot“, kníže Myškin.

– Touché! volá Doktor.

– Ale který, ptá se Vlk, – nositel Nobelovy ceny za literaturu

zachytil veršem průběh veřejného úkonu v Indii?

– „They,“ recituje Doktor s úsměvem, „are hangin' Danny Deever,

they are marchin' of 'im round, they 'ave 'alted Danny Deever by 'is

coffin on the ground!“ Kdo by neznal laureáta z roku 1907, autora

„Knihy džunglí“ Rudyarda Kiplinga??

– Touché! volá Vlk.

Někdy jsou otázky tak rafinované a odpovědi přesto tak přesné, že

si chlapec klade stejnou otázku jako divadelní elév, hledící zblízka na

sira Oliviera: nemám jít raději k poště?

– Co je, ptá se Vlk potutelně, – švédský truňk?

– Vaši otázku, říká Doktor s úsměvem, – bych mohl odmítnout

s poukazem, že řádění soldatesky švédského generála Banéra

v Evropě roku 1638 nespadá do oboru popravnictví. Protože ale

švédský truňk přechází pak v době čarodějnických procesů do

útrpného práva, ať vám odpoví kronikář: „Svázali –

cituje Doktor a píše tenkrát prstem ve vzduchu,

– totiž ubožáky, na nichž chtěli ukryté peníze jejich vylákati,

a položivše je naznak na zem, lili jim do úst trychtýřem hnojůvku, až

se mnozí zalkli a děsnou smrt z toho měli.“

60

– Touché! volá Vlk.

– Exempla, dodává Doktor už jenom skromně na okraj, – trahunt:

V ortelích města Nymburka nalézáme v roce 1606 neuvěřitelný trest,

který „vytrpěl jest člověk Jan Špička proto, že sušil kobyly“, což

blíže neosvětleno. Za to byl „zaživa vykuchán, nároky mu o ústa

otlučeny, droby všecky do košile svázány a na šibenici všecko

pověšeno.“ Prostý čtenář může zatleskat, ale vědec se musí divit, kde

se v díře jako Nymburk vzala taková fantazie; pak čte Janssenovu

„Geschichte des deutschen Volkem“, díl druhý, stranu 506, a hle: týž

trest stihl o dva roky dřív v Braunschweigu právníka Brabanta,

obviněného, že drží s čertem. Nějaký vykuk z Nymburka jede zřejmě

kolem a prodá to pak doma jako svůj nápad. Ale –

ptá se Doktor lišácky,

– kde najdeme u klasiků nejkurioznější poslední přání zákazníka

před úkonem?

– Plutarchos ve svém „Sullovi“ píše o římském vojevůdci

Carbonovi, kterého Pompeius odsoudil k stětí. Popravčí už zvedal

meč, když Carbo požádal, aby se mohl ještě rychle –

dodává Vlk, odhaluje v úsměvu svůj krásný chrup,

– vymočit.

K těmto povznášejícím vzpomínkám upnul teď Vlk svou mysl,

aby zahnal vztek. Byl vzteklý, že tráví letní neděli v rozpáleném

městě, když v zámečku dávno zřídili tuctovou ozdravovnu a pak

exkluzivní lovecký hotel vlády, i že musí lekat vedrem v tramvaji,

neboť na vůz měl právo pouze v den úkonu a v noci po něm. A tak

jen to, že je Doktor po dlouhé době pozval do projekce kresleného

filmu, kterou si občas – zřejmě z moci své funkce – o nedělích

půjčoval, mu trochu vracelo náladu.

Ucítiv zaklepání na rameno, uvědomil si okamžitě, že si zapomněl

koupit jízdenku. Jako by právě to byla pověstná kapka, kterou

přetéká číše, zmocnila se ho deprese. K jeho překvapení stál za ním

holohlavý, bezzubý stařec v propocené košili, zcela nepodobný

revizoru.

– Pvomiňte, zeptal se, silně šišlaje, – nejfte vy náhodou Béďa?

– Ano, odpověděl Vlk zmateně.

61

Hned se vzpamatoval a chtěl se proti té důvěrnosti ohradit, ale

mužík mu už nedal šanci.

– Béďo, volal, bouřlivě ho objímaje, – fo povád děváf??

Ostatní cestující, polomrtví horkem, jim sotva věnovali pozornost,

ale Vlk si přesto připadal jakoby vytažen na scénu, ozářenou

reflektory. Navíc ho deprimovalo, že toho člověka není schopen

nikam zařadit. Bývalý spolužák? Kamarád z vojny?

– Jak vyjef? zeptal se muž a musel to dvakrát opakovat, než Vlk

pochopil, že souhlásky v a f nahrazují sykavky ž a š, i mnohé jiné

hlásky.

– Děkuju, odpověděl Vlk opatrně, – jakž takž. A ty?

– Já uv fem v penvi, odpověděl muž. – Ty ne?

– Bohužel, odpověděl Vlk všeobecně, – nemám ještě léta.

– Jak to? podivil se muž, – tobě fe fnad pofítají dvakvát, ne? Nebo

to uv ty fvině taky fkvtvy?

– No to víš, odpověděl Vlk neurčitě; věděl už, že ten chlap ho

musí znát z oboru. Bachař? Toho by si pamatoval. Snad rakvář, těch

si nikdy moc nevšímal.

– Co žena? zeptal se, aby unikl z tenkého ledu.

– Ta kujva? zeptal se muž. – F tou fem vyvavil dveve. Ale vato

Flávinka fe potatila.

– Kdo? zeptal se Vlk.

– No moje féva, šišlal muž hrdě, – byvy f tím ftavofti, ave

nakonef fe doftava na vyfokou.

– Kam? zeptal se Vlk.

– No na pváva! šišlal muž šťastně, zatímco tramvaj skřípavě

zastavovala, – uf taky foudí, no, fnad ji vaf kynou vefelejfí fafy. Jak

to vidíf ty?

– Já už, bohužel, vystupuji, řekl Vlk, rozhodnut, že zbylé dvě

stanice dojde raději pěšky.

– Fkoda! řekl muž lítostivě, – kdoví, kdy fe vaf potkáme. Davi ti

afpoň tu fkolu?

– Jakou školu? zvolal Vlk, náhle osvícen.

– No tu popvavnifkou! volal muž, zatímco tramvaj se trhavě

rozjížděla.

62

V tu chvíli jako by na jeho lysé lebce vypučely tmavé, mastné

vlasy, propadlé tváře vyplnil dravčí chrup a ze rtů, smyslných jako

kdysi, zavlál dobyvačný jazyk, který tak štědře rozdával lásku i smrt.

– Vilíku! zvolal Vlk, ale bývalý soudce ho už neslyšel.

– Quidquid agis, prudenter agas, řekl Doktor, když mu lil Black

16

Label na kostky ledu, které hlasitě pukaly, – neboli Cokoli děláš,

dělej rozvážně. Ti chlapci to trochu přehnali a mají na svědomí

mnohé z našich problémů. Kdo je nutil nadělovat špagáty jako

pomlázku? I tady platí Méně je někdy více.

Sportovec Šimsa přiběhl ze své chaty pěšky; bylo to slabých

dvacet kilometrů a jeho tep i dech už dosáhly normálních hodnot.

– Když si vzpomenu, řekl tiše, neboť se mezi nimi nikdy nezbavil

ostychu, – co on byl za frajera, jde na mě smutek. Proč ho radši

nedali taky udělat? Čemu slouží, že chodí mezi námi jako zbědovaná

troska? Bude mladá generace ochotna ke stejnému angažmá, když

vidí, jak svět odplácí?

– Bezzubý soudce, řekl Doktor, nalévaje grapefruitový džus na

ledovou tříšť, která slabounce praskala, – lepší bezhlavého. Měl-li

být on a ti druzí vzdor všeobecnému rozhořčení, ale v zájmu státu

zachováni právě jako důkaz, že ius regit aut errant, neboli, že právo

vládne, i když se –

pokračoval doktor, nasypav si do důlku mezi kořenem pravého

palce a ukazováku špetku soli a čerstvě mletého pepře,

– mýlí, musela tu být jistota, že dojdou dál než k první lucerně,

čímž na nic –

řekl Doktor rychle, pohlédnuv omluvně na Vlka,

– nenarážím. Vyšlo se tedy z vědeckého zjištění, že

nejvýraznějším povahovým rysem našeho národa je kombinace

závisti a sentimentality. Znamenalo to odbourat jim z požitků

všechno, co překračovalo nivó sociálně slabých vrstev, tedy auto

nepřiměřené značky či milenky v nepřiměřeném věku. Tím je

63

eliminován moment závisti a naopak evokován blahovolný soucit,

jaký u nás provází pády co

– pokračoval Doktor, nakapav si na pepř a sůl trochu čerstvě

vymačkaného citronu,

– nejstrmější. Plastická chirurgie, která obvykle proměňuje šeredy

v krasavce, funguje tu opačným směrem, aby umocnila výsledný

dojem. Vsadím se, že pleš vašeho přítele obnovuje co týden drahý

holič a zuby si dal vylámat uměle, pyšně se krásnou protézou jen ve

zvláštních –

pokračoval Doktor, nalévaje si levou rukou do jedné skleničky

bílou tequilu a do druhé rudou sangrittu,

– hotelových zařízeních, kde jsou podobně postiženým jednou

dvakrát za rok refundovány odebrané výhody pod rouškou

hospitalizací. Ostatně neodpovídá na vaši otázku sám fakt, že jeho

úřad přebírá vlastní dcera? Na zdraví! –

dodal, slízl ze hřbetu ruky směs citronu, soli a pepře, zapil to

z obou sklenic a mixoval složitý mexický nápoj na jazyku.

– Ale, namítl Šimsa nesměle, – chudoba a sešlost, i když umělé,

jsou přece jen trestem za služební horlivost. Nedá si takovým otcem

poučená dcera na štít laxnost? Není zrovna v tom jádro pudla, proč

nemáme pomalu do čeho píchnout?

– Slečna dcera, odpověděl Doktor, vychutnávaje dosud

gurmánsky chutě i vůně na svém patře, – ať si zatím soudí jako

učitelka ze školky, protože po ní vinou mezinárodní situace,

vyžadující různé ohledy, nikdo nic nechce. Až se jí řekne, začne solit

flastry i špagáty, že tatíček pukne pýchou, jestli ne –

dodal Doktor, nabízeje jim tlustý doutník Winston Churchill,

který Vlk s díky přijal a Šimsa s díky odmítl,

– vzteky.

Šimsa vyskočil, aby zapalovačem, který jen proto koupil,

posloužil nejdřív jemu a pak Vlkovi. Přitom se osmělil.

– A co když nebude chtít? Ti dnešní mladí mají plnou hubu

svědomí, a násilí se teď nesmí užít ani pro dobrou věc! Tak jak je

k tomu dokopat?

64

– Jeden Rus, řekl Doktor, slušný spisovatel a dokonce

nobelonosič, ale tak militantní odpůrce smjertnoj kázni, že jsem za

trest zapomněl jeho jméno, řekl nicméně větu, která by se měla stát

základní poučkou každé moderní moci: „Dříve nás mučili žhavým

železem, nyní –

citoval Doktor a současně jako by vypaloval slova do vzduchu

žhavým koncem doutníku,

– chladnou mincí.“ Plnila-li generace otců úlohu železného

koštěte buď přímo z přesvědčení, anebo ze strachu, že kdo nemele,

bude sám semlet, splní ji generace synů a dcer, která dík okolnostem

ani nevěří, ani se nebojí, za vyšší plat nebo nižší daně, za větší byt

nebo menší potíže se studiem dětí a tak podobně, důležité je, že při

všech demokrati- a liberalizacích si prozíravé státní vedení

ponechalo, ačkoliv na něj dočasně neupoutává pozornost rozjitřené

veřejnosti, pevný bod, a tím je sama –

usmál se Doktor,

– šibenice, ale nechci vás nudit přednáškami, když tu máme po

delší přestávce dva unikátní snímky, ano, i to je příznačné, že přísun

znovu funguje!, které vás jako odborníky jistě –

dodal Doktor, lusknuv prsty, což bylo obvyklé znamení promítači,

že může začít,

– zaujmou.

Do tmy, ve které bzučel motor opony, odhalující plátno, vystřelil

z projekční kabiny snop světla. Vlk byl příjemně napjat, a protože

i whisky právě dosáhla nervových center, pocítil, jak trpkost

posledních měsíců ustupuje jakési naději. Viděli už v této projekci

nejednu PF; zkratku, kterou mnozí Evropané píšou na novoročenky

místo dlouhého ,pour féliciter‘, označovala jim ,the penologic films‘

– filmy o trestech. Doktor měl přístup k archivům a předváděl svým

dvěma přátelům vše, co mohlo mít pro ně praktický význam anebo

podnítit teoretické úvahy. Byly to snímky velmi rozdílné úrovně jak

penologické, tak fotografické. Za kamerou stáli většinou amatéři,

kteří navíc pracovali tajně, z aktovky či knoflíkové dírky, takže

záběry byly často pod- i přeexponované, neostré a samozřejmě němé.

Starý snímek z Číny nebo Japonska, na němž polonahý muž s copem

65

zručně stíná hlavy jakýchsi vojáků nebo kuliů, které mu kladou jak

špalky na dřevěnou kozu, byl dokonce silně podtočen a účinkující se

pohybovali tak rychle, že si jej párkrát pustili místo grotesky.

Tristnější bylo ovšem vidět amatéry i před kamerou. Jak

zapomenout na snímek z Konga, kde jakýsi dobrák uřezává svým

krajanům hlavy nejen s nechutnou leností, ale i pilou s vylámanými

zuby, nestaraje se, jak budou vypadat ti, kdo je drží; tehdy si Vlk

uvědomil, že rozvojové země potřebují pomoc i v této oblasti.

Kolísavá úroveň tedy málo měnila na tom, že projekce přinášely

významné impulzy. Obdivovali čistou a přesnou, snad až příliš

pedantickou práci spojeneckých kolegů ve filmech s označením

TS/NT (Top secret – Nuremberg trial), pořádným douškem museli

zapít ,dílo‘ anonymního fušéra zpod Pyrenejí: stoje s pitomým

úsměvem za svým notabene nezakrytým zákazníkem, utahoval šroub

garoty po milimetrech, aby byl déle filmován, zatímco tomu vpředu

se už houpal jazyk až na břiše jako kravata. Viděli velmi

diskutovanou elektrokuci na Alici Ferrisové, která se ubránila až do

25 000 voltů, kdy se naráz změnila v černošku, i slavnou veřejnou

strangulaci německého primátora Prahy Pfitznera, při níž tisíce

Čechů zvedaly na ramena své děti, aby spatřily na vlastní oči

poválečné znovuzrození humanismu. I nyní tedy očekávali se

zájmem, čím je příznivec překvapí.

Na

plátně

se

objevil

emblém

DIE

DEUTSCHE

WOCHENSCHAU.

– Toto, řekl Doktor a v hlase mu zněla pýcha objevitele, – je němá

kopie, což nesnižuje její úžasnou cenu. Originál byl podložen nejspíš

komentářem říšského filmového intendanta Hanse Hinkela, který dal

snímek vyrobit na příkaz samotného Vůdce.

Úvodní titulek byl vystřídán záběrem stolku, na němž stála láhev

koňaku a několik číší.

– Čas děje, pokračoval Doktor a v jeho hlase zněla radost

vypravěče, – srpen 1944, místo děje na první pohled box v útulné

vinárničce a –

pokračoval Doktor, zatímco záběr stolku byl vystřídán záběrem

nástropní kolejnice s pojízdnými háky,

66

– zákoutí řeznické provozovny, ve skutečnosti však centrální

úkoniště v berlínské věznici Plötzensee.

Záběr háků byl vystřídán záběrem malých dveří, jimiž vešlo

několik mužů v talárech, uniformách i civilních šatech, zastavili se

proti kameře, vztyčili pravé paže a cosi vykřikli.

– Heil Hitler! zvolal současně Doktor s patosem představitelů,

které daboval, zatímco oni si nalili koňak, zvedli číše proti kameře,

sklapli podpatky a vypili ex, – nic jiného nemohli volat vyvolení,

kterým připadla čest udělat tečku za atentátem z 20. července, a to

s vědomím, že Vůdce ve své projekci ještě týž večer ocení jejich

snažení. Vždyť to byl jeho tvůrčí nápad, který vyjádřil, viz „Ein

Drama des Gewissens“, Herder Bücherei, sešit 96, příkazem

popravčímu: „Chci, aby viseli jako dobytek!“

Muži na plátně se naráz ohlédli. Pohotový švenk kamery dospěl

ke dveřím včas, aby zachytil nahého muže středních let, který,

poháněn dozorci, vklopýtal do dveří, ruce přitaženy k tělu drátem.

– Chybějící komentář, pokračoval Doktor už zas věcně,

– nám bohužel znemožňuje dozvědět se jméno tohoto hrdiny –

pokračoval Doktor, maje na mysli civilistu, který se naháče ujal

hmatem, prozrazujícím ihned popravčího s velkou praxí,

– ale jeho výkon mu staví pomník kovu trvalejší.

Vlk i Šimsa věděli od prvních metrů sami, že mají tu čest se

skutečným umělcem, jakého by nechtěli mít za konkurenta. Jako

kouzelník spletl na konopném laně závěsné i škrtící oko, jako

dirigent rozehrál své pomocníky, aby Jedničku zvedli na stolici

a upevnili oka současně na první hák i první krk, a konečně jako

sochař začal modelovat jeho posmrtnou masku tak, že s přesností

automatu po milimetrech odklápěl stolici, aby provaz přejímal váhu

těla po gramech a zákazník bez oděvu i bez kápě byl nucen předvést

prominentnímu diváku tohoto filmu svůj konec od A až do Zet,

včetně příslušných reakcí fyziologických, které umožnily určit

přesný okamžik udělání pouhým okem. Tehdy se úkonář do

hotového prostě plnou váhou opřel a poslal ho i s hákem po kolejnici

na druhou stranu místnosti. Pak vypil stopku koňaku, kterou mu

podal mladší pomocník, a sešpulil rty, k čemuž Doktor na

67

vysvětlenou hvízdl; do dveří hnali nahého Dvojku. S citem

televizního reportéra, který ví, kdy diváku napovědět a kdy nechat

promlouvat obraz, přestal teď Doktor komentovat: jen šumění

přístroje podmalovávalo další podívanou, točenou v sugestivním

nepřerušovaném záběru. Tím spíš, že sami kdysi dvakrát dělali

desítku, museli Vlk se Šimsou v duchu smeknout před perfekcí

tohoto tria. S nevyčerpatelným humorem, ach, jaká škoda, že beze

zvuku nemohli ocenit žerty, které rozveselovaly i svědky! se šéf

staral, aby tvář po tváři prošla téměř ve stejných intervalech všemi

stadii dušení. Pyj za pyjem se zvedal k poslední salvě života, a když

ochable zvěstoval exitus, byl majitel odeslán po kolejnici jako důlní

vozík, až se zastavil o předchůdce. Každé číslo uzavřela číška

koňaku, aniž bylo to příští pomalejší či ledabylejší. Jaký div, že Vlk,

Šimsa, ale i Doktor, který snímek znal, zažili, co se přihází

návštěvníkům opravdu velkých koncertů: měli dojem, že trvá, ačkoli

finální obraz osmi visících kusů lidského dobytka, které spomocníci

rychle natáčeli bokem ke kameře, aby na Vůdce nevyplazovali

vyhřezlý jazyk, a tím méně vystrkovali podělaný zadek, se už dávno

zatměl a před nimi kmitala bílá plocha.

– Osm, řekl konečně Doktor, nastavuje jim k očím ciferník

náramkových stopek, – strangulací a vešly se do jedné kazety! A jen

to je důkaz, že čísla netrvala v průměru třicet minut, jak by se každý

hádal, nýbrž třicet vteřin. Víme-li, že pro tuto show byla předepsána

zcela brutální a zdlouhavá porážka, jeví se mi být jeho slowhanging

odvážnou hrou a všechny ty obscénnosti její nezbytnou součástí; ten

muž fandil svým klientům stejně jako kdysi váš favorit Mydlář,

a nevydají-li archivy jeho jméno, zaslouží si vejít do učebnic po

vzoru velkých osobností výtvarného umění jako Neznámý –

dodal Doktor spěšně, když se na plátně objevil emblém s písmeny

I. R. T. C,

– mistr, ale nechme hodnocení na závěr, protože telerekordinkový

záznam z Bagdádu je odstrašujícím protějškem prvního snímku.

Titulek byl vystřídán záběrem tří židlí různého stáří, původu

i poslání.

68

– Čas děje, řekl Doktor a z jeho hlasu znělo vzrušení odborníka, –

zima 1963, místo děje na první pohled dekorace pro Ionescovu hru

„Židle“ či –

pokračoval Doktor, zatímco záběr židlí byl vystřídán záběrem

notových pultů, na nichž ležely samopaly různé ráže i výroby,

– jinou hru jiného absurdního autora, ve skutečnosti však hudební

studio Irak Radio Television Corporation.

Záběr pultů byl vystřídán záběrem skupiny mužů ve vojenských

uniformách, kteří se prodrali mezi složenými nástroji, překlopýtali

snopy kabelů, zastavili se proti kameře, srazili podpatky a vydali

pokřik.

– Vítězství! zvolal současně Doktor, zatímco muži vyšli z obrazu,

až na jednoho, který začal nervózně předčítat do kamery text

v nesrozumitelné hrdelní řeči, – co jiného mohli volat tito právě

povolaní vůdcové revoluce, kterým připadlo skoncovat s právě

odvolanými vůdci revoluce, a to s vědomím, že jejich hrdinství ocení

dík televizi ve stejném okamžiku celý národ.

Muž na plátně domluvil a pohlédl stranou. Pohotový švenk

kamery dospěl k židlím: elektrikářským drátem byli k nim mezitím

připoutáni tři opuchlí muži v rozedraných uniformách; jejich oči,

zapadlé mezi podlitinami jako horská jezera, byly otevřené, ale zdály

se hledět mimo tento svět.

– Právě čtený rozsudek, pokračoval Doktor a v hlase mu opět

zněla střízlivost historika, – nám umožňuje identifikovat, who is

who, takže bychom se mohli s diváky přímého přenosu těšit, že

vychutnáme a srovnáme, jak se vypořádají se svým uděláním Velký

a Jediný Vůdce irácké revoluce Abd–el Karím Kásím, jeho slavný

spolubojovník, předseda Nejvyššího vojenského soudu plukovník

Mahdáví i vynikající voják a vlastenec, náčelník operačního oddělení

šejch Taha. Jenže člověk míní a blbci mění!

Ozval se zvuk připomínající velikonoční řehtačky. Tři muži opřeli

brady o klíční kosti. Nebýt opožděné střely, která probila Tahovu

lebku, takže z vlasů jako pramínek v trávě prýštila krev, nepochopili

by ani Vlk se Šimsou, co se tu vlastně stalo.

69

– Mít takovou doslova historickou příležitost a takhle ji,

s odpuštěním, zvolal Doktor a v jeho hlase znělo pobouření

podvedeného fanouška, – zesrat! Udělat je všecky najednou, bez

povelu nebo aspoň upozornění hlasatele, vzdát se prostřihu na

popravčí četu, vymyslet si tak atraktivní prostředí a pak je

přikurtovat, že sebou ani neškubnou, zmrtvit i zvuk špatně

směřovanými mikrofony a nepoužít trik, bez kterého se dnes

neobejde ani přenos mače A. C. Smradojedy versus F. C. Konětrusy

pomalou –

pokračoval Doktor, zvednuv do světlého kužele nad hlavou kolmo

napjatou dlaň pravé a vodorovně přiloženou dlaň levé ruky, aby

stínem kříže na plátně sdělil promítači, že ho propouští, – vracečku,

to je skandální podcenění jak média televize, tak popravnictví. Proč

se pak divit, že tento tvůrčí experiment nebyl už nikdy opakován,

ačkoli současně platí světové televizní stanice nekřesťanské peníze

za různé paumělecké náhražky, jako je třeba gilotináž v Leloucheově

filmu „La vie, l'amour, la mort“. Čímž –

pokračoval Doktor, nalévaje Vlkovi ještě jednu whisky,

– dospíváme k paradoxu, že skvělé dílo UFY, které by udělalo

rekordní kasu a rozebralo všechny Oscary, leží pod sedmi zámky,

zatímco diletantská žabařina oběhne prostřednictvím Eurovize svět.

Jaká voda na mlýn všech, kdo ustavičně otravují vzduch voláním

o neúčinnosti nejvyššího trestu, pouštějíce tak ze řetězu nejnižší

pudy, které pak mnohdy vedou k jeho zákazu, což –

pokračoval Doktor, nalévaje Šimsovi ještě jeden džus,

– nás summa summarum může mrzet, ale nesmí deprimovat, když

pochopíme, že se tu s omyly rodí cosi zcela nového, co nás jednou

dojme stejně jako první auto či první gramofon…!

Bylo ticho, do něhož zněl jen motor opony, opět zahalující plátno.

Doktor však nadále hleděl před sebe, jakoby stržen podívanou, která

ostatním zůstala nezjevena.

– Ale, namítl Vlk, co zmůže pár osamělých rváčů v době, kdy

Evropou obchází strašidlo humanismu? Co zmohou osvícené, ale

izolované elity, když nemine rok, aby další vláda neustoupila

morálnímu teroru spisovatelů i jiných deklasovaných elementů

70

a nerušila top-trest, ačkoli právě on je hybnou silou dějin a bez něhož

by i nejvyspělejší národy dosud dřepěly na stromech spolu

s opicemi?

– Neztrácejme, ožil Doktor, takže místo meditujícího filozofa byl

tu opět zapálený diskutér i neúnavný organizátor, – vědomí

souvislostí, a tedy především víru v obrodnou sílu nezkažených

komunit! Co je na tom, že pár degenerovaných vlád pošle své

nejlepší popravčí předčasně do důchodu, když současně nová vláda

v málo rozvinuté, ale jak vidět progresivní zemi popraví své

předchůdce v televizi? Když jiná vláda v ještě méně rozvinutém, ale

jak vidět ještě progresivnějším regionu dá naráz udělat dva miliony

málo uvědomělých občanů, i když, pravda, trochu primitivně

systémem ,kill as kill can‘! Hle, ex oriente lux, paprsek, který

prozařuje evropské temno. A my jsme povinni už dnes udělat vše,

abychom je mohli zítra zkultivovat pro lepší éru svými zkušenostmi!

– Jak, zeptal se Vlk nechápavě, – můžeme v téhle mizérii, kdy

máme sami na kahánku, zlepšovat poměry na druhém konci světa?

– Pivo, řekl Doktor s úsměvem.

Vlk i Šimsa na něho pohlédli s neskrývanou obavou.

– Pivo, opakoval Doktor vyrovnaným hlasem, který dokazoval, že

není stižen duševní poruchou a zůstane jim nadále zachován, – bylo

po staletí tradičním výrobkem dvou národů v Evropě. Je-li dnes

nápojem, který pijí Křováci jako Eskymáci, pak nikoli zásluhou vlád

či OSN, ale několika českých a bavorských sládků, kteří postavili

svou lásku k pivu, svůj talent a své síly do služeb žíznícího lidstva.

Dobrá, máte dnes málo zákazníků. Ale o to víc času a energie! Nuže:

zasvěťte je zatím velkému dílu osvěty! Pyšníme se krajany, kteří

proslavili ve světě naše sklo nebo syrečky. Ale naše vlast je

především kolébkou pedagogiky. Proč by to neměli být opět naši

lidé, připravení námi po stránce odborné, ideové i volní, po jejichž

know-how budou volat vůdcové černých, žlutých a třeba

i kropenatých revolucí ze všech kontinentů! Kdo nás nazve národem

muzikantů ještě dnes, kdy se hudební festivaly pořádají v každé,

s prominutím –

zvolal Doktor a z jeho hlasu znělo nadšení skalního přívržence,

71

– prdeli? Ale proč by nás nemohli zvát národem nejzručnějších,

nejvzdělanějších a nejhumánnějších popravčích??

– Ale to, zašeptal Vlk a musel se po mnoha letech bránit, aby jeho

kovový hlas neselhal rozčilením, – bychom museli otevřít školu…

– No a proč, zeptal se Doktor, jako by jim už odevzdával klíče od

školní budovy,

17

– ne?

– Bože, řekl náhle Šimsa, – bože, podívej se na tohle!

– Bože, opakoval do třetice Vlk, – kde se to vylíhlo?

Přímo proti nim kráčela černovláska oné zvláštní jižní

provenience, u níž těžko určit, je-li jí patnáct nebo třicet. Vzdor

tomu, že právě sešel poslední sníh a slunce jen s námahou dobývalo

ze stromů první pupence, měla letní šaty z potištěného lnu, které

odhalovaly, co mohly: dlouhé, silné nohy bez punčoch, opálené paže

a především skvěle sklenuté prsy; přes přiléhavou tkaninu byl jasně

čitelný i trojúhelník dříku. Za ní kroužily s chraptivým křikem letky

racků a zdálo se, že to přichází samo jaro.

Bylo časné dopoledne, ale Vlk se Šimsou seděli už téměř třetí

hodinu u svého oblíbeného stolku v kavárně Sparta. A téměř tři roky

uplynuly od letního večera v dusné projekci, kdy Doktor vyslovil

historickou otázku. Jeho tušení, pramenící ovšem z dobrých

informací, se brzy začalo potvrzovat. Zlaté časy velkoúkonů se sice

dosud nevrátily, protože stále přetrvával prudérní odpor k politickým

hrdelním procesům, ale krizový bod byl překonán a stabilizace se

projevila v tvrdším posuzování deliktů kriminálních. Zodpovědní

činitelé – Vlk se Šimsou za tím cítili mravenčí buditelskou práci

Doktora – konečně pochopili, že úkony zdravě působí na

obyvatelstvo: prostý občan cítí pevnou ruku vlády i cenu své

bezúhonnosti; politická opozice, ať sebelegálnější, při své inteligenci

ví, že dokud je úhlavní trest zakotven v zákoně, rozhoduje o jeho

použití moc, která tím diktuje cenu loajality.

72

Oživení v branži s sebou neslo četná jiná zlepšení. S přibývajícími

zákazníky ubývalo handrkování o prémie, služební vůz, zbytky

posledních večeří či dokonce o tradiční právo na prodej úkonového

provazu. Bylo by jistě jen přirozené, kdyby se Vlk i Šimsa po tolika

hubených letech doširoka otevřeli radostem života. Devětadevadesát

ze sta jejich kolegů by to jistě udělalo. Ne tak oni! Vlkův bytostný

vztah k oboru krystalizoval skoro čtvrt století; dovedl ho k výšinám

profesionality i k hlubinám filozofie. Šimsa byl sice mnohem mladší,

ale ne nadarmo jeho žák.

Vlk neměl děti. Jediná žena, kterou kdy miloval a s níž je toužil

mít, potratila leknutím ve chvíli, kdy jí oplátkou za její sladké

tajemství prozradil své; od té doby byla Markéta neplodná. Jaký div,

že svou nerealizovanou otcovskou lásku přenesl záhy právě na

Šimsu. A jaký div, že sirotek Šimsa, který poznal jen neosobní péči

dětských a vojenských domovů, mu oplácel vztahem, který si

nezadal s láskou synovskou, o to intenzivnější, že ji neměly kdy

oslabit běžné rodinné nechutnosti a že choval hluboký obdiv

k Vlkovu umění i úmyslu.

Ten záměr, který kdysi vzklíčil při pádu Perseid a s nimi i dočasně

zhasl, dostával nyní zelenou. Obrovská šance přinášela ovšem

nemenší zodpovědnost. Vlk zastával odjakživa kacířský názor, že

tolik oslavovaná gilotina obor ve skutečnosti devalvovala. Tu, jak ji

trefně nazýval, zbujelou kudlu na zelí mohl obsluhovat kterýkoli

primitiv a ti toho také jaksepatří využili. Není příznačné, že

Francouzi neprorazili s tím slavným patentem dál než na vlastní

Ďábelské ostrovy? Že dokonce i nacisté ve své pohádkové říši, dělící

občany na popravčí a jejich zákazníky, preferovali sekyru a špalek,

dokud nezačala krajní nouze o schopný personál? Oč velkolepější

než mrtvý stroj byl projekt živé školy, a to ne učňovského kurzu

chrlícího

sériově

řemeslníky,

ale

opravdové

almy

mater

poprawczonorum, jejíž absolvent pozná vše, co přineslo lidstvu

popravnictví všech epoch i kontinentů, a navíc se naučí rozvinout

celou svou tvůrčí individualitu! Jen to mohla být podle Vlka laťka,

kterou musel obor přeskočit, aby byl práv jak vlastním slavným

tradicím, tak nárokům doby.

73

Zásadní rozhodnutí padlo brzy. Už na sklonku podzimu mohl

Doktor zvěstovat svým přátelům zprávu, která pro ně měla stejně

epochální význam jako kdysi pro americké fyziky souhlas s výrobou

bomby. Byli dost inteligentní, aby se neptali, kdo ho dal, tím spíš, že

si uměli spočítat, kdo jediný k tomu má pravomoc, finance a také

možnost utajit novou instituci směrem dolů i nahoru; to byla totiž

první conditio sine qua non, s níž ovšem moudrý Vlk počítal

a dokázal o ní přesvědčit i ctižádostivého Šimsu.

Ten večer ho pozval poprvé domů, kam nikoho nevodil, neboť

tam nikdy neměla dolehnout vřava světa; jak litoval, že jednou nebyl

důsledný: byl by teď prožíval zázrak proměny své –

embryo bylo tenkrát už natolik vyspělé, že mohlo být pohlavně

zařazeno – holčičky v dívku. Vlkova žena, ještě stále přitažlivá,

i když se jí už na tvář podepsal čas a nostalgie z nenaplněného

mateřství, pro ně připravila malý raut. Trochu tančili, dost vypili

a bylo jim spolu dobře; Vlk dokonce Šimsovi nabídl, aby mu

neveřejně tykal.

Po svátcích přicházejí všední dny. Byly o to tristnější, že druhá

podmínka krutě zkřížila původní plány. Neznámý rozhodující činitel

– zvykli si říkat mu s Doktorem Investor – striktně zamítl statut

vysoké školy a trval dokonce na tom, že kompletní výuka musí

proběhnout v jediném školním roce. Několik dní prožíval Vlk krizi

a byl už téměř rozhodnut dát přednost krásnému snu před žalostným

torzem; překonat mu ji pomohl kupodivu Šimsa. Což netrvala,

argumentoval, jeho výchova necelé tři roky, ačkoli se konala doslova

na koleně, kdy jedinými pomůckami bylo pár knih a pak už jen

zákazníci? Vždyť stačí, dovozoval s tužkou v ruce, jak se naučil od

Doktora, zrušit volné soboty a organizovat intenzivní výuku od

prvního září do posledního června, od rána do večera, ale hlavně od

zvonění až do zvonění, aby se efektivnost ve srovnání s běžnými

školami ztrojnásobila.

– Ano! řekl jednoho dne Vlk a současně pocítil, jak ho

pochybnost beze zbytku opouští a její místo zaujímá obvyklá

sebedůvěra, ta neúnavná inspirátorka radostné činorodosti. Přispěly

k tomu ovšem i vzkazy, kterými Investor svá omezení kompenzoval.

74

Byl to především slib, že učiliště dostane vedle potřebných

prostředků na platy, stipendia a pomůcky i slušnou střechu nad

hlavou při nějakém větším zařízení, aby se, jak říkal Doktor, ztratili

v davu. A byl to dále slib nemenší závažnosti, že vzdor pouze

jednoročnímu studiu, nota bene mimo rezort ministerstva školství,

dostanou žáci po úspěšném absolutoriu a mistrovské zkoušce nejen

výuční list, ale i maturitní vysvědčení.

Vlk se Šimsou si byli plně vědomi, že i za to mohou děkovat

Doktorovi. Zatímco na jedné straně trpělivou argumentací

usměrňoval jejich požadavky, na druhé straně zřejmě neúnavně

přesvědčoval všechny, kdo museli dát projektu požehnání i peníze.

Výsledkem proto přese všecky restrikce nebyl žalující pahýl, nýbrž

úctyhodný a nadějný kompromis, který nechával dveře otevřené

dalšímu vývoji. Teď, když si opět věřil, byl si Vlk jist, že už úspěch

prvního, vlastně nultého ročníku prolomí Investorovu skepsi a otevře

cestu k cíli, který zůstával nezměněn. Proto i heslo, které dal škole do

štítu, volil tak, aby mohlo později zdobit velkou aulu univerzity:

KDO CHCE VĚŠET, MUSÍ VĚDĚT!

Tehdy se odehrála epizoda, která v análech školy znamenala míň

než malá šarvátka v deníku bitevní lodi, dokumentovala však, s jakou

náročností přistupovali oba duchovní otcové ke každé jednotlivosti;

dalo se z ní usoudit, jaký typ absolventů chtějí společnosti dodávat.

Byl to opět Vlk, koho logicky napadlo, že budoucí ,alma mater

poprawczonorum‘ musí mít svou základní větu zformulovánu

i v magické mateřštině vzdělanců.

– Ovšem nepřekládal bych otrocky, řekl Doktorovi, – nýbrž použil

některého ze slavných kopyt, pro náš účel jen lehce obměněných.

Příkladně „Napřed žít, pak filozofovat!“ by s použitím slov ,vědět‘

a ,věšet‘ skvěle vyjádřilo souvztažnost mezi nimi takto: PRIMUM

EST DISCERE, DEINDE STRANGULARE!

– Hezké, řekl Doktor, ale bylo vidět, že mu myšlenky letí jako

paprsek radaru do oněch mozkových závitů, kde přechovával od

studentských let buňky se zásobami latiny, – opravdu hezké, ovšem

nebyl by pak přesnější vzor „Jak zaseješ, tak sklidíš?“ Tedy: UT

DISCERIS, ITA STRANGULABIS!

75

– Báječné, zaradoval se Vlk, to však už i jeho mozek pracoval na

plné obrátky, – skutečně báječné! Jen mě teď napadá slavná

moudrost „Chceš-li mír, připravuj válku!“; o slova ,para bellum‘,

která se dokonce stala značkou slavných vojenských pistolí, sice

přijdem, ale variace je tím údernější: SI VIS STRANGULARE,

DISCE!

– Bravo! Gratuluji! zatleskal Doktor, a jestliže přesto pokračoval

v duelu, pak ne z ješitnosti, ale protože si zvykl sledovat každou

myšlenku jak lovecký pes, až byl problém, jak říkával s úsměvem,

,vyštěkán‘, – ovšem když už jít cestou lapidární apostrofičnosti, proč

ne rovnou à la „Rozděl a panuj!“, neboli „Věz a věš!“, tedy DISCE

UT STRANGULARES!??

A Vlk uměl jen přemoženě kývnout, že návrh je fenomenální.

Na sklonku jara mohl Doktor vyřídit Investorovi, že obě

podmínky jsou přijaty, a vrátit se s poslední, vítanou: aby do konce

zimy předložili přesný plán výuky na zkušební rok, návrh

systemizace pedagogů, složení třídy i rozpočtu. Proto teď seděli jako

každý den krom nedělí za panoramatickým sklem kavárny Sparta,

které si před rokem vybrali, aby jim pomohlo překonat pocit izolace

v dobrovolné klauzuře. Zatím však nechali projít bez povšimnutí

letní lijáky, podzimní plískanice i všechny sněhy zimy a stejně málo

vnímali tisíce tramvají, statisíce automobilů a miliony tváří, které

před nimi celou tu dobu defilovaly na lidském zvěrokruhu života.

Obklopeni stohy knih a poznámek, vyzbrojeni pravítkem, gumou

a tužkami nejrůznějších barev, skláněli se nad tuhými čtvrtkami

a sestavovali školní osnovu, o níž museli předpokládat, že vejde do

čítanek.

Personál kavárny je měl zprvu za pedagogy sousední divadelní

školy a podle toho i tituloval: Vlka – pane profesore, Šimsu – pane

docente; spíš z pověrčivosti přenesli obě funkce i do systemizace.

Když vrchní pochopili, že oba sedí dlouhé dny při jedné kávě nikoli

z lakoty, ale z pracovní posedlosti, zaujati tu sporem, tu usilovným

psaním konspektů, začali se o ně starat sami; nejdřív jako o podivíny,

později štamgasty a konečně, jako by byli z rodiny. Směny dbaly,

76

aby jídelníček nebyl jednotvárný, a někdy jim servírky přinesly

i lahůdky, které upekly doma.

Dík úžasné sebekázni se dostali ještě před zimou z temnot a mlh –

vždyť se neměli o co opřít! – k první koncepci, a pak už spěli

kupředu mílovými kroky. To když si ujasnili, že smrtelná nemoc

pedagogiky se jmenuje Bezbřehost, a rozhodli se zbudovat svou

stavbu na čtyřech nosných sloupech.

Prvním mělo být klasické popravnictví. Tento po výtce teoretický

předmět byl zařazen nejen proto, že v něm přeznívala myšlenka

vědeckého ústavu, ale pro Vlkovo přesvědčení, že bez jeho znalosti

nemůže nabýt žádný popravčí odborné ani lidské dimenze. Rozumělo

se, že je bude přednášet on. Na ně mělo navazovat moderní

popravnictví, přednášené Šimsou, rovněž spíše teoretické, zahrnující

úkony sice současné, ale uplatňované v jiných regionech; slibovalo

dát solidní základ žákům, kteří by – jak o tom snil Doktor – úkonili

v rámci kulturních dohod pro export. Dvěma hlavními předměty se

mělo stát věšení a mučení. Zde měli žáci projít všestrannou

přípravou, aby byli schopni splnit všechny náročné úkoly, které před

ně postaví jejich společnost. Věšení chtěl pro větší zkušenost

přednášet Vlk. O mučení si překvapivě řekl sám Šimsa. Dohodli se,

že v rámci zkvalitnění výuky odpřednáší Vlk u Šimsy útrpné právo

a Šimsa u Vlka strangulaci, tedy své koníčky.

Na Silvestra odpoledne spatřil světlo světa „Plánkonspekt celé

(roční) výuky“. V křížovce vyučovacích měsíců a předmětů objevila

se jako pod rentgenem ideová páteř celého projektu. Pohled na ni

musel odborníku prozradit, že přes Vlkův odpor k helénské kultuře –

pro popravnictví byla dobou temna! – vyrůstá z ideálu kalokagathie,

s úmyslem rozeznít harmonický akord těla i duše. Vlk se rozhodl

vést útok proti omezenému fachmanství, jaké snad mělo místo

v katovnách minulosti, kdy znemožňovalo proniknout do oboru

amatérům, později se však stalo zaklínadlem konzervativců: vždyť

největší pokřik proti vzdělaným úkonářům nového typu spouštěli

neumětelové, kteří se nikdy nenaučili pořádně strhnout vaz. Vlk

a s ním i Šimsa chtěli, aby žáci věděli, že jim sice nepomůže znát

nazpaměť

sebraného

von

Hentinga

(„Die

Strafe“,

77

„Henkersmahlzeit“, „Der Gangster“), nebudou-li věšet, jako když

bičem mrská, ale zas naopak, že při stejném výkonu dostane lepší

známku z věšení, a proto i lepší umístěnku ten, kdo zná sebraného

von Hentinga jako násobilku. Proto byla čtveřice základních

předmětů doplněna osmou vedlejších, aby se páteř školy obalila

nervovými i gastrickými systémy a škola stala živým organismem.

Roční plán, třebaže dal nejvíc práce, byl současně nejstručnější.

Nejsložitějšími se ukázaly být „Plánkonspekty měsíční výuky“,

celkem deset, do nichž se pustili hned na Nový rok, když jejich

termíny byly vpravdě šibeniční. Tady už nestačilo napsat třeba do

chlívku,

ležícího

na

průsečíku

BŘEZEN/KLASICKÉ

POPRAVNICTVÍ JEN ÚKONY SPECIÁLNÍ II. – EXOTICA, ale

rozvrhnout celé penzum nejméně do čtyř bloků, aby se mohlo

plánovat dál na týdny. Muselo se rozhodnout, budou-li ,exotica‘

zahrnovat prostě jiné kulturní oblasti anebo označovat problematiku

méně vyvinutých zemí.

– Přijmeme-li první alternativu, uvažoval tehdy Vlk, zatímco

u sousedního stolu se studentky divadelní školy dohadovaly před

zkouškou, který z examinátorů by se dal spíš svést, – spadnou nám

pod pojem ,kulturní‘ i formy zcela primitivní, například úkon

takzvaným

popravním

stromem

Upasbaum,

o

němž

v „Zahradnických listech“ z roku 1907 Karel Petržilka říká: „Pro–

nesen-li –

citoval Vlk, zatímco u sousedního stolu objednávali penzisté

minerálku, aby si směli zdarma přečíst denní tisk,

– nad někým ortel smrti, ptá se ho soudce, chce-li zemřít rukou

katovou nebo odebrati trochu gumy ze stromu upasového.

Ortelovaný si většinou přeje druhého, vida jistou naději na své

zachování. Ač všemožně se chrání, přec jen devět z desíti, dotknuvše

se listu, padá ze stromu –

pokračoval Vlk, zatímco u sousedního stolu vyháněni starci

vrchní, která chtěla usadit pedagogy z divadelní školy,

– mrtvo.“ Pro kulturního člověka je volba mezi zkušeným

úkonářem a hnusnou lepkavou rostlinou nemyslitelná. Ovšem

přijmeme-li alternativu číslo –

78

pokračoval Vlk, zatímco u sousedního stolu se pedagogové přeli,

která ze zkoušených studentek by se dala snáze utrhnout,

– dvě, připravíme žactvo o skutečná exotika vyspělých civilizací,

které věnovaly pilování úkonových fines tutéž pozornost jako

gastronomii, ať už namátkou uvedu slavný čínský císařský úkon

vodou, kapající v pravidelných intervalech na fixovaný týl

zákazníka, nebo –

pokračoval Vlk, zatímco u sousedního stolu objednávaly staré

ženy sodovku, aby si mohly lacino pohovořit o svých nemocech,

– proslulý veleúkon Aztéků, při němž Španělé stáli fronty na oltář,

kde jim bylo kamenným nožem zaživa vyříznuto srdce, či –

pokračoval Vlk, zatímco od sousedního stolu vyháněny stařeny

vrchním, který chtěl usadit veselou smíšenou společnost z divadelní

školy,

– abych uvedl i naše století, využívající plodů technické revoluce,

oblíbený japonský úkon lokomotivou, do jejíhož kotle byli mezi

uhlím přihazováni –

končil Vlk mnohahodinový výklad, zatímco na vedlejším stole už

ležely židle a pedagogové i studentky odcházeli ve dvojicích, aby se

přesvědčili o správnosti svých tipů,

– bolševici.

Ani Vlk ani Šimsa nebyli však mluvkové. Každý jejich spor,

ostatně zárodek skript, se sice rozlil jako monzunová řeka po celé

problematice, ale pak poslušně vrátil do koryta plánu. Dilema

vyřešili dřív, než byli zinkasováni: aby byla zřetelná hranice mezi

vývojovými stupni, budou první tři týdny v březnu věnovány

výrazným úkonům z jiných civilizovaných sfér a v posledním

probrána ,anomalia‘; Vlk tím diplomaticky nahradil slovo

,primitiva‘. Tak se měli studenti dozvědět jak o nesmírně náročném

asijském stahování z kůže, která musela zůstat neporušena, tak

o prostých afrických úkonech slonem, termity, vymršťující se

palmou nebo smršťujícím se schnoucím bambusem.

Při této důkladnosti potřebovali Vlk se Šimsou na každý měsíční

plán několik dnů, a přitom sebemenší zpoždění znamenalo, že se

start opozdí o celý školní rok. Proto byli upřímně zoufalí, když

79

dostali koncem ledna poukázku hned na dva zákazníky. Tehdy Vlk

poprvé použil tajného čísla a zavolal večer Doktora. Přes pokročilou

dobu vzala hovor velmi přísná sekretářka a Vlk se musel prohlásit

domluveným kódem ,předseda‘, než ho spojila. Zařídí–li, aby ti dva

počkali, řekl mu Vlk naléhavě, až skončí jedno, jsou se Šimsou

ochotni uhradit jim prodloužený pobyt v cele smrti ze svého. Tak

nezištnou nabídku nemohl Doktor oslyšet a díky tomu dodělali

měsíční plány dokonce dřív, než předpokládali: už 20. února.

Naproti tomu „Plánkonspekty týdenní výuky“, kterých se obávali

nejvíc, šly jako na drátku. Umožnilo to perfektní rozvržení témat,

provedené tak pečlivě v předchozích etapách. Idea i pracovní metoda

školy plnily už funkci monolitní konstrukce, na níž bylo možno

rozvěšovat různě těžké panely bez rizika zřícení. Dvaačtyřicet archů

se utěšeně plnilo. Zbylý s pořadovým číslem 17 vyhradil Vlk

velkoryse vánočním prázdninám, když ho Šimsa přesvědčil, že věci

jen prospěje, budou-li se moci děcka, jak je už důvěrně nazývali, aniž

je znali, nadýchnout krásného svátku lidství stejně jako ostatní

vrstevníci. Dokonce Vlka přemluvil, aby celý kolektiv žáků

i pedagogů podnikl silvestrovský zájezd na hory, nejlépe s nějakou

normální školou. Není snad dobře rozbíjet v děckách pocit

nadřazenosti, jaký přímo čiší ze studentů divadelní školy? Není snad

nutno pěstovat v nich pocit sounáležitosti s generací, aby lépe

rozuměli svým příštím zákazníkům?

Vlkovi se líbil jeho nápad, prozrazující, že mentálně patří dosud

spíš k nim. Rád mu vyhověl, protože průběh plánování už rozptýlil

jeho pochybnosti a dokonce mu odkryl značné rezervy. A tak sám

ohromil Šimsu návrhem zabudovat opakování týdenní látky už do

pátečního bloku a sobotu vyhradit výletům. Studijním, dodal

s úsměvem, když viděl, jak jde Šimsa do kolen, a vyložil mu svou

představu: třída zajede na některé z míst, jimiž se vlast jen hemží,

spojených s probíraným tématem, ať už to bude slavný šibeniční

vrch, moderní úkoniště krajské trestnice či jiná zajímavá lokalita.

Cestou si děcka zasportují a pedagogům se naskytne možnost poznat

je i z jiné perspektivy než ex cathedra. Šimsa byl nadšen a jeho vztah

80

k Vlkovi zvroucněl, aniž ovšem překročil meze, které diktovala jak

úcta, tak subordinace.

Byly prostě šťastné a plodné ty únorové dny. Personál kavárny,

který dávno poznal, že tito dělní mužové nepatří k povalečům

z divadelní školy, a zařadil je mezi čelné představitele sousední

Akademie věd, to cítil a snažil se, aby nebyli rušeni. Obehnal je

hradbou stolků s tabulkami RESERVÉ, což bylo stejně dojemné jako

zbytečné: dávno nevnímali svět, který je obklopoval; všemi smysly

sídlili už ve světě, který měl teprve povstat z těchto popsaných

papírů. Plánovali výlety, přeli se o vybavení kabinetů, vymýšleli

kulturní a sportovní podniky, narazili na otázku polední přestávky

a tedy stravování. Řešili sto a jeden problém, ale přitom měli pocit,

že sestupují z hory. Dvaačtyřicátý list voněl senem příštího léta a byl

nadepsán MATURITNÍ A MISTROVSKÉ ZKOUŠKY. Parafovali

ho 1. března.

Ihned se pustili do „Plánkonspektů denní výuky“. I když odečetli

výlety, neděle, Vánoce a období zkoušek, zbylo 279 vyučovacích

dnů a přesně desetkrát tolik vyučovacích hodin; každou bylo nutno

naplnit přesně dozovaným obsahem i zajistit její úspěšný průběh.

Znamenalo to odpovědět 2790 krát na otázky téměř detektivní

povahy: co, jak, kdo a kde, odkud a kam, a také s čím. Byl to úkol

sice mechanický, vyžadující, jak to hezky vyjádřil Vlk, spíš dobrý

zadek než dobrou hlavu, ale tím složitější, že do projektu vstupovaly

první neznámé: externí spolupracovníci.

81

82

83

84

85

86

87

Už dříve přijal Doktor za svůj a prosadil i u Investora jejich návrh,

aby některé okrajové speciální předměty studovali žáci dálkově. To

především slibovalo nerozšiřovat okruh zasvěcených, protože

pedagogové

příslušných

středních

škol

odborného

směru,

přednášejíce ve volném čase na vlastní půdě, by prostě konali za

přiměřenou odměnu svou rutinní práci, aniž by i jen tušili souvislosti.

Bylo už dohodnuto, že podmínkou přijetí na Střední učiliště

popravních věd – jak škola definitivně nazvána – bude písemný slib

mlčenlivosti žáků i rodičů, za jehož porušení by hrozil velmi přísný

trest. Pro dokonalé utajení se však musely vytvořit i organizační

předpoklady; stejně nebezpečné jako indiskrece mohlo být prosté

nedopatření. Název školy byl proto zvolen tak, aby zkratka SUPOV

znamenala i Střední učiliště potravinářství a výživy. Pod touto krycí

hlavičkou měli žáci ambulantně studovat vedlejší předměty,

prezentovat se příbuzným, kamarádům i civilním úřadům. Ostražitý

Doktor počítal i s tím, že dřív nebo později budou někde vyzváni,

aby něco uvařili, a prosadil, aby mezi ,jinou činnost‘ zaplánoval Vlk

také kulinářské minimum. Vyvstal další problém. Měli-li Vlk

a Šimsa nést ideovou, právní i hmotnou odpovědnost za celý ústav,

učit každý dva hlavní předměty a k tomu zastat své povolání, aby je

nestihl osud vědců, kteří ztratili spojení se životem, nemohli ještě

nosit pomůcky z kabinetů nebo zamykat budovu. Denní plány musel

proto nutně dostávat alespoň školník a později odborní informovaní

spolupracovníci. Tady už hrozilo reálné nebezpečí ztráty, způsobené

třeba vyšší mocí. Předejít se mu dalo jen pomocí šifer. Když hledali

první pro Doktora, vzal Šimsa tužku a začal vytvářet přesmyčky.

První mu vyšel ROK a hned na druhý pokus DORT. Po dlouhých

týdnech vyčerpávající intelektuální dřiny se dostavila spontánní

reakce: Šimsa se rozesmál jako kluk a Vlk mu radostně sekundoval.

Vyděšený vrchní, zvyklý nosit jim v pravidelných intervalech kávu

nebo grenadinu – k jejich klauzuře patřila i abstinence –, se přiběhl

zeptat, zda si pánové něco nepřejí.

Přáli si francouzský koňak a přáli si, aby trvale nahradil tu

odpornou růžovou vodu, takže personál si byl jist, že právě učinili

objev, který jim vynese státní cenu. Tím okamžikem jako by ukončili

88

únavnou pěší túru a už se jen vezli na křídlech úspěchu. Mezi

salvami smíchu dokončili rejstřík zkratek, stejně přesných jako

vtipných, a vrhli se na rozvrh hodin. Ačkoli šlo o složité návaznosti

látek, přechody mezi objekty i přesuny pedagogů a pomůcek,

zvládali hravě až třicet dnů za den, takže v poledne 20. března měli

na stole před sebou doslova železniční grafikon, který zaručoval, že

spolu se svými žáky dorazí na vteřinu včas a na milimetr přesně na

konečnou.

Jako běžci, kteří vzdor vyčerpání oběhnou z radosti nad

vítězstvím ještě jedno kolo, začali okamžitě řešit poslední otázku:

KOHO budou vlastně učit a KDE je vzít. Cítili, že prožívají jeden

z těch vzácných dnů v životě, kdy malíři neodkládají štětec a básníci

pero, protože by urazili Boha. Shodli se už dřív, že třída by neměla

vyvrhnout sériovou řadu, ale různě profilované osobnosti. Sedm,

dodali nyní. To číslo, ani příliš malé, ani velké a navíc obdařené

jakousi

magickou

tradicí,

představovalo

kolektiv

snadno

zvládnutelný a slibovalo přinejmenším použitelnou pětici. Dál už

postupovali z obou směrů: od ideálních typů i od konkrétních jmen.

První bylo Albertovo. Vlk argumentoval tím, že někdo z příštích

úkonářů by měl zpupným zákazníkům nahánět hrůzu už zjevem.

V skrytu duše však počítal s tím, že právě Albert by mohl

v budoucnu převzít jeho štafetu, snad už jako šéf univerzitní katedry

klasického popravnictví. Šimsa o Vlkově vazbě k chlapci věděl,

vždyť na ni dodnes tajně žárlil. Znovu si však moudře uvědomil svou

převahu a souhlasil o to vřeleji, že tím vytvářel příznivou atmosféru

pro své kandidáty. Byli totiž dva.

Je vysloveně nehumánní, hovořil Šimsa, je-li při společném úkonu

za týž čin jeden ze dvou zákazníků znevýhodněn, buď že je dělán

dřív, čímž se mu krátí šance na udělení milosti, nebo později, takže

jeho úzkost trvá déle, jak dokazuje v knize „In cool blood“ Truman

Capote. Proč by oba, zeptal se Šimsa, nemohli být děláni souběžně

dvěma úkonáři-dvojníky? Originální nápad Vlka zaujal, neubránil se

však pochybnosti: časté inzeráty v novinách svědčí o tom, jak těžké

je sehnat schopná dvojčata i pro nejslabomyslnější film! Nato Šimsa

vytáhl trumf: Dvě taková šikovná děcka zná, a dokonce s úspěchem

89

oťukal jejich matku. Do podrobností se raději nepouštěl, protože

sféra citového života byla jediná, kde si jako epikurejec s moralistou

Vlkem nerozuměl. Těžko mu mohl vyprávět o spalující touze po

černovlasé ženě, která přes jeho naléhání zůstávala už léta věrná

nejen svému muži, ale i svému milenci.

Čtvrté jméno vyplynulo z Vlkovy paměti, když se shodli, že oba

jednostranně tíhnou k typu úkonáře intelektuála. Měli-li však splnit

hlavní požadavek Dorta i Nestora – jak už jim teď výhradně říkali –,

museli respektovat požadavky exportu do oblastí s velkou

úkonovostí. Další místo proto systematizovali pro ,robustní neemoční

typ s nižším IQ, schopný nepřetržitého nasazení‘. Kandidáta neznali,

ale věřili, že mají k dispozici rezervoár polepšoven i pomocných

škol. Vzápětí si Vlk usmyslil zjistit, co se stalo s posledním

potomkem slavného Karla Hussa.

Páté místo vyhradili pro změnu ,úkonáři veselé a družné povahy

pro zákazníky trpící úzkostnými stavy‘. Ani zde neviděli konkrétní

tvář, věřili však, že se s úspěchem pozeptají na synátory zaměstnanců

justice, vězeňství a podobně.

Šestý návrh dokazoval, že svůj úkol opravdu nepojali jako staří

úzkoprsí školometi, ale naopak jako pokrokoví technokraté.

S ohledem na civilizační trend se rozhodli přijmout aspoň jednoho

žáka s předběžným vzděláním v oboru chemie (plyn) – fyzika

(silnoproud). Tady neměli konexe a tak se hodlali obrátit přes Dorta

na komise pro pomoc při volbě povolání. Nastylizovali hned text,

který měl vzbudit potřebný zájem při nezbytném utajení:

SPEC. OB. HUM. SM. S MAT.: ABSOLV. DEVÍTILETKY

CHEM-FYZ. SMĚRU (M) – SPOLEHL. I ENERG: – SCHOPN.

VEŘ. VYSTUPOVÁNÍ – DOBR. NERV. SYST. Pod to připojili

ještě závorku: (KTERÝ MÁ RÁD VŮNI MANDLÍ I SPÁLENÉ

PEČENÉ!!!)

A tím jako by do poslední kapky vypili pramen inspirace, který je

napájel dlouhé měsíce; při upřesňování posledního místa se nedostali

za číslovku 7. Nárožní elektrické hodiny za panoramatickým sklem

opisovaly kruh za kruhem, ale prázdný papír před oběma muži byl

věrným obtiskem jejich mozků. Pochopili, že svátek skončil a oni

90

prožívají jeden z nesčetných všedních dnů, kdy malíři lámou štětce

a básníci pera, protože je Bůh opustil. V jedné chvíli, když Šimsa

opět zoufale zvedl zrak k nábřeží, aby jako tonoucí po vzduchu

zalapal po myšlence, ustrnul.

– Bože, řekl, – bože, podívej na tohle!

– Bože, opakoval do třetice Vlk, – kde se to vylíhlo?

Pak už neznali šifry ani plánkonspekty, necítili tvůrčí radost ani

muka, neslyšeli křik racků ani vrchních, vnímali jen černé vlasy

a především dřík, vyzývavý i přes potištěnou tkaninu. S úsměvem

Mony Lisy, ale krokem hladové samice přecházelo ulici a blížilo se

k nim samo jaro, strhávalo z nich krunýř intelektu a obnažovalo

jejich čisté a radostné mužství, na které pro samé problémy dávno

zapomněli. Celibát vykonal své.

– Katyně! bezděky hlesl Vlk; poprvé za léta manželství zatoužil

vzdát se jiné než vlastní ženě.

– Sedmička! zasténal mimoděk Šimsa; poprvé po měsících práce

zatoužil po všech černovláskách, které kdy objímal.

– Cože?? zvolali oba unisono, když jim současně došla souvislost.

Hleděli na sebe ostře a nepřítomně, vítězně i vyjeveně jako

mužové, kteří právě objevili starý obraz či novou kometu a bojí se

tomu uvěřit.

– Ale to, zašeptal Šimsa a tentokrát měl on co dělat, aby ho

nezradil mladistvě sebevědomý hlas, – to by pak byla jediná na

světě…

– No a proč, zeptal se Vlk slavnostně, jako by jí už odevzdával

maturitní vysvědčení a výuční list, – ne??

Vychýlil těžiště těla z váhy, dokročil na pravou nohu a byl

konečně ve své

18

třídě. Cítil za sebou netrpělivý dech Šimsův, ale nechtěl porušit

kouzlo okamžiku. Díval se na ně, zatímco oni stále hleděli na

Lízinku, dojati, rozrušeni nebo alespoň zmateni jako každý, kdo ji

spatřil poprvé.

91

František přímo fyzicky pocítil svou neforemnost a zastyděl se za

vysazované džíny, jimiž se dosud chlubil. Dvojčatům náhle došlo, že

dokonalá podobnost není přednost, ale handikep, který každého

z nich zbavuje osobitosti. Albert po dlouhé době poklesl pod tíhou

hrbu: pochopil, že svaly si vynutí respekt, ale ne lásku. Šimon nebyl

obdařen inteligencí ani citem, ale jeho animální instinkt mu

napověděl, že pokud opravdu nepotkal anděla, je svědkem něčeho

stejně mimořádného. A Richard si vzápětí, co zaregistroval svůj

ruměnec, uvědomil, že se zamiloval.

Pak Šimsa nabádavě zakašlal a všichni i s dívkou pohlédli ke

dveřím. Spatřili majestátního profesora i šlachovitého docenta – oba

zvolili pracovní karmínové sako, aby státní znak podtrhl závažnost

aktu – a za nimi Karlíka v modrém plášti ŠKONTa, nesoucího třídní

knihu. Budoucí žáci zvědavě pozorovali budoucí učitele, které

většinou viděli jen u přijímací zkoušky, a v očích, těch opatrných

i těch důvěřivých, jim stály jasně čitelné otázky: Kdo jste? Jací

budete? Co s námi provedete?

Pedant a perfekcionista Vlkova formátu neponechal samozřejmě

ani tento okamžik náhodě. Zahajovací projev si nejen napsal, ale

naučil se jej nazpaměť, aby demonstroval, jaký význam se tu bude

přikládat samostatnému a spontánnímu myšlení. Protože seznámení

s plánem a šiframi, i volbu ročníkového vedoucího měl po něm

provést Šimsa, mohl se soustředit na věci zásadní. Několika

sugestivními větami, které hloubkou překonávaly obdobné pasáže de

Maistrea, mínil narýsovat obecný portrét muže („z jehož žebra“,

říkalo se v textu vtipně a mělo být proneseno k Lízince, „byla teprve

dnes stvořena žena“), který vchází do dějin lidstva z temné

prehistorie, aby zde jako tam bez ohledu na své často ponižující

postavení byl skutečným vládcem (v textu skvěle poukázáno na

etymologickou příbuznost slov ,exekuce‘ a ,exekutiva‘) nad lidskými

životy, jsa jediný, kdo je smí zákonně odnímat. (V textu krásná pasáž

o panovnících, neprávem nazývaných katy, zatímco jejich katům

nikdy nepřiznán predikát panovníků.) Pak hodlal přejít k oboru

samotnému. Aby dokázal, že je víc uměním než řemeslem a že

s fantazií provedený úkon dojde ocenění samotného zákazníka,

92

zařadil fascinující líčení z memoárů rodiny Sansonů, týkající se

Françoise Roberta Damiense, dělaného 28. března 1757 na náměstí

Grève pro pokus zavraždit krále Ludvíka XV.:

„Paže byla pevně přivázána k tyči, takže dlaň přečnívala přes

kládu. Gabriel Sanson přistrčil pánev, na níž hořela síra, smíšená se

žhavým uhlím. Když Damiens ucítil modravý plamen, který sžíral

maso, vyrazil strašlivý výkřik a svíjel se ve svých poutech. Když

přešel první nával bolesti, pozvedl hlavu a díval se, jak mu hoří ruka.

Utrpení dával najevo už jen hlasitým skřípáním zubů. Tato první část

popravy trvala tři minuty. Poté pacholek André Legris začal trhat

kleštěmi odsouzencovy paže, prsa a stehna. Každým stiskem urvala

ta strašná železná čelist kus masa a Legris lil do otevřené rány

střídavě vřící olej, hořící smůlu, rozpuštěnou síru a olovo. Byl to

výjev, který jazyk nedovede popsat, který rozum stěží chápe, cosi, co

nemá sobě rovného, leda snad v pekle. Damiens s neobyčejně

vytřeštěnýma očima, zježenými vlasy a zkřivenými rty pobízel své

mučitele, vzdoroval jejich trýznění a dožadoval se nových

a strašlivých muk. Když se jeho maso škvařilo při styku s hořícími

tekutinami, mísil se s tím odporným syčením jeho hlas, a ten hlas,

v němž už nebylo nic lidského, řval: ,Ještě! Ještě! Ještě!‘ A to byl

stále jen úvod k popravě. Sejmuli Damiense z klády a položili ho na

trámoví, které mělo podobu kříže svatého Ondřeje. Potom připevnili

ke každému jeho údu koňské postraňky. Každého koně držel jeden

pomocník za uzdu a druhý stál za koněm s bičem v ruce. Karel

Jindřich Sanson stál na popravišti a řídil své lidi. Na jeho znamení

vyrazilo čtyřspřeží vpřed. Byla to strašlivá síla, neboť jeden z koní

upadl. Nicméně svaly a nervy lidského těla tomuto otřesu odolaly.

Třikrát zabrali koně, pobízení křikem a bičem, a třikrát je odpor strhl

zpátky. Bylo jen vidět, jak se odsouzencovy paže a nohy nesmírně

natáhly. Ale on stále žil a bylo slyšet jeho oddechování, tak

pronikavé jako supění kovářského měchu. Popravčí mistři byli

upřímně zdrceni. Farář od Svatého Pavla omdlel. Soudní písař si

zakryl talárem oči a dav se chvěl nespokojeným mručením, které

bývá předzvěstí bouře. Tu lékař, pan Boyer, přiběhl na radnici

a oznámil soudcům, že nedojde k rozčtvrcení, jestliže se koním

93

nepomůže naseknutím Damiensových šlach. Obdržel svolení. Nebyl

po ruce nůž. André Legris užil sekyry. Koně se divoce rozběhli.

Odtrhla se jedna noha, potom druhá, potom jedna paže. Damiens

ještě dýchal. Konečně když koně táhli za druhou paži, pozvedl víčka,

jeho oči se obrátily k nebi a bezvládný trup umíral.“

V komentáři Vlk žáky vyzýval, aby si všimli náročnosti

i pracnosti popsaného úkonu a nezanedbávali fyzickou kondici

v představě, že dnešní úkony jsou plně zmechanizovány. Společnost,

říkal, nešetří sice prostředky, aby i úkonáři mohli užívat plodů

techniky, ale sebekvalitnější provaz i sebelíp tvarovaný ,věšák‘ málo

mění na tom, že se zákazníkovi zpravidla nechce. (V textu lapidárně:

„Kat vítězí, ale dá to fušku!“) Odtud už mířil Vlk konkrétně

k postavení i úkolům úkonářů ve světě vůbec a v naší společnosti

zvlášť. Uváděl, že stát na ně pamatuje jak v produktivním věku

(utajení, prémie – takzvané ,krčné‘, rekreace, úrazové pojištění), tak

ve stáří (úřední změna jména a zvláštní důchod, vypočítaný

z krčného). V závěru chtěl Vlk apelovat, aby si jeho první žáci

uvědomili, že složením Mydlářovy přísahy (obdoba Hippokratovy),

kterou se zavážou, že udělají každého dodaného zákazníka bez

rozdílu pleti, jazyka, víry, přesvědčení i postavení, se stanou strážci

nejlepších tradic oboru a budou jej sami rozvíjet i obohacovat

tvůrčími podněty. Výzvou, aby nikdy nezapomněli, že jsou úkonáři

nového typu, kteří mají dát světlou perspektivu celému dosud

rozdělenému světu, text končil.

Byla to moudrá, chytrá, pronikavá, působivá řeč. A přesto nebyla

pronesena.

Stál proti nim neschopen slova, jakoby náhle zachvácen únavou

celé nekonečné cesty, která začala, ano, sám sobě to poctivě

přiznával, pod tou dávnou lucernou se škvířícím se tělem, a vzápětí

byl – on, který nepocítil vzrušení, když lámal vaz plačícím

krasavicím – zaplaven dojetím, že je poprvé vidí pohromadě, už ne

sedm neznámých a nevýznamných tvorů s různě banálními osudy,

teď už s v o u š k o l u , čin, který ho konečně přežije, když svědkům

ostatních – jak nevděčný rub povoláni! – zatrhla tipec jeho vlastní

94

ruka, a tu Vlk, nevšímaje si Šimsova úžasu, jim pokynul, aby usedli

na svá místa.

– Tak, řekl nezvykle přátelsky, skoro něžně, dávaje Šimsovi

pokyn, aby přistoupil rovnou k organizačním věcem, – tak –

opakoval a zakašlal teď sám, aby zakryl přede všemi, že příčinou

změny programu je jeho pohnutí,

– děcka, jdeme

19

Na to!

95

III

96

V pátek 21. prosince přijela na Kozorohu zima. Ještě ve čtvrtek

ráno se zdálo, že mimořádně blátivý, mlhavý a lezavý podzim letos

neskončí. Ale večer přestalo pršet, v noci klesla rtuť dvě čárky pod

nulu a jitro se ohlašovalo sirénami sanitek, které nakládaly první

fraktury. Kolem jedenácté začalo sněžit, napřed prachové, pak holubí

a nakonec husí peří.

Když se třída vracela z Kavěstry – měli rybí polévku, krocana

a každý dostal s sebou půl vánočky –, dalo se už koulovat. Museli si

dát zajít chuť, protože od dvou učil Vlk a ten nedochvilnost

neodpouštěl. Netrestal nikdy hned, ale opozdilec mohl vzít jed, že až

se bude procvičovat skřipec, španělská bota nebo mučení střídavým

proudem, zvané od dob alžírské války ,telefon‘, bude za figuranta

vybrán on a dostane o závit, o klín či o dvacet voltů nad školní

normu. Spokojili se tedy s tím, že se klouzali po umrzlém podkladu,

až měkký sníh v gejzírech tryskal do výše jako vodní tříšť ve stopě

lodi.

Před začátkem hodiny stála Lízinka u okna Kaproklasu

a uždibovala vánočku, kterou zamyšleně držela u rtů jako obrovské

lízátko. Tak ji zastihl

20

Richard. Ačkoli ji naposled viděl před několika minutami, kdy

s vlasy dětsky stočenými pod pletenou čepici plachtila po jeho boku

vířícím sněhem jako štíhlý panoš, pocítil, jak se mu bolestně stahuje

srdce a sotva zhojené plíce stěží lapají dech. Prožíval každé setkání

s ní tak intenzivně, že se snažil opouštět ji co nejméně. Čekával na ni

ráno u stanice trolejbusu, kterým přijížděla, skryt v průjezdu, aby

svou tachykardii i kyslíkový šok překonal beze svědků. Kontrolou

u vchodu i strážním koridorem šel za ní tak, aby ji neztratil

z dohledu, a doháněl ji až na schodech mezi druhým a třetím patrem,

dost vysoko, aby maskoval svůj rozjitřený stav fyzickou námahou.

– Ahoj, řekl pokaždé, a když mu odpověděla plachým úsměvem,

teprve začal ten den žít; pak už se jen snažil, aby ji měl stále na očích

a nemusel to všecko prodělávat znova. Dnes před obědem zkoušel

97

však Šimsa Mučvo a figurantství připadlo Richardovi. Examinovaný

Šimon ho napojil vodou požehnaně; cestou z oběda si musel Richard

bohužel odskočit a teď tedy spatřil Lízinku podruhé.

Lízinka pozorovala trestance, kteří měli vycházku. Dozorce jim

právě předcvičoval: když předpažil, museli vzpažit; když rozpažil,

připažit; když vzpažil, předpažit; když připažil, rozpažit. Kdo se

spletl, musel v podřepu zapažit a ostatní ho se smíchem kopali do

zadku.

Pohled na její čistou tvář, který mu čtvrtý měsíc vyrážel dech

a zahlcoval srdce, naháněl ruměnec a bral řeč, měl pojednou

z neznámého důvodu, tak tajemného, jako je sama láska, opačný

účinek. Ačkoli tu byli všichni spolužáci – ročníkový vedoucí Albert

kontroloval na cvičném pokrku pomůcky a chlapci hráli oblíbené

maso, které pedagogové trpěli, protože v něm postřehli prvky karate

–, vykročil jako smyslů zbavený přímo k ní a položil jí pravou ruku

kolem ramen. Ten dotyk, který ve svém zaujetí ani nezaznamenala,

působil na něho jako elektrický výboj. Okamžitě se v panice rozhlédl

a už od ní odskočil; ještě dřív ho však ohromila úžasná snadnost,

s jakou ji dokázal obejmout. Vzápětí si uvědomil, že koneckonců

nikdo, ani ona, to nemůže chápat jinak než jako spontánní

kamarádské gesto, a rozhodl se tu slastnou chvíli prodloužit

i vystupňovat. Přiklonil se k dívce a zakousl se do její vánočky

z druhé strany. Tak je zastihl Vlk.

Ačkoli byl pětadevadesátý vyučovací den, profesor se přistihl, že

pociťuje totéž, jako když Lízinku spatřil poprvé: překvapení, že

taková krása vůbec existuje, dojetí, že ji směl potkat, i úlek, že za ni

má nést odpovědnost.

Návrhem, aby byla jako sedmá přijata dívka, byli Dort i Nestor

ohromeni, ale to bylo vše. Patřili k oněm neviditelným, a přesto

rozhodujícím apoštolům pokroku, kteří sice sami nikdy nevymysleli

trakař, hromosvod, pádlo, trychtýř ani paštiku, ale mají na nich lví

podíl tím, že je nezakázali. Jejich mlčení znamenalo požehnání

a nastolilo obtížný problém volby.

Vlk i Šimsa nebyli l'art–pour–l'artisté, aby uváděli do oboru první

ženu pro ženství samo. Dovršení staletého procesu emancipace, to

98

bude jednou dobrý slogan pro čítanky, ale oni teď sledovali vážnější

cíl. Jako mistři své profese, právem hrdí na dosavadní výsledky,

hleděli tehdy v Dortově promítačce se závistí na šťastnější kolegy,

jimž bylo dopřáno pracovat před očima kamer. Cítili jako křivdu, že

uprostřed civilizace, která přenáší snímky odvrácené strany Měsíce,

sdílejí osud slavných herců z přelomu století: nebudou nikdy náležitě

oceněni, protože jejich dílo nebylo dokumentováno. Dali by měsíční

plat, kdyby je pozval film nebo televize, aby předvedli něco ze svého

umění. Jako inteligentní a kritičtí lidé, kteří – jak zdůrazňoval Vlk –

„nemilují sebe v oboru, ale obor v sobě“, si však velmi dobře

uvědomovali, že předsudky, které se proti němu podařilo v různých

krizových obdobích zasít, neodstraní dva profesionálové, na nichž je,

šarm nešarm, poznat, že příliš často slyšeli smrtelný chropot. Daleko

spíš se to mohlo zdařit ženě!

Když se pak otevřely dveře měšťanského pokoje a z jejich rámu

na ně dýchl pastelový obraz Lízinky, věděli ihned: toto líbezné

stvoření by mohlo na obrazovce třebas pohřbívat zaživa – a diváci by

slzeli při pomyšlení, že si udělá mozol. Stala se pevnou součástí

jejich plánů i maskotem, který je oba utvrzoval, že hvězdy jsou jim

příznivy.

Od té doby potkal Vlk svou žačku mnohokrát, ale vždy znovu

zažíval pohnutí, které neuměl definovat, jen věděl, že je pro jeho

vztah k ní zcela určující. Když teď snad posté vstoupil do Kaproklasu

– v polední pauze koupil s manželkou stromek, v duchu už slyšel

stříbrné zvonění vánočních koulí, rozhodl se probrat s děcky zásady

utajení pro silvestrovský zájezd a poslat je domů – a spatřil Richarda

s paží důvěrně položenou kolem Lízinčina něžného krku, zůstal stát

přimražen. Jako by se v něm otevřela jakási třináctá komnata vlastní

duše, kam nikdy předtím nevstoupil, dešifroval nyní citem, na čem

dosud ztroskotával jeho mocný intelekt: to zázračné dítě, zrozené,

aby korunovalo jeho životní dílo, bylo jen nedopatřením přírody

dcerou slabošského filologa. Křestní list, ba ani sémě, vydolované

beztak energickou matkou, nemohly nic změnit na tom, že jejím

skutečným otcem, který ji vymodeluje k svému obrazu, jejím

Pygmalionem, bude on, Bedřich Vlk.

99

V tu chvíli zaujala v jeho stupnici hodnot místo hned za

Markétou, daleko před Albertem i Šimsou. V tu chvíli také poprvé

okusil sladkou hořkost i palčivou zimnici protikladných vzryvů

mysli, jaké znají jen otcové krásných dospívajících dcer: pýchu nad

tím, že se líbí, i vztek na toho, komu.

– No tak, Mašín, řekl mrazivě, – dejte se do ní!

Richard strhl z dívky šaty, podrazil jí nohy a pevně ji připoutal

tak, že její údy ležely na dřevěné podložce, přerušované v místech,

kde měly být přeraženy kosti, aby to umožnilo vplétání. Pak uchopil

těžké okované kolo s dvanácti loukotěmi, zvedl do výše čela a spustil

s takovou přesností, že zasáhl hrudní klenbu přesně mezi prsy.

Spolužáci pochvalně zahučeli a Richard opět zvedl kolo, aby jí začal

mrzačit levou nohu.

Špatně! řekl profesor Vlk suše, – sedněte, píšu vám –

21

– nedostatečnou.

Třída zašuměla podruhé, teď údivem.

– Alberte, zeptal se Vlk svého oblíbence, založiv tužku mezi listy

klasifikačního notesu, – v čem se dopustil Mašín chyby?

– Mašín, řekl mrzáček hbitě, – se dopustil základní chyby v tom,

že zvedl první ránu na hruď, ačkoli v rozsudku, který jste mu přečetl,

nebyl způsob lámání výslovně určen. V tom případě platilo

automaticky ustanovení Codexu Carolina, který považuje první ránu

na hruď za zmírnění trestu, a proto ji, není-li výslovně nařízeno

lámání ,von oben auf‘ neboli ,shora dolů‘, zakazuje. Mašín měl tedy

lámat ,von unten auf‘ neboli ,zdola nahoru‘, což znamená: nohy pod

kolenem, ruce pod loktem, nohy nad kolenem, ruce nad loktem

a teprve pak, devátým úderem, hruď nebo krk, v tom je ponechána

volnost.

– Čemu byste dal přednost vy? zeptal se profesor Vlk.

– Prosím, hrudi, řekl Albert, zatímco Richard stále stál s kolem

v ruce na lešení jako pomník neúspěchu, – úder na krk je

stoprocentně smrtelný, a má-li mít trest výchovný účinek, měla by si

100

ho zákaznice trochu užít. Navíc je jí tím dána férová šance, neboť dle

vžitého práva, cituji, „kdo vpleten v kolo tři východy slunce přetrvá,

může být sňat a hojen“.

– Už se to někdy stalo? zeptal se profesor Vlk.

– Ano, prosím, řekl Albert, – roku 1777 v Bordeaux, kdy

zákazníka vyléčil místní felčar, který čtvrtého dne ukradl údajně

mrtvé tělo k účelům anatomie. Ničema potvrdil svou zkaženost, když

svého zachránce udal, neboť zcizování mrtvol vědci nabylo takového

rozsahu, že na pachatele vypsána odměna. „Die Obrigkeit“, píše

tehdejší Vossische Zeitung, „über den Anblick einer solchen

abscheulichen. Undankbarkeit ganz vom Schauder überfallen, befahl

dem Wundarzt, die Stadt zu räumen; der verfluchte Anbringer aber

wurde eine zweite Hinrichtung auszustehen verurtheilet,“ neboli

„vrchnost, pojatá děsem nad tak odpornou nevděčností, přikázala

divolékaři opustit město; prokletému udavači bylo uloženo okusit

druhé popravy“.

– Stačí, Alberte, řekl profesor Vlk, otevíraje opět notes, – píšu

vám jedna. Ano, Mašíne –

pokračoval, obraceje se k Richardovi, který odložil kolo a hoře

tentokrát studem odvazoval cvičnou loutku ženy, konstruovanou

speciálně pro praktika v lámání kolem, na rozdíl od jiných loutek

obojího pohlaví, konstruovaných pro praktika v probodávání kůlem

a křižování, utápění, upalování, stínání, věšení i mučení, jejichž

druhá generace měla dokonce reagovat na oheň, vodu či úder

usedavým pláčem a nelidským vytím,

– ano, opakoval Vlk, zavíraje notes, aby dal najevo, že dál už

zkoušet nehodlá, – být vámi, věnoval bych vánoční prázdniny spíš

opakování učiva, ve kterém povážlivě zaostáváte, než jiným zájmům,

ve kterých jste zřejmě machr, tady už totiž nejde o prase, které

všecko snese, ale, což vám patrně uniklo, o živé –

dodal profesor Vlk s nepokrytou pohrůžkou,

– lidi.

Novou optikou právě nabytého pocitu otcovství pozoroval

Richarda, jak pokořen opouštěl lešení, a poprvé si položil otázku, zda

měli se Šimsou šťastnou ruku.

101

– Svlékněte se! řekl docent Šimsa.

Richard si svlékl bundu, tričko, kalhoty i ponožky a vše pečlivě

pověsil přes opěradlo židle.

– Spodky také! řekl profesor Vlk.

Zaváhání jim prozradilo, že se ostýchá. Hned však uposlechl.

S plavečkami v ruce, jako by se bál, že s nimi odloží celou

důstojnost, stál před nimi nahý v kuželi světla, které sem jako na

jeviště vrhalo otevřeným oknem zapadající slunce. Bylo to na

sklonku

22

léta, těsně před tím, než právě sem, do místnosti budoucího

Kaproklasu, napochodovali trestanci–tesaři, aby podle projektu onese

z Divadelního ústavu (úkol: pódium pro pašijové hry) postavili jedno

ze dvou školních úkonišť. Z prostor budoucího Kapromodu na

protější straně chodby se už ozýval koncert přítlukových vrtaček;

podle projektů dalších onesů tam dokončovali plynovou komoru

(úkol: přetlaková kabina pro výcvik potápěčů), komoru pro

elektrokuci (úkol: zubařské křeslo pro kosmickou loď) a především

přístroj zvaný postaru šibenice, úředně ,zařízení pro výkon úkonu

věšení‘, pro který Vlk vymyslel filozofickou šifru věřín (úkoly:

a/ stojan s ramenem na zavěšení obří kuželníkové koule, b/ divadelní

propadlo na principu páky). Jediným mobiliářem tu bylo zatím pár

židlí a katedra, za kterou seděli Vlk a Šimsa, aby uzavřeli poslední

z přijímacích řízení.

Onu sobotu, kdy je Karlík vezl z bytu Tachecích, pracovala jejich

fantazie na plné obrátky. Osobnost Lízinky – po seznámení s paní

Tachecí tušili, že doktor Tachecí o přijetí zcela jistě požádá – nutila

je domyslet věci až do konce. Dát jí vysvědčení s dekretem a hodit ji

do vody jako tuctovou učitelku nebo zdravotní sestru by bylo

neodpovědné i nemoudré. S prostředím krajských úkonišť, kde se

dosud mnozí spomocníci rekrutovali z řad deklasovaných živlů, se

občas horko těžko vyrovnávali i ostřílení kozáci jako oni dva; bylo

snadné si spočítat, jak by zacvičilo s nezkušenou dívkou. Mohli jí

102

ovšem pomáhat svou přítomností, ale za jakou cenu? Mělo se

rozkřiknout, že SUPOV vychovává žáky, které musí profesoři vodit

za ručičku až k věřínu?

Východisko našli brzy, vždyť bylo obsaženo v Šimsově ideji

,double–hangmenů‘: vytvořit také smíšený dvojčlenný tým a vysílat

ho na smíšené zákazníky. Kámen úrazu byl, koho dát Lízince za

partnera. Hrbatý Albert, mongoloidní Šimon i obézní František

s Lízinkou každý jiným způsobem neladili, vznikaly vesměs

nevhodné žánry. Milovník divadla Vlk to vyjádřil názorně:

s Albertem archaický romantismus druhu „Zvoník u Matky Boží“, se

Šimonem poetická alegorie à la „Kráska a zvíře“ a s Františkem

rádobykomický šantán. Dvojčata nechtěli ze známých důvodů trhat

a přidat Lízinku k nim, mínil Vlk, vypadali by i bez flitrů jako

cirkusové trio. Nakonec se rozhodli zrušit systemizaci plyn-

silnoproud a hledat, jak řekl opět Vlk, Romea k Julii. Náhoda, ta

vzácná sestra úspěchu, jim zůstala i nadále nakloněna.

Začátkem června, kdy přípravy jely na plné obrátky, takže mohli

vyřídit i resty na výjezdních pracovištích, dělali vesnického

listonoše, který svrhl ze skal osamělou správcovou horské chaty.

Marně se hájil, že si denně sama posílala pohledy, aby se musel

plahočit za ní nahoru, kde ho sváděla tím nestoudněji, čím marněji,

a že skočila ze msty. To vše jim vykládal náčelník věznice, jeden

z těch mluvků, kterými opovrhovali, ale teď s nimi museli vycházet

líp než kdy předtím, protože byli budoucími chlebodárci jejich děcek.

Brzy se ukázalo, že svou upovídaností sleduje konkrétní cíl vlichotit

se jim natolik, aby směl vyslovit prosbu: nemohli by – jsou přece

vyhlášení rychlíci – zkrátit přípravy tak, aby toho ,bríftrégra‘, jak mu

bodře říkal, udělali už ráno místo odpoledne? Jeho to nezabije, říkal,

zatímco on je očekáván švagrem na zabijačce, na kterou srdečně zve

i je, protože je celá přízeň dávno touží poznat.

Vyhověli mu, ale doplatili na to. Protože nebyl čas listonoše

,skouknout‘, byli pak nemile překvapeni, když v cele smrti

vyfasovali sušinku, který neměl ani pětačtyřicet kil. Viděli, že si

vlastní váhou nepomůže, a protože mu hlava vyrůstala rovnou

z komických ramínek, takže se nedal užít ani ruk-cuk, pomohli si

103

prastarým grifem: pověsili se mu prostě na nohy a táhli. I tak

chroptěl a vyměšoval déle než minutu, což jim stačilo zkazit náladu,

ačkoli se nenašel, kdo by jim něco vyčítal; na zabijačku byl pozván

i soudce a prokurátor.

Cestou – vezl je sám náčelník a naštěstí celou dobu líčil, jak se

dělá sulc – byli otrávení a zamlklí, a chápali skoro jako boží trest,

když je u cíle nepřivítala vůně čerstvých škvarků, ale vepř, radostně

chrochtající kolem necek s horkou vodou.

– Toníku! zvolal k náčelníku švagr, který jim běžel v ústrety, – to

je průser, nepřišel nám řezník!

– Kde je, zeptal se náčelník a zbledl, – ten hajzl? dej sem adresu

a Ludva –

pokračoval náčelník, obraceje se k prokurátorovi,

– mu předvede, zač je toho loket!

– Když on ten dobytek, řekl švagr zdrceně, – je ve špitále…!

Zjištění, že žádná světská moc není s to situaci zvrátit, přítomné

zdeprimovalo tak, že zavládlo ticho. Do něho zazněl tichý hlas zpoza

plotu, oddělujícího dvůr od sousední zahrady.

– Já, řekl jako deus ex machina z antického dramatu štíhlý a velmi

bledý hoch v sepraných džínách, – bych vám třebas píchnul…!

– Ty, zeptal se švagr s nadějí a nedůvěrou, – jsi řezník?

– On, odpověděl za něho muž s knírkem, zjevně soused, –Venco,

ne, ale brácha, jako jeho fotr. Kluk se nezdá, ale je šikula.

– My, řekl švagr zoufale, – ale nemáme patronu!

– Vy, řekl chlapec, – mi ho přidržíte a já ho opravdu píchnu. Nebo

ještě líp, jestli –

pokračoval a začervenal se, jako by se lekl pozornosti, kterou na

sebe upoutal,

– máte palici, tak ho bacím, a bude.

Nečekaje na odpověď, chopil se pravou rukou plaňky a odnožkou

vlevo plavně přeskočil plot, i když se při tom trochu zadýchal. To už

začal Vlka i Šimsu zajímat: do Romea mu chyběl jen renesanční

kostým. A zaujal je pak ještě víc, když se s palicí postavil doprostřed

dvora a bez pomoci, jako při koridě, jedinou čistou ranou složil

probíhajícího vepře – Šimsa se až zachvěl, jak mu to připomnělo

104

vlastní minulost – ke svým nohám. Nato odhodil palici, vytáhl

dlouhý nůž, který si předtím vetkl za kožený pás, a proklál zvíře tak

dovedně, že nevytekla krůpěj krve.

O dvě hodiny později prýštily domem potoky vepřového sádla

a společnost, rozkurážená destiláty, pěla prostonárodní písně. Vlk

zodpověděl obvyklé dotazy jako „Jsou statečnější chlapi nebo

ženské?“ nebo „Bolí to víc než zuby?“ či „Je pravda, že se při tom

pochčijou?“, podepsal dětem památníčky, přenechal nejzvědavějším

dámám Šimsu a přistoupil k Richardovi, který nabíjel jitrnice.

– Jste, zeptal se ho, – vyučený?

Tu reakci nečekal: hoch pustil nabíječku do hromady kořeněného

prejtu a oběma rukama se pevně opřel o stůl, aby zakryl třas. Zradily

ho však červené skvrny, které mu naskákaly na tvářích.

– Já vím, řekl úpěnlivě, – ale měl jsem vás nechat ve štychu??

Brzy bylo vše jasné. Richard, jediný syn řezníka, jevil od dětství

mimořádný talent k otcovu povolání. Jeho nejmilejšími hračkami

byly telecí kosti, v deseti uměl podle vlákna masa určit druh i místo,

odkud bylo vyříznuto. Bylo jisté, že v něm vyrůstá Pan Řezník

s úrovní soudního znalce, když tu banální choroba, podle tisku dávno

úspěšně potlačená, udělala škrt přes všechny rozpočty. V plicním

sanatoriu se k ní přidružila puberta, která ho podivně vyšinula:

nejmilejší zábavou se mu stalo modelování a čtení; záhy uměl podle

dvouverší určit autora i sbírku. Za dva roky se vrátil s certifikátem,

že je zdráv jako řípa, ale že – ten protimluv! – nesmí už nikdy

pracovat v potravinářství ani v pohostinství. Dík novým zájmům

přestál tu krizi úspěšně, přestože ji prohloubila první a hned

nešťastná láska; s tou se zase vyrovnal pomocí sportu. Na zdravém

povětří pohorské vesnice se chtěl přes léto u strýce v klidu

rozhodnout co dál. Tam, aniž věděl, složil zkoušku na SUPOV

a dostal pozvání k pohovoru, který měl rozhodnout, zda se stane

partnerem Lízinky Tachecí.

Když teď stál před nimi v budoucím Kaproklasu, křečovitě svíraje

v levé dlani bílé spodánky, s jemnou, bledou tváří tuberáků

a opáleným, hladkým tělem řeckého boha, měli Vlk a Šimsa shodný

dojem, že nevybírají žáka, ale kupují umělecké dílo. Estét Vlk si živě

105

představoval, jak tento Apollón Mašín spolu s Afrodité Tachecí, oba

nazí a natření olejem, dělají stejně mladý a krásný pár na goghovsky

žlutých věřínech proti modiglianiovsky růžovému pozadí. Rychle

a bez velkého zájmu vyčerpali obvyklé otázky po původu,

životopisu, názorech a zálibách, aby se dostali k tomu, co je v daném

případě zajímalo nejvíc.

– Už jste měl někdy ženu? zeptal se profesor Vlk.

– Prosím ne, odpověděl Richard.

– A pročpak ne? zeptal se profesor Vlk.

– Prosím, odpověděl Richard, – já jsem svobodný.

Vlk se Šimsou na sebe pohlédli trochu zmateně.

– Už jste někdy kopuloval? zeptal se profesor Vlk.

– Prosím… já nevím…, odpověděl Richard nejistě.

– Jak to, nevíte? zeptal se profesor Vlk.

– Prosím já… nevím, co to je, řekl Richard.

– Už jste někdy šoustal? zeptal se tedy docent Šimsa.

Chlapec byl viditelně v rozpacích.

– Taky nevíte, co to je? zeptal se docent Šimsa.

– Prosím vím, odpověděl Richard.

– Takže nešoustal! řekl docent Šimsa.

– Prosím ne, řekl Richard.

– Ne nešoustal, nebo ne šoustal? zeptal se Šimsa netrpělivě.

– Vždyť, řekl Richard, jsem říkal, – že jsem svobodný…

Vlk a Šimsa vyměnili udivený pohled.

– Vy jste nikdy nemiloval ženu? zeptal se Vlk, který byl v těchto

věcech zdůrazněně staromódní.

– Prosím ano, odpověděl Richard.

– A přesto jste ji nepřefik? zeptal se Šimsa, v tomto ohledu velmi

nekonvenční.

– Prosím ne, odpověděl Richard.

– Vám, zeptal se profesor Vlk s podezřením, – to nic neříká?

– Prosím ano, odpověděl Richard.

– Ano říká, nebo ano neříká? zeptal se docent Šimsa podrážděně.

– Prosím říká, odpověděl Richard.

– Tak proč jste ji nepojal? zeptal se profesor Vlk.

106

– Ona, řekl Richard, – si mě nechtěla vzít.

Oba muži na sebe pohlédli dost rozpačitě.

– Co byla zač? zeptal se konečně Vlk, aby se dostali dál.

– Prosím sestra, odpověděl Richard.

– Vy jste si chtěl, zeptal se profesor Vlk užasle, – vzít svou sestru?

– Prosím, odpověděl Richard, – ona byla sestrou v tom sanatoriu.

Já jsem sliboval, že ji pojmu, když si mě vezme, ale ona chtěla jenom

to.

Tím sdělením jako by se vyčerpal. Svěsil hlavu a sklesle zíral na

parkety.

– Vy jste věřící? zeptal se Vlk s novou nadějí.

– Prosím ne, odpověděl Richard.

Oba pedagogové byli zcela bezradní. Pak to Vlka napadlo.

– Máte rád poezii? zeptal se.

– Prosím ano, odpověděl Richard a poprvé to zaznělo radostně.

– Nepíšete ji náhodou sám? zeptal se Vlk, pustiv se po stopě jak

lovecký pes, – nebo se mýlím?

– Prosím ano, odpověděl Richard.

– Ano píšete, nebo ano mýlím? zeptal se Vlk neústupně.

– Ano píšu, odpověděl Richard a zapýřil se.

– To jistě umíte nějakou svou básničku zpaměti, řekl Vlk.

– Prosím umím, řekl Richard tak tiše, že to spíš odečetli z jeho rtů.

– Výtečně, řekl profesor Vlk triumfálně, tak nám ji zarecitujte!

Nahý bůh poslušně kývl, prkenně se uklonil a začal deklamovat

s neumělostí školáka.

– Lásko, ach lásko, při bohu,

jakou mám těžkou úlohu:

říci ti, že mě marně lákáš.

Já s tebou líhat nemohu.

Hlas mu kolísal a tvář měl v jednom ohni. Přesto pokračoval.

– V zoufalství prosím úplněk,

aby ti dneska za mě řek:

Láska – to nejsou jen chtíče v parku,

láska je také závazek!

107

Překonal krizi, dech se uklidňoval a hlas sílil.

– Ach buďme, lásko, manželi!

Pak bychom spolu leželi

před tváří celičkého světa.

Ať si nás soudí, může-li!

Podtrhl apostrofu pohybem ruky, ve které držel bílé plavečky

Nato se opět uklonil a zmlkl. Do tváří se mu zvolna vracela bledost.

– Můžete jít, řekl Vlk po chvíli, – výsledek dostanete písemně.

Hoch se uklonil ještě jednou a opustil místnost.

– Myslím, řekl Vlk, ale přerušilo ho nesměle zaklepání.

– Co je, zvolal docent Šimsa nevlídně.

Dveře se otevřely, nahlédl sem Richard.

– Co chcete? zvolal profesor Vlk, – neslyšel jste, že vám

napíšeme?

– Prosím, řekl nahý Richard, – já bych si jen vzal šaty…!

Museli se velmi přemáhat, aby vydrželi, dokud je nesebere

a neodejde. Teprve pak se rozesmáli.

– Já taky myslím, řekl Šimsa, – že ho k ní klidně můžem vzít, ten

nám ji nezbouchne!

Přestože se nemýlili, dopustili se nicméně omylu, který měl mít

osudné následky.

Vešla Richardova matka s mísou, ze které se kouřilo. Ráznými

pohyby – kdysi dovedla omráčit pěstí tele – nalila oběma mužům

polévku.

– Rybí? řekl starší, – proč ne dršťkovou?

– Polib mi prdel! řekla matka a usedla k

108

23

vánočnímu stolu. Richard sklonil hlavu k talíři a snažil se neslyšet

sprostá slova, kterými matce odpovídal otec. Panebože, pomyslel si,

zas ta stejná písnička.

Rodiče nebyli zlí lidé a jeho, jedináčka, dokonce zbožňovali, ale

jejich drsné způsoby zavinily, že nikdy ani vzdáleně nepoznal, co mu

literatura líčila jako „home, sweet home“. Jeho zjemnělost padala,

jak se v rodině hrdě tradovalo, na vrub gruzínského šlechtice, kterého

za první války poslali babičce na výpomoc ze zajateckého lágru.

V jeho genech, jimiž se post mortem obtiskl až na vnukovi, byla

nejspíš zakódována jak Richardova nemoc, tak láska k poezii. Jistě

jen modré krvi, která rozpouští tuk, mohl děkovat, že se po všech

ovarech, bůčcích, škvarkách a biskupech, které mu rodiče dávali

k snídani, neproměnil v žok sádla. Ačkoli rodinné řeznictví spolkla

hodující revoluce, stačilo pár let a rodiče stáli opět za pultem, když

jim nakonec popeláři a pradleny raději dali nejlepší doporučení, než

aby dále trpěli jejich jadrnou řečí. V mamutí síti státního obchodu

jim byl svěřen zastrčený krámek, ale nezáleží na poloze a rozloze

dolu, jako na žíle. Tato už třetí den páchla, ale ustavičně vydávala

zlato. Richard byl zahrnován přepychem – vždyť za každé krize se

stává řezník spolu s farářem pavézou naděje, hýčkanou i v míru –

a péčí; jaké stádo prasat sežrali jen jeho učitelé a lékaři! Večer co

večer si umiňoval, že to musí rodičům splatit vděčným zájmem, ale

ráno stačilo první „hovno“, které pronesli místo pozdravu, aby se

stáhl do své ulity.

Také teď srkal rybí polévku, ale duchem byl jinde. Představoval si

pokoj bez těchto procovských vitrín s pozlaceným sklem, ale přesto

vznešenější, protože dýchající tichým kouzlem, které kolem sebe

šířila Ona. Jestlipak už našla můj… pomyslel si vzrušeně; nebyly to

ani dvě hodiny, co proběhl městem, kde už zatahovaly poslední

tramvaje a rozsvěcovaly se první svíce, aby zavěsil svůj dárek na

kliku Jejích dveří.

– Kam čumíš? zeptala se jeho matka, – žer, budeš to mít jako psí

chcanky.

109

Věděl, že je to svérázný projev starostlivosti, ale přesto se v něm

všechno vzbouřilo. Obklopen nejbližšími, u stolu přetékajícího

pamlsky, při stromku, na který matka místo ozdob navěšela šperky,

„aby se aspoň jednou za rok proluftovaly“, i pod nímž jako vždy

ležela hora luxusních dárků – švýcarské hodinky, ruská persiánka

i americké kufříkové zařízení na elektrošoky, vyvinuté psychiatry,

ale používané hlavně Zelenými barety –, si definitivně uvědomil, že

tady nikdy nenajde domov, a nemá-li se zbláznit, musí si brzy

vybudovat vlastní. Pokusil se o to už v sanatoriu, ale zdravotní sestra,

k níž se upjal celou žíznivou duší, byla naneštěstí jen jiným vydáním

matky; jako ta hromadila věci pro pocit, že je má, sestra sbírala

milence, a kdyby se nevzpříčil, zvala by ho také jednou za čas, „aby

ho provětrala“. Dala mu lekci, po níž pochopil, že křehkost

gruzínských předků, z níž je upředen, může vložit jen do dlaní, které

ještě neznecitlivěly desítkami chlípných doteků. A takové snad právě

jemně rozbalovaly jeho vánoční…

Tu se židle změnila v elektrické křeslo a on pocítil, jaké to je,

když se do těla lidské bytosti zahryznou tisíce voltů: c o k d y ž t o

n ě k d o u k r a d ? ?

Jedli rychle, aby mohli v klidu vychutnat televizní večerníček. Byl

o tom, jak zvířátka nesla dary do Betléma a křeček měl prázdné ruce;

všichni se mu smáli, než se ukázalo, že má plné lícní torby zrní: smál

se tedy nakonec, a proto nejlíp. Pak zapálila matka svíce a otec

otevřel vzácný výtisk Bible, aby jako každoročně přečetl pasáž

o Dítěti, které se narodilo z Panny. Text mu připomněl dítě, které se

narodilo z něho, a zalitoval, že není znovu o rok mladší, aby mu

připravil lepší osud. Lízinka

24

sledovala mihotání svící, které vydávaly svědectví o jinak

neviditelném proudění vzduchu. Plamínky spodních se nakláněly od

kuchyně k ložnici. Plamínky nejvyšších směřovaly od předsíně

k oknům. Plamínky svící na prostředních větvích hořely rovně jako

svíce.

110

Doktor Tachecí dočetl a jeho žena jako každoročně zazpívala

koledu o králích, kteří přinášejí do Betléma poklady. Teplý

mezzosoprán jí připomněl, jakou oběť přinesla tomuto manželství,

a zatoužila být o půl roku starší, aby zažila aspoň triumf dcery. Pak

došlo na dárky.

V balíčku od manželky našel doktor Tachecí jako vždy novou

sadu kapesníků, rukavic a šál, které během roku ztratil. V balíčku od

Lízinky našel cigarety a sirky, což ho překvapilo.

V balíčku od manžela našla paní Tachecí tradičně novou kolekci

kolínských vod a pleťových krémů, které za rok vypotřebovala.

V balíčku od Lízinky našla pinzetu, lupu a katalog známek, což ji

udivilo.

Ukázalo se, že Lízinka špatně napsala jména, a všichni se tomu

srdečně smáli.

V objemném balíčku od otce našla Lízinka pětidílný Maugerův

„Cours de langue et de civilisation françaises“, „Etymologičeskij

slovar russkogo jazyka“ ve třech dílech, dvousvazkové dílo „The

English Idioms“ a vzácné německé vydání Goethova „Fausta“ z roku

1840. Ve věnování vyslovil otec víru, že Lízinka po přečtení těchto

děl propadne kouzlu filologie a matka jí v tom nebude bránit.

V malinkém balíčku od matky našla Lízinka nádherný barokní

kříž na krk, který před časem obdivovala ve výloze starožitnictví. Na

účtence vyslovila matka naději, že si jej Lízinka vezme k maturitě

a otec jí k němu koupí boty, šaty, kabelku a plášť.

Pod stromkem zbyl vedle vyřezávaného Betléma ještě jeden

dárek, který měl podivuhodnou historii: před večeří u nich zazvonila

sousedka, že mají utrženou kliku. Povolila zjevně pod tíhou krabice,

která se válela vedle ní. Kliku nasadila paní Lucie, krabici odvlekl

její muž pod stromek; chybělo na ní oznámení.

Doktora Tachecího napadlo trochu nesmyslně, že mu tchán posílá

na usmířenou „Etymologicum Gudianum“ – vydání Sturzovo, Lipsko

1819 –, které před šestnácti lety zdědil a nabízel inzerátem, ale když

poctivý doktor Tachecí nabídl dvojnásobek, propadl představě, že

vlastní předmět nedozírné ceny, a dal zájemci raději dceru.

111

Paní Tachecí napadlo velmi nesmyslně, že jí Oskar posílá na

usmířenou kameny, které po něm házela před šestnácti lety, když ji

oslnil, pomátl a konečně defloroval, aby ho nazítří přistihla hned se

dvěma nahými spolužačkami najednou, takže ze vzteku svedla

doktora Tachecího.

Lízinku nenapadlo nic, protože právě počítala okna protějších

domů. Jedenačtyřicet oken růžovělo odleskem svící, osmadvacet

oken se modralo přísvitem obrazovek. Jedno okno zářilo jasnou

červení a rodina za ním hasila sifonem stromek.

Doktor Tachecí se jal pečlivě rozvazovat uzlíčky, ale paní vzala

dranžírovací nůž. Když odtrhla víko, vyvalilo se deset stejně těžkých

balíčků v alobalu a jedenáctý lehčí v papíru s vánočním vzorem. Paní

Tachecí otevírala jeden po druhém a její úžas nebral konce. Našla:

kilo svíčkové, kilo vepřových kotlet, kilo telecího oříšku, kilo uzené

plece a kilo skopové kýty, kilo hovězích, kilo vepřových a kilo

telecích jater, kilo uheráku a kilo šunky. V jedenáctém balíčku byla

plastika z bílého moduritu ztvrzená vroucí lázní. Představovala

chlapce ležícího – jen s bederním pasem – na ondřejském kříži,

a dívku v říze, která nad jeho hrudí držela kolo. Ne všechny proporce

snesly absolutorium, ale jedno bylo mimo pochybnost: dívka měla

tvář Lízinky.

Hleděli střídavě na plastiku a na maso. Doktor Tachecí byl vědec:

neslučitelnost těch předmětů zavinila, že čím dál tím víc tápal

v temnotách. Paní Tachecí byla žena: nesmyslnost dárků způsobila,

že jí začalo svítat. Přistoupila ke stromku a prohlížela si hlavu

chlapce až u svíce: vzdor hrozivé situaci se tvářil blaženě. Pak se

ozvalo nepřetržité tiché bimbání – vzhledem k častým migrénám si je

paní Lucie pořídila místo zvonku – a ona šla do předsíně.

Když otevřela, ulekli se oba. Richard, hladící tlačítko dotýkané

její rukou v domnění, že nefunguje, i matka, když spatřila chlapce

z moduritu. Přestože zrudl a komicky otvíral i zavíral naprázdno

ústa, byl to hezký hoch a dárky svědčily o jeho úmyslech

i možnostech.

– Dobrý večer, řekla paní Tachecí vlídně, – jdete za Lízinkou,

viďte?

112

Richard ze sebe vypravil zvuk, kterým se chtěl omluvit

a rozloučit.

– Jen pojďte dál, ona bude mít radost, tudy, řekla paní Tachecí

mateřsky. Mnoho let si představovala, jak by měl vypadat první

chlapec, který přijde za její dcerou, a tento hezký a elegantní hoch

v černých šatech připomínající jí čímsi studenta bohosloví, který jim

nejdřív jako vizitku poslal potravu těla i ducha, pak přijel podle

oblečení taxíkem a teď se dokonce i rdí, ji jako počinek uspokojil.

Vzala ho pod paží a uvedla do pokoje.

– To, řekla Richardovi, ukazujíc na doktora Tachecího, který si

teď zblízka prohlížel tvář chlapce na kříži, – je můj manžel, doktor –

dodala, aby zužitkovala tu jedinou hodnotu, kterou s ním vyženila,

– Tachecí a to je, Emile, pan…?

– Mašín…, vyrazil Richard a uklonil se.

Uklonil se i doktor Tachecí; nevěřícíma očima zkoumal zvětšený

originál té tváře.

– Lízince vás asi představovat nemusím, řekla paní Tachecí

s vědoucím úsměvem.

– Ahoj, hlesl Richard a také se pokusil o úsměv.

Usmála se i Lízinka.

Doktor Tachecí si byl jist, že není takový hlupák, jak si myslela

jeho žena. Pravda, zajímal ho především ruský jeřík, na němž nyní

bádal, ale kdykoli se co blížilo k jeho dceři, zafungoval v něm

spolehlivý radar. Také nyní usoudil, že hoch nepřišel za ním ani za

ženou, ale za Lízinkou. Prohlédl si ho z tohoto hlediska a shledal

málo závad na jeho zevnějšku i vystupování: podobal se studentům

literatury, kteří ho navštěvovali – ti ale v roztrhaných džínsech –

v Akademii. Ještě před rokem by se snad zbláznil, kdyby se

v blízkosti jeho dítěte objevil cizí muž. Teď však, když se mu její

osud vymkl z rukou, chytal se i tohoto stébla. Paní Tachecí by žasla,

kdyby tušila, že uvažuje jako kuplíř. Chytrý, slušný a pohledný

mladík, počítal jeho vědecký mozek, musí nabýt vrchu nad

sebeenergičtější matkou. Rozhodl se ten vztah podporovat, aby s jeho

pomocí dobyl pevnost, na níž si sám vylámal zuby. Především se

chtěl ovšem ujistit, že sází na správného koně.

113

– Copak děláte? zeptal se Richarda, který dosud vynakládal

všechnu sílu, aby zvládl nenadálé setkání s Lízinkou.

– Nenabídneš panu Mašínovi židli? zeptala se paní Tachecí;

uhodla odpověď a věděla, co může způsobit.

– Promiňte, řekl doktor Tachecí, – přijměte laskavě místo.

Richard se posadil a ulevilo se mu.

– Co děláte? opakoval doktor Tachecí.

– Nedáte si kafíčko? zeptala se paní Tachecí.

– Ne, děkuji, řekl Richard, – já kávu nepiji.

– Co děláte? zeptal se doktor Tachecí potřetí.

– Tak vínečko? zeptala se paní Tachecí.

– Ne, děkuji, řekl Richard, – já jsem abstinent.

– Co děláte? zeptal se doktor Tachecí neúprosně.

– Studuji, odpověděl Richard.

– Cigaretku? zeptala se paní Tachecí, – dostala jsem je od

Lízinky. Lízinko, nabídni panu Mašínovi!

– Ne, děkuji, řekl Richard, – já jsem nekuřák.

– Medicínu? zeptal se doktor Tachecí napjatě, pohlédnuv na ženu

tak energicky, že zmlkla, – nebo práva? Nebo dokonce filozofii?

– Ne, děkuji, řekl Richard ze setrvačnosti, ale hned odpověděl, jak

ho drilovali ve škole každý den, až mu to vešlo do krve tak, že ho nic

jiného nenapadlo ani v bytě spolužačky, – studuji výživu.

Paní Tachecí pocítila úlevu a zapálila si sama. Doktor Tachecí

pocítil naopak zklamání a zajedl je mandlí. Byla hořká, a on příliš

vychován, než aby ji před hostem vyplivl. Spolkl ji tedy, a jak se

pachuť na jazyku ztrácela, pomíjelo i jeho roztrpčení. Výživa, říkal si

– Lízinčino studium bojkotoval tak neochvějně, že na svůj revers

o utajení dávno zapomněl –, a proč ne? Otec i děd byli rovněž

doktory filozofie, a co z toho? Žili uzavřeni do svého problému,

a kdykoli je zaskočil jiný jev, byli jak malé děti ve velké vodě.

Přenesl se v duchu za pohoří let a viděl štědrovečerní večeři u tohoto

stolu, kde sedí jeho dcera, nikoli katyně, ale něžná maminka tří

rozkošných dětí, a on jim vypráví o vlivu jeříku na vývoj spřežky,

aby poté jeho zeť, pan doktor Mašín, informoval je všechny

o novinkách v syntetické potravě. Zalíbilo se mu to.

114

– Výživa, řekl nahlas, – je ovšem také důležitý obor, nerad bych,

pane Mašíne, abyste myslel, že patřím k fanatikům, kteří považují

filologii za pupek –

pokračoval doktor Tachecí, hledě na Richarda se zalíbením,

protože si vzpomněl, že studenti literatury bez výjimky kouří a často

z nich táhne rum, kdežto tenhle hoch je téměř asketa, – světa, vím

dobře, že i výživa je nutná, a zejména dnes, kdy jsme svědky

populační exploze, která předbíhá výrobu potravin, je výživa spolu

s filologií problémem číslo jedna, my už jsme se pokusili řešit

problém dorozumění esperantem a jinými umělými jazyky, jak jste

na tom vy s umělou výživou?

– Nevím, jak v té, řekla paní Tachecí spěšně, – ale rozhodně se

vyznáte v mase. Tak nádherné kousky mohl vybrat jen někdo, kdo

má k masu přístup i vztah.

– To maso je od pana Mašína? zeptal se doktor Tachecí s údivem.

– No ovšem, řekla paní Tachecí s převahou, – že je od pana

Mašína, od koho by bylo?

– Já nevěděl, řekl doktor Tachecí zmateně, – že je od pana

Mašína, jak jsem to měl poznat?

– Manžel, řekla paní Tachecí Richardovi omluvně, – zná jako

nikdo vztahy větné, ale vztahy lidí i věcí mu někdy unikají.

– Ono, ozval se Richard, nešťastný, že zavinil jejich spor, – je

vlastně od tatínka…

– Bože, řekla paní Tachecí, – ale to je od něho milé! Musíte mu za

nás vřele poděkovat!

– Poděkovat? zvolal doktor Tachecí, spěchaje ke knihovně, – to

bys byla z laciného kraje, myslím, že se můžeme revanšovat něčím,

co ho potěší, mám tu skvělou stať o dvojí funkci jazyka jako nástroje

řeči a čidla chuti, čte –

zeptal se doktor Tachecí, vraceje se od knihovny s tenkým

separátem,

– pan otec italsky?

– Ne, odpověděl Richard zahanbeně.

115

– Nevadí! zvolal doktor Tachecí, který si uvědomil, že se

zachoval netaktně, a vrátil se ke knihovně, kde vyměnil separátek za

jiný, – německy váš pan otec jistě rozumí!

– Ne, řekl Richard pokořeně.

– Nevadí, nevadí, volal doktor Tachecí, vraceje se ke stolu raději

bez další knížky, protože mu došlo, že se chová jako hulvát, – vždyť

se najde něco jiného, čím je vlastně pan otec v oboru masa, vědcem?

Výzkumářem? Nebo snad exportérem?

– Řezníkem, řekl Richard zahanbeně; teprve tady, tváří v tvář

tomuto osvícenému intelektuálovi, který dal život i vychování jeho

vyvolené, si uvědomil, že pár kapek modré krve nestačí odstranit

puch masa a kostí, čpící z jeho rodokmenu.

Doktor Tachecí usedl a vzal si další mandli. Zato paní Tachecí

zamáčkla cigaretu a u vytržení spráskla ruce.

– Řezníkem? zvolala nadšeně, – Emile, slyšíš to? Jeho tatínek je

řezník!

Úmyslně trochu přeháněla, ale to řemeslo jí opravdu imponovalo,

protože je nevnímala čichem, ale sluchem: zvonilo mincemi. Mandle

se tentokrát pikantně rozplývala na jazyku a doktor Tachecí rychle

vyplouval ze svého zmatku. Řezník, říkal si – a proč ne? Otec i děd

rovněž rozmnožovali zlatý poklad národa, řeč, a co z něho? Kdykoli

je zaskočila životní pohroma, čelili jí s prázdnou kapsou. Vrátil se

v duchu před pohoří let a viděl tvrz obehnanou veselými vodami

a žírnými lány, o níž mu jeho chudý otec vypráví, že zde byl pánem

praděd, nikoli filozof, ale mlynář. Pohlédl na Richarda a uhodl, co se

v tom chlapci odehrává. Měl špatné svědomí, že se ho dotkl,

a zmocnil se ho opačný komplex, jaký mívají nepraktičtí

intelektuálové před muži ruční práce. Řezník, opakoval si – a hle!

Má slušného syna, který se zabývá problémem výživy hladovějícího

lidstva, zatímco jeho Lízinka, dcera doktora filozofie… Opravil svůj

plán v tom směru, že Richard nebude pouhým nástrojem manipulace,

ale lidským subjektem, který má také právo na štěstí. Chtěl ho ujistit

o svých sympatiích.

– Řezník, řekl nahlas, – to je ovšem veledůležitá profese, rád

bych, pane Mašíne, abyste věděl, že patřím k inteligenci, která se

116

narodila pod venkovským krovem, ještě můj praděd byl prostý

mlynář a já věřím, že kdyby lidstvo mělo volit tři profese, schopné

založit nové civilizace, byl by to mlynář, řezník a filolog, takže,

pokračoval doktor Tachecí, spěchaje znovu ke knihovně, zatímco

Richard pookříval jako krajina po dešti,

– vítejte u nás o to víc, doneste panu otci s mým poručením tento

hezký mongolský aršík s motivy –

pokračoval doktor Tachecí, vraceje se od knihovny se zásobníkem

cenných duplikátů,

– skotu a naznačte mi, čím bych mohl potěšit vás.

– Játra brusle, řekl rozčileně Richard, osmělen jeho nabídkou.

– Játra a brusle…? opakoval zaraženě doktor Tachecí.

– Pan Mašín, řekla paní Tachecí mírně, – tě, Emile, žádá, aby

mohl jít s Lízinkou zítra na brusle.

– Na másle! pokračoval Richard, povzbuzen její pomocí.

– Pan Mašín, pokračovala paní Tachecí, – ví, jak má strašně ráda

led.

Doktor Tachecí na ně jen tiše zíral.

– Ty mopsle! řekl Richard, přemožen vlastní odvahou.

– Pan Mašín, dodala paní Tachecí, – se, Emile, bojí, že tyhle

mrazy mohou být letos naposled.

Doktor Tachecí se probral z ustrnutí.

– Je to tak? zeptal se nevěřícně Richarda.

Hořící líce horlivě kývly.

– Jak to víš? zeptal se nechápavě své ženy.

Jeho žena se shovívavě usmála. Nepřekvapilo ji, že už zapomněl,

jak musela kdysi podobně překládat rodičům jeho žádost o svou

ruku.

– A ty, řekl doktor Tachecí, obraceje se k dceři, – bys chtěla?

Lízinka jedla třešňový kompot, aby vyzkoumala, kolik zrna mohl

mít křeček v lícních torbách. Když mluvili o výživě, ukládala pecky

pod levou tvář. Když mluvili o řezníkovi, ukládala je naproti. Teď

jich měla v ústech šestadvacet a jednu omylem spolkla; vypadalo to,

jako by také přikývla.

117

Doktor Tachecí pochopil, že nebesa vyslyšela jeho přání,

a rozhodl se svůj plán korunovat.

– Jděte, řekl slavnostně, – a bruslete si! Jednoho dne nadejde

nevyhnutelná chvíle, kdy mladý člověk musí sám vstoupit na led

života a rodiče mohou jen s úzkostí přihlížet. Jsem rád, že v takové

chvíli nalézá ve vás moje dcera generační oporu, která jí nedá

uklouznout, a byl bych ještě raději, kdybyste ji doprovázel i do

knihoven, obrazáren a muzeí, aby poznala, že svět má víc než jednu

tvář a člověk ustavičnou možnost nové –

pokračoval doktor Tachecí naléhavě,

– volby, a byl bych nejraději, kdybyste jí jako nadaný syn

prostého muže vysvětlil, oč více je světu dlužná dcera vzdělance. Za

to budete mít u nás vždy –

dodal, otvíraje ve svém pohnutí zcela mechanicky dveře do

předsíně,

– otevřené dveře!

Paní Tachecí pochopila, co má za lubem, a ujistila se, že je větší

hlupák, než si myslela. Pravda, kdykoli se něco blížilo k jeho dceři,

zafungoval v něm jakýsi radar, ale ruský jeřík i jiné problémy, na

nichž postupně bádal, jej záhy uvedly do poruchy jako magnet

kompasovou střelku. Usoudila, že nastal správný psychologický

okamžik, aby manželův trojský kůň ukázal pravé zuby.

– I já, milý pane Mašíne, řekla a přerušila se, – jaké je vlastně

vaše křestní jméno?

– Richard, zachraptěl Richard.

– I já, milý Ríšo, pokračovala paní Tachecí, berouc ho pod paží

a vedouc přátelsky kolem doktora Tachecího, který stále tiskl kliku

otevřených dveří, – se připojuji k díkům, přáním i slibům manžela,

který je, jak vidíte, unaven, a zvu vás i za něho k zítřejšímu obědu,

po kterém půjdete s Lízinkou bruslit, do té doby vám přeju dobrou

noc a spolu s manželem jsem ráda, že má Lízinka tak milého

a slušného –

dodala, otvírajíc mu dveře na schodiště a nastavujíc ruku

k políbení,

– spolužáka.

118

– Ahoj, řekl zcela vykolejený Richard, políbil jí ruku a vyklopýtal

ven.

Paní Tachecí za ním zamkla, vrátila se kolem manžela do pokoje,

spiklenecky mrkla na dceru a jala se sklízet ze stolu.

– Moment! vykřikl doktor Tachecí a vrhl se ke dveřím na

schodiště. Po krátkém lomcování pochopil, že jsou zamčeny, a vběhl

zpět do jídelny.

– Kde je klíč? vykřikl na svou ženu.

– Jaký klíč? zeptala se jeho žena, opatrně skládajíc na sebe

hluboké, mělké i dezertní talíře s cibulovým vzorem.

– Klíč od dveří! křičel její muž.

– Není ve dveřích? zeptala se jeho žena.

– Není! křičel její muž.

– Podíval ses dobře? zeptala se jeho žena.

– Podíval! křičel její muž.

– Tak se podívej líp, řekla jeho žena, opatrně odnášejíc vzácný

servis do kuchyně.

– Není tam! vykřikl na svou ženu, když se vrátil.

– Kdo? zeptala se jeho žena.

– Ten klíč! křičel její muž.

– Nevypadl ze zámku? zeptala se jeho žena.

– Nevypadl! křičel její muž.

– A podíval ses líp? zeptala se jeho žena.

– Podíval! křičel její muž.

– Tak si rozsviť a podívej se znovu, řekla jeho žena, opatrně

skládajíc vzácný servis do dřezu.

– Není tam, vykřikl na svou ženu, když se znovu vrátil.

– Co? zeptala se jeho žena.

– Klíč! křičel její muž, – klíč od dveří, od dveří od bytu!

– Ach ten…! řekla jeho žena, naslouchajíc, jak před domem

zastavuje a opět se rozjíždí vůz, – a neleží náhodou na jídelním stole?

– Co by dělal na jídelním stole? křičel její muž.

Paní Lucie vešla do pokoje a ukázala beze slova na stůl. Zbyla na

něm jen plastika, kterou tam předtím odložil doktor Tachecí.

– Vidíš, křičel, že tu nic neleží!

119

Paní Lucie zvedla plastiku. Pod ní ležel klíč.

– Kdo chce něco najít, řekla ledově, – nesmí to hledat zadkem.

Trvalo mu ještě hodnou chvíli, než roztřesenýma rukama odemkl.

Když vyběhl z domu, nebyla široko daleko živá duše. Na chodnících

i v jízdní dráze se třpytil sníh. Dlouhé řady osvětlených oken

splývaly s jasnými hvězdami. Odkudsi se líbezně linula koleda.

Doktor Tachecí se roztřásl mrazem a kýchnul. Vběhl zpět do domu.

Energie hněvu mu dovolila brát schody po dvou. Spolužák!

skandoval si v duchu, já vám dám spolužáka! Věděl, že mu síly

nevydrží dlouho, a proto si chtěl zjednat pořádek v rodině hned, za

každou cenu a jednou provždy.

U bytu zjistil, že nechal klíč zevnitř v zámku. Nalehl na tlačítko.

Nic se neozvalo. Proklínal den, kdy se dal umluvit, aby místo

pořádného zvonku koupil ten blbý patent. Zaklepal. Nic se nestalo.

Zabušil. Nikdo nereagoval. V záchvatu vzteku začal bubnovat na

dveře oběma rukama.

Téměř naráz se otevřely ostatní dveře v poschodí a na prahu se

objevili sousedé i jejich děti. S úžasem pozorovali, jak doktor

filozofie mlátí do svých dveří, vydávaje divoké supění. V tu chvíli

otevřela i paní Tachecí.

– Aspoň na Štědrý den, řekla káravě, – bys mohl zůstat s rodinou,

ach –

pokračovala, jako by teprve teď uviděla sběh na chodbě,

– dobrý večer, manžel se byl jen trochu proběhnout…!

Doktor Tachecí se rozhlédl. V očích dětí četl živý zájem, v očích

mužů údiv i závist. Chtěl se zasmát, aby situaci bagatelizoval.

Současně však znovu kýchl a oba zvuky se slily v zahýkání. Chtěl

aspoň omluvně pokynout rukou, ale další kýchnutí ho vychýlilo

z rovnováhy a odneslo vrávoravě do předsíně.

– Promiňte, řekla paní Tachecí sousedům s důstojnou statečností,

pomalu zavírajíc dveře, – veselé Vánoce!

Oči žen jí telegrafovaly účast.

Doktor Tachecí stál opět v rohovém pokoji. Na první pohled se tu

nic nezměnilo. Na stromku tiše plápolaly svíčky. Pod stromkem se

malebně kupily dárky. Na stole pokojně ležely talíře s barevnými

120

pruhy a mezi nimi plastika z moduritu. Pochopil konečně, jaký výjev

znázorňuje, a popadl druhý dech. Hněv, hnus i pokoření, to vše se

spájelo ve žhnoucí masu, která zrála k výbuchu.

– Tak, řekl doktor Tachecí tiše, ale začínalo se mu chvět chřípí, –

a dost! To maso se vrátí, ten oběd odvolá, ty brusle se zamknou

a holka nevytáhne –

pokračoval hlasitě a na krku mu nabíhaly tepny,

– paty z domu! Jestli jsem se dal dočasně přinutit, aby studovala

tu zrůdnou školu, na kterou si teď taky posvítím, tak ale nedovolím

ani vteřinu, aby mi s ní chodil katův –

řval doktor Tachecí a oči se mu podlily krví,

– pacholek.

Popadl plastiku a udeřil s ní o podlahu tak, že se odrazila, rozbila

dvě skleněné koule a přistála přímo v Betlémě, kde porazila svatý pár

s volem i oslem. Sama se kupodivu nepoškodila a získala na obsahu:

dívka teď mířila kolem na Jezulátko a chlapci trčely zpod jesliček

nohy jako automechanikům.

Doktor Tachecí pozoroval své dílo, temně mručel a netrpělivě

čekal, kdo se mu postaví. Své ženě se v tu chvíli téměř líbil. Kdyby

mu to zůstalo, říkala si, dostal by děvče i na tu konzervatoř a ani

jinak by s ním nebylo zle. Ale obávala se, že mu to dlouho nevydrží.

Lízinka sázela pecky. Osm jich dala kolem pelargonie, osm kolem

fíkusu a osm kolem vánoční hvězdy. Zbylou zasadila vedle kaktusu,

aby napřesrok sklidila co nejvíce třešní.

– Lízinko, řekla matka, umýt a spát! Zítra tě čekají brusle.

Když ho dcera líbala na dobrou noc, vypustila z něho i přetlak

nenávisti. Než ho stačil obnovit, ujala se slova jeho žena.

– Ten, řekla jakoby nedbale, ale tím důrazněji, – kdo nazývá

pacholky slušné chlapce, kteří pozvou dívky bruslit, ačkoli sám

zprznil jejich matky v prvním –

pokračovala, skládajíc na sebe s třeskem hluboké, mělké i dezertní

talíře s barevnými pruhy,

– jeteli, kdo jim upletl děti, aby je donutil k sňatku a vyrazil tak

z tchánů vzácné knihy, kdo si odmítá ušpinit ručičky flaškou koňaku,

121

a proto nedostane své dcery na pořádnou školu, ale zato o Štědrém

večeru ztropí skandál na celý –

pokračovala, úspěšně předpokládajíc, že se ve své roztržitosti

nezeptá, proč je na stole znovu jídelní servis, a proč už to není

vzácný servis s cibulovým vzorem,

– barák, komu je nějaký idiotský jeřík milejší než rodina a domov,

ten nemá morální –

pokračovala paní Tachecí, kontrolujíc ještě jednou, drží-li

skutečně zmetkový servis, který pro podobný účel zakoupila už

dávno v obchodě s partiovým zbožím,

– právo v tom domově zničit ani –

dodala paní Tachecí, pozdvihujíc hlas i servis,

– párátko!!

Nato upustila sloupec talířů k jeho nohám a zamkla se v ložnici.

Doktor Tachecí stál po lýtka ve střepech a naslouchal koledám, které

v sousedních domech pustili naplno, aby idylické tóny z Betléma

přehlušily zvuky skutečného života od Tachecích, na jaký měly děti

ještě dost času. Euforie vyklizovala pole depresi; kritický duch

vědce, zvyklý nemilosrdně odhalovat pravdu a zavrhovat omyly,

obrátil se teď proti sobě samému. Odhlédneme-li od nepřesností,

zaviněných její emocí, říkal si,

není snad pravda, ať už to má význam či ne, že se před šestnácti

lety seznámil s dívkou kvůli Sturzovu vzácnému tisku?

Není snad pravda, že učinil, ať už v jeteli či jinde a s jejím

souhlasem či bez, tu dívku ženou a pak i manželkou?

Není snad pravda, že neposkytl, i když z příčin tak vznešených,

jako je třeba jeřík, té manželce, co by jí možná poskytli jiní muži?

Není snad pravda, že nepřiblížil, i když z důvodů tak ušlechtilých,

jako jsou zásady, své dceři plody vzdělanosti?

Není snad pravda, že vyvolal, i když z pohnutek tak lidských, jako

jsou zlost a pocit křivdy, veřejné pohoršení v domě, urazil chlapce,

který se mu líbil, a zkazil dceři i ženě Štědrý večer?

A není pravda, že jen kvůli tomu rozbila jeho žena svůj milovaný

servis?

122

Doktor Tachecí velmi opatrně vystoupil ze střepů, pečlivě je

posbíral a zabalil jednotlivě do vánočních papírů, aby je bylo možno

sestavit a slepit. Zhasl svíce, vyčistil z koberců vosk, vysbíral střepy

koulí a opravil Betlém. Balíčky s masem naskládal do lednice. Nad

plastikou zaváhal, ale přece jen ji postavil na jídelní stůl. Pak dlouho

tiše klepal na dveře ložnice, promlouvaje konejšivá slova. Kolem

půlnoci vzal polštáře z křesel, to na podestlání, i našpiněný ubrus, to

na přikrytí, a sklesle se uložil

25

do vany.

Zvrátil hlavu dozadu a zavřel oči. V hlavě mu začala šumět krev.

V tom vratkém postoji, kdy celou váhu těla držely jen svaly

zapažených rukou, zatímco nohy na hladkých lyžích ho snášely do

strmé hloubky, znehybněl. Opřel se ještě pevněji do poutek holí, aby

skluznice ustálil a mohl v čase, jenž mu zbýval, bilancovat lásku,

která spěla k naplnění.

Richard měl po řeznících dobrý kořínek i pevnou vůli. Byli si

s Albertem podobni, jak spartánsky přemáhali své indispozice.

Albert však nemohl vygumovat hrb, a proto si střádal síly proti světu.

Richard nemoc přemohl a nabízel nově nabitou sílu až marnotratně

celému lidstvu. Kdyby strýcovu sousedu neonemocněl poražeč, byl

by ji asi jako sedlák rozdal polím či jako učitel žákům; takto se celou

bytostí upjal k Ní. Avšak senzibilita jediného předka v něm stačila

způsobit stejnou havárii jako vůz, který vjede do provozu

z protisměru. Výsledkem byla rozpolcenost, vlastní levobočkům. Byl

příliš šlechtic, než aby vznícený cit zhasil pivem nebo ještě prostěji

orgasmem. A byl příliš řezník, než aby jej uměl dát milované citlivě

najevo. V mozku se mu rojily verše a srdce překypovalo něhou, ale

tvář se jen zarudle usmívala a ústa sotva vykoktala pozdrav.

Nikdo mu nikdy neprozradil, jak oslovit dívku a co jí říci po

oslovení, jak se s ní rozloučit a pozvat ji na příště, o čem s ní ještě

hovořit, když všechno podstatné – jak se jmenují, co dělají – je

známo a ostatní – co rádi čtou, co neradi jedí – bylo už řečeno, jak jí

123

vyznat lásku a jak dát lásce průchod. Sestra v sanatoriu ho sama

svedla, sama řídila milostné hry a sama ho opět zavrhla; ta zkušenost

mu nebyla k ničemu. Ačkoli v představách už Lízinku nejen oslovil,

ale i pokryl polibky od hlavy k patě, pojal za choť a prožil s ní tisíc

a jednu milostnou noc, ve skutečnosti jí jen jednou mlčky položil

ruku kolem krku a ukousl kus vánočky.

I začínající psychiatr by mu byl ovšem vysvětlil příčinu jeho

problému, jakmile by si jen zběžně zjistil rodinnou anamnézu:

Richardův chorobný stud pramenil z pudové obavy, že právě do věty,

která by měla zaznít nejvroucněji, zamíchá mimoděk některé

z „prdelí“ či „hoven“, jimiž byl odkojen. Ale Richard neměl

o psychoanalýze ani potuchy, a proto ho zanášela kalná usazenina

trpkosti.

Když upustil lžíci do rybí polévky a bez rozloučení opustil

domov, byl si jist, že navždy. Rodiče ho snad milovali, ale i ta láska

byla řeznická, místo polibků mu dávali vuřty, místo rad rány pěstí;

nedělal si iluze, že by příští setkání s nimi přežil. Když jel taxíkem

liduprázdnými ulicemi, kde se za všemi okny rozžíhaly soukromé

chrámy milosti, pochopil s hořkostí, že této noci každý někomu patří

a s kýmsi cosi začíná, zatímco on, osamělý a zbytečný, se blíží ke

svému konci. A když před Jejím domem nechal řidiči všechny své

peníze a byl odměněn vodopádem přání do Nového roku, znal svůj

osud do posledního vydechnutí:

Jednou ještě vystoupí k Jejím dveřím, aby se dotkl dotýkané kliky.

Pak vstoupí do pole za domem, které sníh proměnil v jedno obrovské

bílé lože. Do něho hodlal ulehnout a hledět k Jejímu oknu, které

odpoledne zaměřil, dokud ho nezasypou vločky. Až po týdnech, kdy

ho nepřestanou hledat, rozpustí jarní slunce víko sněhové rakve,

spatří Ona z okna jeho tvář, kterou nabalzamuje mráz: bude krásná,

klidná a plná lásky.

Pomalu stoupal po schodech, v rytmu smutečního pochodu, který

mu hrála vznícená fantazie. Na klice nic neviselo. Hudba zmlkla

a zalomcoval jím bezmocný vztek na sprosté zloděje, kteří se neštítí

vztáhnout ruku ani na dárek pro Ni. Zábleskem zdravého rozumu si

však uvědomil, že právě tak může teď Ona držet jeho dílo – stud mu

124

už zabránil i psát, jaké štěstí, že ovládal ještě řeč tvarů – ve svých

milostiplných rukou! A co když v něm konečně nahmatala něhu,

kterou jí dosud neuměl vyjádřit? Co když právě touží spatřit jeho

živou tvář a on jí zatím nabídne po masce z moduritu masku smrti?

Propadl nejistotě.

Co dělat? Odejít a zemřít? Nebo žít a zazvonit? A co dál? Projít

kolem cizích rodičů a odvést jim dceru? Ale kam? Tehdy, protože

tlačítko andělského zazvonění, které laskal, reagovalo už na lehký

dotyk, otevřela paní Tachecí. Proces dospívání, který lidem trvá léta,

pokud ho neabsolvují na bojišti nebo nad rakví, prodělal Richard

v půlhodině, vonící jehličím a voskem. Do bytu vešel chlapec, z bytu

vyšel muž.

Muž to byl, kdo zastoupil cestu taxikáři, spěchajícímu k rodině,

a na opačné straně města mu ukázal prázdnou kapsu se slovy

– Přijeď si zítra; to pochopil i taxikář a odjel šťasten, že po něm

ten ranař nechtěl tržbu. Muž to byl, kdo vzbudil rodiče otázkami, je-

li v tom bordelu v kuchyni něco k žrádlu; to pochopila i matka a šla

mu ohřát večeři; to pochopil i otec a zůstal v posteli. Byl to muž, kdo

nazítří při obědě objasnil panu Tachecímu princip lámání kolem tak

autoritativně, že Lízinčin otec sice nedojedl, ale nepřerušil ho.

Bohužel, sotva osaměl s jeho dcerou, stal se Richard opět

chlapcem.

Starý problém – kdy, kde, jak a o čem hovořit s dívkou – vyvstal

před ním ještě palčivěji než dřív. Když přecházeli ulici, zvolal

úzkostlivě:

– Pozor, auto!

Lízinka kývla. Byl tomu autu vděčen, že jelo právě tudy. Když se

kolem nich v tramvaji lokty prodírala paní, která zapomněla

vystoupit, zeptal se starostlivě:

– Bolí?

Lízinka zavrtěla hlavou. Byl té paní zavázán, že vrazila zrovna do

ní. Když došli k pokladně stadionu, řekl zoufale:

– Tady je lidu!

Lízinka pokrčila ramínky. Nenáviděl ty lidi, že nešli jinam; fronta

se posunovala hlemýždím tempem a mlčení bylo pořád

125

nesnesitelnější. Čím víc cítil, že dívka od něho očekává nějaké

sdělení, tím hloub se studem propadal do své oranžové větrovky.

Lízinku zaujala pokladní. Kdykoliv platil dospělý, dala mu modrý

lístek. Kdykoli platil voják, dala mu žlutý. Kdykoli platilo dítě,

nedala mu nic a mrkla na biletáře, aby je pustil; o ten zisk se zřejmě

dělili.

Richard byl tak deprimován, že požádal o dva dětské a měl pak co

dělat, aby je vůbec pustili. Konečně se v zástupu, který připomínal

hejno obřích kachen, vykolébali na bruslích ze šaten po betonu

k ledové ploše, a to byla jeho příležitost!

Jako byl Antaios nepřemožitelný, pokud se dotýkal matky Země,

stával se Richard králem v každém skupenství vody. Když ho totiž

opustila akutní forma choroby, měl se na radu primáře otužovat

v nekrytém bazénu. Protože ho však současně opustila i přelétavá

sestra, pojal jej jako nástroj sebezničení. Bazén byl v ústraní a na

sklonku léta opuštěn. Ráno se vrhal do chladné vody z hor a usilovně

plaval až do večera v naději, že oslabené plíce zátěž nevydrží a on se

uprostřed jednoho tempa slastně zalkne v měkké náruči. Až po

hodinách, kdy ho budou marně shánět, dojde Ona na kraj bazénu,

zahlédne u dna jeho tvář jako obraz pod sklem: bude ušlechtilá,

vyrovnaná a plná lásky. Místo toho zvládl brilantně všechny styly

a docela ho opustily teploty. Míjel sychravý podzim. Večer co večer

slyšel přes dveře, jak Ji bezostyšné kramflíčky odnášejí hned k tomu,

hned k onomu milenci. Plakal při pomyšlení, že zde míjí skutečný

lidský cit, zatímco tam Ji očekává jen samčí chtíč. Jednoho rána

našel v bazénu ledovou tříšť. Věřil, že ta koupel bude poslední. Místo

toho se nazítří poprvé probudil bez kašle. Brzy uhodily silné mrazy

a on to zkusil jinak. Napsal rodičům, a když mu poslali brusle –

kanadské na švédských botách –, kroužil po bazénu celé dny jen

v košili, aby si uhnal zápal plic. Místo toho zvládl bravurně techniku

jízdy i jednoduché skoky. Usínal jako zabitý, ale probouzel se

s pocitem stále úděsnějšího zdraví. Napadal sníh a on dva dny marně

bojoval škrabkou o prostor k umírání. Ani tehdy se nevzdal. Napsal

rodičům, a když mu poslali lyže – rakouské se švýcarským vázáním

a italskými botami –, požádal primáře, aby směl vyjíždět na blízký

126

kopec. Primář souhlasil; tajně sledoval chlapcův boj o návrat do

života a chtěl o něm napsat vědeckou práci. Za kopcem nabíral

ovšem Richard kurz přímo do hor. Běžel vzhůru, traverzoval a šplhal

až k vrcholkům, odkud se spouštěl po krkolomných svazích

křivolakými průrvami v naději, že se roztříští nebo probodne

o zasněžený balvan či vývrat. Místo toho měl záhy reflexy i kondici

prvotřídního závodníka, protože nebyl s to dopustit se zaváhání či

technické chyby, jaké zaviňuje právě pud sebezáchovy. Kdo ví, jak

by se vyvíjel jeho osud, kdyby ho byl dřív než Vlk potkal zkušený

trenér. Jednoho dne ho pozval primář, aby mu sdělil, že jeho

bezpříkladné úsilí vyústilo v příkladný úspěch: je zcela zdráv

a otvírají se mu všechny oblasti života, pravda, s výjimkou těch, kde

se vyrábí nebo prodává maso…

Když tedy teď po roce opět vyjel na známou kluzkou plochu,

pocítil ihned pevnou půdu pod nohama. Byl to opět muž, kdo

vyzývavě natáhl paži ke své dívce, a ona ji přijala. Bruslila tři

sezóny, když se z ní kdysi její matka rozhodla udělat mistryni světa

v krasobruslení; skončila po prvním závodě, když jury matce

poradila, aby z ní udělala mistryni světa v čemkoli jiném. Kde tehdy

ztroskotali placení trenéři, tam teď vítězil nezištný cit. Jako každý,

kdo bezvýhradně miluje, přisoudil Richard Lízince talent i zdar, a ta

důvěra jako by ji okřídlila. Vedl ji zprvu pomalu, ale stále odvážněji,

zakoušeje dvojnásobné blaho: že ji smí přede všemi držet za ruku

a že při tom nemusí mluvit. Po několika okruzích se otočil zády ke

směru jízdy, vzal ji za druhou ruku a jel před ní, okoušeje další

rozkoš – že jí může hledět do očí. Účinek byl tak hypnotický, že

dívka začala po několika okruzích zvládat krokové variace

a zanedlouho i jednoduché figury. Ostatní bruslaři jim stále ochotněji

umožňovali průjezd a pak spontánně uvolnili střed kluziště; stadion

prostě podlehl kouzlu páru, který jako by zosobňoval krásu

i schopnosti lidského rodu. Škoda, že tu nebyli Vlk se Šimsou, aby si

ověřili správnost svého předpokladu! V jistém okamžiku podlehl

emoci i zvukový mistr v kabině, zavěšené jako hnízdo pod

konstrukcí střechy: stáhl ryčnou dechovku a vyjel z druhého pásku

slavný valčík Živago.

127

Bruslící masou projelo slastné zatrnutí, do všech údů, i těch

nejnešikovnějších, vstoupil tříčtvrteční takt. Jen Richard jako by

naopak dostal elektrickou ránu, vypadl z rytmu a téměř poděšeně se

zastavil. Když se vzpamatoval, sevřel Lízinčinu ruku, až ji zabolelo,

a rychlými skluzy s ní odjížděl k šatně. V jeho morálním kodexu byl

totiž tanec neřestí číslo jedna, štítil se ho, nenáviděl ho tak, že by

vraždil.

I začínající psychiatr by mu ovšem vysvětlil podstatu jeho odporu,

jakmile by si ověřil jeho milostnou zkušenost: Richardova žlučovitá

antipatie pramenila z bolestné vzpomínky, že sestra ze sanatoria

určovala tancem své budoucí amanty. Ale Richarda nikdy ani

nenapadlo, že by psychiatra potřeboval, a proto se v něm hromadila

brizantní výbušnina zášti, dokonce i teď, když sám sobě zabránil

obejmout svou vlastní lásku.

Tak prožil – na vrcholech i v propastech – pět dnů vánočních

prázdnin. Na školu ani nevzdechl. Každé odpoledne exceloval

s Lízinkou na kluzištích – kdyby je nestřídali a kdyby si jich všiml

prozíravý funkcionář, kdo ví, jak by se odvíjely jejich osudy; ale

oslovil je jen jurodivý stařec, který tvrdil, že o nich napíše do novin.

Na ledě si rozuměli skvěle, ale vzdor tomu absolvoval Richard

dvakrát denně křížovou cestu, při níž si připadal jako imbecil,

a v noci se místo spánku marně mučil vymýšlením konverzačních

obratů, aby ji konečně upoutal i svým intelektem. Trpěl jakousi

duševní impotencí a na sklonku pátého dne pocítil bezútěšnou

beznaděj.

Zítra, říkal si, mysle na silvestrovský výlet, mezi nás už zase

vstoupí profesoři, spolužáci a nějací hlupáci ze Stoky. Co dokážu

mezi nimi, když jsem promarnil pět dnů, ve kterých jsem ji měl sám

pro sebe? V tupě rachotící tramvaji pozoroval její jímavý profil,

připomínající tichou hladinu jezera, která zakrývá tajuplná proudění

v hlubinách. A co, napadlo ho v depresi, jí chci vůbec nabídnout jako

protihodnotu za štěstí prožít život po jejím boku? Kdo vlastně jsem,

že se odvažuju? Bastard, v jehož rodu připadá kapka modré krve na

sud prasečí! Jeho krize vyvrcholila. Rozhodl se vzdát marný boj,

128

odprosit rodiče a dožít sice bez lásky, ale mezi těmi, k nimž osudově

patří. A právě v tu chvíli mu Lízinka poskytla první důkaz přízně.

Jakýsi podnapilý muž se skleníkovou růží v klopě, který je při

nástupu odstrčil, aby první obsadil místo pro invalidy, se otřesy vozu

poněkud probral a začal je pozorovat. Lízinka zrovna zkoušela,

může-li hrát hru sama se sebou. Očima hláskovala Dopravní předpis,

nalepený nad oknem. Kdykoli došla k měkkému i, přičetla si je na

levé ruce jako Líz. Kdykoli narazila na ypsilon, přičetla si ho na

pravé ruce jako Inka. Do konce chyběla dvě slova a Inka vedla těsně

74:73.

Jak Richard, který neuměl jinak myslet, tak Lízinka, která jinak

neuměla počítat, pohybovali neslyšně rty. Podnapilý muž byl

intelektuál a zastyděl se tak, že vstal a nabídl oběma své místo.

– Promiňte, řekl hlasitě, otvíraje markantně ústa, aby mohli

odzírat z jeho rtů, – já nevěděl, že jste hluchoněmí, přeju vám

v Novém roce víc štěstí.

Dal Lízince růži z klopy a vrávoravě vystoupil. Lízinka pravě

končila hru. Rozhodla se, že růží odmění vítěze. Předposlední slovo

bylo DOPRAVNÍ a Líz vyrovnala 74:74. Poslední slovo bylo

PODNIKY. Nejdřív Líz a potom Inka zaznamenaly po bodu a hra

skončila nerozhodně. Lízinka dala proto květ Richardovi.

Nevěděl, jak ji doprovodil, neutkvělo mu, kudy se vrátil do svého

pokojíku. Růži položil na lože z namočené vaty a pustil se do veršů.

Stud, trpkost, zášť, vše se z něho sloupávalo jako plátky okvětí, až se

rozevřela i osvobozená duše a nabídla mu nevyčerpatelný poklad

myšlenek a slov, jichž se mu nedostávalo ve všedním životě. Měl co

dělat, aby je stačil přejímat a řadit do vyrovnaných útvarů pro

přehlídku, kterou vykoná Ona.

– Ten rudý kvítek z ruky tvé…

hlásil čelní oddíl písmen na sklonku večera,

… až k nebi jasně září…

skandoval šestý sled v rytmu hodin, bijících půlnoc,

… je symbol mého mládí!

přísahal zadní voj, když už světlo stolní lampy podléhalo ofenzívě

úsvitu. Richard zhasl a lehl si na holou podlahu, vyčerpán způsobem,

129

jaký tak dobře znají umělci, kdy stačí zavřít oči, aby odlehčená duše

vynesla tělo až ke stropu místnosti. Ten psychický nadhled i vítězně

završené tažení básnických ozdob, podporované salvami skvělých

rýmů, způsobily, že přemýšlel o dalším vývoji vztahu k Lízince jako

rozený stratég.

Celou operaci – bylo právě 6.00 – naplánoval na dvaačtyřicet

hodin. Už za dvě hodiny jí v autokaru, kde pochopitelně usednou

vedle sebe, vylíčí, jak se ubránil náhradním plícím i náhražkové

lásce, aby byl zdravý a čistý, až se potká s ní. Nepochyboval ani

v nejmenším, že tentokrát nebude mít o slova nouzi; vzpínala se mu

v mozku jak plnokrevníci v startovacím boxu. Při společné cestě

dvousedačkovou lanovkou jí na obrazu propadající se krajiny ukáže,

jak se oba vzdalují minulosti a míří spolu k životu nepopsanému jako

bílé pláně nad nimi. Odpoledne skromně stráví mezi všemi, kteří se

budou potácet po cvičné louce; chtěl, aby ji jeho lyžařské umění tím

víc překvapilo v klíčové chvíli. Také u stolu zasedne ovšem po jejím

boku. Dvojčata budou žvanit o sportu, František utrousí pár

obhroublých vtipů, šprt Albert se jistě vžije do role studenta výživy

a bude mlít nabiflované texty o pečení chleba, a Šimon předvede

obvyklý repertoár mlaskání a krkání; tehdy ji tiše pozve, aby po

večeři, až si ostatní vyjdou zakouřit, vstoupila tajně k první

kosodřevině, kde ji bude čekat. Pod nohama jim zablikají nicotné

ohníčky cigaret a nad hlavami zaplanou nesmírná světla vesmírných

těles. Dívka bude rozechvěle očekávat první polibek, ale on ji znovu

překvapí. Na velkolepém přírodním jevišti, rámovaném kulisou

rozeklaných štítů, jí přednese verše, ve kterých se omamně rozvoní

darovaná růže.

– Ten rudý kvítek z ruky tvé…

Po recitaci jí podá ruku a sejde ihned dolů, aby v ní nechal doznít

smysl toho poetického sdělení. Slabomyslných společenských her se

ovšem také nezúčastní. Zatímco se bude jídelna otřásat telecím

smíchem, sestoupí do lyžárny se svým kufříkovým zařízením,

vybaveným – aby je krom psychiatrů a Zelených baretů mohli užívat

i kožní lékaři k odstraňování tukových pupínků – sadou jehel

130

s bateriovým příkonem, a vypálí svou báseň do skluznic jejích lyží

jako zásnubní dar.

Ráno nešel ani na plánovaný výlet, aby se mohl brzy po obědě

vydat nejkratší možnou trasou ke štítu nad chatou. Hodinu stoupal,

hodinu traverzoval a hodinu šplhal pěšky. Konečně byl nahoře,

připnul lyže a otočil se. I když ten pohled očekával, zavrávoral; byl

to spíš terén pro letce než pro sjezdaře. Pak ale uviděl, jak se hluboko

pod ním blíží po turistické cestě k chatě školní výlet. Snažil se

představit si, co se odehrálo, když nahoře v sedle zapíchli lyže do

sněhu. Spatřila své lyže první? Nebo je objevil někdo jiný? Jak

zapůsobilo jeho otevřené poselství lásky na budoucí katy a jak na

budoucí učitele? Jaká byla jejich reakce? Závist? Výsměch? Nebo

hluboký obdiv? Pro ten teď nasazoval svou tajnou zbraň. Ještě chvíli

vyčkával, aby se v pravý čas dostal do jejich zorného pole. Pak jako

pravěký lovec vydal divoký křik a odrazil se. Spatřili ho, když ho

převis uprostřed hory katapultoval nejméně padesátimetrovým

skokem ze stínu do světla. Oranžová větrovka zasvítila jako letící

pochodeň a tu ho i poznali. Teď vykřikli oni a vzápětí oněměli, když

zmizel v muldě a představili si, jak se tříští dřevo i kosti, ale tu se

vyhoupl v dalším skoku nad pásmo nízkých klečí, dopadl do

nádherného telemarku a ostře zahranil. Sněhová tříšť vybuchla

a zvolna se snášela k zemi. Odhalila Richarda. Stál a tiše se usmíval.

Miláčku…! zvolala Lízinka, vrhla se k němu a bez ostychu pokryla

jeho tvář polibky. Před půlnocí objednal sám profesor Vlk láhev

sektu a čekal na zvuk hodin, aby jim za všechny popřál štěstí. Ozval

se jediný úder. Richard překvapeně zvedl hlavu a pohlédl na ciferník.

Bylo půl

26

osmé ráno. Jako šílený se zvedl z parket, naházel do vaku, co mu

přišlo pod ruku, strhl z věšáku oranžovou větrovku, popadl lyže

a řítil se ze schodů. Do nabité tramvaje se nevešel a čekání na další

neriskoval. Běžel okrajem jízdní dráhy, mávaje na každé vozidlo;

s rozevřeným vakem a nesvázanými lyžemi působil však jako

131

nebezpečný blázen. Proběhl tedy půl města pěšky a na místo srazu

dorazil blízek mdlobám. Čekali už jenom na něho.

– No ovšem, řekl docent Šimsa ironicky, – pan Mašín!

Dal znamení k odjezdu. Zakaleným zrakem hledal Richard svou

lásku a nedržel se. Mikrobus se rozjel a on upadl. Z chlapeckých

hrdel zaburácel smích. Když se mu podařilo vstát a přidržet se tyče,

rozhlédl se znovu. Uviděl Lízinku docela vpředu. Společníkem jí byl

profesor Vlk.

Ještě nikdy se mu nezdály minuty a kilometry tak nekonečné.

Přežít mu pomohlo jen vědomí, že pak bude už po jejím boku stoupat

k vrcholům lásky. Když mikrobus zastavil, opustil jej tak nedočkavě,

že v něm zapomněl lyže i vak. Musel pak čekat, až vystoupí se svými

saky paky všichni ostatní. Když se dostal dovnitř, zabouchly

samozavírací dveře a on několik minut zoufale bušil na sklo, než

upoutal pozornost šoféra, který se posiloval u blízkého kiosku kávou

na cestu zpět. Opět musel dohnat zpoždění úporným během, koupaje

se v potu. Sedačky už jely. Tentokrát na něho čekal sám šéf.

– No ovšem, řekl profesor Vlk ledově, – zase pan Mašín!

Nasedli každý z jedné strany a vyhoupli se kymácivě nad stromy.

Krajina se začala propadat a bílé pláně blížit, jak si představoval, ale

za jakých okolností? Široko daleko viděl jen zachmuřeného

profesora. Teprve když se vyhoupli nad obzor prvního stožáru,

spatřil daleko a vysoko vpředu drobnou svatozář Lízinčiných vlasů.

Doprovázel ji docent Šimsa.

A černý den neskončil. Sotva se ozvaly údery na kolejnici

a jídelnu s halasem zaplnili mladí učitelé, kteří dorazili před nimi,

i mladí popravčí, vystupující přirozeně jako studující potravinářství

a výživy, Richard rychle zabral dvě místa. Pak se mu zatmělo

v očích. Vedoucí obou školních skupin se dohodli obsadit společně

stůl a symbolicky k němu delegovat po žáku a žákyni z obou stran.

Za SUPOV to byli Albert s Lízinkou.

Polévky se Richard téměř nedotkl, v masu se jen porýpal.

Neodtrhl od čelného stolu zrak. Lízinka jedla mlčky, a jak nakláněla

hlavu nad talíř, tvořily její vlasy jakýsi zlatý paraván, který ji chránil

před dotěrnými pohledy. Richard jí byl za to vděčen tím spíš, že mu

132

neuniklo, jak často a zvědavě k ní vzhlíží student Stoky, sedící vedle

své ředitelky. Jeho kostěné brýle, kulatá záda, slabé vlasy, jaké brzy

vypadávají, i viditelný sklon k obezitě, to vše Richarda uklidňovalo.

Těsně před koncem oběda – trhanec dal Šimonovi – zachytil konečně

Lízinčin pohled. Byl by přísahal, že se na něho slabě usmála. Rychle

se mu vracela nálada. Těšil se, až vynese svoje trumfy.

Odpoledne nevyrazil s pokročilými na sjezdovku, ale zůstal, jak

měl v plánu, s většinou na cvičné louce. Nepředstíral neuměni, ale

také neodkryl karty. Občas ho zabolelo, když Lízinka upadla, ale

častěji cítil zadostiučinění, když se skácel ten obrýlený blbec, který

s ní obědval. Hrálo mu do ruky, že dívka bude moci srovnávat. Když

pak v lyžárně odkládali výzbroj, podařilo se mu nejdůležitější:

soukromě ji oslovit.

– Hned po večeři, zašeptal jí naléhavě, – u první kleče vpravo nad

chatou, přijď určitě, něco ti dám!

Jídelnu opustil večer první, seběhl do lyžárny a vyšel bočním

východem přímo proti pravé stráni. Stoupaje do svahu, opakoval si

do rytmu kroků.

– Ten rudý kvítek z ruky tvé…

Také u kleče byl první. Za okamžik zablikaly pod jeho nohama

ohníčky cigaret. Nad hlavou mu plála světla supersluncí. I měsíc už

vyšel a ozářil velkolepou přírodní scénu s kulisou hor.

– Vždyť je to něco krásného…, zašeptal verš ze své básně a užasl,

jak mohl v intimitě pokoje tak přesně vystihnout atmosféru této

chvíle.

Pak si uvědomil, že prostranství před chatou je opět tiché

a prázdné. Rozhlédl se. Nikdo nešel. Zaposlouchal se. Nikde nevrzl

sníh. Seběhl několik kroků, aby se přesvědčil, nevyšla-li právě

z lyžárny. Slabá žárovka ozařovala pustý jícen vchodu. Pohlédl přes

chatu na protější svah, kde se rovněž černala kosodřevina, a ulekl se.

Řekl jí vpravo, ale nezáleží na tom, odkud se díváme? Seběhl

k chatě, už se nemohl zdržovat tím, že ji obejde zezadu, přesprintoval

nástupiště, připomínající umrzlý mlat, kam se promítala okna jídelny,

a už zmáhal protisvah. Byl strmější, tvořil několik teras, sníh tu ležel

133

v návějích, zapadal do něho místy po kolena a zoufal si, že sem štval

ji.

Nahoře nebyla. Teď ani předtím. Kolem něho jiskřil pás sněhu,

porušený jen jeho stopami. Pochopil, že se prostě zpozdila a čeká ho

na druhé straně. Obrátil se a pokračoval, tento den už potřetí, ve

vysilujícím běhu. Dolů to šlo ještě hůř než vzhůru, valil se

a prohrabával jako pes. Znovu kolem chaty. Znovu do svahu. Byl

zalit potem a promočen sněhem. Kleč. Nikdo.

Trhaně oddychoval a ničemu nerozuměl. Tu si uvědomil, že

zatímco nesmyslně lezl na protější stráň, měla dost času vystoupit

sem, nenajít ho a vrátit se. V chatě pustili gramofon a ječivé decibely

se jako pneumatické kladivo zakously do celistvého ticha horské

noci. Představil si ji, jak tam smutně sedí v kouři a hluku a také

nechápe, co se stalo. Klopýtavě se rozběhl dolů.

Když otevřel dveře jídelny, nemohl zprvu poznat, co to hrají za

hru. Stoly byly přiraženy ke stěnám a uprostřed probíhal za

ohlušujícího vřeštění divoký zápas. Richard uviděl Lízinku. Ten

obrýlený tlustý kripl ji držel kolem pasu a snažil se jí podtrhnout

nohy. Už už se na něho vrhl, když mu to v posledním zlomku vteřiny

došlo v celém rozsahu:

tančili. Richard

27

omdlel.

– Dobrejtro, řekl Albert; seděl na druhé posteli pod zkoseným

stropem, hryzal jablko a hltal Plutarcha.

– Co…?? řekl Richard slabě, – kde…? kolik…?

– Kapku tě včera picnul ten čerstvej luft, řekl Albert, který vzdor

svému vzdělání užíval jazyk sirotčinců a ulice, když dík své

inteligenci pochopil, že lidovost je solí epochy, zatímco vzdělanost

smrdí kriminálem, – místní felčar ti prdl koňskej spacák, takže ses

prochrněl skoro celým ciferníkem.

Reflex vymrštil Richarda z postele k židli, přes kterou ležely jeho

šaty; na víc však nestačil. Omámen dosud spánkem i barbiturátem,

134

cítil se jako v beztížném stavu. Pohyb klopýtal za myšlenkou

a předměty, kterých se chtěl dotknout, jako by před nim uplývaly.

– Co blbneš? zeptal se Albert, odkládaje knihu, – jestli chceš

žrádlo, já ti skáknu.

Měl toho krasavce od první chvíle plné zuby a jevil se jako šprt

hlavně proto, že chtěl Richarda soustavně deklasovat v očích

klasifikujících. V jednom ho však nikdy předčit nemohl: ani těžká

nemoc mu neubrala na mužné kráse, naopak ji oduševnila a zmenšila

tak Albertovu výhodu. Albertovo náhle samaritánství obráželo snahu

prodloužit chvíli všestranné převahy. Šestým smyslem rozených

intrikánů jediný postřehl, že Richardovu mdlobu zavinil spíš stav

mysli než těla. Chtěl to vědět přesně, protože v případném konfliktu

s Richardem mohl spoléhat jen na převahu kompromitujících

informací.

Uprostřed mdlého tápání se Richard zarazil. Začala se mu vracet

paměť.

– Ještě je…, zeptal se naléhavě, ale hned se opravil, protože

s pamětí se vrátila i ostražitost, – ještě jsou na túře?

– Ne, Ciment a ten tělomrskář ze Stoky, řekl Albert, přísně

dodržující zásady utajení, – jim dávají kapky na louce, protože

z rádia věštili bouři. Prk mě naštěstí nechal u tebe, tak buď v pelechu,

mejdan začíná až v sedum!

Richard ho poslechl. Nemohl toho mrzáka od prvního setkání ani

cítit a přeháněl péči o svůj zevnějšek především proto, aby soustavně

nastavoval Albertovi zrcadlo. V jednom se mu však nikdy nemohl

rovnat: ani hrb neoslabil Albertovo železné sebevědomí, nosil ho

naopak, jako by mu právě on zajišťoval výsadní postavení.

Richardův náhlý souhlas nebyl než pokusem užít proti němu jeho

vlastní zbraně, lsti. Zbystřeným vnímáním člověka v tísni pochopil,

že právě Albert může zmařit jeho plány, anebo mu posloužit

důležitou informací.

– Kdo, zeptal se co nejledabyleji, – je ten kluk?

– Kterej? zeptal se Albert.

– Co jí s váma, řekl Richard a přivřel jakoby vyčerpaně oči, aby

ho mohl tím bedlivěji pozorovat.

135

– Ty neznáš, řekl Albert a v tváři mu zakmitl záblesk úcty, –

Michala Dujku?

– Proč, zeptal se Richard co nejpohrdavěji, – bych ho měl znát?

– Protože, řekl Albert, – ho zná i Prk. Je to básník, prej mu vyšla

sbírka.

– Básník! vykřikl Richard, – v životě jsem od něho nic nečet!

– Tak proč se na něj ptáš? zavětřil Albert.

– Tou pleší a pupkem mi někoho připomněl, řekl Richard rychle

a dodal jeho slovníkem, – skákneš mi teda pro to žrádlo?

Sotva zapadly za hrbáčem dveře, vyskočil znovu z postele a udělal

pár kroků. Už to šlo. Zkusil několik dřepů. Povedly se. Zaklusal ostře

na místě. Nezadýchal se. Sevřel dlaněmi desku stolu a vytáhl na ní

stojku. Neupadl. Pečlivě posbíral lyžařskou vystroj, vzal z vaku

zamčený kufřík, ujistil se, že má na krku klíček a vyběhl přes chodbu

do koupelny. Sprcha stařičké chaty fungovala spíš jako cedník, ale

devět ledových pramínků mělo účinek devítiocasé kočky. Richardův

mozek byl opět schopen jasně vidět minulost i budoucnost.

Tančila, říkal si. A co?? Je snad její vina, že v té chvíli nebyl

nablízku? Sama marně kladla odpor. Vybavil si poslední obraz, který

mu utkvěl na sítnici: brejlovec extaticky sketuje melodii a tleská

upocenýma rukama, zatímco ona se před ním otáčí jako loutka,

v tváři stín hlubší než kdy předtím. Dujka. Tak tedy Dujka! opakoval

si. A něco takového smí psát poezii! Vždyť z ní musí na hony čišet

jeho chtíč! Držena na uzdě jen bičem vod vzpínala se v něm poprvé

divoká a zacílená nenávist. Neviditelná kopyta bila do vzduchu stále

blíž Dujkovy hlavy.

Do pokoje se nevrátil, nechtěl už riskovat. Ustrojen seběhl

s kufříkem do lyžárny. Snad kdyby tam stály její lyže, byl by se

pustil do vypalování a našel v tom ventil. Ale nebyly a to ho utvrdilo:

buď přednese dívce své verše osobně, až ho bude přede všemi líbat

za mistrovství i statečnost, anebo si je přečte večer sama, v kůži.

V kůži! Jak ukrýval kufřík pod haraburdí, zasmál se. A v tom

kamenném bunkru bez oken, na jehož druhé půlce se jako ve

středověké mučírně válela kola žebřiňáků, řetězy, násady kos a jiné

nářadí k letní senoseči, zazněl ten smích skoro šíleně.

136

Z lyžárny ostře zabočil za chatu, takže si ho z cvičné louky

nestačili povšimnout. Odtud se vydal nejkratší možnou trasou ke

štítu. Plánované časy hravě zkracoval, byl odpočatý a především

netrpělivý. Půl hodiny stoupal, půl hodiny traverzoval a půl hodiny

šplhal pěšky s lyžemi na ramenou. Když si je nahoře připnul a otočil

se, byl odměněn pohledem jako z letadla: slunce, které navzdory

špatné předpovědi nenaráželo právě dnes na sufity mlh ani na

revuální opony mraků, iluminovalo téměř celé vnitrozemí, scénu

jeho života, na které se narodil, vyrůstal, kde se ožení, bude po boku

líbezné ženy poctivě popravovat, vychová děti, předá jim štafetu

a jednoho dne zemře s vědomím, že žil plně a užitečně.

Pohlédl pod sebe, a přestože byl na ten pohled připraven,

zavrávoral. Před krabičkou zápalek se tam pohybovali titěrní broučci.

Zvrátil hlavu dozadu a zavřel oči. V tom krátkém postoji, kdy tělo

držely jen svaly rukou, zatímco lyže ho snášely do propasti, si

vybavil Lízinčinu tvář a nabyl nové rovnováhy.

Poryv větru ho o ni málem připravil. Otevřel oči a ohlédl se.

Vrchol štítu zmizel. Rychlostí velké vody postupovala přes pohoří

kalná a hučící fronta. Má hrdá zkouška! blesklo mu hlavou. Na víc

nezbýval čas. Za okamžik se strhne sněhová bouře a ti dole budou

hledat úkryt. Musí tam být dřív. Láska, nebo smrt! napadlo ho ještě.

Pak se mohutně odrazil.

V horní půlce sjezdu nestačil vnímat než svůj bezmála volný pád.

Až když ho převis katapultoval nejméně třicetimetrovým skokem ze

stínu světla, zaregistroval zmatený pohyb před chatou, který vzápětí

ustrnul: to zřejmě poznali jeho větrovku. Zmizeli mu, když se ponořil

v muldě. Musel se pekelně soustředit, aby prokličkoval řídkou klečí

a především, aby se včas odrazil na druhém převisu. Lekl se, když se

před ním jako na střelnici vyklopila obrovská silueta chaty, ale

současně už potlačil špičky lyží k zemi, dopadl, až zapraštěly

skluznice, do ukázkového telemarku, ostře zahranil a na místě stál,

zatímco kolem něho se zvolna snášel k zemi výbuch sněhové tříště.

Dokázal to. A stačil první pohled, aby si byl jist, že zvítězil.

Ačkoli kalná láva byla už těsně nad klečí a tlumené vytí

ohlašovalo bílé peklo, zde panovalo mrtvé ticho živého obrazu. Na

137

sněhu, v pokojích i v oknech jídelny před ním defilovaly tváře plné

úděsu, úžasu, úlevy i úcty.

Pak zazněl smích. Smích, který neznal, protože ho nikdy neslyšel.

Otočil se.

Od kleče, která včera marně čekala na zvuk jeho veršů, sbíhala

s rozpálenými tvářemi a čapkou v ruce Lízinka, pronásledována

Dujkou. Dujka ji kouloval. Lízinka se

28

smála.

Byl to zdařilý, veselý, po všech stránkách vyvedený Silvestr,

přestože venku zuřila bouře, jakou nepamatoval ani správce. Vichr

přerušil elektrické vedení. Ani to nikomu nevadilo. Dostatek tepla,

svící, hudby a především vína – pedagogové se shodli, že dnes

přimhouří oči – způsobil, že nálada byla znamenitá. K úplné

spokojenosti jim chyběl jen Richard.

Zmizel, sotva dojel. Hledali ho marně. Protože ale večírek byl

maškarní – ráz: na staré škole a ve staré pekárně –, předpokládali

právem, že už je dávno mezi nimi a vychutnává v skrytu svůj triumf.

V pršce gratulací ho musel ocenit i Vlk. Je přirozené, že vzal

chlapce na milost. Tělocvikář Stoky nepřestával opakovat, že takový

výkon by byl lahůdkou každého mistrovství a že by Richard určitě

ozdobil prapor školy medailí. Prapor! napadlo Vlka, musíme mít

prapor. Vzpomněl si, že chlapec je i výtvarně nadaný, a rozhodl se

projevit mu náklonnost tím čestným úkolem. Sekyru ve špalku

zavrhl, ale co krvavé pole, rozťaté konopným lanem, pousmál se,

které by při dobré vůli připomínalo vánočku?

Profesor seděl u čelního stolu v kostýmu mlynáře, který mu ušila

manželka z kdysi nafasovaných a pak nepoužitých rubášů. Kolem

něho vířili prášci, pekařští učni, bakaláři a šůlmajstři všech dob. Měl

radost z vynalézavosti svých děcek; Albert si nakašíroval hrb jako

pekařskou nůši a František šel dokonce za rohlík, bůhví, jak tu

lepenkovou konstrukci dopravil v kufru až sem. Nejčastěji

a s největším zalíbením sledoval sličnou pekařinku, které paní

138

Tachecí ušila kostým ze svých svatebních šatů. Neuniklo mu, že

tančí převážně s mírně obtloustlým žákem-darebákem z Florencie,

který si nepřestával opravovat poskakující čapku s pérem, umělý nos

i nestylové brýle; jak si však vzpomínal, prozrazovaly mladíkovy

verše vřelý sklon k revolucím a ledový odpor k sexu, nedělal si tedy

velké starosti. Přesto byl docela rád, když se k němu naklonil správce

chaty, a křikem, aby přehlušil veselý ryk, se ho ptal, není-li jeho

žákem jakýsi Dujka, kterého kdosi nutně shání. Ukázal na

Florenťana, a když ho správce odvedl z improvizovaného parketu,

přistihl se při myšlence, že by bylo příjemné, kdyby pekařinka

požádala o tanec jeho. Ale ujal se jí tělocvikář Stoky, a Vlk se musel

vyrovnat s dvěma protichůdnými pocity: že si tak zachoval patřičný

odstup, ale že je tím lehce zklamán.

Těsně před půlnocí vystřelily korky sektů a tehdy se odehrála

rušivá příhoda, při níž Vlkovi ztuhla krev. Do rozjařeného reje

vstoupila z chodby vysoká postava, maskovaná rudou kápí. Aby

nebylo pochyb, koho představuje, držela v ruce kolo, z něhož kapala

krev, tak rudá, uvědomil si profesor, jak dovede být jen malinový

džem. ,Kat‘ došel za všeobecného potlesku až k čelnímu stolu

a položil kolo na Dujkovu prázdnou židli. Pak se uklonil a zmizel.

Vlkovi vyvstal na čele chladný pot. Zmateně uvažoval, kdo to byl

a co sledoval. Ožral se někdo ze SUPOVu? Vyrazil by ho, ale

oddechl by si. Protože co když to znamená, že někdo ze Stoky

pochopil? To by byla katastrofa. Využil všeobecného třeštění, které

právě vypuklo na počest Nového roku, a skokem byl na druhé straně

stolu. Chtěl odstranit alespoň to proklaté kolo, než dojde na další

kroky. Vzal je a položil pod stůl. Malinový džem mu potřísnil pravou

ruku. Měl kapesník na stejné straně, proto ji olízl. Byla to krev.

– Pane profesore, zachraptěl mu do ucha Albert, – dole!

Primus vypadal, jako by si pro zvýšení dojmu pomoučnil obličej,

ale byl tak bledý. Víc si nestačili říct, protože se ozval výkřik, který

zmrazil všechny ostatní. Na prahu jídelny stála s baterkou žena

správce, lapala po dechu a ukazovala kamsi pod sebe. Pak baterku

upustila.

139

Vlk přiběhl do lyžárny první, ale neměl už čas zamknout dveře,

aby uzavřel cestu dalším. Ostatně první pohled mu řekl, že tady už

stejně nepomůže ani bůh, leda snad vysocí příznivci, budou-li ještě

chtít.

Na kříži svatého Ondřeje, vyrobeném z lyží, ležel, připoután

řetězy, nahý Dujka. Jako odborník poznal Vlk okamžitě, že dříve než

byl lámán ,von unter auf‘ – na výbornou!, musel konstatovat –,

podstoupil náročné mučení elektřinou. Mrtvolu okamžitě přikryl

opodál pohozenou oranžovou větrovkou, takže se Lízinka ani

tentokrát nemohla seznámit s verši, které pro ni nešťastný Richard

vypálil nejjemnější jehlou na Dujkova široká prsa a tlusté břicho.

Ten rudý kvítek z ruky tvé

je symbol mého mládí.

Ať naše něžné přátelství

až k závisti svět svádí!

Ať naše čisté přátelství

až k nebi jasně září,

ať v hrdé zkoušce obstojí

před samou Boha tváří!

Vždyť je to něco krásného,

že máme se tak rádi.

Ten rudý kvítek, děvčátko,

je symbol mého mládí.

Richard Mašín

Autora našli při oblevě v polovině března. Ležel v košili pod první

klečí vpravo nad chatou. Jeho tvář, kterou nabalzamoval mráz, byla

29

hrůzná, děsivá a plná nenávisti.

140

IV

141

V pátek 21. března večer, na prahu první noci nového jara,

zazvonil u Šimsy telefon. Docent ležel na vojensky ustlaném gauči

sám a oblečen. Pozoroval hru stínů na stropě, která zrcadlila jeho

vnitřní neklid.

První zazvonění neslyšel, při druhém až pátém pomalu, protože se

tomu bránil celý jeho organismus, vyplouval ze snění; při sedmém se

ho zmocnila nelibost, při osmém zlost, při devátém vztek a při

desátém přímo fyzický odpor ke zvuku ztělesňujícímu neosobní síly,

které ho manipulovaly celý život. Při jedenáctém se zařekl, že už

nikdy neposlechne jinou autoritu než své srdce; zmobilizoval vůli

a vrátil se k představám, za kterých byl tak brutálně vyrušen. Při

devatenáctém zazvonění ovládl bitevní pole v něm jeho odvěký

nepřítel, který, jak si poprvé uvědomil, dosud vždycky porazil

a rozprášil jeho druhé, svobodnější já: byl to dril. Uprostřed

dvacátého

30

zvedl sluchátko.

– Příjem, řekl, jak se neodnaučitelně naučil za mnoho let v ostře

střežených budovách.

– Tady Vlková, řekl tichý hlas na druhém konci, – kdo tam?

– Ciment, odpověděl Šimsa, jak neodvyknutelně přivykl za pár

měsíců v přísně utajované škole, a dodal co nejsrdečněji, aby

nezůstal komisní vůči ženě, které jediné si vážil, – dobrý večer!

– Dobrý, řekla Vlková, – nespal jste, Pavle?

– Ne, zalhal co nejpřesvědčivěji, aby nezneklidnil ženu, která

jediná o něho projevovala nesobeckou starost, – zrovna jsem

dovečeřel.

– Škoda, řekla Vlková vesele, – když jste se v neděli omluvil na

koprovku, doufala jsem, že jste se nám zamiloval.

– Ne, zalhal co nejdůrazněji, aby zakryl rozechvění, – jsem pořád

sám a zůstanu, dokud se nerozvedete vy.

– Ale Pavle! řekla s hraným rozhořčením, zřetelně polichocena, –

to byste snad Bedymu nepřál! Vy můžete mít deset ženských na

142

každém prstě, ale kde by si ten můj apoštol našel jedinou, aby mu

dávala na hřbet křenové placky? Bedřich leží.

– Leží? opakoval Šimsa nevěřícně, – Bedřich??

Nezažil to, co ho znal.

– Je to hexnšús, však se vám divím, že jste ho nechal hrát ten,

řekla Vlková káravě, ačkoliv Vlk sám si přál doplnit po Richardovi

čtyřky, – volejbal, není už mladík, no ale aspoň si ho jeden víkend

užiju, vzkazuje vám, abyste zítřek odvolal.

– Nemám to vzít za něho? zeptal se Šimsa spíš ze zdvořilosti.

Slyšel, jak to Vlková Vlkovi opakuje, a znal předem odpověď.

Zítřejší výlet měl za cíl venkovský depozitář Orientálního muzea,

kde byla sbírka exotických mučidel. Založil ji osvícený šlechtic, aby

podnítil fantazii domácích úkonářů; byli však tmáři a nedokázali se

odtrhnout od rezavých palečnic, neskladných skřipců a jiných

starožitností, které dřív než přiznání vyrážely život. Teprve Vlk,

tehdy začínající selfmademan bez erbu a bez protekce, vrátil plody

tisícileté vynalézavosti lidstvu. Stalo se tak v kritickém stadiu

přípravy monstrprocesů, když se výslechy nehýbaly z místa, protože

zákazníky byli profesionální revolucionáři, na které evropské mučení

neplatilo. Byl to Vlkův první triumf, a i když pak už nikdy nemučil

a po rehabilitaci přeživších zákazníků mohl mít osobní zájem, aby

nepopulární stopy zmizely v bahnu přehrad, dosáhl s pomocí

Doktora, že bezpečně spočinuly v uzavřených sbírkách; Šimsa

chápal, že je chce ze sentimentality ukázat děckám sám.

– Pavle, ozvala se Vlková, – Bedřich by to chtěl děckám ukázat

sám.

– Myslel jsem si, řekl Šimsa zdvořile. Služební tajemství starého

data mu dodnes zabraňovalo přiznat svému učiteli, že mučit by mohl

učit i jeho; měl dobré důvody považovat tyhle relikvie za starý krám

a práci s nimi za neefektivní nimračku. Mlčel však.

– Máte jim zavolat, aby si opakovali, Bedřich chce v pondělí

zkoušet. Taky vás prosí, abyste přípravu k pondělnímu úkonu

zmáknul sám, máte si vzít někoho z děcek, kdo nemá zápočet.

Když její teplý hlas dozněl, neodložil Šimsa sluchátko, ale vytočil

zpaměti číslo internátu pro studenty z rozvojových zemí, kde bydleli

143

i supováci z venkova. Volba byla obezřetná i účelná: cizinci neměli

návštěvy, a i kdyby nahlédli děckám do sešitů či skript, nehrozilo

prozrazení, protože dosud zápolili s neznámým jazykem; navíc

mohly být známosti užitečné, kdyby děcka někdy působila v zemích,

kam se vrátí i studenti, ať jako jejich chlebodárci, nebo zákazníci.

Správcová mu připomněla, že je pátek. Bylo to jediné osobní

volno a chlapci se rozprchli podle naturelů: Albert šel na historický

film, dvojčata hrát basket a po něm do diskotéky, a František na pivo.

Zavolala mu tedy Husa: byl doma a spal. Protože jeho ospalý hlas

nebudil důvěru, Šimsa mu vzkaz nadiktoval a nařídil, aby ho všem

vyřídil ještě v noci, nechce-li riskovat, že někdo vstane zbytečně

a pak mu to spočítá. Děcka dávno přijala Vlkovu výchovnou metodu:

účty se vyřizovaly v hodinách mučení.

Nato vytočil Šimsa znovu a poslouchal signál, stále ještě v zajetí

informace, kterou měl prostě dát dál.

– Tachecí! řekl temperamentní ženský hlas.

Šimsu omráčila nenadálá myšlenka.

– Kdo tam? řekl ženský hlas netrpělivě.

Šimsa seděl bez hnutí na gauči, ale ta myšlenka ho už nesla

rychlostí světla nastávající nocí.

– Kdo volá?? opakoval ženský hlas naléhavě.

Ta myšlenka dopravila Šimsu na práh zítřejšího rána a posadila za

volant jeho sportovního vozu.

– Je to Pavel?? zeptal se ženský hlas přiškrceně.

Ta myšlenka protáhla Šimsu řídkým sobotním provozem přes

město až k bráně jatek. Pod sochou řezníka, napřahujícího palici na

sochu telete, v místě obvyklého srazu, spatřil postavičku, marně

vyhlížející spolužáky. Zář jejích vlasů ho oslepila.

– Pavle! zašeptl ženský hlas vášnivě – vždyť já se nezlo…

Docent Šimsa zavěsil

31

lyže na kolík dvousedačky a mrštně se vyhoupl na svou půlku

místo Vlka, který si chtěl počkat na Mašína. S rozkoší zavnímal

144

první hup, kterým ho lanovka odtrhla od země. Měl pocit, že se trhá i

od všech povinností, od svého osudu, ano i od pozemské tíže, a pluje

vstříc krajinám snů.

Ten pocit neměl odjakživa. Když ho stát vytáhl z popelnice, kam

ho odložila kukaččí matka, učinil pro něho, co mohl. Jako surovinu,

opracovávanou dlouhým procesem v užitečný výrobek, vložil ho stát

do svého nalezince a po něm sirotčince, odkud ho dodal ke konečné

montáži do vojenské školy, ze které měl na konci vypadnout v tuhé

uniformě a tvrdém řemení poddůstojník z povolání. Jako zvíře

vyzdvižené z mrazu a hladu k plné misce u teplých kamen utvrzoval

se každým soustem v lásce i úctě k laskavému, i když přísnému

pánu, který připomínal Boha: ani stát nebyl viditelný a oslovitelný,

ale zato stejně vševědoucí a všemohoucí; i stát se projevoval jen

prostřednictvím svých kněží, kterým dal různé šarže, ale stejné právo

trestat. Šimsa přivykl drilu jako Eskymák ledu, podvoloval se mu

oddaně, ba rád, protože nic jiného nepoznal. Stát mu zachránil život

a on jej denně obětoval státu, proto byla jeho existence

nekomplikovaná a kariéra setrvale vzestupná.

Teprve když při plnění jistého bojového úkolu strávil pár týdnů

v luxusním horském hotelu, musela se v něm odehrát jakási změna,

kterou zpočátku nepostřehl. Jako Vlkův asistent začal pak z dobrých

důvodů jezdit za relaxací místo do zámečku sem nahoru; přitom

objevil s úžasem, že kult státu v něm ochabl nahrazen kultem přírody

a kultem sexu. Jak míjela léta, těšil se stále víc, že pod sebou

zanechává svět, plný řvoucích dětských sester, vychovatelů,

náčelníků a koneckonců i zákazníků; že nahoře vystoupí na sníh,

neporušený civilizací, a vyjede po něm proti proudu dějin tam, kde

celou techniku představoval mužův sval a celou kulturu i s poezií

nahradil pyj.

Nedovedl odhadnout, kolikrát čekal nahoře jako lovec, když

lanovka jako obrovské korečkové rypadlo bagrovala z údolí

a vyvrhovala mu k nohám nekončící zástupy žen, na děvče, kterému

hleděl z očí stejný hlad, aby s ním projezdil den po bílých pláních

a noc po bílém prostěradle. Málokdy potkal tutéž dívku dvakrát, ale

možná, že ji prostě nepoznal, bylo jich mnoho a příliš se podobaly

145

jedna druhé: letěl na černovlásky s plnými prsy, protože brzy objevil,

že bývají stejně vášnivé a vytrvalé jako on. Vychováván asketickým

Vlkem, byl z výbuchu neovladatelné vášně zděšen. To šlo tak daleko,

že po dosažení vrcholu od svých partnerek prchal, anebo je dokonce

vyháněl. Časem samozřejmě zjistil, že odchylkou z normálu je Vlk,

nikoli on, a že stát není proti sexu, pomáhá-li jeho zaměstnancům

k duševní harmonii, s níž lépe plní rozkazy; ale doba, kdy považoval

svou vitalitu za neřest, styděl se za ni a skrýval ji, ho poznamenala

trvale: jeho vztah k ženám byl zredukován na živočišnou radost,

neposvěcenou milostí citu. Nepoznal lásku, ale dosud mu chyběla

stejně málo jako Eskymákovi růže.

Také teď cítil příjemné vzrušení, vždyť se sem dostával poprvé od

zrodu SUPOVu. Nepochyboval, že se i tentokrát najde v kolektivu

spřátelené školy či personálu boudy černá krása, která se mu ráda

vydá v plen. Měl dojem, že se co chvíli vznese nad jiskřivá temena

hor, a v přetlaku dobré nálady se obrátil k té, která s ním sdílela

kovovou labuť.

– Tak jak, Tachecí, řekl, – těšíte se?

Lízinka hrála novou hru. Když je míjela modrá sedačka, dostala

bod Líz. Když jela červená, připsala jej Ince. Když zelená, patřil bod

té, která jich měla právě míň. Líz vedla těsně 15:14 a Lízinka musela

dávat pozor, nechtěla-li se splést.

Vida, že dívka pohybuje rty, a neslyše přesto zvuk, přičetl to

docent změně tlaku a rázně si protřepal obě uši.

– Co jste, zeptal se, – říkala, Tachecí?

Teď vedla těsně 16:15 Inka a Lízinka byla velmi soustředěná, aby

nikoho nepoškodila.

Uvědomil si, že slyší kovové tření lana, a pochopil, že závada není

v jeho sluchu. Netušil, že dívka počítá, a napadlo ho, ze se modlí:

křehká bytost vedle něho, držící pletenou čapku v sepnutých rukou,

takže jí vítr vzdouval zlaté vlasy, se v nezemském prostoru nad

ubíhajícími homolemi zasněžených smrků podobala ze všeho nejvíc

světici, absolvující Nanebevstoupení.

Když ji poprvé spatřil u Tachecích, připomněla mu skutečně

obraz, a obrazy mu neříkaly nic. Dětské sestry, vychovatelé

146

i náčelníci ho vodili po stezkách, které obcházely krajinu umění

a citu jako leproserii. Kultivovaný Vlk i jeho žena mu vstoupili do

života pozdě, aby to mohl dohonit. Navíc chyběla Lízince těžká

ňadra, smyslná ústa a především neřestná barva noci, aby ho mohla

zaujmout jako žena. Jako žačku ji však uznával od zkušebního testu,

kdy udělala kapra na dvě rány a slepici na jeden řez. Ta vážná

a jemná dívka zvládala i školní látku tak, že brzy předčila všechna

děcka s výjimkou Alberta. Zvykli si s Vlkem brzy na její uzavřenost,

stačilo jim, že při praktikách prokazovala bez výkyvů nejvyšší

připravenost. Sílu nahrazovala šikovností a citem pro každý úkon,

jaký je vrozen jen ženám. Jen jednou zažil, jak zaváhala, a tehdy si

také poprvé uvědomil její…

13. prosince odpoledne přednášel drcení varlat a na konci hodiny

přistoupil k ukázce. Stalo se zvykem, že se figuranti, suponující

zákazníky, a žáci, úkon procvičující, pravidelně střídali, aby jejich

určování nepůsobilo prostoje. Úkon vyšel tehdy na Lízinku

a zákazníka ,hrál‘ Šimon. Šimsa byl v časové tísni. Varlata, vyčítal

si, jsme vzali v plánu na hůl, napřesrok musí dostat víc, třeba na úkor

pálení prsních bradavek cigaretou, které zvládli hravě. Pro urychlení

dal Šimona připravit, zatímco končil výklad u tabule. Vázání

koženými kurty k upravenému lůžku, které škola vyškemrala

z vězeňské gynekologie, byl mechanický úkon a dvojčata při něm

sledovala Šimsu. Tak se stalo, že když Lízinka s drtičem varlat –

vyvinul Šimsa ještě jako zelenáč, ale tak dokonale, že vzdor

technické revoluci zůstal up to date – přistoupila k Šimonovi, zůstala

v rozpacích stát.

– No tak, řekl Šimsa podrážděně, protože do zvonění zbývalo

necelých deset minut, – Tachecí, zmandlujte mu koule!

Škola měla naučit děcka i jazyku příštích pracovišť. Všechny

cvičební nástroje byly speciálně uzpůsobeny, podobně jako divadelní

kord. Drtič vyvinul jen určitý, pravda nepříjemný tlak; pak se včas

zablokoval.

Lízinka se nepohnula a Šimsa si teprve teď všiml, že Šimon má na

sobě zelené klotové trenýrky, nad jejichž gumičkou se vzdouval bílý

147

otylý pupek; nikdo na to nevzdechl, protože dosud nikdy nešli pod

pás. Šimsa nemínil ztrácet čas.

– Flajšer, přikázal Albertovi, vybíraje z vitríny ostrý nůž, postaru

zvaný hautka, kterým se stahovala kůže, – ufikněte mu ty

bombarďáky, aspoň si koupí něco apartnějšího.

Albert zručným řezem odstranil trenýrky a odhalil Šimonův

podbřišek: pod směšně malým pyjem leželo obludně velké moudí.

Vyvolalo to všeobecné haló. Nesmáli se jen Lízinka a Richard.

– I malá ráže, zvolal Šimsa, který věděl, že dobrý vtip výuku

nebrzdí, ale naopak, – může mít velkou kadenci a pro drcení si

můžem sotva přát lepší dvojku, než má tady Hus, tak, Tachecí, na

sál!

Šimon na ni kamarádsky mrknul. Pak zavřel oči a začal po svém

zvyku funět. Ale Lízinka zaváhala. Copak, copak? řekl si Šimsa

překvapeně, že by holčička nedávala pozor? Tři a půl měsíce ji

nepřetržitě chválil; cit pedagoga mu napověděl, že má příležitost

konečně jí vynadat, aby jí úspěchy nestouply do hlavy. Otevřel ústa,

když si všiml jejích očí. Nebyla v nich nerozhodnost, zračil se v nich

čirý údiv. Šimsa zavřel ústa, ale tím víc zařval v duchu. Ty idiote…!

Byl svědkem, jak jeho žačka poprvé spatřila základní orgány

muže.

Zvládl to ovšem perfektně. Předstíral, že vidí na drtiči závadu

v blokujícím mechanismu, a přerušil cvičení vtipným bonmotem, že

Šimonovi nemohou poškodit právě tu část mužství, kterou může

nejvíc potřebovat, v nejhorším, dodal za všeobecného řehotu

s chtěnou obhroublostí, která měla zakrýt jeho stud, aby s tím hrál

biliár. Pohotově podal Lízince mandarinku, kterou jako oni fasoval

k obědu, a pak oněměl znovu, když ji Lízinka rozdrtila tak, že je

všechny ohodila lepkavá šťáva. Blokující mechanismus byl skutečně

defektní, Šimona zachránil před zmrzačením jen zázrak…

Zázrak? Šimsa pohlédl na dívku po svém boku. Její rty se stále

pohybovaly a oči fixovaly vratké lano, klesající proti nim, jako by

z něho odečítala tajemné poselství. Ani teď v ní neviděl ženu, ale

také mu nepřipadala jako žákyně. Kdo vlastně je? Co se v ní

odehrává? A proč ho zničehonic tolik zaujala?

148

Vytržení trvalo jen tak dlouho, než jejich společnou hrazdu

rozkomíhal poslední požár, za nímž je čekala pevná zem. Šimsa jako

sportovec převzal vedení a musel zajistit spoustu věcí. Především

vyšavlovat pro Vlka jednolůžkový pokoj, aby i on mohl bydlet sólo.

Moralista Vlk sice nevyžadoval stejnou sebekázeň od druhých, ale

proč ho zbytečně jitřit? Měl jako vždycky štěstí. Správcova žena

vystrnadila z jediného parádního pokoje právě ubytovanou ředitelku

Stoky falešným sdělením, že v něm žije krysa. Šimsovi obstarala

hlídačský pokojík za lyžárnou; protože vlastnila plná ňadra a havraní

vlasy, měl vystaráno. Lízinka mu opět splynula s celým studentským

pronárodem. Netušil, že se z něho záhy vyloupne tak, aby na ni už

nezapomněl do smrti.

Neunikl mu ovšem zájem, jaký vzbudila u mužů, kteří ji viděli

poprvé. Dujku nebral vážně, byl to puberťák a navíc básník, které

zásadně podezříval z impotence. Tělocvikář Stoky byl však vrstevník

a muž s obdobnými zájmy; poznal to, když rozdělovali lyžaře na

začátečníky a pokročilé.

– To je fantazie, řekl Šimsa, závistivě hledě vlevo, kde se s křikem

řadila Stoka, – co tu máš černejch koček…!

– Všechny ty utahaný číči, řekl kolega, hledě žádostivě vpravo,

kde se s rykem řadil SUPOV, – bych dal za toho tvýho anděla…!

Šimsa se ještě stačil podivit, ale pak byl třiatřicet hodin fascinován

kyprostí sněhu i správcové. Patřila k absolutním jedničkám, jaké

nechytil často ani rybář jeho formátu. Rád přijal její nabídku, že

zaskočí do jeho pokojíku brzy po půlnoci, aby oslavili Nový rok

salvou smyslů. Usrkávaje, opřen o bar, tonik, čekal jen, až si

pogratuluje s Vlkem a děcky, když ho vyrušil naléhavý hlas.

– Kolego! říkal mu do ucha tělocvikář Stoky hledě přitom ke

stolu, odkud na něho gestikulovala ředitelka, – volá mě ta koza,

můžu jí říct, že je to tvoje buchta, abych neměl průser?

A vložil mu do náruče svou tanečnici v kostýmu pekařinky. Šimsa

ji poznal hned a chtěl rovnou odvést ke stolu, protože představa

horké jeskyně, do níž se bude brzy úlevně propadat, mu ošklivila

taneček s nevinnou vestálkou. Ale pocit, že se pedagog nemůže

chovat jako hulvát, ho donutil zatančit s ní alespoň pár taktů.

149

Tělocvikář zmizel tak rychle, že ji o něho doslova opřel; čekala jako

loutka, až jí někdo vdechne život. Uchopil ji rutinním držením. Pak

zažil něco nepoznaného.

Aniž mu stiskla ruku, aniž se přitiskla či užila jiný ze škály triků,

kterými dává žena muži najevo příchylnost, měl intenzivní pocit,

jako by ho úplně prostoupila.

Je s podivem, že Lucie Tachecí, která věřila v zlatou žílu dceřina

talentu a představovala ji trenérům zimních i letních sportů, učitelům

zpěvu, klavíru i harfy, filmovým i divadelním režisérům,

nerozpoznala, v čem její plod příroda vybavila věnem geniality.

Nebýt souhry náhod, kterou vyvolala nepřízeň přijímacích komisí,

zůstalo by navždy skryto, že na rozdíl od žen, jejichž posláním je

dávat život, se Lízinka narodila, aby život brala. A nebýt jiné

kauzální řady, počínající gestem stárnoucí ředitelky, která žárlila na

podřízeného milence, nepřišel by snad ještě dlouho nikdo na to, že

Lízinka je i rozená tanečnice. Kdyby to byl objevil někdo

muzikálnější než docent Šimsa, celá její životní dráha by se možná

stočila jiným směrem. Pro Šimsu byl tanec jen druhem pohybového

tréninku a především prvním stupněm soulože. Nebyl schopen

vychutnat estetickou jedinečnost Lízinčina projevu, svou optikou

však pochopil něco pro něho mnohem důležitějšího: že tančí –

s ženou.

Vzápětí nebyl schopen poznat, vede-li on ji či ona jeho, ale věděl

bezpečně, že po dlouhé době prožívá něco poprvé v životě

a nezapomene na to do smrti. A co když, pomyslel v náhlém

prozření, se pustil tehdy před léty – byl mlád jako dnes ona, dala mu

tropicky rozbujelá cikánka, obě jeho dlaně nestačily pokrýt jedno

ňadro, až když chtěla alimenty, zděšeně zjistil, že je jí třináct – po

falešné stopě? Co když právě těla něžných blondýn, tak na hony

vzdálená jeho ideálu, v sobě tají vulkán, o jakém se mu nesnilo?

Už se neovládl. Ačkoli tím nejen vybočoval ze svého erotického

řádu, ale porušoval i Vlkovo první přikázání – Ženská v domě není

pro mě! –, využil milosrdného přítmí a přitiskl se k ní v otáčce, až

ucítil její ňadra. Protože sex byl jeho koníčkem, který mu nahrazoval

kulturu, cestování i jiné záliby, ovládal každou nuanci tělesnosti,

150

tedy i umění přečíst si z letmého doteku celou anatomii i milostnou

psychiku partnerky. Poznatek předčil intenzitou všechny předchozí.

Jako by někdo vzal obrovskou gumu a vymazal v jeho duši, čím ji

popsala uplynulá desetiletí, otáčel se tu teď už ne v tanci, ale jakémsi

začarovaném kruhu, z něhož, jak zjišťoval s úžasem, když ho od ní

skoro odstrčila mocná erekce, vedla jediná, pro něho sebevražedná

cesta: brzy se jí zmocnit, aby ztratila to kouzlo jedinečnosti,

ustupujíc zástupu dalších černovlásek… Tehdy zazněl výkřik a třesk

baterky, kterou upustila jeho poslední milenka.

Erekce nepolevovala. Tlak v podbřišku byl tak nepříjemný, že

musel něco udělat. Skopl trepky, svlékl béžové manšestrové kalhoty

i rudé bavlněné spodky. Tělu to pomohlo, duše se necítila líp.

Uvědomil si, že tak sám, jen se svým obnaženým mužstvím, nedržel

noční stráž víc než dvě desítky let. Onanii odtroubil hned při cikánce,

nechtěl plýtvat silami, které potřeboval pro nekonečné milostné

souboje. Jak škodolibě litovával vrstevníky, kterým příroda odepřela

sex-appeal a erár dostatek peněz na prodejnou lásku, když naslouchal

ve tmě ubikací jejich náhražkovému sténání. Teď si v komfortní

garsoniéře, kterou stejně jako svou chatu vybavil veškerým

mládeneckým i milovnickým přepychem, připadal nebožejší než oni.

Ke všemu byla myšlenka, která ho donutila zavěsit, aniž vyřídil

žákyni příkaz šéfa, tak riskantní, ano, šílená, že se ji snažil zapudit

vší střízlivostí, jaké byl schopen.

Měl v životě nejednu pannu. Dokud si ještě psal deník, ,propíchal‘

– jak se říkávalo v sirotčinci – jich půl tuctu a od té doby, ačkoli

dával přednost ,ojetým‘ – jak se říkávalo v internátě – dobrý

veletucet. Vzdor takové zkušenosti si teď připadal jako malé dítě ve

velké vodě. Kam jeho paměť sahala, neměl nikdy blondýnu, nikdy

dívku, která by skrývala pohlaví jako zakuklený motýl, a především:

nikdy bytost, která by byla i jen stínem osobnosti Lízinky Tachecí.

On, Pavel Šimsa, o jehož potenci pěly chválu stárnoucí ženy

dorůstajícím dcerám, aby se pochlubily ozvěnou bouře, jaké už dnes

nezuří, on, docent popravčích věd a vzdor svému mládí zasloužilý

kat, který si upletl z dvojitých ešek provazový žebřík do učebnic

151

penologie, on, jemuž byla strangulace i deflorace tím, čím spisovateli

abeceda, byl s celou svou latinou v koncích.

Jak se dobývá taková dívka? Brutální atakou? Rozum napovídal,

že tak mohl ,klátit‘ – jak se říkávalo v kasárnách – své vášnivky,

kterým se podobala jako ohni sníh. Poezií? I kdyby na ni nebyl

alergický, stačil mu osud Mašína a Dujky. Jen vojenská poučka, že

souboj pancíře s dělem vyhrává vždy znovu dělo, ho utvrzovala ve

víře, že ani Lízinka není nedobytná.

Jak ale reaguje taková dívka, když je dobyta? Výtryskem

osvobozené chlípnosti? To zamítl, tak se ,rozpíčily‘ – jak se říkávalo

v zámečku – zas jen ženy z jeho sériové řady, kterým se podobala jak

racek ramlicím. Pláčem? Tomu nevěřil, když si připomněl její

obvyklý stoický klid. Tak prostě tím, že ho udá? Co když mu to

Nestor spočítá jako neuposlechnutí rozkazu? Vzpomněl na jednu

starou listinu se svým podpisem a zachvěl se. Vtom opět zazvonil

telefon a on doslova vytrhl sluchátko z vidlice, jako by mu mohlo

ihned zodpovědět všechny mučivé otázky.

– Šimsa, řekl úpěnlivě, zapomínaje na všechny nezapomenutelné

předpisy o utajení.

– Pavle, řekl ženský hlas, v němž se chvěla lítost, – ty se zlobíš?

Šimsa mlčel.

– Co jsem ti, zeptal se ženský hlas, v němž se chvěla křivda, –

udělala, že mě trápíš, sedmasedmdesát večerů, ano, Pavle, čekám,

kdy zavoláš, a ty pak zavěsíš, ne nelži, poznala jsem tě –

pokračoval ženský hlas, v němž se chvělo pokoření,

– po dechu! Šimsa mlčel.

– Pavle můj, řekl opět ženský hlas, který se nesnažil utajit

bezmeznou lásku, – já jsem tak zoufalá, že jsem prohledala dceři

tašku, abych našla v indexu tvé číslo, volám ti teď z budky, protože

naši spí, ach, Pavle, Pavle, dej mi adresu a já se ti přijdu –

dodal ženský hlas, který se už nesnažil utajit bezbřehou vášeň,

– dát!

– Milostivá paní, řekl Šimsa s úsměvem, aby ji nepoplašil, –

omlouvám se, že ruším v tak nevhodnou dobu, ale telegram, kterým

vám včera oznámil profesor Vlk, že se

152

32

lyžařský zájezd prodlužuje, neřekl všecko.

– Vy mne, řekla paní Tachecí, povstávajíc od kávového stolku,

kam sotva dosedli, – pane docente, lekáte, stalo se něco naší –

pokračovala, tisknouc pravou ruku na levý prs,

– Lízince?

– Proboha, řekl Šimsa rychle a rovněž povstal, – to ne, naše –

opakoval, podvědomě si ji přivlastňuje,

– Lízinka je o. k., ujišťuji vás, madame, že tím zdržením jen

chráníme náš ústav.

Jeho tón i sníh, který klesal za oknem jako záclonovina, takže

měnil dopoledne v podvečer, vytvářeje iluzi, že celý svět je tichý

a nevinný jako vločky, ji uklidnily. Než opět usedla, vyňala z vitríny

sváteční číše a láhev Courvoisieru, kterou před třemi čtvrtěmi roku

přinesl právě tento muž, usedající proti ní tentokrát v lyžařském

úboru, v němž vynikla jeho vypracovaná postava. Uvědomila si, že

ačkoli otevřela s manželem láhev k trojím narozeninám a k Novému

roku, není stále prázdná: odrážel se v tom stav jejího společenského

života. Když přehodila nohu přes nohu, aby vynikla klasická linie –

teď si gratulovala, že má na sobě jen apartní župánek –, pozvedla

číši, jejíž brus odrážel i v nejmenší plošce rej vloček, a zároveň

s hostem upila lahodné tekutiny.

– Mluvte, řekla, vytahujíc z kapsy župánku tabatěrku, která

vypadala, jako by ji zdobily diamanty, ačkoli byla jako každý dar

doktora Tachecího vzorkovnicí syntetických kamenů, – pane

docente!

– Ano, řekl Šimsa, vytahuje z kapsičky šponovek těžký zapalovač,

který vypadal jako z mosazi, ačkoliv byl jako každý Dupont

opracovanou hroudou ryzího zlata, – madame!

Přednášel oficiální zprávu o Silvestru na horách, kterou v první

hodině Nového roku napsal Vlk a SUPOV ji do rána namemoroval,

když ostatní byli buď v nervovém nebo alkoholickém komatu. Ještě

před policií zavolán ovšem Dort; dík tomu dorazila včas – právě

když sněhová smršť naráz ulehla jako vyčerpaný hřebec – speciální

153

skupina z metropole, která případ převzala. Stále však měli na

kahánku, protože je Nestor skrze Dorta učinil osobně odpovědnými

za ,vodotěsnost‘ školy. Vyšetřovatelé pomohli: i když jim bylo jasné,

že čin spáchal šílený Mašín, zadrželi celé osazenstvo chaty; jen

docent Šimsa byl hned zrána odvezen s podezřením na žloutenku. Ve

skutečnosti, zatímco nad chatou vztyčena vlajka karantény, podnikl

bleskovou návštěvu u všech rodičů.

Celý první leden vyhradil Vlk Richardovým. Šimsa se jich

dozvonil až před polednem, protože přišli teprve k ránu z řeznického

Silvestra. Na stručné sdělení, že jejich syn umučil mladistvého M. D.

k smrti, načež pravděpodobně spáchal sebevraždu, reagovali po

svém.

– Do prdele, řekl Richardův otec, – to nám ten posranej rok pěkně

začíná!

– Tak, řekla Richardova matka, – a vnuci jsou v hajzlu.

Pak šla vařit ovar a v kuchyni přece jen plakala. Šimsa se s nimi

zdržel do pozdního odpoledne, až si byl jist, že jsou z hlediska školy

v pořádku. Nedělal to rád, ale musel jim připomenout, že každá

indiskrece by vyvolala přísnou odvetu: příslušná místa mají

například důkazy, že většina vzácných předmětů v tomto bytě byla

získána nezákonnými machinacemi s masem. Richardův otec pohlédl

na Šimsu s výčitkou i pohrdáním a řekl lapidárně.

– Nač ty kecy! Kdybysme vám i roztrhli řiť, chlapce nám stejně

nevyserete…!

Další pohovory byly náročné jen tím, že musel překřižovat celou

zem; poprvé od začátku školy si však dosyta užil svého sportovního

vozu. S černovlasou matkou dvojčat, která se mu konečně

revanšovala za přijetí syna Petra na školu, začal ještě na Nový rok

a skončil druhého dne, spojiv příjemné s užitečným. Šimonův otec

o další maléry nestál, Františkův byl jako pracovník vězeňství bez

problémů, sirotka Alberta škrtli; noc strávil Šimsa opět u matky

dvojčat, která se mu konečně revanšovala i za přijetí syna Pavla. Teď

byl tedy na poslední štaci, usrkával skvělý koňak v útulném pokoji,

stále vonícím pryskyřicí, venku malebně sněžilo a jemu naslouchala

temperamentní žena v nejlepších letech a nejtenčím negližé,

154

s vlhkými rty, královskými ňadry a ebenovými vlasy. Ke všemu

mohl za hodinu ohlásit Dortoví, že SUPOV je dál neprůstřelný,

i kdyby si někdo zjednal Holmesa. Přesto byl nesvůj.

Jak to, že v takřka intimní situaci, v blízkosti ženy, odpovídající

jeho parametrům, nepocítil dosud vzrušení? V čem to, k čertu, vězí?

Mluvil, a s rizikem, že to může působit nevychovaně, hleděl jí

střídavě na kolena a výstřih, aby vyburcoval svůj organismus.

Ani ona nebyla ve své kůži. Jakmile zjistila, že se událost týká

dcery jen okrajově, jevila sice i nadále zdvořilý zájem, ale její mysl

byla obrácena naruby. Smůlu chlapce, kterého pouštěla s dcerou

bruslit jen navztek manželovi, jí zastínila tragédie ženy, jejíž vnitřní

žár udusil doktor Tachecí jetelem jako venkovský hasič. A ke zlosti

na něho, která jí už pomáhala stejně málo jako narkomanovi aspirin,

se přidružil vztek vyššího řádu: očistný vztek na sebe samu.

Uvědomila si, že do bytu s pohodlnými gauči, v němž trávila většinu

dnů sama, vstoupil před tímto mužem za uplynulých šestnáct let jen

listonoš a instalatér.

Byl nejvyšší čas, aby tomu udělala konec.

Nepřehlédla, jak jí během řeči, jejíž nit dávno ztratila, hledí

kradmo tu na kolena, tu za výstřih, a spočítala si, že musel být

nejméně čtyři noci bez ženy. Rozhodnutí, které v ní uvolnil koňak,

zrálo o překot k činu, diktovalo je nejen libido vyhladovělé samice,

ale i srdce vděčné matky. Vedle touhy zaplnit strašnou prázdnotu

v sobě cítila mravní povinnost nasytit svým tělem vyhladovělého

muže, který sytil svým duchem její dítě.

Ale jak se dobývá takový muž? Šestnáct let je mžik v dějinách

planety, ale věčnost v milostném životě ženy. Nemohla mu už

nabídnout nevinnost jako Oskarovi a doktoru Tachecímu, nemohla

mu dát náhradou ani proslulost, ani statky. Deprimovalo ji poznání,

že zatímco jiné ženy se vedle jiných mužů staly za šestnáct let

filmovými hvězdami, akademičkami, olympijskými vítězkami,

ministerskými předsedkyněmi i uznávanými teroristkami, ano,

zatímco její dcera bude v šestnácti letech první katyní na světě, může

ona vinou doktora Tachecího nabídnout milenci leda mramorovou

bábovku. Bože, sténala v duchu, jak jsem vyhasla a zpustla! Já, Lucie

155

Alexandrová – i v tom jménu pád! – chlouba rodiny, ozdoba třídy,

perla tanečních, a dneska si lámu hlavu, jak se položit katovi…!

Vyděsila se, že už klesla až k myšlení manžela. A stud nad tím

propadem i nutkání odškodnit docenta za urážku, třeba

nevyslovenou, jí náhle ukázaly cestu.

Šimsa měl zatím dost starostí sám se sebou, když mu ani

nejbujnější erotické vidiny nepřivodily obvyklou reakci. Co se stalo?

uvažoval horečně. Tu se paní Tachecí předklonila, jako by

pozorovala jakýsi jev u svých nohou, a vzápětí mu zmizela z očí.

Přestal, poněkud zmaten, referovat a chvíli čekal. Pak zakašlal.

Neozvala se. Rozpačitě ji oslovil. Neodpověděla. Konečně zvedl cíp

ubrusu a nahlédl pod stůl. Paní Lucie, oči zavřené, ležela na zádech,

levou nohu pokrčenou, jako by někam šla, pravou ruku zasunutou do

výstřihu, jako by tam něco hledala.

Šimsa viděl omdlít mnoho lidí, ale vesměs na pracovišti. Patřilo to

k obvyklým trikům zákazníků, sotva k nim přistoupil s ‚kravatou‘,

jak říkal šlingli postaru Karlík; když byl Šimsa ještě bažant, který

viděl pánaboha v každém, kdo měl maturitu, upřímně se divil, že si

doktoři věd ani ministryně nevymysleli nic chytřejšího. Od Vlka se

naučil mdlobu léčit: polít zákazníka hadicí na odstraňování výkalů,

a když to nepomůže, vrazit mu pár facek. Nic z toho se teď nehodilo.

V prvním zmatku chtěl zavolat doktoru Tachecímu, ale hned to

zavrhl: měl ho v paměti jako pijana a cholerika, bůhví, zda by mu

uvěřil, že s ní diskutoval o problémech školy. Její úbor i chování

svědčily o tom, že si tu milenci podávají dveře, a Šimsa netoužil, aby

za všechny platil zuřícímu manželovi zrovna on. Jednal tedy sám.

Vzal paní Lucii pod koleny i rameny a úspěšně složil na gauč mezi

oknem a stromkem. Aby se ujistil, že žije, uvolnil opatrně z výstřihu

její ruku a vnořil do něho svou. Zaradoval se, když ucítil, že jí bije

srdce. Vybičovaný mozek vydal zasutou informaci: vybledlý

zdravotnický plakát, na němž záchranář poskytoval první pomoc

utonulému. Šimsa dolehl na paní Lucii, položil jí ústa na ústa a začal

ji křísit dýcháním z plic do plic.

Byla ovšem celou dobu při vědomí. Atavismem ženy vystihla, že

nemůže-li nabídnout milenci bohatství, slávu nebo moc, musí ho

156

obdařit alespoň svou bezmocí, dát mu možnost, aby ji zachránil

a upevnil si sebevědomí. Sledujíc zpod víček jeho počínání

nepochybovala, že to ví, a byla dojata šarmem, s jakým vstoupil do

milostné hry. Líbilo se jí, jak nerozhodně pobíhá mezi ní

a telefonem, jak ji jakoby náhodou klade na gauč, i jak jí jakoby

zkouší tep, aby se mohl dotknout jejího ňadra. Když ji vášnivě

políbil, ovinula mu paže kolem krku a odpověděla stejně ohnivě.

Napřed se lekl, ale hned se mu ulevilo. S tím si věděl rady spíš.

Černá vůně ho zelektrizovala. Indispozice byla ta tam.

– Jak, vydechla paní Lucie, zatímco jí prsty, zvyklými svlékat

i úporně se bránící zákazníky, dovedně rozepínal župan, – se

jmenujete…?

– Pavel, zašeptal, zatímco jí zkušeně uvolnil podprsenku.

– Říkej mi, vyrazila ze sebe, odvážně mu tykajíc, zatímco jí

odborně stahoval punčocháče, – Lucy!

Použila bohémsky prostopášného jména, kterým ji kdysi pasoval

na milenku Oskar. Tím zabila příjemně praktickou paní Lucii

a neodvolatelně překročila stín svého manželství.

Šimsa byl ve svém živlu. Vyhodil punčocháče ke stropu, trhnutím

otevřel zip šponovek a nedočkavě se jí zmocnil, zatímco lehká

tkanina se v nejvyšším bodu dráhy zastavila, rozbalila a pomalu

klesala jako úvodní raketa ohňostroje lásky.

Doktor Tachecí nevěřil svým očím. Na místě, které šestnáct let

patřilo výhradně jemu, byl cizí muž a počínal si, jako by tu byl doma;

vtom ho zaslechl a otočil k němu hlavu.

– Nazdar, řekl

33

inženýr Alexandr, – divíš se?

– Nazdar, řekl doktor Tachecí, totiž dobrý den, ano, totiž ne…

Usilovně si lámal hlavu, proč ho tchán prvně v životě navštívil

v ústavu. Jediné logické vysvětlení, že mu přinesl Sturzovo

„Etymologicum Gudianum“, mu připadalo bájně nepravděpodobné.

157

– Jdu se, řekl tchán, skládaje noviny, v nichž luštil křížovku,

a rozkládaje je na jiné straně, – tě zeptat, co znamená tohle!?

Vprostřed stránky byla zalomená fotografie bruslícího páru, dost

zřetelná, aby i doktor Tachecí poznal v dívce svou dceru a v jejím

partneru Richarda Mašína.

– To, řekl tedy, je Lízinka…

– A, zeptal se tchán důrazně, – toto?

Zeť předpokládal, že ukáže na mladíka a bude chtít vědět, proč

dovoluje dceři tak předčasný styk. Hodlal mu vyložit, že na rozdíl od

otců, kteří – jako inženýr Alexandr – založili výchovu na striktních

zákazech, buduje ji on na vzájemné důvěře. K jeho překvapení

ukázal však tchán na titulek pod snímkem, který se s ním nezdál

souviset!

NEJENOM HOUSKY!

Začal nahlas číst a doktor Tachecí ho nejdřív podezříval, že se

pomátl. Autor článku popisoval své dětství v epoše sociální

nespravedlnosti, kdy žil jako pekařský synek v takové bídě, že si

musel hrát, jak psal v hořké pýše, s krysami. Líčil pak podrobně svou

statečnou účast v revolučních bojích pekařů, z nichž se zrodila

epocha

sociální

spravedlnosti,

otvírající

pekařské

mládeži

perspektivy, o jakých se jemu nesnilo. Po výčtu vybojovaných

vymožeností v pekárnictví popsal konečně zážitek, který ho

k napsání článku dovedl.

Pak musel doktor Tachecí uznat, že se tchán nepomátl.

Zdůrazniv, že dřina v pekárnách a třídní boj mu kdysi

nedovolovaly návštěvu sportovišť, kam směli jen panští synci, líčil

revoluční penzista svou vánoční vycházku na zimní stadion

s vnučkou, které jeho syn, tajemník odborového svazu pekařů, už

mohl dopřát brusle. Tam byl svědkem jedinečného vystoupení dvou

krasobruslařů, ve kterých zjistil – mladé pekaře! Vyfotografoval je

aparátem, který mu byl za zásluhy věnován odborovým svazem

pekařů, a snímek zasílá na důkaz, že jeho neúnavný boj nebyl marný:

zrodila se z něho světlá budoucnost, kde pekaři nejenom pečou

housky, ale i bruslí jako panští synci.

158

– Jak mi vysvětlíš, žes dal dceru, zeptal se inženýr Alexandr

mrazivě, – mé dcery na řemeslo??

Doktor Tachecí bloudil očima po hřbetech foliantů, které

obsahovaly skoro všecka tajemství lidské řeči, ale věděl, že mu

odpovědět nemohou. Jeho vědecký duch, zvyklý řešit filologické

rovnice o mnoha neznámých, ho však v nouzi nenechal na holičkách.

Objevil východisko stejně účinné jako prosté; aniž tušil, užil téhož

triku, jakým se zachraňují krotitelé před zuřící šelmou: poštval proti

ní jinou. Spíš než zlomyslnost přitom pocítil naději, že v utkání dvou

zvítězí třetí: on, a s ním ideály humanitní.

– Pojeďme, řekl doktor Tachecí, překvapen vlastní mazaností

i odvahou, s níž byl ochoten odejít v pracovní době, – k nám,

Lucinka bude ráda.

Když už už dosahoval vrcholu a zalykal se představou

osvobodivého pádu, při němž vždycky vystupoval ze smrtelných

pout, ozvalo se v mozku cvaknutí, jako by někdo otočil vypínačem,

a on nemohl dál.

– Dělej, proboha dělej,

34

vykřikla Lucy, už už dohmatávajíc na břeh, kam naposled

vystoupila před šestnácti lety s bezcharakterním Oskarem.

Ale Šimsa už nedělal nic, jen třeštil oči na předmět, který měl

celou dobu v zorném poli, aby jej teprv teď pochopil ve všech

souvislostech: pod stromkem, jak ji tam zřejmě pohodila v návalu

radosti z počínajících prázdnin, ležela Lízinčina školní brašna. Teď

věděl, co ho tak iritovalo: jako gram uranu pod manželskou postelí

může zavinit neplodnost generací, jako je litr kyseliny lysergové ve

veřejném vodovodu s to vyvolat třeštění celého města, způsobil ten

odřený a přece vzácný kousek kůže – ne náhodou jsou v muzeích

velikánů často i jejich umělé chrupy, ale nikdy školní tašky! –, že

jeho skvěle vydrilovaná a perfektně fungující osobnost utrpěla

poruchu fyziologickou i morální.

159

Šokovalo ho, že neřestně vniká do téhož těla, z něhož vyšlo

neposkvrněné tělo Lízinčino. Kdyby byl měl Vlkovo vzdělání,

uklidnilo by ho vědomí, že je mu dopřáno zažít klasický oidipovský

komplex v nové podobě: byl jím zahlcen, třebaže souložil s cizí

matkou. Ale z antiky znal jen křižování, a tak musel sám unést

poznání, které ho zavalilo jako kříž:

Že miluje Lízinku Tachecí.

– Pojď! vykřikla paní Lucie, no tak pojď a rubej…!

– Pardon…, řekl Šimsa, vstal, zatáhl zip na poklopci a tiše, jak byl

zvyklý blížit se k ,čekárnám‘, vyšel z pokoje i z bytu.

Doktor Tachecí se s ním skoro srazil, když vystupoval z taxi, které

najal, aby tchán viděl. Byl mu povědomý, ale nevzpomněl si na

žádného lyžaře, notabene s tak exkluzivním vozem, do něhož

nasedal. Aby tchán viděl, dal taxikáři štědré spropitné a tchánovi

přednost u dveří do domu, do bytu i do pokoje.

Tam uviděli oba.

Když uslyšela zip a dveře, domnívala se Lucy, že si milenec

musel odskočit. Věřila, že se přitom i odstrojí, aby je dělila jen kůže.

Šat dolů, milá, jen nahé tělo smí se blížit k nahému, když je v lásce

objímá! šeptala si vzrušeně arabský verš. Nechala zavřené oči

v obavě, že by ruměnec při spatření jeho nahoty prozradil její

zaostalost. Přála si působit zhýrale, aby odhodil zábrany a pomohl jí

rychle dohonit, co zameškala. Když opět cvakla klika, zachvěla se

silou citu a blízkostí rozkoše.

– Pavle…, zavolala roztouženě.

Neozvalo se vůbec nic. Otevřela oči a myslela, že sní. Podobni

sousoší, které nechal umělec ustrnout vpůli kroku, stáli na prahu

pokoje její manžel a její otec v úžasu skoro dětském.

Absolutní situace vyjevují relativitu zkušeností. Jestliže za

šestnáct let prožila míň než leckterá jiná žena za den, promyslela teď

za vteřinu víc než mnohá žena za šestnáct let. Ihned v sobě zabila

prostopášně bohémskou Lucy a nahradila ji přízemně praktickou

paní Tachecí; jen ta ji teď mohla zachránit v očích manžela i otce,

který by jí sice odpustil nevěru zatěžující konto Tachecích, ale nikdy

ostudu poskvrňující erb Alexandrů. Bleskově zanalyzovala partii

160

a zjistila za prvé, že docent Šimsa má instinkt koček, které prchají

z domu těsně před zemětřesením, za druhé, že je znalcem ženské

psýchy, když po anglicku zmizel, aby ji neochromila panika, a za

třetí, že je teď na ní, aby vtiskla svému chování žádoucí smysl, než

jim začne vrtat hlavou.

– Pavle…? opakoval doktor Tachecí, naštěstí ještě stále

fascinován úbělem milovaného těla, které za denního světla spatřil

vlastně jen tenkrát na anglickém trávníku.

– Lucie…? řekl inženýr Alexandr, který se naneštěstí rychle

vzpamatoval, protože znal ten úběl nazpaměť z dob, kdy jej čistíval

od exkrementů.

To už byla skokem u nich, objala otce levou a manžela pravou

paží, a tisknouc se ke každému jedním ňadrem, propukla v pláč.

– Šavle ne! vykřikla a opakovala jako prosbu o milost, – šavle ne,

šavle ne, šavle ne!

Když ji uklidnili sedativem, napojili čajem a přikryli plédem,

vyprávěla přerývaně, že se jí zmocnila jakási horečka, která vyústila

ve fantasmagorický sen: viděla manžela i otce, jak se k ní blíží

s obnaženými šavlemi.

Předháněli se v chlácholení a zrádné P přitom upadlo

v zapomnění. Konečně se zotavila natolik, že došlo na účel otcovy

návštěvy.

Hleděl přísně na oba, označil jejich rozhodnutí za katastrofální,

a že mu je zatajili, za donebevolající. Doktor Tachecí vážil, kdy a jak

se k tchánu přidat, a poprvé po roce stoupal na mysli; protože

Lízinčin obor prozradit nesměla, nezbude teď jeho ženě nic, než

hledat s nimi oběma nové řešení.

Tu prohlásila paní Lucie, že když ho manžel v té věci pozval, smí

otci konečně, revers nerevers, sdělit, co mu musela tajit. Vyprávěla

bez zábran, jak Lízinčina hvězda zapadala, než se objevil spásný

SUPOV, kde se jí přes odpor manžela – po prvním leknutí byl rád, že

to alespoň přiznala – povedlo dceru umístit. Bez rozpaků

charakterizovala program školy a dceřiny perspektivy. V té zkratce

a v podání milující matky znělo vše ještě obludněji, což doktor

Tachecí tentokrát uvítal.

161

Inženýr Alexandr poslouchal s rostoucím napětím. Jeho energická

brada se začala chvět a velitelské oči nervózně mrkat; vypadal, jako

by spadl některý z jeho mostů. Když skončila, odešel beze slova do

koupelny.

Doktor Tachecí se přesvědčil, že není zdaleka takový chudák, jak

si myslela jeho žena. Ve chvíli její porážky však nechtěl být

bezohledný.

– Myslím, Lucie, řekl chlácholivě, – že nemusíš být nešťastná,

zbytek školního roku se jí věnuji sám a zatím jí něco –

dodal povzbudivě,

– najdeme.

Tchán vstoupil do pokoje, utíraje si ruce kapesníkem. Sňal lehké

drátěné brýle, jaké užíval při práci, a vytáhl z pouzdra těžké zlaté, ve

kterých sděloval zásadní stanoviska.

– Nikdy, řekl, – jsem se nemíchal do vašeho manželství, i když to

často potřebovalo jak sůl, ale teď musím dát výjimečně zapravdu –

prohlásil inženýr s přímočarostí vlastní technikům,

– své dceři.

Doktor Tachecí otevřel ústa a stál s pokleslou čelistí. Paní Lucie si

ověřila, že je daleko větší chudák, než myslela. Ve chvíli jeho

debaklu chtěla však být milosrdná: konejšivě se na něho usmála.

– Kdybych, pokračoval inženýr Alexandr, – mohl vrátit čas, řekl

bych dnes i jí, že pro mladou, krásnou a chytrou dívku z dobrého

rodu je stokrát lepší být první katyní než poslední –

dodal s odporem,

– služkou!

– Miláčku, zaprosila paní Tachecí, vkládajíc do toho všechnu svou

lásku i touhu, – tak už mě netrap a řekni něco!

– Madame, řekl

35

Šimsa, přerušiv konečně mlčení, – vyřiďte laskavě dceři, ať si

vezme zubní kartáček, vrátíme se až –

dodal v náhlém vnuknutí, – v neděli.

162

Zavěsil, vypnul telefon a dopadl opět zády na gauč. Kostky byly

vrženy, ale to neutlumilo vzrušení těla ani skleslost duše. Tu předtím

nikdy nepoznal, a proto byl otřesen jako člověk, kterého až ve zralém

věku poprvé rozbolí hlava. Co je to, ptal se, se mnou?

Upíral oči na vedlejší stěnu. Bílá a bez obrazů mu sloužívala jako

plátno, na něž si občas s černovláskami promítal filmy. Miloval

hlavně kreslené grotesky o námořníku Pepkovi a pak dokumenty ze

všech mistrovství světa v hokeji; při prvých slzel smíchem, při

druhých často chraptěl, jak vždy znovu povzbuzoval své favority.

Když teď hledal ve změti pocitů pevnou myšlenku, sepnula se

záhadná relé v mozku, oči se přiostřily kupředu a výseč roztažených

stehen s kolmicí vztyčeného falusu mu připomněly hledí s muškou

pistole, kterou zavál čas. Ve vzpomínce spatřil chlapce Šimsu, už

aspiranta poddůstojnické školy, jak se v tenké pracovní uniformě

chvěje na korbě stařičkého náklaďáku, sténavě rachotícího ledovým

tunelem noci. Ráno toho dne padl sníh i vláda, a vojáci měli zajistit

chod pracovišť, ohrožených stávkou. Šimsova četa poznala svůj cíl

dřív po čichu než zrakem. Sílící zápach zkažené krve a zamřelého

masa je dovedl k jatkám.

V porážkové hale je uvítali civilisté v gumových pláštích různých

odstínů; chování prozrazovalo důstojníky zvláštních služeb. Zvenku

sem doléhalo dunění kopyt a zuřivé bučení; už třetí den zvířata nikdo

nekrmil. Muž v béžovém gumáku se zeptal, zda už někdo porážel.

Ticho. Zeptal se, kdo by si to chtěl zkusit. Ruku zvedl Šimsa, sám

nevěděl proč; kdykoli ho oslovil stát, třebas v stohlavém davu, volal

vždycky – Zde! Druhové byli rozděleni do družstev, která měla

nahánět živé kusy a mrtvé odvážet, vedl je civil v zeleném, bylo už

zřejmé, že barvy nahrazují utajené hodnosti. Se Šimsou zůstal krom

béžového ještě černý gumák, na něhož nevybyl úkol.

– No? zeptal se béžový netrpělivě, – rozjedem to?

– Má to, řekl Šimsa, prohlížeje porážkovou pistoli, – háček.

– Na háčky, řekl béžový nesmlouvavě, – není kdy!

– Právě! řekl Šimsa, – tahle hračička jen omráčí a pak je musíme

píchnout. Co kdybyste mi půjčil svou stříkačku?

– Vy je chcete, zeptal se béžový překvapeně, – střílet?

163

– Nám to bude líp, řekl Šimsa, – odsypávat a jim je to putna.

Béžový gumák pohlédl na černý a Šimsa pochopil, že je to šéf

podniku. V chladných modrých očích zahlédl nedůvěru. Vstoupil do

něho chlapecký vztek, s jakým už sedmnáctý rok vzdoroval údělu

osamělého mláděte. Béžový vyčaroval z podpaží těžkou trofejní

devítku a on s ní vyběhl na plošinu z kamenných kvádrů, kam ústilo

hrdlo dřevěného přivaděče.

To dřevo i beton haly dodaly dusotu prvního zvířete hrozivý

rozměr. Šimsa měl chuť vzít nohy na ramena, zdálo se, že

z prkenného tunelu vyrazí býk a rozdupe ho s tou směšnou pistolkou

na kaši. Vzpomněl však na modré oči a zmocnilo se ho klukovské

hazardérství, s jakým vrstevníci vstupují do kotlů korid. Rozkročil

se, položil – byl levák – hlaveň devítky na pravé předloktí, nahrbil se

jako kočka, aby měl oko v rovině s hledím, a vydechl.

Potěšilo ho, když temný jícen vyvrhl normální tele. Oslněno

světlem přestalo běžet. Veliký obětní stůl byl vyhlazen generacemi

tak, že nenašlo oporu a doklouzalo po zadku k Šimsovi. Přes mušku

hleděl zblízka do obrovských očí a četl v nich hrůzu skoro lidskou.

Nebyl citlivka a stačil už potkat smrt: zadusila spálou souseda

v sirotčinci, roztrhala mu skvělého pedagoga z poddůstojnické školy,

jehož parádním kouskem bylo odjistit granát, vymočit se na něj a pak

jej teprve vrhnout; dosud ji však nedržel v ruce.

Zachvěl se, a protože ostře vnímal hrot mušky jako přibitý ke

středu čela, pochopil, že se mu zachvěla duše. Náhle ho napadlo, že

tu nestojí pod přísahou, ale ze svobodné vůle, a z té že může i odejít.

Nemají-li řezníka, ať si zavolají, blesklo mu hlavou v záchvatu

sentimentality, kata… Kdosi zakašlal. S tím zvukem jako by se

změnila jeho optika. V telecích očích zbyla jen prázdná tupost.

Vždyť je to jen blbé, pomyslel si osvobozeně, hovado, a stiskl

spoušť.

Výbuch ho téměř ohlušil, nečekaný škub nezvyklé zbraně mu

vyhodil zápěstí, hlaveň ztratila osu a kulka urvala velké ucho, které

pláclo na kamennou desku jako syrový řízek. Z místa, kde se

oddělilo, vytryskl červený čůrek a pleskal po zemi jako když chlístá

okap. Tele bylo šokováno neméně než střelec. Nepohnulo se, jen

164

prázdnota v očích se ještě prohloubila. Vystřelil podruhé. Škub

vychýlil hlaveň tentokrát dolů: kulka urvala spodní čelist. Bolest

vymrštila zvíře na nohy. Chtělo bučet, ale z obnaženého hrdla se

ozval jen skřek. Teď měl tedy proti sobě rozzuřeného živočicha,

který se mu chtěl aspoň pomstít. Tu jako by vyrostla z dětských

kalhot i jeho duše, pocítil divokou mužskou nenávist. Tak ty mě

chceš, běsnil, svině, dostat? Tak tu máš, mrcho!

Když skočilo zvíře, skočil také, ne bokem jako torero, ale

frontálně jako býk, v ruce s pistolí měl takovou sílu, že při srážce

povolila tenká chrupavka mezi očima. Viděl, jak hlaveň vjíždí do

telecí hlavy jako obludný teploměr, a věděl, že bude opravdu

rozdupán, neučiní-li včas jediné. Učinil. Ránu skoro neslyšel, zato

vizuální efekt byl neskutečný. Už předchozí výstřely mu prozradily,

že kulky jsou speciálně upraveny; uzavřený lebeční prostor účinek

ještě znásobil. Jako ve zpomaleném vědeckém filmu spatřil, že se tři

prsty nad vstřelem otvírá vprostřed čela třetí oko, kráter, chrlící bílou

hmotu. Ta velrybí fontána ho oslepila, takže jen intuicí poznal, že ho

umírající zvíře zasáhlo salvou svého mozku.

Uslyšel kroky, hlasy, povel, hekání, dření smýkané kůže a syčení

vody. Než si rukávem setřel rosolovitou hmotu alespoň z očí, bylo

mrtvé tele pryč; spolužák splachoval hadicí zbytky krve do kanálků,

družstvo odklízečů klusem táhlo vozík s teletem k mrazícím boxům.

Olízl si rty. Na jazyku mu zůstala odporná chuť syrového mozku, ale

neodplivl, stiskl zuby. Vydržet! zavelel si s právě zrozenou mužskou

umíněností. Hala se rozehřměla znovu.

Na druhé tele potřeboval dvě rány, po první jen padlo na bok

a hrabalo kopyty. To mířil na srdce, pak zvolil zas hlavu.

Hlaveň jen přiložil ke kůži, ale výtrysk se opakoval. Střelhbitě

smetl šedý rosol, protože z propusti vbíhalo v závěsu třetí zvíře.

Počkal si, až doklouže k němu, udělal výpad jako šermíř, a když se

hlaveň dotkla čela, zmáčkl. Tele zhaslo. Setřel další vrstvu slizké

hmoty, přeskočil trup a trhem uvolnil západku padacích dveří.

Zaduněly hned dvakrát, jak do překážky narazilo čtvrté tele.

Odklízeči už vyklidili ring, ale on se nehýbal.

– Co je?? štěkl béžový gumák.

165

Z duše se klubal úsměv. Ztvrdlou tváří sirotka a vojáka ještě

nepohnul, ale – jako zdařilý odstřel – otevřel ložisko nové slovní

zásoby, která měla být od té chvíle pro Šimsu charakteristická.

– Došlo mi, odpověděl vtipně, – zrní.

Béžový vytrhl z pouzdra pod sakem rezervní zásobník. Když

zašvihl paží, aby mu jej hodil, položila se na ni dlaň šéfa: přidal

i svůj.

Povzbudilo ho to, nabil pistoli a jel dál. V té druhé sérii chtěl

hlavně skoncovat s tím protivným mozkotryskem. Vytáhl dveře

a zůstal v nich. Když tele, tentokrát váhavě, protože bez rozběhu,

vešlo, střelil je do ucha. Kulka proletěla měkkými částmi a práskla

kdesi o beton; poranila ústrojí rovnováhy a zvíře, potřásajíc hlavou,

s žalostným bučením opisovalo stále rychleji malý kruh jako

v manéži. Šimsa musel dlouho odskakovat jako banderillero, než se

konečně dotkl pistolí aspoň zátylku. Pak zjistil: vstřel v týle

připomínal karmínový knoflíček, dílo kulky zůstalo skryto v pancíři

lebeční klenby za palisádou zubů.

Teď měl jasno a přikázal, aby mu pouštěli tele za teletem. Piloval

techniku. Stál přitisknut vedle vrat, aby jedním skokem dosáhl

k zátylku a vypálil. Čtyřikrát to vyšlo perfektně. Nasadil třetí

zásobník a vyzval je, aby nahnali partii šesti kusů.

– Dejme jim šanci! řekl žertovně.

Chladné modré oči neskrývaly zájem. Zatoužil vynutit si jejich

obdiv. Čtyřiadvacet kopyt udeřilo na ušní bubínky tak, že si většina

pomocníků zakryla uši. Nevnímal to. Opřen pravým ramenem o veřej

přivaděče, držel levičku s devítkou ve výši očí. Možnost nezdaru si

vůbec nepřipouštěl. Osm smrtí, které rozdal dvanácti ranami, když

hledal sám, jen z vnitřních zdrojů osobnosti, svůj styl, ho

podivuhodně zocelilo. Už nebyl muž s pistolí, ale muž-pistole.

Vedoucí tele zdivočelé dusotem a bučením dalších vyrazilo

cvalem a minulo Šimsu, až se zdálo, že vystřelil pozdě. Jen on

zahlédl, jak se v týle rozsvítil karmínový signál, a věděl, že dál

klouže po kamenech jen mrtvá hmota. To už střílel znovu a druhé

tele se bez života zastavilo až o trup předchůdce. Třetí mrtvola

vletěla do nich takovou silou, že první nárazem spadla jako žok

166

z plata na zem haly. Zbylá tři telata se naskládala v úhledné řadě.

V hromadě masa, kůže a rohoviny se nic nepohnulo.

Chladné modré oči zteplaly uznáním. A Šimsa, kterého až dosud

pojil s lidmi jen zákon subordinace, pocítil náhle k muži v černém

plášti nepoznanou sympatii. Škoda, pomyslel si, že se rozcházíme,

kdo ví, snad bych v něm našel… Okřikl se. Jeho domovem byl celý

stát a hledat víc mohl jen nevděčník. Pak tedy střílel, dokud bylo co,

a k ránu skoro zmrzl na korbě náklaďáku.

Nestačil na svém kavalci ani usnout, když ho vzbudili k lékařské

prohlídce. Voják z povolání celý život buď buzeruje; nebo je

buzerován; nenamítl ani, že právě porazil na dvě stě kusů, má levou

ruku jako ochrnutou a na levé ucho skoro neslyší. Za branou čekal

džíp s plátěnou střechou. Šofér mu ukázal dozadu. Když se tam

ospale nasoukal, zabouchla dvířka se zvukem tankových příklopů

a byl ve tmě. Zatímco se vůz rozjel, hmatal kolem sebe a pochopil:

plátno maskovalo pancéřovou skříň pro transport vězňů, jak poznal

podle zaklapovacích obojků na nohy, ruce a krky. Přesto neměl

strach. Radarem jedince, který se od malička protlouká sám, uměl

poznat nebezpečí na sto honů. Měl pocit, že tenhle transport je spíš

projevem přízně. Doba byla bouřlivá, ale ani v nejbujnější fantazii ho

nenapadlo, komu by vadil cucák z vojenské školy, který zbouchl pár

holek a odbouchl pár telat. Zívl, našel si mezi železnými kruhy kus

místa a usnul.

Probudila ho facka, ale to se jen šofér lekl, že se chlapec cestou

udusil. Vylezl a udělal pár dřepů, aby našel formu. Přitom se

rozhlédl. Džíp stál pod terasou jakéhosi zámečku, na jehož průčelí se

dosud příznačně bělaly stopy po sejmutých písmenech HOTEL

DIANA. Od něho klesala louka k břehu jezera., kde opálené kameny

lemovaly černý kruh vyhaslého – nikdy se nesvěřil ani Vlkovi, ale

když později zjistil, jaký objekt dali úkonářům k rekreaci, vždycky se

z návštěv vyzul – ohniště.

V jelením salonku, v němž na stolcích z paroží stály polní

telefony, čekali tři muži z jatek, teď v dobře střižených oblecích.

Černý gumák z noci se mu prohlásil jako plukovník Artur, béžového

nazval majorem Bohdanem a zeleného kapitánem Cyrilem. Šimsa si

167

domyslel, že jsou to krycí jména a začáteční písmena označují

hierarchii. Pak mu velitel otevřel oči.

Je, začal plukovník Artur, jasné, že revoluce zvítězila, ale to

neznamená, že reakce je poražena. Revolucionáři, kteří dřív neměli

co ztratit, brzy zpohodlní a poleví, kdežto reakcionáři zesílí své akce,

protože nyní oni nemají co ztratit. Tu je revoluce a tam reakce, ale

mezi nimi nevede zřetelný zákop. Zatímco reakcionáři, kteří ztratili,

co měli, se mohou vyšplhat mezi revolucionáře, revolucionáři, kteří

nedosáhli, čeho chtěli, mohou sklouznout mezi reakcionáře.

Revoluce stojí na osudové křižovatce, kdy nesmí věřit nikomu.

Kde je, pokračoval plukovník Artur, křižovatka, musí být i orgán,

který ji řídí a trestá piráty silnic. Máme policii a soudy, ale to

neznamená, že je na ně spolehnutí. Zatímco byrokraticky stíhají

revolucionáře, kteří museli porušit zákon v zájmu akce, chrání

dogmaticky reakcionáře, kteří jej dodržují z čiré reakce. To je důvod,

proč revoluce musí ustavit další orgán pracující skrytě, aby mohl

odhalovat a trestat špatné řízení. A tím je TAVORE.

V něm je, pokračoval plukovník Artur, záruka, že budou odhaleni

i nejnebezpečnější reakcionáři, kteří se maskují jako revolucionáři.

Ovšem jen když každý příslušník Tajného Vojska Revoluce dodrží

jeho nejvyšší zákon – APASAM. Zde je ukázka složitosti služby:

utajení je vertikální i horizontální, rozkazy i hlášení se podávají

šeptem i v šifrách. Za porušení Absolutní Poslušnosti, Absolutní

Spolehlivosti i Absolutní Mlčenlivosti je ovšem absolutní trest.

Tím je, končil plukovník Artur, na druhé straně dáno, že

příslušníci TAVORE dodržující APASAM mají naopak rozsáhlá

práva, jsou podřízeni jen nejvyšším představitelům státu. Přikazuje-li

to zákon revoluce, nemusí se příslušník ohlížet na žádný jiný zákon

a smí trestat reakcionáře i preventivně, se zárukou vlastní

beztrestnosti. Že je Šimsa zde, způsobil jeho snaživý výkon na

jatkách. Už posudek z nalezince zmiňuje jeho disciplinovanost

a rozhodlo, že nemá příbuzné; dosavadnímu útvaru je právě hlášen

jako uhynulý při dopravní nehodě, aby mohl zahájit novou existenci

jako člen velké rodiny TAVORE. Samozřejmě, modré oči se

168

ironicky usmály, může tím pádem zastavit alimenty té vykutálené

cikánce a příště si dát pozor.

Ještě když mluvil, ozval se křik ptáka, který zněl jako volání

hladové lásky. Šimsa si uvědomil, oč ho ochudila osamělá léta.

Prudce zatoužil prožít život v blízkosti toho báječného muže, navíc

v lůně nádherné přírody. Pták zazpíval novou milostnou kantilénu

a do ní ostře zazněl zvonek v ruce plukovníka. Otevřely se dveře

s mléčnými výplněmi, do nichž byly vyleptány lovecké motivy, a na

prahu ztuhl blondýn o málo starší Šimsy.

– Řekněte jim, zavelel plukovník tiše, – ať mu zacpou hubu!

– Rozkaz! šeptnul blondýn a zmizel.

Šimsu polil stud. Myslel na ptáky, zatímco revoluci spaloval mráz

a zřejmě i v této romantické budově probíhala bitva s reakcionáři.

Ten stud mu nasadil šporny: doufal, že brzy dostane úkol dost

nesnadný a riskantní, aby mohl prokázat svou revoluční oddanost

i odpor k reakci.

– Co vy na to? zeptal se plukovník Artur. Z teplých modrých očí

vyzařovala náklonnost.

Šimsa přistoupil blíž, aby si naposled prohlédl tvář muže, který

z něho udělal člověka, a pak v nezkrotné pýše, ješitné nadřazenosti,

v sobeckém zájmu či dokonce za mrzký peníz prodal vlastní lidství.

Je možné, podivil se, že se tolik dějů vešlo do dvou let? Levou rukou

přitiskl masivní hlaveň devítky těsně nad kořen nosu, aby dráha

střely proťala celý prostor, ve kterém spřádal intriky ten jidášský

mozek. Zachytil povzbudivý pohled

36

Sedmého a nahmátl lučík spouště.

Čísla nahradila jména už brzy po jeho příchodu k TAVORE. Snad

měsíc byl veden jako svobodník Libor, pak se stal Sedmatřicátým.

Plukovník Artur, nyní První, podal svým mužům stručnou, ale tím

závažnější zprávu: zavilí reakcionáři se pokoušejí proniknout do

TAVORE, v němž správně vidí nejmocnější štít revoluce; proto byla

vytvořena nejvyššími místy Revoluční Policie Tajného Vojska,

169

krátce REPOTA, pro niž je vyčleněn útvar Prvního, aby navenek dál

podléhal velitelství TAVORE, ve skutečnosti však nad ním bděl.

Ta čísla měla deprimovat protivníky – jako tlakoměr neosobní

mašinérie, kterou neoblafnou chytristikou ani hrou na city – ale

i mobilizovat příslušníky – jako výškoměr jejich služebního

postavení. Při tak kvalitním obsazení útvaru mohl pořadí zlepšit jen

mimořádný výkon nebo tragická nehoda; za první půlrok postoupil

Šimsa o jediný schod, to Třináctý nedopatřením zmáčkl spoušť

u vlastního spánku, když předváděl zrádnému důstojníkovi

TAVORE, jak se má zastřelit. Šimsův postup uvázl proto, že

vyšetřováním reakčních přisluhovačů z TAVORE byli pověřeni

starší kolegové, kteří je osobně znali a spíš vyhmátli jejich Achillovy

paty. Naštěstí byl ubytován v podkrovní mansardě s blondýnem,

který v úvodu jeho pobytu přispěchal na zvonek plukovníka Artura;

tehdy četař Olda a teď Jednatřicátý, zběhlý herec, byl stejně dychtivý

jako Šimsa. Přišel s nápadem, aby nezůstali při denním výcviku

v karate, ale dál zvyšovali svou kvalifikaci.

V odlehlém sklepě zámečku zůstalo pár pacientů, jak tu říkali

vyslýchaným, z minulé sezóny, reakcionářů třetího řádu, kteří tu

kysli vlastně jen proto, aby nevyzvonili normálním orgánům

tajemství TAVORE či dokonce REPOTY; byli tu víceméně na

dožití. Se souhlasem Prvního, který Šimsovi od jatek zřetelně fandil,

začali oba chlapci plodně využívat osobního volna. Vyvedli

některého pacienta do kachlíkové ,ordinace‘ a položili mu otázku,

zná-li France Móra. Když to popřel, začali na něm pracovat, dokud

se nepřiznal. Dík šťastnému nápadu předčili brzy odborností starší

kolegy. Zvládli techniku výslechu pomocí světla a hluku, stálého

buzení, klusání i vázání do kozelce, osvojili si výslech vodou

i elektřinou a nevynechali ani zuby, nehty a řasy. Protože pracovali

bez poradců, objevili i mnoho ,trakařů‘, ale vedle nich skutečné

novinky; Šimsovi se měly hodit ještě po létech, když při sestavování

školních plánů v kavárně Slavia ohromoval zkušeného matadora

Vlka. Při práci se i bavili a Šimsa litoval, že není spisovatel, aby

zapsal fantasmagorická přiznání, která jim nakonec pacienti sypali

jako z partesu. Vtip byl v tom, že Jednatřicátý znal jméno Mór

170

z jakéhosi divadelního kousku. Vysoké morální zásady, které jim

denně vštěpovali velitelé, se přirozeně nevztahovaly na reakcionáře,

z těch dál tréninkově těžili lži, aby byli připraveni, až jim revoluce

uloží dolovat pravdu.

Volného času měli ovšem málo. Jejich služba byla náročná,

protože převážně sledovali zkušené kolegy z TAVORE, pověřené

sledováním reakcionářů. Když jim tak sedával na dohled i na doslech

na tribunách dostižišť, na barech nočních klubů a jiných obskurních

místech, viděl, že se už chovají stejně velkopansky. Po takových

zážitcích trénoval ve sklepě s novým elánem, aby byl na výši, až mu

přijde pod ruku tahle garnitura.

Významný objev učinil při sledování příslušníka TAVORE

sledujícího lyžařského přeborníka země, který se podezřele často

stýkal se zahraničními přeborníky. Přeborník bydlel celou zimu

v nejlepším hotelu a sledovači ho museli následovat. Když se Šimsa

prvně v životě položil na měkkou postel, zažil pocit srovnatelný

s milostným vytržením. Jestliže dosud přepychem opovrhoval jako

produktem reakcionářů, teď pochopil, že revoluce nabízí svým dětem

všecko – i přepych! Když pak dorazil přítel Jednatřicátý, aby ho

náhle vystřídal, byl otřesen. Rychle se však dal dohromady, a když se

hlásil Prvnímu, byl už zase hotov obětovat státu a revoluci – ty dvě

nejvyšší instance se mu teď prolnuly jako věřícím Bůh a Duch –

pohodlí i život.

Sdělení Prvního bylo jako vždy krátké a převratné: mozku

REPOTY se zdařilo odhalit reakční spiknutí přímo v srdci TAVORE.

Protože nikoho ze zatčených nezná a nemůže být ovlivněn, je Šimsa

zařazen mezi vyšetřovatele v Cenkru, jak říkají centrálnímu bunkru.

Když ho propouštěl, gratuloval mu První jako Devětadvacátému. Ze

skoku do třetí desítky se mu zatmělo v očích. Patřilo k němu

ubytování ve druhém poschodí zámečku, sice ještě bez koupelny, ale

už singl. Přestěhoval se hned, dokud byl Jednatřicátý na horách;

nechtěl přítele, kterého tak přeskočil, jitřit.

Další rok měl ve vzpomínce jako nekonečnou noc, kterou měnily

v nekonečný den tisíciwattové žárovky v Cenkru. Už se neptal na

neznámého France Móra, ale na proslulé osobnosti, které ještě dnes

171

hřímaly z tribun hlasem revoluce, a odpovídali mu často už po první

facce zkrotlí revolucionáři, při jejichž jménu ještě včera tuhla

reakcionářům krev. Šimsa významně přispěl k tomu, že se pak

vespolek sami veřejně odhalili jako domácí agenti. Po jejich popravě

byla TAVORE tajně rozpuštěna a cele nahrazena REPOTOU.

Dozvěděl se to současně s blahopřáním k sedmému povýšení

v jednom roce; byl teď Dvaadvacátý.

Večer toho dne se na oslavu vítězství konal banket. Jedlo a pilo se

ve všech prostorách zámečku, stoly i lampióny byly dokonce

v Cenkru, který se po dlouhé době vyprázdnil. Šimsa, lehounce

a příjemně opilý, bloudil vyzdobenými prostorami a myslel na to, jak

mnoho se změnilo za tak krátkou dobu. Jen početní stav REPOTY se

musel nejméně ztrojnásobit. Potkával desítky mladých tváří, ve

kterých četl, že ti chlapci chtějí prorazit jako kdysi on. Cítil se

podivně zaskočen tím, že dosud šturmoval nebe a teď už je musí

i hájit. Právě se rozhodl, že něco zakousne, když se před ním vytáhl

do bezvadného pozoru mládenec s páskou služby; dětský obličejíček

zrcadlil napětí, aby nic nepokazil.

– Já jednadevadesátý, ohlásil se zajíkavě, ztrémován propastným

rozdílem šedesáti devíti stupňů, – dovolte mi, Dvaadvacátý, s vámi

promluvit!

– Dejte si, řekl Šimsa ležérně, – pohov.

– V jelením, pokračoval hoch překotně, aniž povolil napjaté

držení, – salonku vás očekává… První!

Šimsa se musel v duchu usmát, s jak posvátnou hrůzou pronesl

mladík to číslo. Ale když sám s vypnutou hrudí vpochodoval do

salonku, uvědomil si, že jeho respekt k Prvnímu není dnes o nic

menší než před dvaceti měsíci. Byla tu celá velitelská sedmička, tedy

i zástupce Prvního Čtvrtý, zástupce Druhého Pátý a zástupce Třetího

Šestý – každý z nich postrach reakce i kontrarevoluce – a s nimi

i Sedmý, administrátor; říkalo se mu Inkoust a požíval vážnost, jen

když obcházel pokoje se staromódním kufírkem, aby každému

zvlášť, kvůli utajení, vyplatil služné, prémie a relutum. Teď však

viděl Šimsa jen jednoho a před tím srazil podpatky.

172

– Dvacátý druhý, zašeptal předpisově, – přišel na váš rozkaz,

První!

– Dejte si, řekl První sotva slyšitelně, – pohov.

Vyhlížel unaveně. Celá atmosféra v salonku ostře kontrastovala

s veselím za dveřmi. Pochopil, že se děje něco mimořádného,

a zrychlil se mu tep: dají-li mu teď významný úkol, má jedinečnou

šanci dostat se do první dvacítky. Neúspěch prostě vylučoval.

Rakovina, řekl mu První, – je někdy rychlejší než skalpel, a pak

nezbývá skalpelu než být dvakrát rychlejším rakoviny. Dostali jsme

anonymní, ale bohužel příliš zasvěcenou informaci, že jeden náš,

nevím, dá-li se mu ještě říkat člověk, chystal na dnešní noc atentát.

Tato bratrovražedná –

pokračoval První a únava se mu skládala ve vrstvách u obou očí,

– vražda, kterou zmařilo jen včasné zatčení, signalizuje, že

nepřítel pronikl poprvé i do struktury REPOTY. Je nutno nejen

vypálit ložisko kontrarevoluce, ale i vyšetřit, zda už nezasáhlo okolí.

Naše sedmička rozhodla, aby tento náročný úkol byl svěřen –

dodal První, pohlédnuv pronikavě přímo na Šimsu,

– vám.

Jen dík vycvičené schopnosti registrovat automaticky každou

informaci mohl si ohromený Šimsa po odchodu vybavit i další body

rozkazu: že je třeba vyšetřit pacienta ve starém sklepě, aby nebyla

narušena nálada a morálka REPOTY; že je třeba ho nešetřit, aby

doznal, na koho měl vztáhnout svou zločinnou ruku a kdo mu ji vedl;

že je třeba přidělit Šimsovi ochranu a přestěhovat ho do prvního

patra, kde najde klid i koupelnu; a že se vyšetření zúčastní jako

pozorovatelé Šestý, Pátý a Čtvrtý.

O přípravě akce svědčilo, že se Šimsovi jeho první ostělník –

osobní tělesný strážník – přihlásil hned u salonku. Obr, kterého tu

dosud nezahlédl, ho zavedl přímo do nového apartmá, kde už

dokonce čekaly jeho věci. Vzal si tašku s nástroji – ‚ordinace‘ byla

sice vybavena, ale on si zvykl na své vlastní jak zedník na lžíci –,

vložil do něho čistý pracovní oděv a šel. Ode dveří se vrátil a zkusil

postel. Byla měkká! Poznal, že tu v prvním poschodí začíná svět,

173

jaký revoluce postupně otevře každému, a pocítil pýchu, že si

vysloužil předstih.

Když vstoupil do sklepa, pacient už ležel na ‚ordinačním stole‘ –

jako docent pak vzpomínal nostalgicky na ta skvělá zařízení, když

měl pro výuku jen předělané gynekologické křeslo, ale kdeže loňské

sněhy jsou? – a pozorovatelé seděli kolem. Když zapínal červený

igelitový ,mušt‘, jak říkali mučícím plášťům, pohlédl na pacienta

a ruka mu strnula: byl to jeho jediný přítel, někdejší četař Olda a pak

Jednatřicátý. Z očí mu však nehleděla vychytralost ctižádostivého

herce, ale němá výčitka.

V prvním pohnutí chtěl Šimsa vykřiknout, Ne! To je omyl! Vždyť

vše, co mě dovedlo až k tomuto stolu, jsem získal právě zde a vedle

tohoto… Vždyť je to můj pokrevní bra…

Vtom cvakla spoušť jeho mozku.

Opakoval si, co slýchával právě od Jednatřicátého, že REPOTA

není dívčí penzionát, ale bojový oddíl, a pár životů že je přijatelná

cena za štěstí všeho lidstva; připomněl si, kolik kovanějších

bojovníků předstíralo věrnost revoluci do roztrhání těla, aby už při

natržení úst přiznali baziliščí věrolomnost; vybavil si, jak ho tenhle

povedený přítelíček, který mu chce teď něco vyčítat, při střídání na

horách skoro nepozdravil, vyloživ si jeho odvelení jako pád; dovtípil

se, že sladký život v luxusním hotelu jen dovršil morální rozklad,

vedoucí od zrady přátelství ke zradě ideálů.

Zmocnil se ho vztek. A už jen navíc si uvědomil, že ho sledují

zkušené oči představených, kteří si mohou jeho pochybnost vyložit

jako známku soucitu či dokonce spoluúčasti.

Prsty dopnuly knoflík – vše proběhlo tak rychle, že to vypadalo

jako zadrhnutí – a Šimsa byl fit. Odrazil zbaběle uslintaný pohled

pohledem, z něhož čišelo pohrdání. Tak pojď, křikly jeho oči

vyzývavě, tatrlíku, teď se přiznáš, že ty sám jsi Franc Mór!

Brzy však poznal, že kosa narazila na kámen. REPOTA vybrala

svého muže dobře a vychovala ještě líp. Ke všemu pacient celý

‚repertoár‘ ovládal a sám byl naopak materiálem, na jakém tu zatím

nikdo nedělal. Po čtyřiadvaceti hodinách mohl Šimsa tvrdit, že

učinil, co bylo v lidských silách. I svědkové chodili netradičně kouřit

174

na chodbu, aby zakryli nevolnost. Teď mohl změřit hloubku

morálního bahna, se kterým svými už otlučenými prsty zápolil: podle

stupně vyšetření musel pacient vědět, že nemá špetku naděje, ani

když se dozná; jestliže pro sebe přesto volil nové nepříjemnosti místo

rychlé rány do týla, jakou by mu posloužil každý ostělník, pak zjevně

proto, aby kryl někoho, kdo podlé dílo dokoná, a snad aby dokázal,

že Šimsa je diletant.

Ten po krátké přestávce, kdy se všichni mrákotně prospali,

zatímco pacienta dal trochu dohromady lékař, mobilizoval všechny

síly i zkušenosti. Za dalších dvacet čtyři hodin byl pacient bez zubů,

bez vlasů, bez nehtů i bez prsních bradavek, ale – bez doznání.

Hrozil debakl. A tehdy poprvé přišla Šimsovi na pomoc fantazie,

která ho měla zanedlouho dovést k dvojité ešce a ještě později k jeho

převratnému vynálezu. Teď vzal ze zoufalství louskáček na ořechy,

které s sebou nosil čerstvý nekuřák Šestý, a dal se s ním do genitálií.

Nechával je dosud stranou, jako by tušil, že jsou nejdokonalejším

dílem přírody, které bude mít nad ním samým magickou moc. Bože,

řekl úpěnlivě, on, ateista, což svědčilo o jeho situaci, jsi-li, pomoz

mi! Ještě pořádně nezačal, když se stal zázrak. Pacient chraptivě

vykřikl, otevřel víčka bez řas a řekl bezzubými dásněmi huhlavě, ale

zřetelně.

– Ofm… a… dvafátý…

Pak omdlel a Šimsa v podstatě s ním. Z dálky slyšel nadšená

blahopřání, matně cítil, že ho ostělník spíš nese než vede na lůžko,

a pak se propadl do měkké tmy. Probudil se jako Dvacátý.

Tím však jeho strmý vzestup teprv začínal. Osmadvacátý už čekal

na stole. Na rozdíl od mlčenlivého předchůdce, jehož bezvědomí

mezitím vzdor maximálnímu úsilí lékaře vyústilo v exitus, měl jeho

kumpán slovní průjem. Vodopádem slibů, přísah a dokonce, ač byl

udělaný chasník, i slz je přesvědčoval, že Jednatřicátý se mu chtěl

pomstít, protože ho čerstvě obehrál o měsíční služné. Jako by byl

Olda balvan, s nímž se hroutí celá hráz, přiznal Osmadvacátý za

necelou směnu – pravda, Šimsa šel na varlata dřív –, že byl

zverbován Sedmatřicátým, aby odstranil… koho, bohužel, neřekl,

protože mu Šimsa v tu chvíli rozdrtil levé varle; pravé o hodinu

175

později, když zkoušel, zda ho bolest neprobudí z bezvědomí, aby

dokončil řeč.

Sedmatřicátého zatkli hned, ale čekali dva dny, než Osmadvacátý

exnul, aniž přišel k sobě; právě po této zkušenosti vybavil Šimsa

,varlando‘, jak nástroj trefně nazval, blokovacím zařízením. V pauze

ho znovu přijal První a povýšil na Osmnáctého; stín deprese byl ten

tam, jako kdysi na jatkách z něho sálala chladná energie. První řekl,

že mu za dané situace nemůže povolit zaslouženou dovolenou, ale

chce mu to vynahradit pozorností, kterou najde v pokoji. Laskavá

péče, na niž si i teď našel čas, Šimsu dojala. Jestliže mu odmalička

stát nahrazoval matku, pocítil teprv teď, že se někdo stává jeho

otcem. V návalu vděčnosti k němu pojal synovskou úctu a umínil si

nezklamat muže, v němž spatřoval svou oporu, ani v maličkosti.

Právě tehdy se v něm roztikala časovaná bomba citu, kterou měla za

dvacet let odpálit Lízinka…

Tím vděčněji myslel na Prvního příští noc, kdy se vzdouval

i propadal v klíně jedinečné černovlásky, kterou našel, už nahou

a vonící, ve své měkké posteli. Nikdy na ni nezapomněl, nejen pro

nejšpičatější ňadra, jaká kdy poznal, ale protože mu odhalila kouzlo

milování, za něž dosud považoval rychlopáření vestoje, s dívčí nohou

zaklesnutou po vojáckém způsobu za opaskem. Když ho nazítří večer

zval ostělník na sál, poprvé se mu nechtělo do práce. Na rozloučenou

se mu však postavila do bezvadného pozoru, prsy jako dvě kopí,

a ohlásila jako Sto třetí, přidělená mu nastálo jako ostělba – osobní

tělesná služba.

S novým elánem se pustil do Sedmatřicátého. Ten se zpočátku

opakoval: ti dva v lednici ho udali ze msty, že rychleji postupoval.

Byl to houževnatý mladík, ale Šimsa už nebyl včerejší, udělal mílový

krok asi jako kreslící dítě, které pochopí perspektivu. Právě ti dva

z lednice ho poučili, že revolucionář, z něhož se vyklubal reakcionář,

ztrácí mimořádné vlastnosti a chová se jako obyčejný živočich.

Poznání ho definitivně zbavilo trémy, kterou mu nahnal neblahý

Olda. Překvapil pacienta tím, že mu naservíroval svou čerstvou

novinku – Čtvrtý ji v raportu Prvnímu nadšeně nazval Sóso

Pomidóro – hned. Sedmatřicátý ho na revanš překvapil přiznáním už

176

v okamžiku, kdy ho kovové čelisti zastudily na kůžičce. Prozradil, že

byl naverbován Čtyřiadvacátým a Třiadvacátým, aby odstranil

Třetího. To se ovšem rovnalo výbuchu ručního granátu.

Díky včasnému přiznání přestál Sedmatřicátý vyšetření s malými

kosmetickými škodami a mohl hned vystoupit jako svědek. Když ho

konfrontovaní, trapně se dovolávající bojových zásluh, obvinili, že je

agent TAVORE, který má zdiskreditovat nejlepší syny REPOTY,

a že se jim mstí za jakousi dívku, která dala jim dvěma a jemu ne,

rozdělal je Šimsa – tady vzklíčila myšlenka double-hangmanů –

současně. Stačilo jedno nakřápnuté varle, aby zazpívali oba majitelé

všech čtyř: přiznali, že Sedmatřicátého zverbovali, a jedním dechem

udali, že byli sami zverbováni Patnáctým a Čtrnáctým, aby odstranili

Druhého.

To ovšem připomínalo výbuch šrapnelu a nebylo divu, že se ve

sklepě objevili Třetí a Druhý osobně: První chtěl mít absolutní jasno,

protože útvar, pracující v absolutním utajení, mohl existovat jen při

absolutní důvěře. Dál už nesměl Šimsa jednat v rukavičkách a kleště

na ořechy měly Vánoce: odhalily rozsah i směr ohrožení.

Při společném šetření se předchozí přiznali, že byli zverbováni,

aby především odstranili Prvního. Z jejich výkřiků bylo možno

sestavit zvrhlý plán, rafinovaný zdánlivou neproveditelností: První

měl být proboden po raportu v salonku a jeho mrtvola měla být zašitá

do vycpaného medvěda; z únosu měli být obviněni zbylí členové

sedmičky a vzápětí likvidováni hlavními spiklenci, kteří by převzali

velení: byli to Třináctý, Dvanáctý, Jedenáctý, Desátý, Devátý

a Osmý!

To už se dalo přirovnat jen k výbuchu bomby a dostavil se sám

První. V atmosféře, která neměla daleko k hysterii, si zachoval smysl

pro věcnou objektivitu. Rozkázal, aby mu především předvedli všech

sedm, co se přiznali. Nikdo se neodvážil odporovat, a tak přinesli i ty

dva z lednice. První nehnul brvou. Vyzval je, aby mu vysvětlili, jaká

idea, odměna či osobnost je přiměla pohrdnout ideami, odměnami

a osobnostmi, které je přivedly k REPOTĚ. Nato se odehrálo něco

snového: až na dva zmrzlé odpřisáhli všichni, že si přiznání

i obvinění vymysleli a že se předháněli v absurditách, aby si dřív, než

177

budou zmrzačeni či zabiti, povšiml právě velitel, že se stali obětí

ďábelského úkladu.

V Šimsovi by se byl nedořezal krve. On, který v životě zabil jen

pár telat, byl nepřímo označen za sadistu, co surově krágluje

spolubojovníky! Bylo to urážlivé, ale i nebezpečné v ovzduší

podezíravosti, kdy stačilo, jak toho byl svědkem, jedno slovo

a člověk jel.

Ani tentokrát ho však První nezklamal. Řekl suše, že kdyby

všichni dodržovali APASAM jako Sedmnáctý – aby tomu dodal

váhu, na místě ho povýšil –, nikdy by na REPOTU nepadl stín zrady.

Prohlásil, že v tomto státě platí presumpce neviny a že vyšetřovatel

stojí až do vyšetření pod jeho ochranou. Nato nařídil, aby

vyšetřovaní byli zatím zavřeni nebo spáleni, a sem dodáno

občerstvení, než budou provedena nová zatčení.

K improvizované tabuli jim posloužily dva na délku sestavené

a čistými prostěradly překryté ,opestoly‘. Mnohem později spatřil

Šimsa v jakémsi magazínu reprodukci, která mu ten večer

připomněla, s názvem Poslední večeře Páně. Sedě mezi svými pod

chirurgickým reflektorem, který ho obléval sinalou svatozáří, První

lámal a dával česnekovou veku. Byla to chvíle dokonalého míru, ve

kterém nechyběla ani komická vložka: uprostřed hodování se objevil

se svými polovičními okuláry a doktorským kufírkem Inkoust-

Sedmý a mektavě je prosil, aby si šli na pokoje pro služné, že má

účetní uzávěrku.

– Jdi, řekl mu První neformálně, protože tu byli krom Šimsy mezi

sebou, ukazuje mu strohým gestem, aby přisedl – do prdele, my tu

máme uzávěrku celýho krámu!

Sklep zahlaholil naposledy mužným smíchem. Vzápětí se

REPOTA zachvěla v základech. Na prahu se objevil mohutný hlavní

ostělník, podléhající jen Prvnímu, a v tváři měl úžas i vztek. Vykročil

podél stolu a třemi rychlými ranami omráčil Šestého, Pátého

i Čtvrtého. Pak položil před Prvního tři papíry.

Navrchu ležel rozkaz Šestého lékaři REPOTY, aby ihned očkoval

králíky číslo 37, 24, 23, 15 a 14; vžité šifry znamenaly, aby injekcí

zlikvidoval odsouzené vězně. Šlo o všech pět korunních svědků!

178

Uprostřed byl rozkaz Pátého veliteli stráže, aby vypravil kremrole;

znamenalo to volný výjezd pro umrlčí vůz do spádového krematoria.

Vespod byl další rozkaz, podepsaný Čtvrtým, aby s ním pustili

cukráře číslo 13, 12, 11, 10, 9 a 8. Tak unikli nově obvinění, podle

zprávy v panice, když zanechali na pokojích „rozpité flašky,

rozkouřená cigára a rozmilované děvky“.

Když přišli k sobě, křičeli všichni tři unisono, že rozkazy jsou

podvržené a podpisy zfalšovány. Nato je První předal Šimsovi. Před

chvílí ještě šedé eminence, pro něž byly cizí mrtvoly polehlým

obilím, se při pomyšlení na vlastní zánik rozpadly; když Šestý spatřil

louskáček, nezvládl ani vlastní střeva. Přiznávali se jeden přes

druhého, až z toho bylo i Šimsovi zle. Současně však prosili, aby

mohli svou výpověď opakovat politickým špičkám státu. Záměr byl

průhledný: okamžitě by ji zpochybnili podobně nestoudným

tvrzením jako jejich komplicové. První to ovšem odmítl.

Pak Šimsu propustil a nařídil Sedmému, aby vyhlásil zákaz

vycházení, přinesl svícen a povolal lékaře se stříkačkou; to mohlo

znamenat jen soud a trest. Když zavíral dveře sklepa, zahlédl ještě

Šimsa Prvního, jak usedá mezi oba zástupce, tvořící s ním tribunál.

Co k němu cítil teď, už nebyla jen úcta, ale ryzí synovská láska.

Hluboce litoval, že ho život nenaučil slovům, jimiž by to vyjádřil,

a tak se alespoň zapřísáhl, že bude do smrti oporou tohoto otce,

s nímž ho spříznila svobodná volba a ve kterém teď viděl jedinou

jistotu své ohrožené matky – státu.

Byl tak unaven, že se nechal ostělkou jen vykoupat a usnul, sotva

se dotkl prostěradla. Spal spánkem spravedlivých, dokud ruka, která

ho marně pleskala po tváři, nestiskla jeho pohlaví.

– Dej si pohov! vykřikl ještě napůl spící, – špicprsko…!

V příští vteřině, protože ho dril vycvičil přecházet z bdění do

spánku a naopak, jako by skákal do vody, stál v pozoru vedle lůžka,

když poznal Sedmého, neboť si připomněl, že komický administrátor

vyřizuje dnes v noci příkazy Prvního.

– Já Sedmnáctý, zvolal už zas nezvučně, – k vašim rozkazům,

Sedmý!

179

Pak myslel, že ještě sní, když se hubený muž v brejličkách, jaké

nosívali průvodčí tramvaji, vypnul rovněž do pozoru a s kufříkem,

přitisknutým k pravému stehnu, zvolal ještě tišeji.

– Já Sedmý k vašim rozkazům, Druhý!

V tom přísně subalterním postoji začal pak užaslému Šimsovi líčit

události večera: Šestý, Pátý a Čtvrtý se pokusili zachránit své

mizerné životy odhalením, že skutečnými hlavami spiknutí jsou Třetí

a Druhý. Ti, než jim kdo mohl zabránit, trio práskačů doslova

rozstříleli, čímž přiznali vinu. Naštěstí vyprázdnili své zásobníky,

takže mohli být zneškodněni. První neviděl jinou možnost než je na

místě zastřelit sám a poté požádat nejvyšší místa o zapůjčení

speciálního komanda, s nímž by REPOTU ,dezinfikoval‘, než ji

vzkřísí mladá krev nové směny. První je už na záložním stanovišti

a posílá mu svůj vůz, aby odjel s druhou, dodal nevojensky, várkou,

čímž potvrdil, že je doma spíš v kuchyních a prádelnách. Zato Šimsa,

voják každým coulem, se hned zorientoval.

– Tak padat, řekl striktně, – Sedmý! Hejbejte kostrou!

Bleskově se oblékl a vykročil. Chápal, že není čas na zbytečnosti,

ale když míjel koupelnu, chtěl si vzít aspoň kartáček. Otevřel

a strnul. Na okraji vany seděl cizí muž v zeleném baretu a maskovací

kombinéze, která dole mizela ve vysokých šněrovacích botách

s tlustou podešví; měl vyhrnuté rukávy a přidržoval pod hladinou

přetékající vany bezvládné tělo, poznal je podle špičatých prsů,

vyčnívajících z vody jako periskopy.

Za jiných okolností by se na něho vrhl. Teď však šestým smyslem

pochopil, že muž musel přijít se Sedmým a plní rozkazy Prvního.

Došlo mu to. Otřásl se při pomyšlení, že ještě nedávno ležel na prsou

zmije. Muž nemotorně povstal, aby mu vzdal čest. Tělo ihned

vyplulo na hladinu a zdálo se, že je voda snese k Šimsovým nohám.

Ucouvl. Při pohledu na černý klín, který se měl zločinně stát jeho

pastí, ho zamrazilo.

– Pokračujte! řekl briskně a vyšel ven bez kartáčku.

V předpokoji zakopl o gorilí tělo svého ostělníka. Z dlouhé rány

na krku mu prýštila krev. Teprve smrt odhalila jeho pravé smýšlení:

nepřátelsky cenil zuby a ze zakalených očí hleděla zloba. Bože!

180

zhrozil se Šimsa, překračuje ho, tak nás nenáviděli! A tak nás už

obklíčili! Viděl, že První zasáhl za pět vteřin dvanáct.

Vůz stál na místě, kde Šimsa před dvěma roky došlápl na zdejší

půdu: obrovskou limuzínu zdědil První po veliteli TAVORE, který ji

přijal jako úplatek od jednoho z reakcionářů, což mu vlastně zlomilo

vaz. Od volantu vyskočil hlavní ostělník a otvíral mu uctivě zadní

dveře. Sedmý s neodmyslitelným kufříčkem přisedl dopředu. Šimsa

pohlédl k zámečku. Většina oken svítila, v jednom viděl muže,

pijícího z láhve, v jiném líbající se pár. Tož takhle, řekl si, vypadal

Titanic před nárazem na kru. Tato loď však vezla náklad zrady

a krou byla trestající pěst vlasti; byl šťasten, že je jedním z jejich

kloubů.

Vůz se plavně rozjel, ale vzápětí ostře zabrzdil u hlavní brány. Do

kužele klopených reflektorů vstoupili další komandos: dva drželi

v ponosu automatické pušky, třetí pistoli. Sedmý pustil okno a vytáhl

z kufříku papír. Šimsa si všiml, že vedle brány je zajímavě

naskládáno několik párů bot: tři páry podrážek, na nich dva a na těch

jeden tvořily jakýsi bizarní domeček z kůže. Pak pochopil, že je to

šestice bývalých strážných. Pistolník složil papír a přeuctivě

Sedmému zasalutoval. Než stačil Šimsa odpovědět, otevřela se brána

a vůz vyletěl na plný plyn. Přesto stačil zahlédnout za vnější zdí

desítky cigaretových ohníčků ozařujících narůžovělé tváře pod

barety. Tož takhle, pomyslel si, vypadala noc dlouhých nožů. Jenže

tyto vyříznou z těla vlastní nádor, který chtěl zardousit stát i revoluci;

byl hrdý, že je jednou z čepelí.

Vůz projel lesem a pokračoval zdánlivě liduprázdnou krajinou

vojenského prostoru, kde byly ukryty jednotky střežící mír

metropole. Tichý zvuk motoru, stálá rychlost i skvělé pérování

vyváděly Šimsu z hektického víru k niterným úvahám. Opřel se

uvolněně do čalounění a hleděl před sebe, kde mezi dvěma

nehybnými hlavami ubíhala asfaltka, jakoby vtahována mocným

navijákem pod kola. Byl od mužů vpředu oddělen pancéřovým sklem

a vzpomněl si, jak poprvé jel po stejné silnici vklíněn mezi obojky

pojízdné cely. Tehdy sem přijížděl jako nýmand bez čísla, dnes

odtud odjíždí jako Druhý. Zvláštní bylo, že ani tentokrát nevěděl

181

kam. Ačkoli doba byla ještě bouřlivější, neuměl si po všech

zkušenostech představit, kdo by mohl ublížit Druhému, který nejen

přispěl k odhalení reakční agentury v TAVORE, ale sám odhalil ještě

reakčnější rezidenturu v REPOTĚ. Zívl a usnul.

Probudily ho rytmické rány. Se zavřenýma očima hádal, co je to

za zvuk. Když se konečně poddal a pootevřel je, okamžitě je

vytřeštil. Seděl sám v autě, které stálo chladičem dolů na stráni,

vybíhající ze smíšeného lesa. Nikdy pak nezapomněl, že jehličnany

byly proti měsíčnímu nebi jakoby vystřiženy z lepenky, zatímco

listnáče jako upleteny z drátu. Stráň připomínala polévkovou lžíci,

položenou dnem vzhůru; její špice se stále příkřeji stáčela pod

horizont a odhalovala celkovou fotografickou situaci: les tu ze všech

stran lemoval jícen, jímž v sopečném dětství vystřikovala planeta

žhavé sperma. Hluboko pod protější skalní stěnou se černě leskla jak

nafta hladina jezera. Jedinou překážku, která stála mezi ní a vozem,

náhodně vysemeněnou smuteční břízu, právě podetli. Pokroucený

kmen svištivě dopadl na kraj skály, odrazil se jako skokan na

trampolíně a mizel v saltech pod hranou lžíce.

Věděl, že by měl z téhle rakve, kterou držely jen brzdy a zasunutá

rychlost, ihned vyskočit, ale nedokázal se pohnout. Co se, uvažoval

zděšeně, stalo, oč jde?? Viděl, jak sem od srázu stoupají dvě postavy,

jako kredenc a věšák, napadlo ho nesmyslně; v ruce se zaleskl kov.

Zrada! švihlo mu hlavou jediné vysvětlení; představil si, jak podoben

míči poletuje mezi čalouněním a sklem, zatímco vůz metá salta

k hladině, a ucítil řezavou bolest ve varlatech. Proč, stačil se podivit,

ve varlatech, copak jsem někdy trpěl závra… myšlenku vyrazila jako

klín ještě horší: nejdou k němu s v a r l a n d e m ???

Jen hrůza, která ho ochromila, zachránila jeho prestiž. Navenek

totiž působil ledově ještě ve chvíli, kdy kredenc, ovšemže hlavní

ostělník, mu se sekerou u švu kalhot uctivě otevřel dveře, v jejichž

průhledu se předpisově tyčil věšák-Inkoust. Šimsa uslyšel křik žab

a do chřípí ho udeřila těžká vůně rostlinného tlení. Organismus

naskočil jako motor, který se předtím jen zahltil, a obnovil vojácké

reflexy. Mrštně vyskočil – ztěžklé nohy musel donutit – a pokynul

jim hlavou! Rozechvělé ruce ukryl v kapsách. Byl stále ve střehu.

182

Aby se svět vrátil do svých kolejí, museli mu ještě podat hlášení.

Znovu se lekl, když Sedmý otevřel kufřík a vyňal mohutnou pistoli,

ale administrátor mu ji podal pažbou napřed.

– Vaše, řekl slavnostně, – zbraň.

Šimsa ji poznal okamžitě: byla to devítka, kterou skolil stádo

telecího. Pochopil, že nahrazuje jmenovací dekret a že se teprv teď

skutečně stává Druhým. Ještě ji dojatě vážil v dlaních, když ji zakryl

arch papíru.

– Jeho, řekl Sedmý, – doznání.

Na papír dopadal úzký kužel světla. To hlavní ostělník rozsvítil

baterku a držel mu ji úslužně nad ramenem. Čím déle Šimsa četl, tím

víc mu unikal smysl.

„Nížepodepsaný doznává, že z nenávisti k našemu lidu zákeřně

zlikvidoval revoluční organizace TAVORE i REPOTA a s nimi

desítky nejlepších synů našeho lidu. Jsem si vědom, že jediným

trestem za tento hnusný zločin je smrt, a zavazuji se až do event.

vykonání rozsudku napravovat svou vinu bezpříkladnou službou

našemu lidu. Skončil a podepsal Josef Mrkvička v. r.“

Světélko opustilo papír, přeběhlo jak bludička koberec tlejícího

listí, přeskočilo zadní nárazníky a utkvělo na kufru. Sedmý se

přemístil stejně nehlučně jako paprsek. – Mrkvička Josef předvezen,

řekl a zmáčknul pero zámku, – k vykonání rozsudku, Druhý!

Víko vyskočilo. Paprsek minul rezervní pneu i kanystr a zastavil

se na obrovském nemluvněti. Byl to muž, sešněrovaný jako

v povijanu v maskovací plachtě; v ústech měl místo dudlíku roubík.

Šimsa zkameněl.

Balík, s nímž sem přicestoval, byl někdejší plukovník Artur,

První. Z modrých očí ani nečišel pověstný chlad, ani nesálal obávaný

hněv: zračila se v nich jen úpěnlivá prosba.

V prvním leknutí chtěl Šimsa křiknout, Nikdy! To je úklad!

Vždyť vše, co mě vyneslo až k hodnosti Druhého, jsem získal právě

od tohoto… vždyť je to můj rodný ote…

Vtom cvakla v jeho mozku uzávěrka.

Opakoval si, co uslyšel právě od Prvního, že smyslem našeho boje

je člověk, ale vyžadují-li to zájmy lidstva, musí i ten jít stranou;

183

připomněl si, kolik rodnějších otců vštěpovalo vlastnějším synům

nejšlechetnější ideály, aby se jich pak zbavili jako car, který na

školním obraze vískal následníka čerstvě utlučeného žezlem; vybavil

si, jak tenhle povedený papínek, který teď žebroní o soucit, chladně

pozoroval, jak na jeho rozkaz čelí pistolkou stádu rozzuřené zvěře;

dovtípil se teprve teď, že celé takzvané spiknutí bylo jen příšerným

komplotem jakéhosi ničemného Mrkvičky, jehož nástrojem se

bezděky stal i on, když musel nutit k doznání nevinné soudruhy,

mezi nimiž byl i jeho jediný a nejlepší přítel Olda. Pojal ho hnus.

A už jen navíc si byl vědom, že ho sledují věrné oči podřízených,

kteří by si mohli zaváhání vysvětlit jako slabost či dokonce sympatii.

Zvedl pistoli – vše trvalo tak krátce, že to působilo jako nezbytné

soustředění – a byl zas ve formě. Odkopl blátivě kalný pohled

doštvané škodné ocelově zakaleným pohledem vítězného lovce.

Chtěl jsi mít, zasyčely jeho oči nesmiřitelně, větší mozek než my?

Tak pojď, otčíme, já ti ho proluftuju!

Přitiskl masivní hlaveň těsně nad kořen nosu, aby kulka vyfoukla

to česno zrady jako velikonoční vajíčko, a odpálil. Ještě zahlédl, jak

se mezi vodovýma očima otvírá ono pověstné třetí, připomínající

volské, a pak už ho očistně zasáhl teplý gejzír bělavé kaše: jako pára

unikalo z ničemy nahromaděné zlo. Olízl rty, aby mu provždy

utkvěla i tato příchuť. Byla mdlejší a především odpornější než

u telecího mozečku, ale sotva polkl, zazdálo se mu, že jako

v pohádce rozumí řeči zvířat i ptáků. Rozrušen ochutnal znovu.

Užasl, že se mu na jazyku rozplývá pikantní aromatická chuť, kterou

zařadil před všechny známé delikatesy. Tu uslyšel, jak sýčkové,

cvrčci i žáby stohlase opakují – Jsi První! Jsi První!

Kdyby byl věřící, věděl by, že vlastními smysly poznal

transsubstanciaci. Následkem toho úsměv, který se v něm zrodil před

dvěma lety, kdy porazil pro lidstvo první tele, se teď, kdy zbavil svět

první hyeny v lidské podobě, osvobodil ze skořápky duše a pronikl

i na jeho tvář. Šimsa se rozesmál.

Smál se ještě, když Sedmý přibouchl víko kufru, hlavní ostělník

povolil brzdu a vůz vyrazil obří vahou jako kůň kopnutý do slabin,

zaskřípěl a vzepjal se, jak zadrhl o pahýl břízy, ale vytrhl jej a valil

184

před sebou, až dospěl k okraji lžíce a zřítil se do hlubiny. Smál se

a v koutcích očí se mu tvořily vějířky vrásek, které měly být pro

něho od té chvíle typické.

– Přestaň s tím hejkáním, řekl hlavní ostělník, – Šimsa!

Vytrhl mu pistoli i papír a přejížděl zkušeně volnou rukou po těle.

– Co si to…, rozlítil se Šimsa, ale pak ho opustil hlas i zrak, tak

přece zrada, povzdechl si, když ho úder karate zhasínal jak lucernu.

Probudily ho zas jiné zvuky, ale hlavně chlad. Ležel na břiše

v mokrém listí, zřejmě dlouho; byl prostydlý a nad siluetou

protějšího lesa vyvstával světlý opar. Nepohnul se, jen otevřel oči.

Malá stráň se hemžila muži v baretech a maskáčích. Jeden

vyskakoval z bachratého vozidla, které pokračovalo v jízdě, až

zmizelo v hloubce i s kusem svahu. Šimsa neomylně poznal

,kremroli‘. Likvidují, pochopil, a vyrazil na něm v čůrcích ledový

pot. Pud sebezáchovy mu vnukl řešení: hrát mrtvého. Snad mě jen

shodí dolů, namlouval si horečně, jsem mladý a trénova…

– Šimsa! zavelel rezavý hlas, – vztyk!

Dril přehlušil i pud sebezáchovy a vynesl ho do pozoru. Před ním

seděl na skládací židličce Sedmý, za ním stál hlavní ostělník, oba

v uniformě komand. Stojící držel pro změnu kufřík, zatímco sedící

mimo pochybnost louskáček na ořechy. Šimsa se roztřásl. Z varlat

mu vystřelila bolest, že se málem svalil.

– Jako velitel, řekl Sedmý hlasem, který ničím nepřipomínal

cifršpiona, – nově utvořené Ostrahy Tajných Revolučních Vojsk,

zkráceně OSTREV, vyslovuji vám pochvalu za statečnost při

likvidaci zločinecké organizace REPOTA. Protože patříte k menšině

personálu, použitelné i dál, ptám se vás, jste-li připraven sloužit

našemu lidu –

dodal už nikoli Sedmý, ale jeho nový První, zvedaje louskáček

gestem, které jasně označovalo Šimsovu funkci,

– u mne?

– Jsem, zašeptal Šimsa bez rozmýšlení, aby tím přerušil stále

krutější bolest v podbřišku, – připraven!

– Mluvíte, houkl na něho někdejší hlavní ostělník, – s generálem!

– Jsem připraven, šeptal Šimsa znovu, – generále!

185

– Nahlas! zaburácel generál, až Šimsa zavrávoral, – ostrevák se

nemá zač stydět!

Šimsa se málem překřikl.

– Dejte mu, řekl generál uspokojen, – teď jeho doznání,

plukovníku.

Bývalý hlavní ostělník sáhl – vypadalo to, že Inkoustem

OSTREVu je on – do kufírku a podal Šimsovi další list i s baterkou,

aby si posvítil sám. Čím dále četl, tím víc chápal.

„Nížepodepsaný doznává, že z nenávisti k revolučnímu státu

významně přispěl k brutální likvidaci revoluční organizace REPOTA

a osobně likvidoval jejího revolučního velitele. Jsem si vědom, že

jediným trestem za tento odporný zločin je smrt, a slibuji až do

event. vykonání rozsudku, napravovat svou vinu neúnavnou službou

revoluci. Skončil a podepsal Pavel Šimsa v. r.“

Dočetl a z posledních sil – tlak v klíně začínal být nesnesitelný –

zíral na svůj rukopis s typickými chybami v interpunkci. Vše včetně

podpisu bylo tak hodnověrné, že málem začal vzpomínat, kdy to

napsal; uměl si představit, že tím spíš uvěří doznání soud. A na nit

jeho poznání se jako korálky navlékly osudné rozkazy Šestého,

Pátého i Čtvrtého, a stejně i ‚přiznání‘ Prvního; už nemohl, bohužel,

pochybovat, že je údajní autoři, které právě stravoval žár krematoria

či jezerní ryby, nikdy nepsali. Na této anonymní skále v přísně

utajené krajině, která nejspíš nebyla ani na mapě, dozrál konečně k

pochopení, že politika zdaleka není tak přímočará a stát – dokonce

ani revoluční! – nebývá tak spravedlivý, jak si představoval. Strašně

rád by z toho vyvodil poučení pro celý příští život, ale z papíru

v jeho ruce čišel zmar. Za co?? chtělo se mu křičet, proč právě já??

Bolest ho doslova zahlcovala a on věděl, že ji vystřeluje strach.

Generál vstal, došel k němu, vzal list a cvrnkl do něho prstem.

– To pro případ, řekl důrazně, že by vás někdy napadlo zahnout

mi –

dodal varovně,

– kramle.

Tlak v genitáliích překročil únosnou mez. Šimsa hlasitě zaúpěl.

Proklínal se teď za milostnou zaslepenost, v níž si uložil strávit i tuto

186

noc bez ženy, když to nemůže být ta, po které touží. Království,

zazněl mu jakýsi slavný citát, který slýchal od četaře Oldy, za kurvu!

Ale byl už tak zmučený, že by nedokázal ani zavolat. V nouzi

nejvyšší mu vytanulo heslo, které užíval Vlk, když jim na

venkovských úkoništích chyběla nějaká pomůcka: Do it yourself!

Opatrně a trochu štítivě uchopil levou šikovnější rukou svůj touhou

rozbolavěný úd, vybavil si andělsky čisté, pročež ďábelsky svůdné

tělo Lízinky Tachecí a udělal

37

si to sám.

Z koupelny se vrátil nový člověk. Ničivý tlak neškodně odezníval

jako vytržený zub. Jako každý muž, který v poryvu vášně odhodí

zátěž semene, pocítil – i když to učinil tak nezvyklým pro sebe

způsobem – báječnou lehkost; připadal si jako balon, který pluje

bezhlučně s oblaky. Vše se vrátilo do obvyklých proporcí, z ptačí

perspektivy ještě přehlednějších: ona byla nezkušené, i když

okouzlující dítě, zatímco on už přece jen něco – usmál se – zažil

a hlavně – zvážněl – přežil.

I OSTREV. Politická zkušenost, která v něm vykrystalizovala oné

noci, kdy se nad REPOTOU zavřely plameny a voda, měla ho už

vždycky uchránit nekritické naivity. Celou svou vitalitu dal do služeb

plánu, který mu paradoxně vnukl ten, kdo ho před ním varoval: jak

bez prodlení a bez rizika ‚zahnout kramle‘. Měl štěstí, jaké usedá na

vyvolené: sám generál vyhověl naléhání kteréhosi přítele a vyslal ho

rozkazem ,dočasně posílit státní popravčí družstvo‘, které nestačilo

zvládat vlnu politických velkoprocesů. První potlesk – slyšel jej

dodnes – na sebe nenechal čekat. Na žádost svého nového majstra

byl vyreklamován i pro druhé kolo a to rozhodlo: s dalším odpadem

připluli na centrální úkoniště i plukovník a generál. Když je Šimsa

zahlédl kukátkem ,čekárny‘, simuloval záchvat bolesti zubů. Vlkova

žárlivost přerostla mezitím v sympatii, takže ho výjimečně poslal

k vlastní zubařce. Ta objevila tak rozsáhlý zánět, že zub extrahovala.

Přitom objevil, že je mimořádně háklivý na bolest. Ať se přemáhal

187

sebevíc, bránily se jeho ruce i nohy samovolně s takovou vehemencí,

že už už volala dva pořízky z psychiatrie. Tu se vrátila z nákupu její

černovlasá instrumentářka, a jakmile mu přidržela ruce, už se studem

nepohnul, snad tady v něm vzklíčila myšlenka katyně! – Dojatá

lékařka požádala svého muže, aby toho citového chlapce pozval

k nim na večeři, vyhověl jí, a Šimsa se nestačil divit, když mu

koprovku servírovala jeho zubařka a majstrova žena; že byla

puritánka jako Vlk, Šimsa před ní svou sexualitu skrýval, pročež mu

léta hledala nevěstu, vycházela přitom ze svého typu a on těm

plochým blondýnkám zoufale unikal, což ji znovu dojímalo, ale

současně těšilo, a tak se díky Šimsovi vyrovnala duševně s jistou

skutečností, což se, bohužel, nezdařilo jejímu tělu. – S oteklou tváří

spěchal tehdy zpět na pracoviště, čímž si vysloužil pochvalu i prémii;

nepochlubil se přirozeně, že se chtěl přesvědčit, jsou-li ,ostreváci‘

opravdu hotovi. Pak požádal Vlka o náhradní volno a týden si

vyhazoval z kopýtka jako maturant, který se vidí mít nejhorší

v životě za sebou.

Skutečně měl. Objevil, že stát není Bůh, a kupodivu ho to

nezlomilo, naopak, tou zkušeností občansky dospěl. Pochopil, že spíš

než ve sféře vysoké politiky, kde může být až příliš snadno sestřelen

či zasažen bludným meteoritem, uskuteční mladé ideály, bude-li se

držet svého kopyta: poctivé práce, která mu dovolí rozvinout

všechno nadání, a to pod ochranou zákona. Svou minulost ovšem

neodepsal – hnusili se mu dospělí muži, kteří si veřejně sypali na

hlavu celé popelnice –, díval se na ni kriticky, ale s pochopením, asi

jako umělec přehlížející raná díla. Snažil se navázat na vše pozitivní

a vyvarovat se chyb, hlavně bezbřehého nadšení a slepé důvěřivosti.

Dík tomu našel ve společnosti, kde se revoluce stala mezitím

stálou institucí, pevné místo a vzápětí i opravdového otce, kterého

tolik hledal – nikoli v avanturistovi, jací se zjevují a mizí, aniž byli

s to poskytnout dětem základní jistoty, ale v muži tak vzdělaném,

vyrovnaném a užitečném, jako byl Vlk. V dohledu jeho majáku

šťastně proplul úskalími dvaceti let. Proč by tedy teď, kdy se

konečně vybouřil a zatoužil po pravé lásce, v níž propastnou vášeň

188

harmonicky vyrovnává výsostná něha, neměl úspěšně zvládnout

i poslední peřej?

Ležel dosud nahý na nerozestlaném gauči, ale dojem, že se vznáší,

příjemně přetrvával. Ukojené pohlaví předalo opět kormidlo

osvěženému mozku, a tak mohl z nadhledu studovat dějiště

nadcházející operace. Byly tu tři překážky. Vlk se svou absolutní

morálkou, která nepřipouštěla mimomanželský styk a kategoricky

zakazovala promiskuitu na pracovišti, natož mezi pedagogem a

žačkou! – A co Vlková? napadlo ho; rozhodl se přepadnout ji

v pondělí v ordinaci a učinit si z ní spojence, i kdyby ho to mělo stát

chrup. – Byla tu za druhé paní Tachecí, která si vysvětlila ten

nešťastný koitus – ke všemu jen interruptus – po svém a postaví se

nejspíš na odpor nejen jako zraněná matka, ale i zhrzená milenka.

A byl tu především doktor Tachecí, v Šimsově vzpomínce asiatsky

nevypočitatelný, který mohl rozpoutat pravé peklo nejen jakožto

okradený otec, ale i – kdyby se mu ze msty přiznala – jako

podvedený manžel. Ano, jediná cesta přes tři překážky vedla skrze

čtvrtou – Šimsa se znovu vzrušil a mozek musel přesvědčovat tělo,

že na ni myslí jen jako stratég – skrz panenskou blánu vyvolené.

Jakmile jí projde, a k tomu měl sílu i chuť!, jakmile causa belli – jak

říkal Doktor – nebude nedotknutelná virgo intacta – jak říkával Vlk –

, ale normálně – jak čítal v moderní literatuře –‚zbouchnutá‘ dcerka,

změní se poměr sil k nepoznání!

Především se po jeho bok postaví ona sama, aby mohla být co

nejdřív už bez překážek protýkána a protékána. Pak zafungují

mechanismy měšťácké morálky, kterou nenáviděl, ale teď

potřeboval, hlavně heslo – ‚Jak tu hanbu přikrýt‘. Poté on hodí na

misku vah svou čest i cit a současně takticky požádá Vlka, aby mu

šel za svědka. S nezdarem nepočítal. Viděl už rudý běhoun,

rozvinutý od gotických dveří radnice k secesnímu kočáru, hněď koní,

čerň svého i Vlkova fraku, bělost Lízinčina závoje, bledězelený

špalír vycházkových uniforem vězeňské stráže i smíchem zrůžovělé

tváře děcek, kladoucích švarnému páru na krk pro štěstí společnou

oprátku, tím účinnější, že použitou. Viděl největší salonek nejlepšího

hotelu ve městě, stoly prohýbající se pod tíhou kaviáru, lososů

189

a telecího mozečku, ano, musí tam být už z pověrčivosti ať

v paštikách či gratinovaný, zátky sektu – manželé, rodiče a svědci

budou ovšem pít pravé šampaňské – bušící o strop, a viděl především

její oči vyhledávající střídavě jeho a zas ručičky hodin v touze

popohnat čas a přeskočit do prostoru, kde začne jejich společný

život, a tehdy si uvědomil, že to nebude žádný beztvarý prostor ze

sna, ale – než něco vymění, koupí či postaví – tento malý byt,

staromládenecká garsoniéra, jejíž spartánská strohost měla vzít

milenkám jakoukoli naději, že by se tu mohly uhnízdit, a která jako

by se teď nemohla dočkat, že tu Ona rozloží kelímky a rozvěsí

ramínka; že na tomto lůžku, ringu nesčetných milostných bitek, ve

kterých po léta vítězil, se teď dá poprvé odpočítat, a že právě za této

porážky bude možná počat jeho… oslnila ho myšlenka, že on, který

od své kolébky-popelnice hledal otce, se jím může stát sám,

– dva, tři, čtyři, počítal nahlas vyprahlými rty jako by ten okamžik

už nastal, – šest, sedm, osm, devět, des…

Zaúpěl. Ačkoliv ležel bez hnutí, ruce i nohy vytrčeny jako při

lámání kolem, byla představa tak živá a nezadržitelná, že se

zhmotnila a vyrazila znovu z jeho klína, bílá láva, která mu dlouhé

vteřiny pršela na břicho, stehna i tvář.

Byl natolik zajatcem své vášně, že ani nepozdravil domovnici,

která uraženě přestala zametat a fixírovala ho pohledem, aby mu pak

rychle ustoupila z cesty, když spatřila jeho výraz; nebyla to však

nepříčetnost, ale už zase znovu touha, co ho po hodinách mučivého

polobdění vyvrhlo na břeh

38

rána a protáhlo za volantem sportovního vozu řídkým sobotním

provozem k bráně jatek. Pod sochou telete, důvěřivě hledícího na

sochu řezníka s palicí, spatřil poskakující postavičku. Zář jejích vlasů

mu vrátila soudnost, připomněl si první přikázání milostného lovu:

Čím víc od ní chceš, tím míň po ní žádej. Dupl na brzdy a zastavil

bravurně těsně vedle ní.

190

– Tachecí, řekl co nejledabyleji, aby zakryl své vzrušení, – je vám

zima?

Lízinka byla zaujata zvláštním jevem. Kdykoli vyskočila, zdálo

se, že řezník spouští palici. Kdykoli přidřepla, zdál se palici zvedat.

Když stála nehnutě, nehýbal se ani řezník a tele mohlo doufat. Na

otázku zavrtěla hlavou.

Docent se rozhlédl, jako by nevěřil očím.

– Kde jsou všichni? zeptal se s dobře hraným překvapením.

V odpověď pokrčila ramínky.

– Zatraceně, zaklel s věrohodným úlekem, – nebyl tenhle sraz

o hodinu dřív?

Aby jí nezbyl čas na úvahy, natáhl se, otevřel druhé dveře

a zavelel hlasem podrážděného kantora.

– Rychle! Ať je chytnem!

Dál už záměrně mlčel, aby nezvyklou dotěrností nevzbudil

podezření. U vjezdu na dálnici zmáčkl knoflík vedle zapalovače;

skvěle vyvinutým periferním viděním – úkonář musí vidět za roh,

učil žáky, on a krotitel pracují s materiálem, který je bez morálky,

a proto schopen všeho! – sledoval s uspokojením, jak ji okouzlil

mechanismus, který vzadu složenou střechu nejdřív vykasal jak

plachtu a pak hermeticky přiklopil na vůz. S teplým vzduchem jako

by do kabiny proudila intimní atmosféra. Uvědomil si, že je s ní

poprvé sám, na dotyk kůže, dokonce v separé malé pojízdné ložnice.

Ano, na palubní desce byl i knoflík, který sklápěl přední opěradla do

úrovně zadního sedadla, takže vznikal polní gauč, na němž už otevřel

životu nejednu pannu, pokud mu nestály za to, aby je pouštěl do bytu

či vozil až na chatu. Lízinčin čistý a bezbranný profil v něm

probouzel takovou úzkost, aby ji neztratil, že byl v pokušení opustit

dálnici prvním výjezdem a udělat jí to v nejbližším lese… Hlupáku!

okřikl se vzápětí, tohle není žádná z těch černovlasých lolitek, co

nastupují už bez kalhotek! Teď mu také došlo, že vůně mateřídoušky

a rmenu, kterou tak intenzivně cítí, nevychází z krajiny, na jejíž

pancíř teprv klepaly paprsky sílícího slunce – je jaro! připomněl si

vzrušeně, dneska začíná jaro! –ale z jejího těla, které ještě nepoznalo

parfém, tak jako její duši dosud nenavštívila vášeň. Ne, nechtěl se jí

191

zmocnit jako tuctové ‚píchalky‘ – jak jim říkal –, kterých se po

použití štítil. Chtěl ji mít jako královnu: na posteli s nebesy, za

hřmění děl a jásotu davu.

Z fantazírování ho vytrhl alarmující zvuk: to ručička otáčkoměru

prošla kritickou i zakázanou zónou a cvakala o zarážku. Vystřízlivěl

a s rutinou zkušeného pilota po milimetrech popouštěl pedál plynu,

až byl výkon vozu v normě. Zarazilo ho, jak snadno mohl přetočit

motor a ztroskotat se všemi svými záměry v této otevřené

a frekventované krajině. Současně mu utkvělo a podivně ho

deprimovalo, že když přetížený stroj vibroval v každém švu, dívka

nehnula brvou. Panna…, opakoval v duchu a vytanul mu školní

obraz, na němž se podobně útlá bytost opírala v brnění o těžký meč.

Nezvyklou nervozitu rychle zaplašil: jeho šarm a sex-appeal dosud

dokázaly, že i nejželeznější panny samy odložily zbroj a otevřely mu

brány.

Málem přejel výjezd předepsaný itinerářem, a jen odvážný smyk

ušetřil mnohakilometrovou zajížďku; ani teď, všiml si, se neulekla.

Ještě půl hodiny kroužil okresními silnicemi kolem polí s mohylkami

šedivého krupičnatého sněhu, než je s přerušovaným svištěním vsál

tunel holé, ale pusté aleje. Proti nim rychle narůstalo starorůžové

průčelí. Šimsa brzdil, intervaly mezi svisty se prodlužovaly, až se

daly na větvích rozeznat pupence, už připravené k salvě jara. Pod

koly zabubnovaly klády můstku a vůz zastavil před vodním zámkem,

v němž byl depozitář Orientálního muzea. Hladinu jezera čeřily jen

štíhlé trupy dvou labutí, které se předčasně vrátily z jihu a nevěděly,

co se sebou, jako první lázeňští hosté. Krom nich nebyl široko daleko

živý tvor, natož mikrobus s celou třídou.

– Jak to…? znepokojil se Šimsa. Vystoupil a rozhlížel se, snažil se

objevit nějaké parkoviště, než si uvědomil, že podlehl vlastní fikci.

Tím přesvědčivěji ji rozvíjel.

– Zeptám se po nich, oznámil dívce a vykročil k malé fortně

v těžkých dvoukřídlých vratech. V kuchyni, kam ho navigovala vůně

husí pečeně – jak ji správcova žena podlévala, napadlo ho, že je to

možná labuť, a pocítil lehkou nevolnost –, se dozvěděl přesně to, co

sem ráno jménem Vlka zavolal. Když opět vyšel ven, musel se

192

zhluboka nadýchnout čerstvého vzduchu. Napěchován kyslíkem,

zkameněl.

Lízinka se protahovala. Zapažila ruce, zapřela se nahnutýma

nohama o čelní přepážku a zaklonila se tak, že její tělo leželo jak

tětiva luku na opěradle. Přitom jí spadly cípy rozepjatého svetříku

a bílé tričko vymodelovalo prsy, které potvrdily Šimsovo očekávání.

Hned nato skoro vykřikl, jak neočekávaně a střelhbitě reagovalo jeho

pohlaví. Vypasované džíny bolest znásobily. Sten ho zachránil před

zalknutím kyslíkem, ale to bylo vše. Zdánlivě vymřelá krajina měla

tisíce očí a ze zámku hrozil kdykoli někdo vyjít; nemohl si tedy

pomoci žádným způsobem. Ke všemu otevřela dívka oči a on by byl

přísahal, že v nich zahlédl výsměch. Zaťal zuby, vrazil pravou pěst

do kapsy kalhot, aby zmírnil tlak zleva, a vyrazil k vozu.

Lízinka ho pozorovala. Kdykoli udělal krok pravou nohou,

napjala pravá pěst pravou kapsu. Kdykoli nakročil levou, rýsovala se

v levé kapse levá pěst, ačkoli ji měl současně zaťatou do opasku

s komplikovanou přezkou v podobě podkovy.

Obluzený tou řezavou bolestí, jakou nezažil od jisté bartolomějské

noci, i hladovou vášní, kterou luk jejího těla napnul k nepříčetnosti,

odhodil taktiku. Buď, říkal si, se mi ten výsměch zdál a já klopotně

udržuji v chodu aparát rafinovaných lstí, abych dobyl bezelstné dítě,

anebo dávno ví, oč jde, a pak se prodlužováním téhle hry zdržuju

i ztrapňuju! Rozehrál ji až do stadia, kdy musel dívku dostat stůj co

stůj, dokonce touha-netouha. Jen jako jeho milenka mohla spolknout

lež, která by ho v očích jeho žačky zničila. A tak na ni teď naráz

vychrlil všechny věty, vymyšlené v noci, aby ji v průběhu dne

postupně a nenápadně směrovaly k cíli.

– Nepřijeli, mluvil, jako by telegrafoval. – Šéf má housera.

Nedovolali se nás. Nezajedem si aspoň na oběd? Znám tu prima

podnik. A co s načatým večerem? Nedáte si irskou kávu? Mám

náhodou blízko chatu. Ráno jdu připravit úkon. Chcete si udělat

zápočet? Můžete tu klidně přespat. Tak –

zeptal se bez okolků,

– co?

193

Byl rozhodnut odvézt ji k sobě násilím, ale přál si, aby řekla Ano;

její souhlas měl cenu snubního prstenu, protože by tím přijala

spoluodpovědnost. Svezla se na sedadlo a zacvakla karabinku

bezpečnostního pásu. Odpověď nebyla jednoznačná, ale mohl si ji

vyložit po svém. Syknul, když se skládal za volant, jako by měl

levou nohu ze dřeva, ale pak nalehl pravou na pedál automatiky

a vůz ječivě vyrazil do poslední etapy. Na oběd ovšem nevzdechl

a z postupných přejezdů byla stokilometrová trasa. Absolvovali ji

mlčky, a přece se mu zdálo, že trvala okamžik. Jistě i proto, že akutní

záchvat ustoupil podráždění, svým způsobem příjemnému, a že

cestou do nejmenších podrobností promyslel poslední akt hry, který

měl vyvrcholit prvním aktem lásky.

Šimsova chata se zvenku nelišila od jiných v tomto rekreačním

koutě, vzdáleném dvacet pět kilometrů od středu metropole. Dostal ji

za babku, když majitelce, která podplatila napřed bachaře, aby ho

vypátrala a uprosila, musel slíbit, že udělá vraha jejího muže, zřejmě

milence, naprosto bezbolestně; marně ji ujišťoval, že tak pracuje

vždycky; byla to prostá žena, která uvěřila v dobrotu jiných, až když

ji něco stála. Nakonec byl dvojnásob rád: objevil zapomenutý způsob

předchůdců, jak si v hubených letech přivydělat, a získal chatu

s ideální polohou: dvě desítky kilometrů opačným směrem ležela

stará věznice, kam byly delegovány úkony, kdykoliv se jich

v centrální – osazenstvo pak zachvacovala nebezpečná neuróza –

nahromadilo víc. Dokud aktivně sportoval a běhal do práce pěšky,

měl to na obě strany stejně blízko. Pak se zmohl, propadl démonu

rychlé jízdy, ale současně vydala plody mravenčí kultivační práce,

kterou ho léta obrušovali Vlk a hlavně Vlková. Proměnil sklep chaty

v úl, kam snášel a kde ztvárňoval své nápady, pobízen ctižádostivou

myšlenkou dohnat – a proč to tajit: i předehnat! – svého učitele.

V obytných prostorách dal průchod svému vidění světa: poctivě

zasloužený přepych doplňovala špičková a fungující technika.

Když mu teď zvukové čidlo na zahoukání zvedlo vrata garáže

a fotobuňka otevřela dveře do předsíňky, měl se čím chlubit. Okenice

nesundal, protože venku bylo slunečné odpoledne, ale uvedl do

chodu hi-fi set – zvolil atraktivní kazetu, kterou mu sehnal Doktor ze

194

zábavných nahrávek skupiny odsouzené pro reakční hudbu –, při

jehož spuštění se v obýváku rozsvítila barevná světla, a otevřel bar.

S lahví irské whisky vedl dívku kolem myčky nádobí ke sporáku

opatřenému digestoří, kde zapnul kávomlýnek. Mezitím jí ukázal

vlastnoruční plastiku, které říkal žertem Tabule sestřelů: lepil na ni

od začátku krátké odřezky z každého provazu. Aby se nezdržovala

počítáním, pochlubil se, že je jich devadesát osm.

– Asistence, zazubil se, – na rozdíl od hokejistů nepočítám!

Zavedl ji i na WC, zdvořile požádal, aby usedla, a pásl se na jejím

údivu, když z nádržky zazněla zvonkohra, vánoční dárek od Vlků,

kde ji poprvé obdivoval. Pak přišla na řadu Šimsova chlouba – sklep.

Měl v něm dílnu, jaká by uspokojila zámečníka, elektrikáře

i truhláře. A uprostřed pod reflektorem, v jehož ostrém světle vynikal

moderní design, stál plod mnohaletého úsilí, vynález, který zasloužil

predikát ‚převratný‘. Stál tu v prototypu tři roky a měl stát tak

dlouho, dokud Vlk neodejde na zasloužený odpočinek. Šimsa mu

přál dlouhou výdrž, ale musel být připraven, že se pak jedničkou

v oboru i na škole stane on; proto včas uchystal vlasti inaugurační

dar mimořádné ceny: věšecí stůl.

Zatím jej neukázal ani Vlkovi. Lízinka byla od dob OSTREVu

první tvor, který mu vracel pocit prvotní důvěry. Není, říkal jí teď,

a vlastní hlas mu vzrušením zněl cize, novinkou, že při úkonu na

věříně nelze vyloučit nemilá překvapení a nežádoucí efekty. Dokud

cítí pevnou zem, má zákazník tendenci bojovat o svůj život, bez

ohledu, že ten už patří státu. Zvlášť odolný vaz je s to i minuty

vzdorovat nejlepší ešce i nejperfektnějšímu cuku; to je ovšem na

věšáku – maně sklouzl do zakázaného argotu – zřetelně vidět

a fyziologické úkazy zvyšují animozitu vůči úkonářům.

Věšecí stůl, pokračoval Šimsa a položil na něj svázanou loutku

v životní velikosti, kterou si také ušil sám, aby nevyvolal zbytečné

řeči, tyto problémy odstraňuje. Zákazník je už z čekárny přinášen

v balíku, takže nemá nejmenší šanci. A sám úkon se přibližuje

čistotou elektrokuci. Stiskl tlačítko.

Po obou stranách vyjely zpod desky tři páry ocelových polokruhů,

které se s cvaknutím spojily v obruče: jedna těsně obepnula kotníky

195

loutky, druhá boky a třetí krk. Vzápětí se stůl rozdělil tak, že se větší

díl s tělem a menší s hlavou rozskočily. Ačkoli mezera činila sotva

osm centimetrů, muselo natažení spolu s trhem bezpečně stačit

k zlomení vazu.

Eventuální chyba, pokračoval Šimsa, se na zákazníku neprojeví

a dá se napravit libovolným opakováním; obruč na krku má i funkci

roubíku, moč a výkaly zůstanou při vodorovné poloze v šatech

a neruší důstojnou atmosféru. Může být, končil rozechvěle, protože

jako každý autor začal své dílo skutečně vnímat teprve s divákem,

namítnuto, že stůl odporuje liteře zákona, která nařizuje pověšení.

Nikoli! Stiskl jiné tlačítko a nemusel nic dodávat: obruč na krku byla

připevněna k teleskopické tyči, která se teď rychle vysouvala,

zvedajíc horní polovinu těla. Nepřesáhla půl metru, ale loutka

i v polosedě zřetelně, třebaže jen symbolicky, visela za krk. Zákon

byl naplněn.

Uváděl stůl do původního stavu a napjatě hleděl na dívku.

Konečně odtrhla zrak od krku loutky, který se protáhl v husí, a on

četl v jejích očích poprvé zájem, zřetelně překračující školní vztahy.

Neztrácel čas. Vyvedl ji nahoru s návrhem, aby se po cestě

vykoupala. Do proudu vody nalil několikanásobnou dávku přípravku,

takže hladinu pokryla pěna hustá jako šlehačka.

– Budete jak pod peřinkou! volal s předstíranou bodrostí, zatímco

se v koupelně svlékala, – a já vám podám kafíčko!

Vždycky si zakládal na tom, že se mu ženy vzdávaly samy,

a hnusil si muže, nahrazující sex-appeal alkoholem nebo dokonce

drogami. Svou specialitu vaříval, až když jeho partnerky umdlévaly;

dozoval jim whisky podle jejich stavu, sobě jen caffè-puro, navíc bez

kofeinu, v tom zůstal sportovcem-amatérem, který zásadně nedopuje.

Aby se nespletl, užíval dvou starých grogových sklenic, na jedné byl

vyleptán mladík s pérem na klobouku, na druhé dívka s renesanční

čelenkou: tu teď naplnil whisky ze dvou třetin. Tentokrát s irskou

kávou začal, aby se Lízinka rychleji zbavila zábran.

– Schovat! zvolal pokrytecky, vstupuje současně do koupelny, –

budu pít s vámi, aby vám nebylo…

196

Oněměl, podoben hlídači galerie, který na místě tuctového

portrétu najde Renoira. Zelenkavé kachličky, s nimiž tu vždy surově

kontrastovala vraní čerň, staly se teď sametem, na který splývalo

zlaté hedvábí. Krom vlasů čněl z bílého mušelínu pěny jen jemný

obličejíček, ale vědomí, že jeho nositelka je na dosah ruky celá

a nahá, ho vydráždilo do maxima. Bohužel byl dosud v cestovním,

upnut opaskem, zipy a patentkami, a držel v každé ruce vrchovatou

sklenici. Než jednu bez rozmyslu podal jí a druhou postavil na

umyvadlo, než dívce číši zase odebral, protože překážela jeho

záměru, a než konečně volné ruce rozepnuly komplikovanou

podkovovitou přezku, příroda ho předběhla. Málem zrudl, když ucítil

horké vlhko na stehnech, ale stačil trapas odvrátit.

– Taky si, řekl, podávaje jí opět číši do pěny, kde tušil ruku,

– udělám pohodlí, dejte si chutnat, dokud je teplá!

Sňal z věšáku, pod nímž ležela hromádka dívčích šatů, dlouhý

župan z tmavomodrého manšestru a odcházeje vrhl na ni svůj

typický úsměv, který oplakávala její matka. Nemohl tušit, že

nevýznamnou – při jeho potenci – polucí začal v jeho osudu

tektonický

zlom,

jaké

neviditelně

předcházejí

seismickým

katastrofám.

Ačkoli ze sebe lepivé džínsy i prádlo doslova strhal, stačila dívka

mezitím vyprázdnit sklenici do dna. Příchuť whisky vstřebal

šlehačkový filtr a ona si ve své nezkušenosti myslela, že pije

vídeňskou kávu. Když se Šimsa vrátil do koupelny, lekl se jako

hlídač galerie, který na místě cudného Renoira najde obscénní porno.

Lízinka už neležela pod voňavým příkrovem, naplňujícím koupelnu

hlasitým šelestem, jak vypouštěly duši mýdlové bublinky. Horká,

vysoce okysličená lázeň i vřelý, silně alkoholizovaný nápoj

způsobily, že musela vynořit nohy i paže, aby se ochladila; přitom

vyplula z pěny ňadra, která překonala Šimsovy nejoptimálnější

představy.

Měla je vysloveně malá, ale jejich posazení, proporce, hmotnost

a hlavně jemná elegance, s níž se skoro neznatelně odpoutávala od

hrudi, jako by na sebe nechtěla upozornit, aby náhle provedla

nečekaný výpad dvěma ostrými žihadly bradavek, ustoupila smělou

197

křivkou zpět a znova se spojila s tělem v tupém úhlu takové

dokonalosti, jakou zná jen antické sochařství, ňadra stejně nevinná

jako nebezpečná, přehledná jako záludná, dojemná jako vyzývavá –

ho ohromila.

Přesto pocítil zklamání. Počítal, že dívka bude o své panenství

zápasit úporněji, a byl ochoten prodlužovat boj co nejdéle, aby na to

měli oba silnou vzpomínku. Ale zas neposkvrněnost, s jakou se mu

oddávala, nespouštějíc z něho vážné a jakoby rozpité oči, mu

všechno bohatě vynahrazovala. Teď už nemusel a ani nesměl čekat!

Téměř slavnostním pohybem zatáhl za šňůru županu, kterou sotva

dovázal. Lízinka

je pozorovala. Těsně vedle pana docenta stál muž, nejspíš dvojče,

protože se mu úžasně podobal, až po dlouhý tmavomodrý župan.

Snažila se poznat, který z nich je pan docent, ale tu oba dva stejným

pohybem rozvázali šňůry, shodili župany a byli si ještě podobnější.

Pak současně vstoupili do vany, uklouzli a upadli na ni. Musela se

smát, jak jich s ní byla najednou plná vana a jak se ti dva komicky

smekali a museli se jí pořád chytat. Zamrzelo ji, když si všimla, že

nemá podprsenku; bála se, že se pan docent s bratrem budou zlobit.

Když Šimsa na dívku netrpělivě dolehl, zkazila mu první požitek

vlna: ústa otevřená k polibku měl plná štiplavé pěny. Zbavoval se jí

jazykem a přitom rozvíral koleny dívčina stehna; rozhodl se dobýt ji

hned ve vaně, aby dlouho netrpěla, ověřil si nejednou, že vlahá voda

defloraci ulehčuje. Pak zjistil, že si jako slušná dívka oblékla do vany

spodní díl plavek, který měl elastický pásek s provlékací sponou.

Proč jen spodní? mátlo ho; netušil, že z roztržitosti. Místo aby ji

zahrnul něžnostmi, musel proto luštit neznámý mechanismus, navíc

poslepu. Nepropadl však nervozitě, ale uměl se naopak soustředit

jako v rozhodujících momentech, kdy navlékal zákazníkům smyčku

a současně je podrážel, střed ešky však musel přesto přistát za uchem

v místě velkém jako pětikoruna. Podařilo se mu sponu vyháknout;

hned zajel oběma dlaněmi za plavky, roztáhl je a obratně přetáhl přes

příjemně malé a tuhé hýždě i dlouhé hladké nohy. Jak ji – a sebe s ní

– převracel na bok, aby akci dokončil, napil se tak, až se zakuckal.

198

Reflexivně si zakryl ústa svou šikovnou levičkou, ve které držel

plavky.

Legrační zápas, při němž byla chvíli nahoře, chvíli dole, tolik

připomínající dětské vodní hrátky s otcem při březích rybníků, se jí

tak zalíbil, že si ani nevšimla, kdy jeden z pánů z vany odešel. Ještě

chvíli se z pěny vynořovali střídavě, až náhle zbyl jediný, který se

rozkuckal a zakrýval si pusu kapesníkem připomínajícím její plavky.

To ji rozveselilo, a pak ještě víc, když ten zbylý, zřejmě pan docent,

protože jí tykal, s ní začal hrát bříško-bříško. To byla její oblíbená

vodní hra, při níž se s otcem držívali kolem krku a pod vodou do

sebe ducali. Prohrál, kdo uhnul. Lízinka statečně držela.

Voda, pěna i kašel poněkud otupily Šimsovy smysly a rozhodně

rozptýlily jeho pozornost. Ale dívčino odevzdání bylo absolutní

a spolupráce tak snaživá, že v určitém okamžiku pocítil, jak klín,

dělící dosud jejich klíny, naráz povolil, a on triumfoval: stalo se!

Šťastný výraz v její tváři mu byl důkazem, že se to vzácně obešlo bez

bolesti, a tu vystupňoval úsilí, aby ji hned napoprvé dovedl až

k vrcholu; odporovalo to sice všem jeho zkušenostem, ale nebyl snad

tento vztah v každém ohledu zázračný? Co ho přitom zaujalo

a překvapovalo stále víc, byla nezvyklá nehmotnost v krajině styku.

Ponejprv v životě neměl při aktu pocit tělesnosti, ale jakési

nadzemské prostupnosti a bezbřehosti, takové, blesklo mu hlavou, je

asi neposkvrněné početí…! Mimoděk vyslal na průzkum levou ruku.

Vzápětí ji vymrštil z vody, jako by si ji uťal za křivé svědectví.

Přesvědčil se pravou, i když tím zcela zrušil objetí. Potvrdila mu

neuvěřitelnou pravdu: jeho mužství bylo ve stavu, který poeticky

definoval světoznámý státník, když upozorněn už jako stařec na

rozepnutý poklopec, podotkl nostalgicky – Mrtvý orel z hnízda

nevyletí.

Ohromený Šimsa zjistil, že celý čas s Lízinkou jen dojemně

a neškodně dováděl jako bratr se sestrou.

Levou rukou vytáhl průkaz v karmínových deskách a přiložil jej

k otvoru.

– Kat! ohlásil se raději populárním slovem, protože ji tu viděl

poprvé, – dělejte, ženská, nemám čas!

199

– Já vás nesmím pustit, řekla

39

tlusťoška, – nic tu o vás nemám.

– Ani na zítřek? zeptal se Šimsa nervózně i pravičkou stále hladil

Lízinčiny prsty, snažil se ji doteky elektrizovat, aby s ní neztratil

kontakt.

Tlustá strážná studovala jakési lejstro.

– To jo, řekla konečně.

– No tak otevřte!

– Dneska ne, rozhodla strážná, – až zejtra.

Jak skoro zaplňovala úzký průjezd okresní věznice, kam nahlížel

vysouvacím průhledem v bráně, držíc pohromadě snad jen dík

kšírům s pistolí, kterou by jistě netrefila slona, byl by na ni nejradši

plivl. Ale znal tenhle typ: zabouchne jim před nosem a mohou se

třeba umlátit. A on za každou cenu potřeboval dovnitř. Pohlédl na

zápěstí. Blížila se jedenáctá.

– Neblázněte, kolegyně, řekl prosebně, – zítřek začíná za hodinu.

– No! řekla, – tak si zatím skočte na pivo.

Horečně přemýšlel a mozek ho nezklamal.

– Kdo je dneska režimák? zeptal se, než jim stačila zmizet.

– Dovolte! nafoukla se důležitě, – to já vám přece nesmím…

– Poručík Hons? střelil od boku a hned jí četl v očích, že se

naštěstí strefil. – Tak mi ho zavolejte!

Dala najevo odpor aspoň tím, že třískla okénkem. Šimsa ihned

strhl dívku do náruče a přisál se k jejím rtům. Bylo to, bohužel, stále

ještě jediné, čeho byl schopen: líbal ji tím vášnivěji, čím méně vášně

cítil, snaže se úporně, aby to nepoznala, než vedle ní absolvuje tuto

radikální, ale dá bůh účinnou léčbu.

Co prožíval, byl nekončící zlý sen. Situaci ve vaně zachránil

snadno, když postřehl, že ji dívka naštěstí chápe jako milostnou

předehru a víc ani nečekala. Domníval se znát svůj organismus jak

své boty, a proto věřil, že jde o chvilkovou indispozici, zaviněnou

nejspíš tou pitomou pěnou. Opravdu, když ji za smyslného žertování

200

osušil a přenesl do postele, byl pár vteřin v plné zbroji, ale sotva se

na ni mužně položil, musel začít rychle předstírat, že nejvíc ze všeho

touží pokrývat celé její tělo polibky. Později se sám napil whisky, ale

začal jen ostřeji vnímat svůj problém, a čím aktivněji se snažil

vzchopit se, tím více mu vlastní tělo připadalo jako cizí nástroj, na

který nemá vliv. Poslední zoufalý pokus učinil už pozdě večer, kdy ji

snesl do sklepa v naději, že ho vzruší úběl její nahoty na tmavorudém

linoleu věšícího stolu. Než se to podařilo, Lízinka na stole usnula.

To byl kritický okamžik, kdy si musel přiznat, že nejde

o přechodnou fyzickou únavu, ale závažnou poruchu psychickou,

která ho přepadá – nemohl nevzpomenout na leden – s Tachecími.

Musel ji zlomit, a to dnes! Představa, že se dívka po všem jeho úsilí

probudí zítra jako panna, byla tak mučivá, že se mu zvedl žaludek.

Protože proti svým zvyklostem pil nalačno, dávil naprázdno a bylo

mu stále hůř.

I začínající sexuolog by mu vysvětlil, že ho postihla banální

příhoda, zvaná odborně impotentia coeundi psychica relativa et ex

praematura ejaculatione, krátkodobá nemohoucnost s předčasnými

výlevy, v důsledku mimořádného citového nárazu. Jenomže Šimsu,

který až do dnešního poledne překypoval zdravím, hýřil silou

a přímo marnotratně plýtval semenem, nikdy nenapadlo, že by

sexuologa potřeboval, a byl tím vším předurčen, aby se stal

hypochondrem prvního řádu. Propadl panice, ano, hysterii. Místo co

by využil příznivé okolnosti, že dík své naivitě nic nepostřehla,

a usnul s ní v bratrském objetí v oprávněné víře, že ráno bude

potentnější večera, choval se jako zřícený pilot, který chce stůj co

stůj ihned do vzduchu z obavy, že by ho jinak navždy ochromil

strach.

A tehdy, když se k ní marně snažil přistavit u věšecího stolu,

zatímco už spala – bylo to pokořující a vyhrkly mu slzy při pohledu

na úplnou ochablost svého těla, která tak kontrastovala s totální

mobilizaci citů –, si vzpomněl na dávnou diskusi Doktora s Vlkem

o souvztažnosti mezi úkonem a sexem. Vlk pobaveně líčil, jak si ji

kdysi vymyslel – vycházeje z faktu, že zákazníci z děsu vystřikují

sperma, jako by se organismus pokoušel aspoň takto přežít –, aby se

201

vymluvil jakýmsi buzerantům, kteří si na něho dělali chutě. Tehdy

Doktor plaše poznamenal, že ho právě orgasmus ,inter vitam et

mortem‘ nezanechává chladným. Šimsovi to utkvělo tak výrazně

proto, že Doktor, který nikdy předtím neprojevil známku

pohlavnosti, vyšel – snad díky větší dávce tequilly se sangrittou –

z ulity a prohodil s mírným úsměvem, který vrátil jeho tváři rys

stydlivého chlapectví.

– Proč myslíte, že se na vás chodí? Násilná smrt –

dodal filozoficky,

– je sex nesmělých.

Šimsa zalovil v paměti další střípky onoho rozhovoru, ale

neutkvělo mu víc – byla to pro něho tehdy čínština – než holý fakt,

že strangulace vyvolává i erekci diváků, kterým je dokonce s to

nahradit sexuální život. Že to na sobě nikdy nepozoroval, bylo

způsobeno jistě tím, že tyhle starosti neměl. Tím víc se k té možnosti

upnul teď, kdy potřeboval pouhý stimul, povzbuzení, které by ho zas

uvedlo do chodu jako zatřepání budíkem. Proto pojal svůj plán.

Když dívku postavil na nohy sprchou a navlékl ji do džin

a svetříku – stále ještě přiopilá a navíc v polospánku nezpozorovala,

že jí úmyslně neoblékl prádlo –, dal si ještě jednu whisky na kuráž.

Sotva vyjeli z garáže, vytočil okna a spustil střechu. Ačkoli byla

první jarní noc – je jaro, uvědomil si sklesle, tak takhle začíná jaro! –

, držel se u země mrazík. Jinovatka proměnila chaty, louky, remízky

i potoky v stříbrné království. Nevnímal krásu, povětří teď

potřeboval, jen aby se probrala. Už na desátém kilometru jevila

známky života, marně se choulila do klubíčka, aby unikla ledovému

fénu. Přišla k sobě s jektajícími zuby, když už vjížděli do okresního

města, a jako zvířátko hledala teplo tam, kde jedině mohlo být,

u něho. Když zavřel střechu i vůz a vzal si z kufru nádobíčko,

navlékl jí svou celtovou bundu a uvázal kapuci po horolezeckém

způsobu, že odkrývala jen oči a nos. Dívka vypadala, jak by měl

vypadat čistý a upravený katův pomocník. Když do ní teď polibky

vdechoval teplo, ucítil sám proudění vřelé krve v podbřišku

a vzpomněl s nadějí na Vlkovo heslo: Ça ira! Půjde to!

202

Místo okénka se skřípavě otevřelo křídlo brány. Stál v ní poručík

Hons, dobromyslný padesátník, který kdysi začínal jako básník

a dodnes rád za řeči rýmoval; také jeho tloušťka svědčila

o nezdravosti vězeňství. Za ním se uraženě mračila strážná.

– Pavlíku! řekl Hons hlasem, ve kterém se mísila ospalost,

sympatie i překvapení, – jeje, jeje, co se děje?

Šimsa včas pustil Lízinčinu ruku. Její průkaz už držel zároveň se

svým.

– Jdem, řekl co nejledabyleji, – připravit plac.

– Ale dyť, polekal se poručík, že snad něco zameškal, – mu házíte

mašli až v pondělí, nebo ne…?

– Máme nacvičit novej grif, řekl Šimsa, vystupuje první, jak se na

majstra slušelo, – aby v tom měli změnu.

Hons se vděčně zasmál. Měl Šimsovy vtipy rád. Formálně

prohlédl oba doklady, kde stejně byla místo jmen čísla, a zběžně

pokynul Lízince, kterou teď Šimsa nechal nést kufr: byl skoro

prázdný. Chodbami, ambity a zahradou procházeli do bývalého

kostela, kde byly sklady, garáže, prádelna, ale také čekárny a věšárna

s rakvárnou, umístěné v boční kapli; celá věznice bývala kdysi

klášterem a dodnes odháněli bláznivé turisty až od protinožců, kteří

chtěli za každou cenu spatřit svatou Annu Samotřetí; gotický mistr ji

bohužel umístil právě na stěnu kaple.

Poručík Hons je stále předbíhal, aby odemkl další mříž, a pak se

opožďoval, aby ji zamkl. Kdykoli šel před nimi, Šimsa Lízinku

krátce, ale pevně obejmul a polaskal její prsy, které zcizeny pod

drsnou tloušťkou celtoviny získávaly na žádoucnosti. Pomalu ho

prostupovala zdravá smyslnost. Už věřil, že experiment vyjde, a se

vzrůstající náladou servíroval poručíkovi absurdní výmysly, aby

svou lásku pobavil. S pondělní návštěvou Vlka si nelámal hlavu; byl

si jist, že jakmile dívky dobude, zapadnou do sebe všechna kolečka

plánu, a šéf i svědek v jedné osobě ho bude krýt jako vlastní otec.

Namluvil Honsovi, že se podle zahraničních vzorů zkouší

psychologická příprava zákazníků ve formě jakési uzavřené

generální zkoušky. Vědci si slibují, že zákazníci budou při premiéře

klidnější a úkon proběhne důstojněji. To zkušený Hons vřele

203

schválil. Dodal, že zrovna tenhle Müller je nervák jako většina

úchyláků: denně pláče pro některou z těch čtyř znásilněných holčiček

a odpírá si jídlo, aby jim prý za to vězeňská správa „koupila něco na

hrobeček“. V sexuálním vrahovi přihrál osud Šimsovi správného

muže. Jeho sebedůvěra se plně obnovila.

Müllera zastihli v hlubokém spánku, takže mu spoutali ruce na

zádech bez potíží. Šimsu potěšilo, že stačilo tiché lusknutí a Lízinka

mu podávala z kufru řemeny přesně tak, jak je to ve škole učili.

Vtom už Müller začal trojčit. Nepral se, ale jeho štkaní a volání po

knězi byly krajně nepříjemné. Hons, který při skutečných úkonech

fungoval jako děvče pro všecko, vzal s úlevou na vědomí, že se po

něm dnes nic nechce. Když spolu se Šimsou dostrkal Müllera – byl

to třicátník s tělem řeckého boha, ale s vyhaslým zrakem

a hadrovými svaly narkomanů – z cely do kaple, zeptal se sice ze

slušnosti, může-li zůstat, ale zaradoval se, když mu Šimsa zdvořile

odepřel.

– Tak já vás tu, Pavlíku, řekl spěšně, aby z toho snad nesešlo,

– zamknu a ty mi pak cvrnkni maličko. Uvařím zatím kafíčko.

Jediné dveře zapadly, dvakrát se otočil speciální klíč. Šimsa stál před

cílem. Kaple zůstala, jak ji opustili někdy loni, ani nevzpomínal, kdy

a koho to tu dělali. Protože se uklízelo až před úkonem, pod věřínem

dokonce ještě ležela poražená trojnožka; pro něho bylo však důležité,

že zůstala na místě tělocvičná lavice sloužící svědkům. Müller

nepřestával fňukat po duchovní útěše, netuše, že státní vlajka na

stěně zakrývá svatou Annu Samotřetí; Hons ho předtím podle

předpisu uvázal k mramorovému sloupu, kolem něhož byl na

dlaždicích bílou barvou narýsován kruh s nápisem MÍSTO PRO

POPRAVOVANÉHO; zde museli zákazníci znovu vyslechnout

rozsudek. Aby nemusel obtěžovat Lízinku, sevřel Šimsa pravým

loktem státu propadlý krk a šikovnou rukou Müllera odvázal.

Nasměroval ho kolenem, prokázal svou úžasnou sílu, když ho vzal

levičkou v rozkroku a vlastně donesl pod věřín. Tam odkopl

trojnožku, dnes zbytečnou, a luskl podruhé.

– Šlingli, miláčku! dodal nepředpisově, jak se mu ani na okamžik

neztrácel skutečný smysl scény.

204

Nezůstala nic dlužná své školní pověsti: eška, uvázaná doma, mu

vzápětí přistála na milimetr přesně v ruce. Byla výjimečně

jednoduchá, protože měla dnes jen přiškrtit, ne víc než o číslo menší

košile. Na zlomek vteřiny Müllera pustil, vyskočil mrštně jak

pivotman pod košem a perfektně zavěsil pevné oko na hák věřínu.

Pak uchopil pravičkou vraha v pase, nadzvedl, levičkou mu přehodil

přes hlavu smyčku a spustil ho tak, že stál bosýma nohama – papuče

ztratil někde cestou – na Šimsově botě. Provaz byl téměř napnutý, ale

nepůsobil zatím potíže.

– Koukni, Müller, řekl teď Šimsa korektně, beze stopy pohrdání či

dokonce nepřátelství, – jeden špagát za čtyři holčičky je, uznáš,

málo. Tak to budeš mít kapku pomalejší.

Nahmatal podolek noční košile a přetáhl ji deviantovi přes prsa,

jako by loupal velkou cibuli. Cíp přivázal ambulančním uzlem

k provazu nad hlavou, takže mladík byl od krku dolů nahý a navíc

neviděl. Pak ho opět podchytil v pase, vytáhl nohu zpod jeho

chodidel a zavelel

– Panáčkuj!

Opatrně ho postavil na špičky. Cestou k Lízince si profesionálním

zrakem potvrdil, že k zaškrcení nedojde, ani když poklesne na celá

chodidla. Subjektivních pocitů si měl však chlapec užít, co hrdlo ráčí,

neboť o to šlo. Až ho za pár minut odváže, chtěl mu dát na vybranou:

buď držet hubu a mít to v pondělí za sebou jedna dvě, anebo ceknout

a pak tohle považovat za milosrdnou ukázku.

Müller začal pod košilí sípat, to jak usilovně cupital po špičkách,

aby udržel balanc, a Šimsa neztrácel čas. Dlouhým trhem otevřel

Lízince zip a stáhl z ní celtový kabát, v mžiku jí rozepnul i knoflík

a zip u kalhot. Nechal zbytek dívce a věnoval se sobě. Pak ji ale

musel doodstrojit, protože jako fascinována – vždyť je to, napadlo

ho, její první! –

pozorovala Müllera. Hledíc na krvavě červené srdce, šmolkově

modré plíce i další orgány hýřící všemi barvami, pomyslela si, že

v místnosti je barevný rentgen; nikdy předtím se nesetkala

s tetováním. I Šimsa propadl obdobnému dojmu, když tetované

srdce začalo prudce pulzovat; byl to však jen celkový třas. Hezké

205

mladé tělo se naráz zpotilo jako v sauně. Pak se Müller strachy

pomočil. Hned nato, jak se dal nachytat, že je s ním konec, začal se

topořit jeho falus. Přimknut k nahé Lízince od kotníků až k čelu,

visel na něm nahý Šimsa očima a cítil s radostí, jak tlak v jeho klíně

sílí. Ano, nebylo pochyb, porucha byla tatam! Teď, hned, okamžitě ji

musí proměnit v ženu a pak hajdy na chatu, aby je oba za všecky

trampoty odměnila rozkoš v měkké postýlce. Uchopil Lízinku

pevnými pažemi a složil na nízkou lavici. Uvolnil její povolné nohy,

ověřil si krátkým pohledem, že je opravdu zas v plné mužské

hotovosti, a už do ní skoro začal vnikat, když uslyšel zvuk, při němž

mu ztuhla krev.

Pšouk.

Bleskurychle se ohlédl. Müller nestál ani na špičkách, ani na

chodidlech, ale klátil se na patách zleva doprava a zpět, protože celou

váhu jeho těla nesl

40

krk.

206

V

207

Škola skončila v pátek 20. června. V sobotu začínalo léto a s ním

‚svatý týden‘ příprav na maturity. Vlk se pro něj rozhodl, nejen aby

přiblížil SUPOV jiným středním školám, ale i z důvodů mnohem

závažnějších. Potřeboval si předně odpočinout, protože po smrti

41

docenta Šimsy – vůz vyzvedli ze dna pod přehradním mostem už

v pondělí 24. března, ale tělo zůstalo zřejmě přisáto k mříži turbin –

táhl školu tři měsíce vlastní silou. Byl rád, že vůbec přežila: podle

zákona schválnosti dostal Müller v neděli milost a byl přikázán do

ochranné léčby, horko těžko se podařilo dokázat, že se oběsil sám.

Šimsova nehoda znemožnila vyšetření, spomocníka podle popisu

nenašli, a tak byl jen Hons potrestán snížením prémií. Na radu

Doktora nežádal Vlk za docenta náhradu, aby případ nerozvířil. Dřel,

spoléhaje na to, že po prázdninách ho už podepře jako asistent

Albert.

Ale hlavně si chtěl dát do pořádku své soukromí, než mu přeroste

přes hlavu. Teď už nepochyboval, že Lízinka – i když nevědomky! –

zavinila jak oba zločiny, tak obě sebevraždy. Zatímco Mašína

vykolejila pubertální halucinace, v níž se projektoval do role mstitele

cti své milenky, kterou nikdy nebyla, stal se Šimsa zřejmě obětí

vlastní sexuální perverze, když chtěl strangulací provázet defloraci,

k níž naštěstí nedošlo. Vlka znovu zamrazilo při pomyšlení, že by ten

kanec, který hanebně zklamal jeho důvěru a málem mu zničil životní

dílo, ke všemu poplenil ve své tuctové říji její panenské tělo

i panenskou duši. Tu si uvědomil, že na ni myslí v emoci, ačkoli si

slíbil, že bude ve vztahu k ní přísně racionální. Byl nejvyšší čas!

Před rokem – měl pocit, že uplynulo čtvrtstoletí – ji přijímal jako

učitel, kterému měla být vždy povinována úctou. Ruka Richarda

Mašína kolem jejího krku v něm vzburcovala potlačené otcovství,

toužící, aby mu projevovala vděčnost. V osudném březnovém týdnu,

kdy jí musel klást v zájmu školy delikátní otázky ohledně Šimsy, si

nesmírně přál, aby v něm viděla staršího bratra a dala mu svou

důvěru. Vlk si časem zvykl na život bez dětí, které nikdy neměl, ale

208

dodnes se mu stýskalo po sourozencích, které ztratil, tím víc, že znal

sestřinu adresu a telefon.

Tento vnitřní proces se postupně projevil i navenek. Téměř ji

přestal zkoušet u tabule, aby neznásilňoval její dojemnou plachost,

a tím víc ji zapojoval do cvičení, aby se stále nepropadala do svého

tajemného světa. Nenápadně se přitom snažil zařídit, aby byla co

nejméně zákazníkem, protože se bál, že by jí někdo méně obratný

jako třeba Šimon mohl nechtě ublížit. Všimli si toho přirozeně, ale

poznámka padla jen jediná.

– Pocem, řekl jí František, když se v nezvykle horkém květnovém

dni vraceli utrmáceni z průvodu, v jehož závěru jí Vlk starostlivě

nabídl rámě, – kdy ti budem říkat paní mistrová?

Zařval a zhroutil se.

– Sorry, řekl Albert, prohlížeje svou botu, zda si nepoškodil

podkůvku.

Už na to téma nikdy nikdo blbě nevtipkoval. Ostatně brzy těžili ze

situace všichni, když například sobotní výlety ztrácely čím dál víc

školometskou upjatost a přinášely jim chvíle nepoznané družnosti,

kterou rozpoutával hlavně Vlk. Jen ve sportech Šimsu nenahradil,

zato hrával s takovým nasazením, že nejen neztratil autoritu, ale

získal si i jejich klukovské uznání – nejvyšší řád pro každého učitele.

Zpočátku byl Lízince nablízku vlastně jenom proto, aby od ní –

a tím i od školy! – odvrátil další nebezpečí. V oněch týdnech se však

mezi ním a dívkou vytvářelo pletivo vazeb, které mu teď připomnělo

obraz z přístavu. Zámořská loď je s pevninou spojena nejdřív jen

směšným provázkem, který hodí plavčík na molo, aby přitáhl na

palubu lano, jímž ti z břehu dovlečou k železným pacholíkům řetězy.

Následují kotvy, kabely i potrubí, až je plavidlo srostlé se zemí jako

dva orgány v těle. V jisté fázi se Vlk pokusil od dívky odstřihnout.

Když zjistil, že je to silnější než on, mobilizoval svou vůli alespoň

k tomu, aby on byl pevným břehem a nikoli závislou lodí.

Až na krátké postpubertální období, jakým si musí projít každý

zdravý chlapec, bral citový život stejně vážně jako své povolání.

Otřes, který ho tak zákeřně srazil z životní dráhy kantora a vzápětí

vystřelil na oběžnou dráhu popravčího, byl jako zemětřesení: vyšel

209

z něho bez příbuzných i přátel. Proto se k člověku, kterého našel

v nejtěžší krizi, upjal tělem i duší.

Markétu poznal, když ho poprvé v životě rozbolely zuby, zrovna

ve chvíli, kdy dělal, ještě bez Šimsy, čtyřku. První dva jakž takž

trhnul, ale druzí byli faráři, které pár týdnů vazby nestačilo svléknout

z tuku. Čekalo ho úmorné škrcení a jemu vystřelovala bolest z čelisti

až do mozku. Jedinkrát za své kariéry požádal, aby Trojku, který už

byl u věšáku, nějak zabavili a jeho zavezli na noční pohotovost.

Službu měla vysoká, štíhlá dentistka, připomínající vážností i zjevem

Gretu Garbo. Shledala, že má chrup, jaký u muže v Kristově věku

neviděla, bez nepravidelností, bez vady, krátce výstavní; bolesti

působí povyrůstající zub moudrosti a tady pomůže jen prášek a silná

vůle. První mu dala, druhé popřála s mírným, nostalgickým

úsměvem, který se mu přesto vryl na sítnici i do srdce.

Sotva skončil nesnadnou šichtu – Trojka se mezitím zbláznil,

a protože nesehnali, kdo by povolil odklad, a nedokázali ho ani

svázat, ani mu navléknout oprátku, nacpali ho s Karlíkem nakonec

do vany a všichni si na něho sedli, dokud nevybublal –, objevil se na

pohotovosti znova, když se předtím ještě zeptal úředního lékaře,

který vypisoval čtyři smrti udušením, jak dlouho zub moudrosti

roste.

– To tam tak prší? lekla se, když viděla jeho promočené šaty; aby

byl u ní dřív, už se na druhý poločas nepřevlékl do pracovních.

Zavrtěl hlavou, nespouštěje z ní oči. Bylo krátce po půlnoci

a v čekárně klaply dveře: příliv pacientů vrcholil.

– Bolí dál? zeptala se netrpělivě a dodala s pohrdáním, – to musí

chlap vydržet, já vám to můžu leda pofoukat.

– To je nápad, řekl Vlk, přistoupil k ní, objal ji svěrákem paží

a pevně přitiskl svá ústa na její. Líbilo se mu, že se okamžitě napjala

a zapříčila. Pochopil, že vzdor své přitažlivosti i věku – hádal dvacet

sedm a hádal správně – má v sobě zakořeněnou cudnost, která jí

brání v avantýrách. Škoda, litoval později, že hned nepátral po

příčině! Líbilo se mu však i to, že když ji pustil, nechovala se jako

prudérní hysterka.

– Jste normální? zeptala se jen opovržlivě.

210

– Ano, odpověděl. – Jmenuju se Bedřich Vlk.

– To vím z vaší karty, řekla mrazivě. – A uděláte-li to znovu,

dozví se i policie.

– Neudělám, řekl stejně věcně, jako by se dosud bavili o zubech, –

přišel jsem se jen zeptat, jestli jste svobodná.

Neušlo mu, že její oči zatékaly k věšáku. Visel tam černý kabát

a klobouk, ale to mu tehdy nedošlo. Ostatně hned promluvila.

– Ano, řekla tvrdě. – Ještě nějaké přání?

– Ano, řekl měkce. – Rád bych vám dělal společnost.

– Uniklo vám asi, že pracuju.

– Neuniklo, řekl, – pobouřilo mě to. Žena jako vy má v tuhle dobu

vonět Chanelem a ne dezinfekcí. Chtěl bych vám tu nespravedlnost

trochu vynahradit.

Opravdu ji dál neobtěžoval, ale půjčiv si bílý plášť jejího směnaře,

usedl na sousední křeslo a bavil ji do konce služby přesnými

postřehy i jiskřivými bonmoty, prozrazujícími sečtělost, duchaplnost

a hlavně slušnost, vše, co předtím našla jen u jednoho muže… Když

odešla poslední pacientka, dnilo se. Náhle nechtěla, aby viděl stopy

únavy v její tváři, a zhasla. Sinalé světlo úsvitu jako by naráz pohltilo

běl tkanin, nábytku i zdi. V prostoru náhle neohraničeném zůstal jen

vysoký a statný muž v černém. Dostala strach, ne z něho, ale

z pocitu, že přesně v tomto okamžiku končí život, který byl sice

k ničemu, ale beze zbytku její, a začíná cesta do neznáma, kde jí

může patřit vše, ale také nic.

– Nuže? zasmála se křečovitě, chrastíc klíči, – přejete si něco

závěrem?

– Ano, řekl. – Chci si vás vzít.

Ještě jednou unikla na záchranném kruhu ironie.

– To je od vás milé. Myslíte na zbytek téhle noci, že?

– Myslím, odpověděl Vlk, – dokud mi nedoroste zub moudrosti.

– Pozor! Ten roste někdy až do smrti!

– To je doba, prohlásil vážně, – kterou jsem měl na mysli; zbytek

života.

211

– Řekls to, říkala Markéta Vlková, kdykoli na to vzpomínali, – tak

opravdově, že zapochybovat znamenalo zkazit si lásku, jaká potkává

jednu ženu z milionu.

Vysvětlovala tím, že stála tehdy bez hnutí, když jí rozepínal plášť,

pod nímž nosila v létě jen průsvitné hadříky, že se bez odporu

poddávala jeho laskání, až se jí ten sebevědomý muž sesunul

k nohám, a že mu pak sama – víc jí stud nedovolil – aspoň povolila

kravatu. Přísahala mu později, že neví, kdy a jak se jí zmocnil;

vzkřísily ji teprve vlastní drsné výkřiky dosud nepoznané rozkoše,

která k ní připlouvala ve vlnách, až ji na hřbetě deváté vymrštila do

kosmu a pak jemně složila… na zubařské křeslo.

Nikdy nepřestal litovat, že ji hned toho rána nepustil, jako už pak

vždycky, do třinácté komnaty své existence, že jí zamlčel, kým je,

takže ho považovala za toho, kým býval, pedagoga, snad školního

inspektora, jak napovídaly jeho časté cesty. Nelhal jí, pouze připustil,

aby si to zatím myslela, její krvavé povolání, ležící – jak později

žertoval – na půl cestě k jeho, se zdálo být zárukou, že pochopí

kdykoli. Moc dobře věděl, že na kata letí ženy jako mouchy na krev,

a byl šťasten, že ho Markéta miluje nezkresleně, jen pro břitký

intelekt a nespoutané mužství. Nechtěl-li jí vyjevit svou, nepátral

ovšem ani po její minulosti. Když se na ně zřítily současně, byli oba

dva stejně nepřipraveni, a proto zasaženi tak těžce.

Jednoho rána mu uzardělá a stále ještě užaslá pošeptala, že čeká

jeho dítě, a on v záchvatu štěstí vykřikl, že konečně začíná vracet

životy, které dosud jen bral. Nerozuměla. A tak se jí pochlubil; jen

příčinu, která tak převratně změnila jeho osud, snad pořád pod

dojmem té katastrofy, která ho připravila o všecko, zatím zamlčel.

Bílá jako papír, oznámila vyděšenému Vlkovi přerývaně, že jediný

milenec, se kterým rok žila, na něhož za války tři roky čekala a pak

za něho pět let, až do svatby s Vlkem, nosila smutek, Vlk se mylně

domníval, že tím kompenzuje doktorskou bělobu – zahynul rukou

kata!

Markéta byla rozumná žena. Vlka dávno milovala víc a hlavně

skutečněji než padlého hrdinu a souhlasila s ním okamžitě, že nelze

klást rovnítko mezi knechtem, vraždícím v žoldu okupantů, a ústavně

212

systemizovaným úkonářem, který slouží vlasti a pokroku. Své

trauma jí musel Vlk za této situace ovšem navždy zatajit! Cosi

v jejím těle nebo duši, co bylo nezávislé na rozumu i vůli, však

rozhodlo, že musí za svou lásku těžce zaplatit: ráno se probudila bez

plodu, neplodná navždy. Bylo to pro oba neštěstí, ale překonali je.

Vlk tím spíš, že našel v Markétě dokonalou milenku, která vášnivě

vycházela v ústrety jeho vitalitě, vzdělanou partnerku, schopnou

sekundovat jeho myšlení i chápavou přítelkyni do nepohody

osobních depresí a pracovních trablů.

Pohlédl na její snímek v secesním rámečku po matce, první věc,

kterou postavil na svůj šéfovský stůl v ,prkovně‘, jak děcka důvěrně

říkala jeho kanceláři. Měla na něm tentýž ,bubikopf‘ i úsměv se

směsí smutku a ironie jako v noci, kdy ji poznal. Nikdo by jí nehádal

přes padesát, ještě loni na černomořském pobřeží ji obletovaly roje

domorodých krasavců, kteří ji podle boků, prsů, chůze i kůže tipovali

na čtyřicítku v nejlepším provozu, a letos se budou lepit zas… Letos?

Rázem byl oběma nohama ve skutečnosti, zajatcem výčitek,

ústících v odpor být sám sebou, jaký poznal jen kdysi ve dnech svého

klopýtnutí. V jakémsi pudu mravní sebezáchovy se jej pokusil

přehlušit neurčitým, ale tím zavilejším hněvem na ni. Proč mi,

pomyslel si, visí na krku, proč to se sebou neskoncovala hned, když

zjistila svou jalovost? Pak se mu ze sebe sama zvedl žaludek. Vždyť

co se rozhodl podrobit jejich vztah zkoušce, která právě počínala,

neměl na takové úvahy právo!

Aby to dotvrdil, vytočil vlastní číslo. Zatímco telefon vyzváněl,

pohlédl na hodinky: 15.05, tedy nejvyšší čas. Volnou rukou zamkl

uklizený stůl a očima systematicky pročesával místnost, zda někde

něco nezapomněl. Její tichý alt ho proto překvapil.

– Vlková, řekla.

Málem zavěsil; včas se vzpamatoval.

– Tady Bedy, rozhodl se v poslední chvíli užít důvěrného jména,

kterým ho oslovovala dvacet pět slunných let. Hned toho litoval,

když mu reakce prozradila, že jí zbytečně dal novou naději.

– Ano? řekla dychtivě, – ano, Bedy??

213

Přímo viděl, jak hypnotizuje sluchátko očima, které mu kdysi

číhavou strnulostí připomínaly tygří, než objevil kontaktní čočky.

Musel pokračovat chladně a tím volání ztrácelo smysl.

– Chtěl jsem se jen zeptat, jak se ti vede.

– Mizerně, odpověděla, – chceš to nějak zlepšit?

Celý život propagoval v jejich manželství vzájemnou otevřenost;

ona se jí bála a nechávala si své strachy, indispozice i všední maléry

pro sebe, protože podle ní měl svých starostí dost. Škoda, že zvyk,

který jí tolikrát vyčítal, vzdala zrovna dnes, ale budiž: může zůstat

i teď po svém přísný.

– Víš přece, řekl, – že odjíždím.

– Přece jedeš? zeptala se, jako by se to právě dozvěděla.

– Markéto! už se neubránil podráždění, – proč se ptáš??

– Promiň, řekla. – Tak proč mě voláš?

Momentálně opravdu nevěděl. Cítil, že je trapný.

– Chtěl jsem prostě vědět, jak ti je…

– Hrozně, řekla. – Příšerně. Na umření. Máš ještě další otázky?

Dostal na ni znovu vztek a měl se zas v ruce.

– Ne, odpověděl stroze, – ale zato radu. V nočním stolku máš tolik

barbiturátů, že by to stačilo pro celý dům. Chtěl jsem ti dát najevo, že

o tebe mám starost, protože s láskou pro mě nekončí slušnost, ale

takhle mi všecko jen ulehčuješ.

– Bedři…, zaslechl ještě, ale to už třískl sluchátkem. Zjistil, že se

chvěje. To se mu nestalo třicet let. Došlo mu: tohle je okamžik

pravdy. Jestli zvedne, až ho teď zavolá zpátky, sluchátko, nepojede

nikam! Měla na své straně už skoro deset tisíc soumraků a rozbřesků,

kdy se nad ním skláněla, aby mu pofoukala rány, i se pod ním

prostírala, aby na ní ukojil svou vášeň, zatímco ta druhá dosud byla

a možná navždy zůstane chimérou.

Představil si, že ji nejspíš nezíská a Markétu zatím ztratí.

Z rozměru té prázdnoty ho jímala závrať. Ale vždyť jsem to pořád já,

Bedřich, řekl si, Vlk, hlavní popravčí státu, a ne nějaký tvrdohlavý

inteligent, kterého položí na lopatky dvě kundy! Záměrně drsná nota

ho vytrhla z deprese. Všecko je nesmysl, uvědomil si. Neděje se nic,

než že jede s žákyní na studijní zájezd. Ano, má ji rád a oznámil to

214

ženě, aby nepošpinil celoživotní partnerství lží. Ale také jí řekl, že

věk té dívky a hlavně propastný rozdíl čtyřiačtyřiceti let mu nedávají

šanci, musel by si plivnout do tváře jako muž, pedagog i kat, kdyby

to dítě násilím povalil na záda a protrhl jak buben! Vlastní stín by mu

dovolila překročit jen její láska, ale ať řekne Markéta jako žena, je to

pravděpodobné?

Mohl ovšem nejet, ale požehnání, které dal cestě Nestor, vracelo

škole kredit, a hlavně: nechtěl uhnout před řešením a žít do smrti

rozpolcen. Jestli se naopak za tři dny vrátí s dívkou nezměněnou na

duchu ani na těle, pak jeho manželství nezachránil soucit, ale obstálo

v bitvě. Pak bude zájezd epizodou, na kterou párkrát vzpomenou, on

sentimentálně, ona s hořkostí, až ji zamlží laskavý dech společného

stáří. Vnitřním zrakem spatřil pastelový obraz podobající se

reklamám z ilustrovaných časopisů: Markéta a on leží na lehátkách

luxusní paluby, držíce se pod plédem za ruce. Večerní vítr ochlazuje

kůži rozpálenou tropickým sluncem a z moře vychází obrovský

karibský měsíc. Pohlédnou si do očí a čtou v nich lásku a vděčnost…

Měsíc stoupal, ale nevynořil se, dávno přestal být kruhem a stále

vycházel, až se nad obzorem objevila jak fáta morgána bledá, ale

zářící tvář Lízinky Tachecí. Vlk sebou trhl, pohlédl na hodinky

a prudce vstal, uchopil kožený kufr, pelerínu i klobouk a vyběhl ze

dveří. Tehdy si ještě neuvědomil, že mu Markéta proti svým

zvyklostem

42

nezavolala.

– Slečno, máte něco k proclení? zeptal se celník.

Lízinka pozorovala vojáka přecházejícího se samopalem mezi

vlakem a betonovou stěnou. Kdykoli mířil k lokomotivě, dělal třináct

kroků, kdykoli se vracel, o krok víc; ta nepravidelnost ho pomalu, ale

jistě snášela ke konci vlaku.

– Ne, odpověděl za ni Vlk automaticky.

215

Celník, dosud upoutaný Lízinkou, ho teprv teď zpozoroval. Vlk

pochopil pozdě, že se ten urostlý hezoun považuje za neodolatelného

a ve své funkci i za rovna bohům.

– Vy jste otec? zeptal se Vlka zatím zdvořile, protože Lízinka na

něho udělala mohutný dojem.

– Ne…, odpověděl Vlk zmateně, zasažen v nejcitlivějším místě.

Mladík byl na koni.

– Tak se starejte o sebe, řekl s averzí. – Ukažte mi svůj kufr.

Když Vlk naléhavě požádal Doktora, aby mu cestu zařídil, nedělal

to s ohledem na případ Mašín a Šimsa rád, viděl v ní však jedinou

šanci. Dívčina uzavřenost, ano, jakási setrvalá nepřítomnost, jí zatím

nikdy nevadila, protože se tu o ni vždycky někdo rád postaral. Avšak

v zemi, jejíž jazyk neovládala a zvyky neznala, bude odkázána jen na

něho. Myšlenka výletu by ovšem nestačila, a jeho nápad byl

vlkovsky prostý i geniální: SUPOV (0002) vyšle první studijní

delegaci; aby dodržela zásadu utajení a přece vytěžila maximum

poznatků, položí oficiálně věnec obětem vyhlazovacího tábora

v Holzheim-Niehausenu. Volbu malého a málo známého zařízení

zdůvodnil Vlk nenápadností. Skutečný důvod povyšoval plán na

druhou.

– Profesore! oslovil ho Doktor nezvykle vážně, když se potkali při

úkonu.

Vlk byl už v pracovním a malinko nervózní. K soukromým

trablům přistupovalo, že měl po letech dělat ženu, a slavnou k tomu.

Její jméno prošlo evropským tiskem, když jako řidička tramvaje

najela zezadu do průvodu na počest revoluce, tvrdíc, že naschvál, aby

dostala provaz. Politický aspekt způsobil, že stát by byl rád

upřednostnil trvalou hospitalizaci. Psychiatři ji však prohlásili za

politicky příčetnou a obstarali Vlkovi práci, o kterou nestál. Úkon na

ženě vyvolával pokaždé resentimenty, které se vyhrotily proti

úkonářům, zatímco ostatní si postaru myli ruce. Na Doktorovo

sdělení se však soustředil i teď.

– Nebýt, pokračoval Doktor, – naší dávné známosti, musel bych

vám svou pomoc odříci, ale důvěra ve vás mi velela podpořit vaši

tezi, že úspěšný studijní zájezd nejlíp ospravedlní existenci školy

216

a upevní její prestiž. Investor ovšem žádá, a nemohu smlčet, že já

s ním, neboť jde tentokrát i o mou –

Doktor se omluvně usmál,

– kůži, aby byla neprůstřelnost podniku zaručena zcela

přesvědčivým způsobem.

Ví něco? blesklo Vlkovi hlavou, anebo mi nahrál na smeč

nevědomky? Pak jsou mně ovšem hvězdy opět příznivy!

– Původně, řekl přemýšlivě, aby Doktor uvěřil, že je svědkem

zrození nápadu, – jsem s sebou chtěl vzít Alberta Škacha jako

primuse, ale vaše podmínka mě nutí vzít Tachecí. V nejhorším

získám pověst vysloužilého don–

dodal Vlk také s úsměvem,

– chuána, který se přecenil.

– Bravo! zvolal Doktor a Vlk pochopil, že opravdu nic netuší.

To už Karlík vyvedl zákaznici a Vlk měl hned plné ruce práce,

protože ji teď chuť na provaz zatraceně přešla. Pozdě litoval, že si

z jakési ješitnosti nikdy pořádně neprohlédl Šimsovu double-ešku.

Znovu se přesvědčoval, že jeho nechuť dělat ženy byla oprávněná:

muž, který před jinými vlastnoručně trhá vaz ženě, má chtě nechtě

hloupý pocit. Naštěstí ani zapeklité soukromé dilema neporouchalo

profesionální reflex. Na jeho lusknutí jí Karlík vsadil do úst roubík

a do dělohy – pravda, tam nešikovně – pesar; kdysi jim jedna začala

z rozrušení menstruovat a od té doby nechtěl Vlk riskovat, že to zas

bude vypadat, jako by ji spíš zapíchl. Byl to zároveň psychologický

fígl, který zabral i na tuhle: šokována, že jí Karlík pod lněnou

hazukou šátrá v klíně, přestala na okamžik uhýbat Vlkově ruce

s oprátkou. Pak uslyšel Karlíkovo hvízdnutí, že je tam dole hotov,

a další šlo ráz na ráz. Dotáhl uzel ke krku, kolenem ji zezadu kopl do

podkolení, až ztratila rovnováhu, a pravičkou provedl svůj pověstný

ruk-cuk tak dokonale, že to všechno vypadalo, jako by klopýtla a on

ji gentlemansky zachytil. Nato spěchal dokončit hovor s Doktorem,

který byl po takovém výkonu ovšem příznivě naladěn.

Výsledek ho teď přivedl na státní hranici s tou mimořádnou

dívkou, ale zato – kvůli utajení – s obyčejným pasem, takže ho směl

beztrestně buzerovat každý frajer s nakulmovaným kohoutem. Teď

217

mu ryl v kufru jak divočák a Vlk se mohl jen v duchu těšit – Počkej,

až pojedu zpátky! Do oddílu vstoupil pohraničník s pasy a loktem

ťukl celníka do boku, znamení, že vlak má odjezd. Teď spatřil

krasavec obrovský okrouhlý balík nad Lízinčinou hlavou.

– To je vaše? zeptal se jí nedůvěřivě.

Lízinka nepřestávala pozorovat vojáka se samopalem. Kdykoli šel

ke konci vlaku, dělal teď dvanáct kroků, a kdykoli se vracel, o dva

víc; tak se jistě, i když pomalu, posouval k lokomotivě.

– Ano, odpověděl Vlk za ni.

Ačkoli to mohla být klidně pneumatika naplněná mákem, z něhož

se zde dělají buchty a za čárou opium, celník zasalutoval.

– Šťastnou cestu, popřál dívce, zasažen.

Byla právě napjata, zda kyvadlový pohyb vojáka skončí tam, kde

před hodinou začal.

– Děkuji, neodpustil si Vlk.

A mladík, který ho považoval za zhýralého umělce, jedoucího

s milenkou na nákup, si mohl jen v duchu ulevit – Počkej, až pojedeš

zpátky! Zabouchly dveře. Voják se samopalem zůstal stát, zato se

pohnul vlak.

Po několika desítkách metrů začal míjet hraniční zařízení, nejdřív

betonové jezdce proti tankům, pak pečlivě uhrabanou ornici

s výstražnými tabulkami, pás hlídkových věží, další pruh pole osetý

minami, a konečně vysoký plot z ostnatého drátu táhnoucí se od

obzoru k obzoru, na němž se mile bělaly lucerničky izolátorů. Vlkův

vztek rychle opadal. Mladý blbec v uniformě byl mikroskopickou

vadou na kráse této krajiny, které směl říkat vlast. Kdykoli ji – od

pozitivního zvratu ve společnosti i v oboru je zvali do svých

rekreačních zařízení kolegové ze spřátelených zemí – opouštěl, cítil

totéž pohnutí jako dnes. Tato majestátní hranice ho navíc naplňovala

pýchou, že i on svou poctivou prací přispívá k její neprodyšnosti.

Představil si, že drát, dělící lyrický pažit domoviny od jalového

zbytku světa, se dotýká ledových hor, teplých moří i horských stepí,

a rozlil se v něm pocit jistoty.

Pak se mihlo hradlo s cizí železničářskou uniformou, křiklavé

poutače, a on pustil z hlavy vše krom zázračné skutečnosti, že je s ní

218

sám v cizině, mimo dosah rodičů i úřadů. Vzrušovalo ho, že on,

dospělý, morální a seriózní muž zažívá opojení mladíka, který prvně

vstupuje do herny, aby rovnou vsadil vše, co má…

Na druhé hranici proběhly formality zcela formálně, takže za pár

minut už Vlk s Lízinkou zasedl v jídelním voze. Když už musel

cestoval jako řadový občan, dopřál si i všechna jeho potěšení:

devizy, které dostal ze zvláštního fondu i dokoupil výhodně přes

Alberta od zahraničních studentů, dal zavčas ukrýt dívce za ňadra.

– Uvidíme, zasmál se, když ji posílal s bankovkami na toaletu,

– jaký máte, Lízinko, sex-appeal.

On sám už jeho sílu znal: přistihl se při dojemně slabomyslném

přání být onou ruličkou pašovaných bankovek, ztracen v teplé tmě,

do které zní přes stěnu kůže uklidňující tikání srdce. Nebyl ovšem

ani Richard, aby se uvnitř stravoval a navrch přihlouple usmíval, ani

Šimsa, aby jí pod stolem osahával kolínka. Zatímco venku nechtěl

dohasnout poslední den jara a nejdelší den roku, byl vtipný i pozorný

okouzlující jako nikdy. Zásluhou obou vznikla v jídelním voze

nebývalá atmosféra, když přítomné ženy pocítily slabost pro toho

elegantního šarméra, a muži zas zatoužili zlíbat tomu neskutečnému

stvoření počínaje kotníky vše. I personál ve sněhobílých zástěrách

jim dělal pomyšlení. Protože zavrtěla hlavou nad všemi rubrikami

nápojového lístku, opatřili jí v nejbližší stanici džbán čerstvého

mléka. Bílá sklenice vypadala v štíhlých sepjatých prstech, jimiž ji

ohřívala, jako tlustá svíce, takže si Vlk připadal spíš jako kněz než

její pedagog, neřku-li příští milenec a možná i její… nedomýšlel, aby

to nezakřikl.

Výjimečný stav v jeho mysli se mu potvrdil, když jí spontánně

začal vyprávět o broučcích. Kdykoli přitom zahlédl na svém

prsteníku železný – ráno jej vyzvedl z bankovního sejfu – kroužek se

zlatým vnitřkem, kde bylo téměř neviditelně vyryto GOLD GAB

ICH FÜR EISEN H. H., zdálo se mu, že stačí otočit jím, a ocitne se

v minulosti, ne snad loajálního majitele téhle památky z první války,

který obětoval šperky vlasti, ale své vlastní, jejíž světlou předehrou

byla entomologie. A jak jí teď maloval na ubrousky rozlišovací

znaky všech čtyř podřádů podle počtu chodících článků – Pentamera,

219

Heteromera, Cryptopentamera i Cryprotetramera, žasl, že si to po tak

šíleně dlouhé době pamatuje, kdyby bylo nejhůř, potěšil se, mohu

pořád učit přírodopis! Tu si všiml, že v ní schémata broučích nohou

vyvolávají štítivou ošklivost. Rychle přehodil výhybku.

Předchozí závan pověrčivosti mu připomněl veselou historku

o norimberském katu Franntznu Schmidtovi, který měl kdysi rozvěsit

po branách Erlangenu loupežníky. Když zjistil, že jich je třináct,

trval, aby buď jednoho pustili, nebo chytli. Než aby se jim vytýkala

změkčilost, vytáhli ho za hodinu z hospody, že už jich mají čtrnáct;

nováček se prý rval, proto dostal roubík. Když se vrátil, povídá

Schmidtovi žena: Tak jak se ti líbil? Kdo? ptá se Schmidt. No přece

zeťák, nato žena, šel se ti představit, copak nedošel? Lízinka se

smála. Povzbudilo ho to a začal jí uvolněně vyprávět katovské

anekdoty, které kdysi náruživě sbíral pro Doktora. Přijde kat domů

z náměstí, kde trhal kleštěmi maso poběhlici, a už ve dveřích dostane

facku. Jestli ještě jednou, křičí katová, štípneš ženskou do zadku,

dám se rozvést! Točí kat skřipcem, až z něho leje, a zákazník prosí,

Ještě kapku, pane mistr, a přestanou mě zlobit plotýnky!

Její smích působil jako šampaňské, napětí posledních hodin

a deprese uplynulých týdnů se rozplynuly. Vždyť se opravdu nic

neděje, řekl si s úlevou, vždyť mi nešlo o víc než o tento stav

nezávadné hravosti, která mi zjasňuje duši a rozhání únavu

v kloubech! Vždyť by byl hřích zanést jej vášněmi, aby se

neopakovatelný akord duší proměnil v banální rvačku pohlaví.

Zatoužil to říct Markétě. Zapálil si tedy alespoň doutník, jako to

svátečně dělával po milování s ní na vrcholu jejich lásky. A hledě na

zapalovač, vyrobený ze staré nábojnice, který mu už jednou přinesl

štěstí, uvěřil, že teď přinese pokoj a mír jim všem třem.

Ještě před večeří doplatil spací kupé první třídy. Tím uskutečnil

fixní ideu stojící u kolébky výletu, když si týdny lámal hlavu KDE?

Stala se jeho snem a Markétiným přízrakem od oné noci, kdy se

jednotvárné nárazy vlakových kol začaly zrychloval jako milostný

rytmus divošských bubnů, až mu podlehl. Odhodil zábrany, pokryl

spící svým mohutným tělem, sevřel drsnými dlaněmi prsy, dobyl jí

jazykem ústa a nelítostně vnikl do jejího klína. Čekal, až vykřikne

220

bolestí, a byl překvapen, že hned napoprvé sténá jako zkušená

milostnice. Pak se mu její tělo vymrštilo vstříc a on jí šel naproti…

Když se probral z blaženého nevědomí, uslyšel Markétčin smutný

hlas.

– To ses ale nemiloval se mnou, viď?

Touha po ní zemřela bohužel už před patnácti léty, přestože ji

miloval, nepodváděl, a byl úplně normální. Příčina byla prostá.

Dlouho se nesmiřovali s bezdětností a nejnadějnějším řešením se

jevilo být ,umělé oplodnění manželovým semenem‘, jak zněl

technický termín. Zkusili to několikrát a vždy předcházelo Vlkovo

vyšetření, které ho deprimovalo: musel si sám odebrat semeno,

a protože laboratoř vyžadovala čerstvé, stál v řadě mužů frontu na

jediné WC sexuologického oddělení, kde pak nervózně zápolil se

vzdorujícím údem. Vzorky bývaly nicméně prvotřídní, desítky

milionů spermat s vysokou motilitou a dlouhou životností; z lásky

k Markétě však žádal lékaře, aby výsledky redukovali na minimum.

To zas tak kontrastovalo s jeho vitalitou, že ho Markéta posílala

k novým vyšetřením. Bludný kruh, který ho pravidelně vyvrhoval

s potupnou skleničkou na ponuré WC, časem způsobil, že se mu

i milování s Markétou stalo jen součástí výroby dítěte. Ztratil z něho

radost a nenápadně je omezoval – později začal hekticky vařit a po

večeři třikrát přemývat nádobí, dokud neusnula –, až uvěřila, že testy

nelžou. Vlk však překypoval silou a realizoval se proto jako muž

způsobem, který si osvojil při vyšetřeních, ovšem v jejich pohodlné

vaně. Markétin údiv teď byl proto oprávněný a on se musel

rozhodnout mezi milosrdnou lží a krutou pravdou. Té druhé dal

přednost i dnes.

– Ne, přiznal, – s tebou ne.

Skoro se modlil, aby nechtěla vědět víc, ale ona se proti

zvyklostem zeptala.

– Znám ji?

Mnohokrát si pak vyčítal, že neřekl ne, mohl to dokonce tvrdit

s čistým svědomím, protože se s ní nesetkala. Chtěl však být

otevřený až dokořán, bez kliček a fíglů. Až později si přiznal, že ho

především vedla nepotlačitelná potřeba s někým si o ní popovídat:

221

Markéta byla vrbou, do které šeptal i služební tajemství, aby se jimi

nezalkl; byla ke své smůle i jediná, komu směl prozradit svůj cit

k Lízince.

– Ano, řekl, – to děvče ze třídy.

Mlčela tak dlouho, že se vzepřel na lokti, aby se podíval, jestli

neusnula. Měla otevřené oči a hleděla na strop. Kdekoli bydlel, měl

Vlk v ložnici modrý strop, uklidňoval ho. Ona však na něm musela

číst poselství, které ji zlomilo. Plakala.

– Proboha, polekal se, – to nesmíš! Ano, přiznávám, že to děvče

ve mně probouzí něhu a také vášeň, ale nezabírá ani píď prostoru,

který je tvůj, připadá mi nejvýš, jako bych se –

dodal zamyšleně, vytíraje jí koutky očí cípem polštáře,

– rozšířil…!

– Je mladá, zašeptala Markéta, – krásná a plná života. Jak dlouho

se vydržíš vracet z kvetoucí louky na poušť…?

– Co to říkáš?! chtělo se mu křiknout, ale tvář bez make-upu

a prsa bez vycpávek jí dávaly i v přítmí zapravdu. Uvědomil si, že ji

zpustošil čas, který prožila s ním, a zalila ho taková lítost, že ji v tu

chvíli miloval jako nikdy předtím…

…a jako znovu teď na chodbě spacího vagónu, hledě

pootevřeným okénkem na ubíhající horizont, do něhož byl dosud

zaťat poslední světlý drápek zacházejícího jara. Milá nálada při

večeři vrátila všecko do normálních kolejí. Myslel na svou ženu,

kterou ze srdce miloval, zatímco v kupé dávno spala jeho žačka,

kterou má z duše rád a s radostí s ní absolvuje studijní zájezd, ale

která mu nikdy nemůže nahradit Markétu.

Vešel do kupé, přesvědčil se, že je – nedomluvili se, zvolila

spodní lůžko, horního si ani nevšimla – stulená a zakutaná jako

ježek, pro jistotu však zhasl, když se převlékal do pyžama,

a vyšplhav nahoru, četl ještě chvíli při malé lampičce knihu, kterou si

koupil na nádraží. Brzy zjistil, že „Popravčí četa“ José Tomáse

Cabota není odborná publikace, ale novela. Prolistoval zběžně děj

a podrobně četl až závěr, kde byl sice sentimentálně, ale

faktograficky přesně popsán úkon zastřelením včetně doražení.

Rozhodl se zařadit knihu mezi doplňkovou literaturu. Pak zhasl.

222

Jak povoloval otěže své železné kázni, uviděl oknem palubu

známé lodi: pod společným plédem však vonělo mladé tělo Lízinky

Tachecí; pomalu se přibližoval, až ho dělila jen průhledná látka. Tu

se ozval výbuch a paluba se rozlomila právě i mezi lehátky. Mina,

pochopil; jeho půlka lodi sjížděla pod vodu jako lift. Náhle dým,

valící se dosud z komína, zhmotněl ve smutnou tvář Markéty

Vlkové. Rozevřela náruč a on cítil, jak je i s lehátkem vyzdvihován

výš a výš, až trosky lodi splynuly s nekonečností oceánu.

Aby nemuseli překládat neskladný balík, dík Lízince ušetřený

celní kontroly, počkal s ním taxikář před hotelem, než se oba rychle

osvěžili. Vlk nejen najal dva pokoje, ale chtěl výslovně různá

poschodí, což recepčního utvrdilo, že má s nezletilou poměr. Když

vyjeli dál, musel se taxikář párkrát ptát. Dva mladí lidé nevěděli, dva

starší neodpověděli. Teprve z hospody vyběhl s radostným voláním:

– Il paradiso!

Někdejší vyhlazovací tábor sloužil teď jako ubytovna italských

dělníků. V nedělním dopoledni psali dopisy ženám či kartáčovali

černé obleky pro krajanskou schůzku na nádraží. Když spatřili

Lízinku, nebraly pískot, mlaskot, volání ani obscénní posunky konce.

Balík bránil Vlkovi v rozhledu i akci; oddechl si, když dorazili

k budově obehnané zdí s nápisem MUZEUM. Dlouho zvonil, než

konečně otevřel nevrlý malý, starý muž.

– Co chcete? štěkl; číhavě pozoroval balík pichlavýma očima.

– Dobrý den, řekl Vlk skoro bez přízvuku, snad jen intonace

mohla prozradit, že není domorodec. Zdvořile vysvětlil, že chtějí

položit na oltář mučedníků tento věnec jménem svých krajanů-

pekařů všech generací. Přitom roztrhl balicí papír. Doktor měl vtipný

nápad, jak zmást dokonale stopu: věnec byl z lístkového těsta a do

něho zapečen z mandlí dvojjazyčný nápis VZPOMÍNÁME.

– V neděli se neprovádí! uryl mužík; ani věnec nerozptýlil jeho

podivnou ostražitost.

– Přijdem tedy zítra, řekl Vlk klidně, ale rozhodně. – Nebo jindy.

Blufoval, ale donutil soupeře odkrýt karty.

– Adaptujem, řekl nervózně. – Čekání nemá smysl. Jestli chcete,

nechtě věnec tady, vidím, že nezvadne.

223

Než mu mohl zabránit, prošel Vlk na dvůr a Lízinka za ním. Za

zdí byl úzký koridor lemovaný plotem z drátu, podle nakřapaných

izolátorů býval pod proudem. Vlkovi se zazdálo, že slyší štěkot a vytí

mnoha psů.

– Nechte to tu! křikl starý muž, – slyšíte? Složte to a jděte!

– Nemůžem, nespouštěl z něho Vlk oči, – si pohovořit?

– Nemám, křičel druhý, až mu přeskočil hlas, – co bych vám řekl!

– Ani, chtěl vědět Vlk, – kdyby to nebylo zadarmo?

– Koukejte zmizet, než zavolám policii, to je rušení domovní

svobody! A tu atrapu si vemte s sebou, pisálku zatracenej!

– Dal bych vám za krátkou, řekl Vlk tvrdošíjně, – prohlídku tuhle

malou starožitnost, třeba ji poznáte…, pokud se jmenujete Adolf

Hofbauer.

Stáhl si a podal mu železný prsten se zlatým vnitřkem tak, aby

zblízka viděl iniciály. Starý muž hleděl na šperk jako fascinován.

– To je otcův, řekl pak hluše, – odkud že to přicházíte…?

Vlk to zopakoval.

– Ale tam byl… tam můj bratr…

Došel až k Vlkovi, zběžně na něho pohlédl, navlékl si rukavice

a dal mu z každé strany strašlivou facku. Když Vlk instinktivně

vymrštil obě dlaně, aby se chránil před dalšími, uhodil ho pěstí do

žaludku, až se svalil. Pak ho překročil, obešel

43

psací stůl, zvedl víko chránící psací stroj, zavedl do válce papír

pohodlně usedl.

– Jméno! řekl sotva slyšitelně. –Jestli se mi tu budeš válet ještě

vteřinu, přerazím ti nohy.

I když by byl před tím přísahal, že mu bolest už nikdy nedovolí

vstát, teď ho svaly vymrštily skoro do pozoru. Křečovitě tiskl

natažené prsty ke švům kalhot, ale i tak cítil jejich třas, který

rozechvíval celé tělo.

– Bedřich Vlk! zvolal, jak nejhlasitěji mohl; věděl, že na to si

potrpí.

224

Nevysoký blondýn za stolem vypadal, jako by právě opustil

koncert; z tmavého dvouřadového obleku trčel sněhobílý škrobený

límec, jehož barvu opakoval kapesníček a celek doplňovala úzká

tmavá kravata s bílými tečkami.

– Á, řekl jakoby překvapen, – okamžik! Přehraboval se ve

složkách na stole, až jednu vytáhl.

– Učitel Vlk? zeptal se.

– Ano! vykřikl Vlk.

– Á! Opakoval muž, odhodil složku, obešel stůl, svlékl rukavice

a natáhl pravici, – těší mě, já jsem komisař Fritz Hofbauer.

Pohled na dlaň, která ho předtím srazila k zemi, mu odkrvoval

mozek, že nebyl schopen pohybu ani slova. Byl napjat jak struna

a látkou kalhot už prosákl pot z prstů.

– Ach, řekl komisař, – ten úvod mi promiňte. Malé nedorozumění,

včera mi nahlásili jiné pořadí, pak si s nimi promluvím. Nuže?

Vlk se probral a rychle tu ruku stiskl.

– Přijměte místo, řekl komisař, odváděje ho ke konferenčnímu

stolku, – pochopte, jednáme tu s velezrádci a na ty si neberem

rukavičky. Vy jste inteligent, jistě se domluvíme. Kouříte?

Lekl se, když ruka znovu vyrazila proti němu; držela však

pouzdro s cigaretami a doutníky. Zavrtěl hlavou.

– Ale vy přece nejste nekuřák, pane učiteli? Vlk zrudl, jako by byl

přistižen při lži.

– Totiž… přestal jsem… má snoubenka…

– K tomu musí být hodně pevná vůle, viďte? Věříte, že já takovou

nemám?

Nevěděl, jak na takovou lichotku reagovat. Rozpačitě pokrčil

rameny.

– Víte co? Zapalte si se mnou, ať nemám tak špatný pocit!

Opět ruka s pouzdrem. Vlk horečně uvažoval. Co tomu muži

vlastně imponuje? Tvrdohlavost či poddajnost? Pak si vzpomněl, nač

nedávno přísahal. Ovšemže si především musí zachovat tvář!

– Ne, já opravdu…

Cvak. V druhé ruce se rozhořel zapalovač. Vlk si rychle vzal.

Nemá smysl hádat se pro pitomou cigaretu, ten člověk se tím

225

omlouvá za svůj přehmat, proč toho ku prospěchu věci nevyužít…

A jak vlastně vědí, že kouřil a nechal toho??

– Děkuji…

– Za málo, pane učiteli. Asi víte, proč jsem vás pozval?

– Ne…

Deprimovalo ho, že se mu nepřestávaly potit prsty. A přece

s touhle možností počítal, ano, sám si o ni koledoval, když uhodil na

svého přítele, němčináře Vorla, aby ho zapojil do odboje. Vorel

dlouho zapíral, že o nějakém ví, tehdy byla však Vlkova vůle

neoblomná. Jako by chtěl dohonit, co zameškal, stal se pak motorem

skupiny, kterou tvořilo několik učitelů a lékařů z okresní reálky

a nemocnice. A právě jeden z nich byl prapříčinou jeho aktivity,

protože ho od dětství neprávem prohlašoval za sobce a slabocha;

když byl Vlk před týdnem pozván na přísně zakonspirovanou

schůzku vedení, aby přednesl velkorysý projekt kampaně proti

okupantům, mohl vítězoslavně pohlédnout do tváře – staršího bratra.

– Nebudu, řekl komisař, – chodit kolem horké kaše. Víme všecko.

Kdybych jednal podle předpisů, zůstalo by vaše město prakticky bez

inteligence. Jsem však právník a přítel jednání. Prošel jsem

charakteristiky různých osob a myslím, že byste se mi nejlíp hodil

vy. Nuže?

– To bude asi omyl…, zachraptěl Vlk a odkašlal si.

– Říkám-li, pokračoval Hofbauer nevzrušeně, – jednání, mám na

mysli oboustranně čestnou otevřenost. Opakuji, víme vše, jako

cizinci však nemůžeme posoudit, kdo je vašemu národu pro futuro

více či méně potřebný. Je válka, a činnost proti nám nesmíme nechat

bez trestu, chceme však exemplárně trestat jen nejkrajnější radikály,

jací by vám byli nebezpeční i v míru, tím budou ušetřeni realisté,

prospěšní národu v každé době. Nuže?

– Já opravdu nevím, řekl Vlk odvážně, věren přísaze, kterou složil

napřed Vorlovi, pak školnímu inspektoru Kroupovi, hlavě

organizace, a konečně i doma, kde si ji vyžádal jeho rozrušený,

nedůvěřivý bratr, – zajímám se jen o svůj přírodopis…

– To mi potvrzuje, řekl komisař Hofbauer, – že jste prozíravý

muž. Zvolit si za obor třeba dějepis, byl byste dnes lhář nebo

226

nebožtík. Jako přírodovědec víte, že podmínkou přežití exempláře

není mravnost, ale síla. A tu mám já. Upřímně řečeno, nejste můj

jediný kandidát. Divil bych se, kdyby ten další neměl míň skrupulí

než vy.

– Ale u nás opravdu nikdo…, řekl Vlk skomíravě.

Komisař vstal. Obě ruce měl opět volné, jakoby připravené

k úderu.

– Tři jména, řekl, – a domů. Nebo do našeho sklepa. Nuže?

Ještě před chvíli byl Vlk rozhodnut spíš položit život než prozradit

i jen jediného spolubojovníka. Toto však byla nová situace, kterou

přísaha sesumírovaná kdesi v závětří nepředvídala. Kdyby šlo jen

o něho, nechá se třeba utlouct, ale neřekl komisař, že povolá jiného?

Nehrozí nebezpečí, že ten jiný po první ráně vysype všech deset

jmen a zničí tak celou skupinu? Zatímco on má možnost sedm členů

zachránit! Vzal kříž strašné odpovědnosti na sebe a stačil ještě

pohotově vytřídit ty, kteří mohli být nejspíš oželeni, buď že byli

svobodní nebo staří.

– Meloun, řekl. – Konvalina a Rys.

Jmenoval tělocvikáře, katechetu a školníka. Komisař si je

poznamenal vestoje.

– No vida, zažertoval bez úsměvu, – jak nám to jde. Jen tak dál!

Vlk se ohradil.

– Chtěl jste tři…!

– To bylo kdysi, řekl Hofbauer. – Na to zapomeňte. Teď chci tu

druhou trojku.

I v rozčilení pochopil: vědí o šesti! Projela jím palčivá nenávist

k neznámému zrádci, který si teď v bezpečí užíval za jidášský groš,

zatímco on tu bojoval za holé životy. Ale i v šachu, napadlo ho, často

vyhráváš, jen když umíš správně obětovat. Lékaře potřebuje každý,

snáz jim leccos projde.

– Doktor Morava, řekl. – Doktor Komeda. Doktor Krob.

Byl nesmírně unaven, ale šťasten, že jádro skupiny uniklo a může

působit dál. Komisař si stále nesedal. Promluvil velmi přísně.

227

– Pane učiteli, kdo je radikál a kdo realista, o tom ovšem

rozhodnu já. Vy mi vyjmenujte všechny odbojáře bez rozdílu, abych

prověřil vaši pravdomluvnost. My už je totiž známe.

Vlk uslyšel hukot, jako by se nablízku vylila z břehů řeka; to mu

do hlavy stoupala krev. Vědí opravdu všecko! uvažoval zmateně.

Proč si tu pak má hrát na hrdinu??

– Nuže?? štěkl Hofbauer.

– Kolega Vorel…, řekl tedy Vlk; snažil se, aby to znělo důstojně

a především konečně.

– Dál!

Mučivé mlčení. Ale bič hlasu nedopřával ani oddech.

– Dál!!

– Inspektor Kroupa…

A to byla nejzazší hranice, kterou už nehodlal překročit. Bratra

chtěl zachránit za každou cenu!

– Dál!

– Už nevím, pane kom…

– Jednal jsem s vámi, řekl Hofbauer ledově, – v rukavičkách, ve

víře, že i vy jste slušný člověk. Takhle mě nutíte užít vědomě

prostředků, s nimiž jste se omylem seznámil v úvodu.

– Pane komisaři, mé čestné slo…

– Vstaň a dej z huby, zařval komisař, – ten cumel, když se mnou

mluvíš!

Opět v pozoru snažil se Vlk ovládnout roztřesené nohy.

– Myslíš, že jsem idiot?? Že nevím, koho celou dobu kryješ??

Jenže já to chci slyšet od tebe, jinak tě oddělám místo něho!

Snad kdyby mu byl bratr věnoval v životě víc pozornosti

a důvěry, byl by Vlk ochoten stát se pro něho mučedníkem, ale

takhle? V bezbřehé vteřině úzkosti si připomněl všechna jejich

střetnutí, která vyvrcholila docela nedávno bratrovým neslýchaným

obviněním, že Vlkova odbojářská aktivita není než pokus obstarat si

pět minut před dvanáctou poukaz na kariéru. To však bratříčkovi

nevadilo, aby ho, nepřipraveného, nenechal vplout do této

bezvýchodné situace. Když se navíc ukazuje, že celá jejich slavná

konspirace stála za bačkoru a komisař je zná všecky jak své boty, má

228

strčit hlavu do oprátky ještě on? Kdo se pak postará o mladší sestru??

A co Lenka Jarošová, jeho nepraktická láska??

– Tak bude to?? vykřikl komisař.

– Vlk! vykřikl Vlk.

Hofbauer byl viditelně překvapen.

– Vlk…?

– Doktor Vlk, Vlk Jan, Honza… můj bratr…

– Vždycky, řekl Hofbauer, – jsem si přál, abych tu mohl provést

bratra, on mě totiž trochu podceňoval. Nezapírám, že ten svinský

článek o mé minulosti, který dokonce přetiskli u vás, mně nesmírně

zkomplikoval život. Na druhé straně mi dal naději, že

44

se Fritz konečně ozve. Vaše informace o jeho tehdejším odjezdu

mě utvrzuje, že provozuje svou praxi někde v Jižní Americe.

Jak scházeli po točitých schodech, Adolf Hofbauer napřed a pak

Vlk s Lízinkou, aby ji mohl případně zachytit, sílil opět zvuk,

připomínající štěkot a vytí.

– I já jsem se, pokračoval průvodce sdílně, jako by jim chtěl

vynahradit prvotní nedůvěru, – skrýval, než trochu zchladly vášně.

Ale pak mi má drahá Truda, dej jí Pán Bůh nebe, řekla, Co blázníš,

Dolfi? Plnil jsi rozkaz a ještě dal vydělat celému městu! Tehdy byla

móda dělat z lágrů muzea, vedli je ošetřovanci a hemžilo se tam

pozůstalými, kteří prahli po krvi. Tady jsme se poučili: nepustili jsme

to –

dodal Adolf Hofbauer, odemykaje ocelové dveře,

– z ruky.

Ač profesionál, neubránil se Vlk vzrušení. Moderní úkoniště mu

dávno zevšedněla a středověké mučírny, kam vodil děcka, působily

trochu pohádkově. V této nenápadné budově udělal jeho průvodce za

pár let víc zákazníků, než stačí on se všemi svými učedníky za život.

Mimoděk uchopil dívku za ruku, jako by se s ní chtěl o vzrušení

podělit. Ulekli se oba.

229

Zdálo se jim, že se ocitli v infernu. Do nosu je udeřil čpavý puch,

ohlušil je nepředstavitelný rámus a odevšad na ně útočily čelisti psů,

uvázaných naštěstí na silných kabelových drátech. Hofbauerovy rty

se stále hýbaly, než pochopil, že hosté ho nemohou slyšet. Zatáhl za

rukojeť na rozvodné desce vedle dveří. Účinek byl fantastický: světlo

v místnosti potemnělo, řev byl ihned vystřídán žalostným kňučením.

Žárovky zazářily normálně, páka se vrátila do původní polohy. Na

betonové podlaze rozlehlé místnosti bez oken ležely s třasem desítky

nejrůznějších psů; pár se jich motalo v kruzích, pokud jim dovolily

dráty.

− Aby to neleželo ladem, zřídili jsme tu, řekl Hofbauer, – rasovnu.

Psy, o které se nikdo nehlásí, prodáváme hlavně laboratořím. A před

výplatou si koupí rádi dva nebo tři na zub ti makaróni z lágru. Jinak

vidíte původní stav, tahle elektrika chránila personál před ošetřovanci

se sklonem k agresi.

− Ošetřovanci, vysvětlil Vlk Lízince, – byli něco jako zákazníci,

kteří se provinili nemocí.

− To, řekl Hofbauer uznale, – jste řekl velmi přesně. Dnes už se

znovu začíná chápat, že euthanasie není zločin, ale akt nejvyšší

společenské prospěšnosti. Debilové a šílenci všeho druhu jsou

nebezpečím i v hlubokém míru. Ostatně nám jich nemocnice

a starobince dodaly sotva polovinu, většina přišla z kriminálů a lágrů.

Ošetřili jsme všechny stejně rychle a bezbolestně. Kuš!

To platilo německému ovčákovi, který se vzpamatoval z šoku

a znovu se rozštěkal; neohroženě ho poplácal po čumáku a vedl hosty

k protějším dveřím, natáčeje k nim i při chůzi zdvořile svůj trochu

ptačí profil.

– Takzvané muzeum je ovšem trvale v adaptaci, protože tu

nepotřebujeme čumily. Jako kustod působím jen při mimořádných

návštěvách. Vaši počítám –

dodal s úklonou,

– mezi ně.

Znal už a ocenil Vlkovu profesi, ale teď se zazdálo, že ta

zdvořilost patřila především dívce. Vlka to potěšilo i podivně

zneklidnilo. V sousední betonové kryptě jim Hofbauer na

230

dochovaném zařízení vysvětlil oba způsoby ošetření, kterých tu

užíval. Ležící ošetřovanci – zuřiví ve svěracích kazajkách, dementní

v plachtě – byli kladeni na plechový stůl; na sešlápnutí pedálu vyjely

tři dlouhé jehly a přinejmenším jedna zasáhla srdeční komoru

naplno. Chodícím tu takzvaně ,brali míru‘. Byli pro uklidnění

normálně zváženi a pak přistaveni zády k míře na kovovém stojanu,

kde byla ve výši týlu zapuštěna pistole s tlumičem.

Vlk se chtěl zeptat na funkci šesti háků, očíslovaných I. – VI.

a zapuštěných do stropu na samé hraně boční zdi. Připomínaly věříny

– i dlouhou, teď sklopenou lávkou –, ale jejich umístění bylo krajně

nešikovné. Hofbauer mezitím želel toho, že ve zmatku kapitulace dal

vyhodit do vzduchu přilehlé krematorium. Bylo, pravda, malé,

s kapacitou sto kusů denně, kolik jich ukládal zpracovat státní plán,

ale právě ta komorní nenápadnost by se dnes úžasně hodila firmě

i městu. Takhle se musí na okres nejen s každým dědou, který si

poručil kremaci, ale i s každým psem: pálí je tam mezi křesťanskými

žehy za nekřesťanské peníze.

Za řeči vyšli na prostranství s dosud zřetelnými betonovými

fundamenty. Hofbauer se stále častěji obracel k Lízince. Její

soustředěná pozornost zdála se ho inspirovat k líčení podrobností,

které pomalu zasypával netečný písek času. Ožívala v nich pionýrská

legenda o prostém sanitáři místní nemocnice, jehož otec Heini

hrdinsky padl jako polní četník první války a bratr policejně

zajišťoval území dobytá v druhé. A právě tento neprůbojný mladík

první pochopí význam ,usmrcení z útrpnosti‘, jak je propaguje nový,

průbojný režim. Zaskočí, kde selžou reakční i zbabělí lékaři: oběhne

příbuzné příslušných pacientů a vysvětlí humánnost akce tak

zaníceně, že nikdo neodmítne. Po poradě s odborníky zvolí způsoby

ošetření a dá se do práce. Denně dělá jen tolik mrtvol, kolik předem

vyjedná kremací v okolí. Už za měsíc mohou však dvě třetiny

nemocnice sloužit jako lazaret a Adolf Hofbauer je slavný. Je

pověřen zpracovat ve velkém celý jih země a tehdy pomůže rodnému

městu: místní majitelé výhodně prodají pozemky, místní podnikatelé

staví, řemeslníci dodávají vybavení, obchodníci a hostinští mají

konjunkturu. Adolf Hofbauer je i ctěn a milován. Tábor se nemůže

231

měřit s giganty šrotujícími celé národy a rasy, ale svůj úkol splní,

a víc: když proud starců, blbců, tuberáků a rakovinářů opadne,

začnou sem proudit k ošetření kriminální recidivisté. Tady možná

došlo k přehmatům, když mezi ně vyšší místa zahrnula i pár

politických vězňů, ale za to nenesl zodpovědnost, však se nedostal

ani na listinu válečných zločinců a mohl zůstat doma. Ani ze žaloby

několika zahraničních pozůstalých, kterou zavinil ten nešťastný

článek, nebude pršet; bude-li třeba, dosvědčí celý Holzheim-

Niehausen: náš Áda Hofbauer je nevinný. Proto hledí před sebe

i dozadu s čistým svědomím a s neochvějnou vírou, že čítanky jsou

už napsány.

Malý muž, tak velký významem, se mezitím do Lízinky zavěsil

a hovořil vlastně jen k ní. Vlk jdoucí o krok pozadu se snažil zaujatě

poslouchat, ale překvapovalo ho, že se současně podstatnou částí

svého já znovu zabývá Lízinkou. V cestovním kostýmku, který si

oblékla místo džin, když měli klást věnec, jako by náhle dospěla.

Byla vyšší než Hofbauer, takže naklánějíc k němu hlavu, aby ho

slyšela, vypadala, že ho vede. Přesto nebyli směšní, Vlk musel

naopak obdivovat, jak byl rozdíl věku i výšky setřen zářením

vzájemného porozumění. Představil si místo Hofbauera sebe a byl

maně okouzlen, jak všestranně ten obraz získal. Bože, vždyť po ní

toužím! vzdychl. Proč jsem ji vlastně tak rychle odepsal? Opravdu

jen kvůli Markétě? Co když jsem se prostě polekal, že to už

nezvládnu? Co když slyším první zvonění stáří??

Rozrušilo ho to, nemohl se hodnou chvíli soustředit. Mrákotně

kývl na Hofbauerův návrh, že je zaveze do hotelu, aby si odpočali

před večírkem. U recepce jen matně vnímal, jak malý muž Lízince

líbá a jemu tiskne ruku se slibem, že je vyzvedne v osm. Mechanicky

přijal klíče od obou pokojů, vzal dívku pod paží a vedl k liftu.

Ironický pohled recepčního hypnózu přetrhl. Blázním? utrhl se na

sebe hrubě, to chci skutečně zneužít postavení a přeříznout vlastní

žačku jako poslední kočí mezi exkurzí a večírkem, abych si dokázal,

že mi pořád stojí? Chci pro jednu soulož s pannou, jaká obvykle

připomíná řezničinu, zradit všechna ta nádherná milování

s Markétou, v zubařském křesle, v chladnoucí vaně, na tajícím sněhu,

232

na vyhřátém písku? Co na tom, že patří minulosti? Voják také

nemění vlajku, protože je prostřílená, a neopouští staré kombatanty

pro mladší.

Dovedl dívku k výtahu, kde se ukláněl liftboy s hnědou pletí

Levantinců, uvolnil její paži a podal jí klíč.

– Projdu se trochu, řekl suše, – poležte si. Zavolám v půl osmé,

abyste nezaspala.

V očích jí zahlédl výraz, který už nestačil dešifrovat. Utkvěl mu

i smyslný úsměv orientálce, spěšně přivírajícího dveře. Bez pozdravu

významně hodil svůj klíč na desku recepce a vyšel ven.

Procházka ho uklidnila. První letní den v nedělně prázdných

ulicích lemovaných bohatě štukovanými domy neprovokoval

k dobrodružným výbojům, milostným pletkám či riskantním hrám

o bank; zval k milým návratům, něžným vzpomínkám a tichým

bilancím trvalých hodnot. Když se pak přistihl, že místo na Lízinku

či na Markétu myslí se zvědavostí odborníka na šest záhadných háků

s římskými čísly zapuštěných do stropu až u zdi, věděl, že je

v pořádku.

V hotelu se dlouho louhoval v horké vodě, dal si skotský střik, div

neutrhl páku baterie, a se skvělým pocitem vklouzl do čisté košile

vonící levandulí. Vděčně pomyslel na Markétu. Měl bych jí zavolat!

napadlo ho. Stihnu to ještě? Vyděsil se: bylo za a pět minut osm.

Zběsile vytočil Lízinčin pokoj. Nezvedla to. Za pár vteřin měl na

sobě smoking i perka, zabouchl dveře a v běhu zkoumal, má-li

peníze a doklady. Lift přijel bez obsluhy. Proboha, blesklo mu

hlavou, co když ten dobytek… sítnice mu vrátila vilný škleb a teď

také porozuměl poselství jejích očí: aby ji nenechával samotnou.

Když se dveře rozevřely v první m poschodí, vyrazil jako smyslů

zbavený. Unikla Šimsovi, aby se na ní ukájel špinavý Turek? Silně

zaklepal. Neozvala se. Zalomcoval klikou. Nepovolila. Recepčního!

Lift se začal zavírat. Doběhl včas, rozpáčil dveře heverem svých

paží. Z kabiny stejně nedočkavě vtrhl do haly a ihned se zastavil.

Paní Lucie Tachecí, prodírajíc se jako zasypaný horník z trosek

své třetí – manželství připočítala – nešťastné lásky, rozhodla se mstít

tomu hnusnému pohlaví ze zálohy. Její příklad, mateřská osvěta

233

a především Lízinčina povaha jí dávaly jistotu, že dcera, sebevíc

žádoucí i žádaná, nenechá své šance na prvním pažitu, ať bude oset

jetelem či parkovou směsí. Zájezd do ciziny, natož v doprovodu

profesora Vlka, chápala jako osudovou příležitost; po synech řezníků

měly konečně vstoupit na scénu Lízinčina života hlavní osoby,

synové podnikatelů, bankéřů i – myslela na to s úsměvem, ale

věděla, že je to reálné, přidá-li se ta nezbytná dávka štěstí – králů.

Proto navždy svlékla z dcery ochranné mimikry dětskosti

a oblékla ji jako ženu. Cestovní kostým byl jen předehrou. Teď stála

uprostřed haly v černém saténu, který obepínal štíhlý krk jak

strangulační rýha, nadouval se k drobnému, ale výraznému pahorku

ňader, zužoval k vosímu pasu a klesal jako černý vodopád ke

kotníkům; od půli skvěle modelovaných stehen byl však rozstřižen,

takže odhaloval smetanu kůže. Vlasy spletla do vrkočů, které jí

obtáčely hlavu svatozáří. Od hlavy k pasu vypadala jako světice, od

pasu dolů jako kurtizána. Účinek byl mohutný.

Snědý liftboy seděl zcela proti předpisům v křesle, kde starší hosté

čekávají na výtah, u baru zkameněl nápojář, třímaje oběma dlaněmi

stříbrný šejkr ve výši hlavy, zatímco jeho host držel v jedné ruce

doutník a v druhé zápalku, která mu dávno spálila prsty. Vznešený

portýr usilovně roztáčel větrník dveří, jimiž nikdo nešel. Recepční se

už neušklíbal: měl otevřená ústa. Lízinka

poslouchala řeč času. Nejdřív odbily osm hodiny v hale, které se

předcházely. Po nich nádražní, které šly přesně. Nakonec kostelní,

které se zpožďovaly. Pohlédla na drobounké náramkové hodinky po

babičce, které jí na cestu dala matka. Ukazovaly čtvrt na devět.

Usoudila, že zmeškala, a rozhodla se jít spát. Tu k ní přistoupil od

výtahu Vlk a od vchodu Hofbauer. Nenašli vhodná slova, proto jí

mlčky nabídli rámě.

Hofbauer je dovezl k zámeckému pivovaru. Jestliže ho Vlk

podezříval z pokleslého vkusu, když vstoupili pod klenbu, která

násobila třískání holb a zpěv podroušených, vzápětí se mu v duchu

omluvil. Jeden z pivonošů v kožené zástěře jim otevřel spojovací

dveře a naráz se ocitli v jiném světě: k podniku patřily i zámecké

pokoje. Prostřeno bylo v knihovně. Připravili jim z mobiliáře vzácný

234

empírový stůl o třech stranách, takže každý mohl sedět mezi oběma

společníky. Aby byla symetrie dovedena k nejvyšší rafinovanosti,

planuly tu tři tříramenné svícny, obsluhovali tři číšníci v livrejích

a za trojdílnou zástěnou tiše koncertovalo trio.

Lízinka samou radostí zatleskala a Hofbauer se uklonil; ve fraku,

který oblékl, tak ještě víc připomínal rtuťovitého dirigenta. Ve

Vlkovi se srazilo vrcholné uspokojení estéta s nedefinovatelnou

ostražitostí. Hostil by mě takhle, pomyslel si, i bez ní?

Kuchyně odpovídala prostředí. Po ledovém kaviáru s citronem,

který zapili náprstkem pravé ruské vodky, následovala ,sole

Coquelin‘; v malých turbanech z kambaly dýchala lososí pěna, na

pohled lehčí než vzduch. Zapíjeli bílým franckým Thüngersheimer-

Johannisbergem z rodiny Müller Thurgau, o kterém Hofbauer

poznamenal, že ho má rád ,nobelový Böll‘, v čemž jediném se s ním

shodne. Následoval ,canard rouennais aux oranges d'Espagne‘,

křehká kachýnka obložená plátky pomeranče a filigránskými

pommes soufflées, a k ní Pommard 1955 ze sklepů markýze de

Monteclaina; k povinnostem odběratele, řekl hostitel omluvně,

výslovně patří upozornit konzumenty, že pijí momentálně nejdražší

víno na světě. Kulinářský koncert byl zakončen bavorským krémem

Rothschild s anglickou žloutkovou šlehačkou. Poslední notu zahrálo

na tympán korku suché Pommery.

Po celou dobu ležel prsten otce Heiniho vprostřed stolu, zasazen

v sametové etuji, kterou Hofbauer mezitím obstaral. Vlk se nemohl

zbavit dojmu, že se šperk nějak zmenšil, až to přičetl svým očím.

Budeš si muset obstarat brýle, pokáral se, ješito! Hostitel pokračoval

v poledním monologu, tentokrát na soukromou notu. Vyprávěl

Lízince – na Vlka pohlédl jen při přípitku – román lásky, který prožil

s milovanou Trudou od dětství až do její smrti, tím tragičtější, že

banální: kousnuta psem, zemřela na vzteklinu. Psa nezjistil, a tak

v antickém hněvu, přiznal se, usmažil v jejich elektrických obojcích

všecky. Protože stejně otevřeně líčil i Trudinu obětavou pomoc při

euthanasii, zeptal se ho Vlk tiše v jedné z řídkých chvil, kdy u nich

nestál žádný číšník, není-li to trochu riskantní.

235

– Proč? podivil se Hofbauer, a když pochopil, vysvětlil jim

s úsměvem, – ale vždyť tihle všichni pracovali u mne.

Až teď si Vlk všiml, že číšníci i hudebníci jsou bez výjimky jeho

a Hofbauerovými vrstevníky. Osm starců, ušklíbl se, a jedno dítě!

Zjitření, které ho přepadlo, když ji hledal, a vyvrcholilo, když ji

našel, opadalo. Musel přiznat, že lví podíl na tom měla Hofbauerova

love story s Trudou, tak podobná jeho s Markétou. Tento pravda

žádný krasavec, ale bohatý podnikatel a historická osobnost, mohl

jistě už nesčíslněkrát uvést do svého života novou ženu. Ale neučinil

tak, jako to tím méně učinil Vlk, jehož stará láska naštěstí dýchá

s ním vzduch života. Pocítil vděčnost za tu lekci, jen se ho chtěl

později soukromě zeptat, jak nakládá se svou vitalitou. Hádal, co asi

zastupuje v Hofbauerovi jeho vlastní náhradní vášeň vařit, a při své

znalosti psychologie by se byl vsadil, že jsou to karty nebo ruleta,

v každém případě hazardní hra.

Příležitost měl vzápětí, když se Lízinka omluvně zvedla; číšníci

ihned postavili špalír, který ji dovedl k příslušným dveřím. Než Vlk

stačil zformulovat otázku, předběhl ho Hofbauer.

– Kolego, zatykal mu téměř úpěnlivě, – smím se tě naprosto

otevřeně zeptat, jaký k ní máš vztah?

– Vztah…? opáčil Vlk zmateně.

– Jestli ji miluješ, pokračoval Hofbauer rychle, – zapomeň na

tenhle rozhovor. Ale je-li jedna z mnohých, nech mi ji tu!

– Prosím…? zakoktal Vlk.

– Ožením se s ní, řekl Hofbauer. – Má v sobě oheň i led, jako

měla Truda. Vím to tak jistě, že jsem ještě odpoledne dal zmenšit

otcův prsten na její míru. Tak co? Smím jí ho dát k zásnubám? Jestli

ano, odjedeš mým vozem a budeš tu mít do smrti otevřené konto.

Nuže?

Přes nedohledné údolí let prásklo znovu vzduchem jak bič to

slůvko, které ho donutilo k jedinému selhání v životě. Teď však

nečelil jednomu z Hofbauerů naivní učitýlek, ale ostřílený šéfkat,

který s ním sice nemohl soutěžit v číslech, jinak však nad ním čněl

jako van Gogh nad výrobcem kalendářových krajinek. Ani nemrkl,

když zvučně odpověděl.

236

– Bohužel. Stane se mou ženou.

V tu chvíli bezpečně věděl, že to týmiž slovy a stejným tónem

sdělí pozítří ráno Markétě.

Trio přerušilo barokní kompozici a zahrálo intrádu. Lízinka se

vracela. Jeden číšník zavíral dveře, druhý ji sledoval, kdyby

uklouzla, a vrchní odstavoval židli. Oba muži povstali. Poděkovala

se sklopenýma očima, takže jí unikl propastný rozdíl v barvách tváří.

Vlk, nezvyklý lhát, byl rudý jak rak. Hofbauer, nezvyklý prohrávat,

bledý jak vosk. Ale nehodlal se spokojit s pouhým tvrzením.

– Slečno, oslovil Lízinku, snaže se o zdvořilostní nezávaznost,

– slyšel jsem od přítele Vlka sdělení, které povyšuje naši prošlou

večeři na skutečnou slavnost. Smím vám gratulovat?

Vlk se viděl stát na druhé křižovatce svého života, řízením osudu

s protivníkem, který se opět jmenoval Hofbauer. Ten upřeně hleděl

na Lízinku, až pochopila, že je rozhodnut čekat na její reakci třeba do

rána. Omluvně se pousmála a

kývla. Vlk ovšem věděl, že jako už od rána ani teď nerozuměla

jedinému slovu, což Hofbauerovi jako všem mluvkům prostě uniklo;

přesto byl své lásce nevýslovně vděčen.

– Vlku, řekl Hofbauer, – co jsme si, to jsme si. Obelstil jsem vás,

jak to patřilo k mému povolání, ale zato vám zachránil život. Jsem

45

voják, ale ne sebevrah. Válka je ztracena. Pomozte mi zmizet, a já

se postarám, aby zmizela vaše minulost.

Komisařův vždy perfektní tmavý oblek byl pomačkán, jindy

sněhobílá košile nesla zřetelné stopy, že je použita nejméně podruhé.

Ale k pocitu zadostiučinění měl Vlk daleko. Muž, který ho prvně

vyhledal doma, připlíživ se po zatemnělém schodišti jako zloděj, byl

ještě teď, kdy vlna fronty došplouchla až k městu, pánem jeho osudu:

stačilo, aby zapomněl v trezoru své kanceláře pár protokolů

s Vlkovým podpisem.

Vše bylo tím zoufalejší, že se Vlk při nejlepší vůli konfidentem

necítil. Své selhání chápal jako intelektuální, nikoli morální. Komisař

237

Fritz Hofbauer ho sprostě podvedl: hodil mu, nezkušenému, udici

několika pravděpodobností, a tím vzbudil dojem, že ví vše. Jaké bylo

Vlkovo zděšení, když mu komisař po zatčení přiznal, že od začátku

blufoval: ve snu ho nenapadlo, že v tomhle hnízdě nějaký odboj

existuje, Vlka mu přivedli opravdu náhodou a udeřil na něho z pouhé

rutiny; kdyby byl držel, řekl mu cynicky, hubu, byl by ho poslal po

další facce domů.

Nebýt té absurdní náhody, mohl dnes Vlk poslouchat hřmění děl

se stejnou euforií jako celé město. Místo toho byl bezradný, na

pokraji sil. Podařilo se mu sice tři zatčené vyfechtovat, když

přesvědčil Hofbauera, že by jeho svoboda bila jinak do očí. Bohužel,

nikoli bratra! Bilo by do očí, přesvědčil tentokrát Hofbauer jeho, že

je to kvůli vám. Tím spíš nemohl komisaři odpustit, jak hnusně

zneužil jeho poslušnosti. Nakonec se stejně nevyhnul podezření. Tu

a tam mu neodpověděli na pozdrav, ten či onen přestal před ním

hovořit. Sestra se při jeho návštěvách rozplakala a nepřestala, dokud

neodešel. Nejhůř se zachoval Vorel, kterého přece vysloveně

zachránil: když potkal Vlka na školní chodbě, odplivl si.

S krvácejícím srdcem musel Vlk prosit komisaře, aby taktně zasáhl,

než ten člověk vyvede nějakou hloupost. Mohl tušit, že ho dá také

zastřelit??

V důsledku tak tragických nedorozumění si ve chvíli, na niž se

jako věrný vlastenec léta těšil, kdy lustr, pohupovaný tlakovými

vlnami dělostřelby, cinkavě zvonil hranu nesvobodě, nemohl dělat

iluzi, že prokáže svou bezúhonnost hurá-vlastencům, až vyjdou na

lov údajných kolaborantů. Byl tak zdrcen, že se nedokázal ani

rozhodnout, má-li prchat, anebo si pustit plyn. A teď stál strůjce jeho

neštěstí před ním.

Nečekaná nabídka vykřesala naději. A způsob, jak z ní

rozdmýchal plamen, aby se z popela nešťastné chyby zrodila silná

osobnost s puncem neomylnosti, nesl už pečeť jeho mozku, jenž tím

byl zachráněn pro službu lidstvu.

Celý složitý plán vyvinul během Hofbauerovy řeči a nikdy se sám

nepřestal divit, jak přitom stačil vyřešit i technické detaily. Hofbauer

ho poslušně očekával ještě téže noci na zahradě své vily; Vlk hodil

238

mezitím do školní schránky dopis, že ho nedůvěra, zaviněná jeho

dokonalou konspiraci, nutí dokázat nevinu skutkem. Padne-li, napsal

s trochou hořkosti, stačí ho snad dostatečně očistit jeho krev. Při

modrém světle baterky si pak prohlédl v Hofbauerově mercedesu

listiny, které mu komisař slíbil vydat při loučení: originály osudných

protokolů a kopie rozkazu, jímž Hofbauer nařídil, aby byli zítra ráno

zatčeni a souzeni vlastenečtí učitelé Bedřich Vlk a jeho snoubenka

Jarošová. Jak toužil ji varovat! Miloval ji tím víc, že jako jediná

věřila v jeho nevinu, ale ohrozil by celý podnik, při kterém byl

nástrojem vyšší, historické spravedlnosti. Modlil se, aby jí osud byl

milostiv a fronta přišla včas.

Písemnosti vrátil Hofbauer do náprsní kapsy. Pak se Vlk ujistil, že

vezou rezervní kanystr s benzínem, a ulehl na zadní sedadlo, pod

hlavou aktovku s pořádným smotkem elektrikářského drátu.

Hofbauer ho přikryl plédem i kabátem a provezl kordonem polního

četnictva, který uzavíral frontovou oblast. Potom si Vlk, aktovku pod

paží, sedl dopředu, aby poskytl alibi komisaři při eventuálním setkání

s vlastenci. Hofbauer mu svěřil své doklady a také prsten po otci,

který by ho mohl prozradit. A vyprávěje o své rodině, žijící

v idylickém Holzheim-Niehausenu, řídil chladnokrevně vůz už už

povstávající zemí, zatímco Vlk vedle něho mlčky sbíral sílu, aby ho

dokázal zabít.

Problém netkvěl v tom, že komisař měl zbraň. Vlk spoléhal na

moment překvapení. Profesionál, který umlátil či dodal katu

bezpočet lidí, se nemívá na pozoru před učitelem přírodopisu, zvlášť

když ho má za figurku z pilin a bláta. Vychován v rodině vesnického

písmáka, byl však Vlk do morku humanista; představa, že má

vlastnoručně – aťsi na svatý příkaz vlasti a odvetou za vraždu

spolubojovníků – zbavit života lidskou bytost, ho teď skličovala víc

než předtím strach. Bál se, aby v klíčovém okamžiku, kterým měla

být zdravotní zastávka, nenabyla vrchu jeho vrozená dobrosrdečnost;

aby našel sílu Hofbauera omráčit, pro jistotu svázat drátem, zastřelit

jeho pistolí a pak s vozem a listinami spálit.

Než dosáhli lesní oblasti, museli projet krajským městem. Téměř

v jeho geometrickém středu, na hlavním náměstí, jim nečekaně

239

zkřížily dráhu dějiny. Jako ve filmu či ve snu pluli náhle krokem

v zástupu lidí, kteří nadšeně mávali starými státními vlajkami

a v slzách zpívali hymnu, tak opojeni prvním douškem svobody, že

nevěnovali mercedesu pozornost. Vlk však věděl, že je zle, že stačí

první výkřik a dav je rozšlape i s vozem. Ještě zahlédl, jak k němu

Hofbauer otáčí od volantu znepokojenou tvář, ale to už bleskově

spočítal novou variantu, ověřil v duchu, že k ní má nutné rekvizity,

a vykřikl první sám.

– Pomóóóc!

Celou vahou svého robustního těla přišpendlil komisaře na dvířka,

a když se mu podařilo nahmatat – ani přitom nepustil aktovku –

kliku, vypadli oba pod nohy zástupu.

– Držte hóó, řval Vlk, – vraždil naše lidííí!

Později musel obdivovat i to, jak přesně odhadl psychologii davu

a jeho složení, snad že o něm stále přemýšlel, když se ho ještě sám

bál. Vždycky ho nejvíc děsila stádnost, pomyšlení, že úchylný

jedinec, který vyvolá v davu barbarské atavismy, je s to vymazat

staletí civilizace. Nemýlil se! Lidé, mezi nimiž bylo mnoho žen

a dětí, se napřed nerozhodně zastavili, ale už za okamžik několik

mužů zalehlo Hofbauera tak, že i Vlk se stěží osvobodil. Teď se

staral o to, aby lapený nepromluvil.

– Pozor! nepřestával křičet, – má zbraň!!

Několik rukou se ležícímu hrabalo v kapsách, a když našli pistoli

zlověstného typu, byli přesvědčeni. Vlk zatím klubko mužů oběhl,

dostal se k hlavě, a nedbaje zuřivě bojujících zubů, které ho

zraňovaly, rval mezi ně vší silou svůj kapesník.

– Já ti zacpu tu hubu! křičel hystericky, obraceje se k zástupu, – ta

huba nás posílala na smrt! Podívejte… –

dílo se zdařilo, nepřítel nosem natahoval vzduch, aby se neudusil,

a on vyskočil, škubnutím otevřel aktovku a mával nad hlavou

drátem,

– tímhle nás šněroval jako balíky, na, ochutnej taky!

a muži, klečící na Hofbauerovi, mu nadzvedávali svíjející se tělo,

aby je mohl sdrátovat. Nebezpečí ho nutilo spěchat a především vinit

komisaře z nových a nových zločinů. Když dovázal nohy, nadešel

240

nejriskantnější okamžik: musel se na pár vteřin vzdálit k autu. Ale to

už poznal, že přinejmenším jeden z pomocníků projevuje aktivitu

měřitelnou s jeho; byl to silný mladík s nízkým čelem a zpřeráženým

nosem, prozrazujícím boxera.

– Vystav ho! houkl na něho, vkládaje mu do ruky zbytek drátu, –

ať ho každý vidí, to je totiž –

jako trumf vytáhl z kapsy služební kartu,

– komisař Hofbauer, náš vrchní kat!

Podal ji nejblíže stojící ženě a dral se do auta pro kanystr. Záměr

vyšel. Žena rozčileně zvedla průkaz nad hlavou. Při pohledu na

nenáviděný znak začal dav, zatím spíš šokovaný rvačkou sedmi proti

jednomu, konečně trochu žíznit po krvi. Silák trhl drátem a vlekl

Hofbauera po dlažbě jako pytel. Vlk spěchal z nimi. Nesměl polevit,

dokud hrozilo, že někdo objeví papíry v náprsní kapse. Nad hlavy

zástupu vylétl konec drátu a uvízl na rameni lucerny. Když se Vlk

dostal k lucerně, začalo na ni pár mužů vytahovat Hofbauera nohama

napřed.

– Moment! zavelel. Otevřel uzávěr a lil na komisaře benzín od

hlavy k patě, jako by chtěl flambovat obrovskou pečeni. Viděl

nachem nepříčetné oči a zaslechl odkudsi výkřik, který ho

zmobilizoval k rozhodnému střetu.

– On se zbláznil! volal někdo, zajatci patří před soud, tohle je

lynč…!

– Kde seš?? vzběsnil Vlk a napřáhl skoro prázdný kanystr proti

davu, který couvl i ztichl. – Tenhle hajzl mi zabil bratra!!

Nepomáhals mu?? Vylez, ať si tě prohlídnu!!

Neznámý se neodvážil.

– Héj…, začal boxer,

– rup! přidali se další.

Nohy se dotkly lucerny, zatímco hlava se houpala na dosah ruky

od zástupu. Vlasy slepené benzínem, se zdály ježit hrůzou. Vlk

odhodil nádobu, vrazil ruce do kapes a strnul. Později ho zamrazilo,

jak by byl dopadl v lese: mohl dokumenty leda sníst. Naštěstí byl

mezi lidmi.

– Sirky! volal. Dejte sem někdo sirky!

241

Neznámá chvějící se ruka mu podala zapalovač, vyrobený

z nábojnice snad v první válce; o vzácný kousek se pak nikdo

nepřihlásil a Vlk jej nosil jako talisman. Škrtl a pohlédl nad sebe.

Vypoulené oči už ani nepatřily člověku. Přesto zaváhal. Ale pak se

v něm zvedl chladný hněv, o jakém tolikrát čítával, hněv mstitele

rodiny, národa, plemene. Ani žalostný sten, připomínající kňučení

psa, ho už nedokázal zadržet. Zvedl plamínek k vytrčeným vlasům.

Ozval se prapodivný zvuk, jak kdyby se s bafnutím zažehl

obrovský plynový vařič. Několik vteřin vypadal komisař jakoby

zataven do oslnivého skla. Snad hrůza, snad šílená bolest mu

propůjčily sílu vyplivnout roubík. Zaječel. Asi chtěl ještě něco sdělit,

ale to už nezvládl. Jekot neartikulovaně stoupal do závratné výšky,

až se náhle přetrhl. Vystřídal jej strašlivý puch. Vlk ostře vnímal, že

v přeplněné ulici je hrobové ticho, přerušované jen šustivým

praskáním, jako by někdo mačkal balicí papír. Plamen zhnědnul, ale

byl to možná optický klam, jak tmavla dosud bílá tvář. Drobné tělo

se začalo žárem ještě víc scvrkávat a přitom i pohybovat, to se

smršťovaly jednotlivé svaly. Hofbauer se podobal cvičícímu

gymnastovi. V zástupu omdlévali a zvraceli lidé. Konečně se

vytvořila mezi tělem a oděvem skulina, kam mohl vzduch. Čadivě

zahořela látka a pod ní Vlkovo klopýtnutí.

Když plamen uhasl a Vlk ochutnal, musel uznat, že něco takového

ještě neměl na jazyku. Ten

46

koňak, starší než elektrické světlo, jako by až po zahřátí číší

uvolnil stoletou vůni i chuť. Teď bylo na něm, aby zatleskal. I

Lízinčin obličejíček vyzařoval blaženství. Adolf Hofbauer se

konečně vzpamatoval a slabě usmál. Když si představil, jak by na

ztrátu Lízinky reagoval sám, uměl Vlk ocenit jeho sebeovládání.

Navíc mu byl nevýslovně vděčen, že ho svým citovým vzplanutím

donutil překonat mrtvý bod v životě a učinit rozhodnutí, k němuž by

třeba jinak vzdor své přímé povaze nenašel odvahu. Přemýšlel, jak se

mu odvděčit.

242

Za šťastných dnů, promluvil Adolf Hofbauer, pořádali večírky pro

blízké přátele přímo na ošetřovně. Truda totiž vynalezla kouzelnou

hru, která se dala hrát jen tam. Po válce se sice musela pozměnit

pravidla, což ji ochudilo, přesto je i v náhražkové podobě zajímavá

a především, usmál se, hazardní. Ne, kolega se nemusí bát, nechce ho

obehrát o majetek ani o lásku. Nabízí jim prostě nevšední zážitek, při

kterém si vypijí ještě trochu toho dobrého šampaňského. Přijali.

Vezl je opět sám a vše muselo být předem připraveno, protože,

když je uvedl – zadem, přes bývalé krematorium – do ošetřovny,

ostatní už čekali, ale měli, číšníci jako muzikanti, dlouhé bílé pláště;

působilo to tísnivě. Usedli, Lízinka veprostřed, všichni na téže straně

dlouhého stolu, čelem ke stěně se záhadnými háky. Byla teď

nasvícena dvěma jodovými reflektory, které na ní odhalily každou

nerovnost; těsně pod háky připomínala hladkostí zrcadlo, zatímco níž

začínala mapa plná prohlubní a rýh. Vlevo za sebou zahlédl Vlk

stříbrný kbelík s ledem, kde zlatě kvetlo Pommery, vpravo soupravu

bicích nástrojů.

Vystřelila zátka a příští doušek ho báječně uvolnil; jako by se

v něm přesunula jakási stěna, uzavírající zákoutí plná temných

předtuch a odkrývající slunné lodžie popnuté nadějemi. Elektrizován

hleděl na Lízinku, že skoro zapomněl na hru, až i před něho položil

vrchní číšník tabulku s křídou.

– Slavný spisovatel Remarque píše v románu, promluvil Adolf

Hofbauer, otvíraje založenou knihu, – „Stíny v ráji“, kapitola dvacátá

třetí, toto: „Byl jsem opět v místnosti, kde stály spalovací pece, se

staženým hrdlem a ani nedýchaje, protože mě právě v bezvědomí

sundali z háku na zdi, na který věšeli odsouzence. Zatímco oběti

svázanýma rukama i nohama rozdrásávaly stěny, katané uzavírali

sázky, která z nich vydrží naživu nejdéle.“ Z těch slov –

pokračoval Adolf Hofbauer, vraceje knihu vrchnímu číšníkovi, –

nečiší zrovna sympatie, ale každopádně uvádějí do světové literatury

naši hru, kterou objevitelka nazvala Totenlotto. Nemusím podotýkat,

že Truda byla daleka, aby snad někoho, nedej Bůh, trápila!

K Totenlottu jsme vybírali jen ošetřovance zcela dementní. Úkol

hráčů je prostý: uhodnout předem, kdo zbude naposled. Jak

243

Remarque naznačil, vyhrává i ten! Truda prosadila, že vítěz byl vždy

pod nějakou záminkou poslán zpět do blázince. Čest –

dodal rychle, protože se mu zachvěl hlas,

– její památce.

Napili se. Hudebníci i číšníci se přitom postavili do pozoru.

– Nejen já, ale i, pokračoval Hofbauer, zahrnuv gestem ruky

všechny přítomné, – mí spolupracovníci jsme nesli ztrátu Trudy tak

těžce, že jsme od té doby nehráli. Dnešní partii, která láme pečeť

smutku, umožnila přítomnost naší milé –

obrátil se Hofbauer k Lízince,

– návštěvnice, která nám naši velitelku tolik připomíná. Doufám,

že náš vážený –

obrátil se Hofbauer k Vlkovi,

– host pochopí správně mé pohnutky, a věřím především, že ty,

naše drahá –

obrátil se Hofbauer ke stropu,

– Trudo, nám neodepřeš své požehnání. Nuže!

Luskl. Šestice mužů odpochodovala vojenským krokem do

sousedního psince. Psi museli být předtím opět utlumeni, protože se

ozývalo jen sporadické kňučení a ti, kteří byli teď vyváděni do

ošetřovny, měli stažený ocas a vratký krok. Bylo jich také šest,

většinou půlmetrákové kusy: vlčák, setr, bernardýn, dobrman a doga,

výjimku tvořil vysoký štíhlý chrt. Na krku měli zdrhovací smyčky,

muži v bílém je vedli za druhý konec lana s pevným okem.

– Až nám teď chlapci, řekl Hofbauer, – představí figury, začíná

sázení. Každý z nás napíše číslo háku svého favorita. Pak už záleží

jen na tom, jaký měl ten jeho opravdu kořínek. Pravidlo, že vítěz je

amnestován, platí na počest Trudy dál. Sázím –

pokračoval Hofbauer, položiv na stůl tlustou náprsní tašku,

– svou hotovost proti libovolné částce či věci, kterou vsadíte,

kolego, vy. Pokud jde o vaši snoubenku, neznám vyšší fant, než

jakým by byl její –

dodal vesele, ale nedokázal skrýt, že to myslí vážně, – polibek.

Nuže?

Lízinka po chvilce beze slova přikývla.

244

Vlk beze slova položil na stůl svůj vzácný zapalovač.

Hofbauer beze slova luskl podruhé.

Nato se ujal vedení hry vrchní číšník.

Allons! zavelel. – Allez!

Vykročil první s vlčákem. Jako žokejové předvádějící v padoku

koně obcházel v kruhu kolem stolu, aby si hráči mohli zvířata

prohlédnout zblízka. Vlk byl vzrušen. Cítil se Hofbauerovi zavázán,

ale rozhodně mu netoužil přenechat Lízinčiny rty. Odhadoval šance

jednotlivých psů, přesvědčen, že jeho letité zkušenosti musí mít

jistou platnost i zde. Proto okamžitě vyloučil bernardýna i chrta:

prvnímu jeho těžká váha strhne ihned vaz, druhý ztrácel výhodu

lehkosti dlouhým, tenkým krkem, jak stvořeným pro škrcení. Při

dalším kruhu škrtl dobrmana i dogu: hladké krky nejspíš urychlí

strangulaci. Ochlupený setr a svalnatý vlčák měli mít zhruba stejnou

šanci.

Kroužení skončilo a Vlk nebyl rozhodnut. Psi seděli v řadě u

nohou průvodců, podivně roztřesení. Vrchní číšník je přelétl

pohledem a zavolal jako krupiér před spuštěním rulety:

– Faites votre jeu!

Koutkem oka viděl Vlk, jak Lízinka i Hofbauer píšou křídou na

tabulky, zakrývajíce je volnou dlaní; to prosté školní gesto smazalo

pro chvíli rozdíl let. Znovu upjal zrak na psy. Za ten kratičký

okamžik se scéna podstatně změnila. Dva muži zvedli výklopné

prkno, upevněné panty po celé délce zdi; na lávku teď všichni zručně

vysazovali své psy. Jakmile se jim to podařilo, vyskočili k nim

a navlékli pevné oko na hák. Postupně seskakovali a spěchali za stůl,

aby nebránili ve výhledu.

– Faites votre jeu! opakoval vrchní číšník a byl to pokyn, že si

mohou vsadit i ostatní; sázky musely být domluveny předem, protože

teď se jen na pár vteřin objevily ve všech rukou papírky a tužky.

Rozptýlený Vlk stále neměl vsazeno. Pozoroval dva číšníky, kteří už

schovali psací potřeby do kapsy, vrátili se k čelní stěně, plivli si do

dlaní a vsunuli je pod oba konce lávky.

– Les dernières secondes! zvolal vrchní a začal počítat jako před

startem rakety, – dix, neuf, huit…

245

Hofbauer odložil tabulku nepopsanou stranou vzhůru a netrpělivě

se předklonil.

– Sept, six, cinq…

Lízinka jen tabulku obrátila a zůstala nehnutě sedět.

– Quatre, trois…

Vlk napsal římskou jedničku. Měl ji vlčák.

– Deux, un, rien ne va plus!

Tradiční výzvu k ukončení sázek podtrhlo prasknutí: oba číšníci

vytrhli západky a přetížená lávka se sklopila, až narazila o zeď.

Ozval se typický cirkusový virbl, to jeden z hudebníků usedl za

baterii bicích. Šest natažených psích těl se pohupovalo při samé zdi.

Až na bernardýna, který si podle předpokladu ihned strhl vaz

a vypadl ze hry na samém začátku, byli ostatní jen přiškrceni a začali

vzápětí ze všech sil bojovat o život. Zdánlivě nesmyslné umístění

háků teď osvědčilo své přednosti. Psi měli malou, nicméně jedinou

možnost pokusit se krku odlehčit. Přišli na to velmi brzy a jali se

s neuvěřitelnou energií i rychlostí nahoře lízat jazykem a dole drásat

všemi čtyřmi betonovou zeď, což mělo jistý účinek.Vlk si představil,

oč efektivnější musel být zápas ošetřovanců, kteří do něj vložili

vědomé úsilí. Vytrhl ho třesk činelů: ohlašoval exitus chrta. Soubor

pokračoval tím sugestivněji, že seškrcená hrdla téměř nepropouštěla

zvuk a doprovodem bylo citlivé bubeníkovo sólo. Když trochu

přimhouřil oči, zdálo se Vlkovi, jako by zvířata šlapala do pedálu.

Pak jeden ze závodníků jako by vzdal a další činel oznámil vyřazení

dobrmana. Šlo do tuhého. Ačkoli lano, záměrně předimenzované,

škrtilo jen zvolna, zbylá tři zvířata mlela viditelně z posledního.

Chvilku se zdálo, že největší rezervy má doga, ale pak se odrazila

jednou prackou příliš silně, takže se otočila zády ke zdi. V psích

očích se objevil výraz, který neměl daleko k lidskému údivu. Doga

dokonce vyplázla na diváky jazyk, ale to už přestala hrabat a tečku za

její účastí udělal opět činel. Považoval-li Vlk zpočátku celé slavné

Totenlotto za problematickou záležitost, musel připustit, že ho

zaujalo; zákazníky by k němu ovšem nikdy neuvolnil – zvyky

z barbarské války nepatřily do civilizovaného míru –, ale se psy měla

hra drsný půvab i skutečné napětí. Zafixoval si v mozku, že musí

246

probrat s Doktorem její případné využití ve škole. Na úvahy však

nebyl čas, protože na zdi probíhal fascinující finiš, ve kterém setr

zjevně podléhal. Vrchní číšník se už přiblížil k vlčákovi s dlouhým

jataganem, aby ho po vítězství odřízl. Vlk, stržen, povstal. Zahlédl

vstávat i Hofbauera. Vsadil na setra! blesklo mu škodolibě hlavou.

Vlčákovy drápy se zaťaly do zdi s takovou vehemencí, že po ní začal

stoupat jako opravář telegrafních linek. Bylo to tak přesvědčivé, že

i Vlk pozdě pochopil vlčákův omyl: čím víc se tělo dostávalo do

vodorovné polohy, tím těsněji se na krku utahovala smyčka. Síly

opustily psa naráz. Těžké tělo se svezlo po zdi jak pytel a lupnutí

vazu prozradilo, že vlčák přes veškerou snahu dopadl jako

bernardýn. Naposled břinkl činel. O zlomek vteřiny později blýskla

čepel a vítězný setr sklouzl do náruče obou mužů v bílém, kteří ho

jemně složili na zem a ihned mu uvolnili škrtící oko. Na počest

vítěze odpálil bubeník celou baterií. Vlk rychle usedl. Seděl už

i Hofbauer; vyrovnával se s dalším zklamáním.

– Nu, dnes nemám, řekl, obraceje tabulku s římskou jedničkou, –

štěstí v lásce ani ve hře. Jak vy, kolego?

Vlk mu ukázal svou římskou jedničku.

– Že by to byl, zeptal se Hofbauer napjatě, – mrtvý závod? Při

něm se totiž sázky dělí. Slečno, vyneste ortel!

Podala mu tabulku. Stála na ní zřetelně setrova dvojka.

– Ano, řekl Hofbauer v pohnutí, – ano, vy jste skutečná

reinkarnace Trudy! Nu –

obrátil se k Vlkovi,

– dnes ostrouháme oba. Škoda. Vždycky mi bylo líto každého

polibku, který přišel –

ač mu nebylo do smíchu, pokusil se o žert,

– nazmar.

Lízinka vstala. Vlk i Hofbauer povstali ihned také, v domnění, že

dala povel k odchodu. Šla však ke zdi, a když jí oba muži v bílém

rozpačitě udělali místo, přiklekla k setrovi, sklonila k němu tvář

a zabořila rty do srsti. Podobalo se to dlouhému polibku. Nikdo se

nepohnul. Černá dívka mezi dvěma starci a pěti oběšenými psy

247

připadala všem jako kněžka při tajuplném pohanském obřadu. Pak

setr malátně zvedl hlavu a začal jí lízat ruku.

Když se vracela, obešla Vlka i Hofbauera zezadu a oni se za ní

zvolna otáčeli kolem osy. Zastavila se mezi nimi, oběma rukama

jemně přiblížila jejich hlavy a pak je políbila také – malého

Hofbauera na čelo, velkého Vlka na bradu. Byla to tak absolutní

tečka za nezapomenutelným večerem, že už nikdo z přítomných

nepronesl slovo. Hofbauer nabídl Lízince rámě, a když se zavěsila

i do Vlka, vyšli všichni spolu do první letní noci. I ta přispěla svou

hřivnou.

Jak projížděli od „Il paradiso“ do centra rozlehlým anglickým

parkem, musel Hofbauer co chvíli zvolnit, když jim proti reflektorům

hupkal důvěřivý zajíc. Dlouho s nimi držel krok párek srn a museli

dokonce zastavit, když přímo uprostřed vozovky seděla nafouklá

sova. Byl to pravý sen noci svatojánské, iluminovaný roji světlušek,

vytvářejících nad palouky celé mléčné dráhy. Všichni tři seděli

vpředu a Vlkovi připadalo, jako by byli spojeni jedním krevním

i citovým oběhem. A přestože tu slavnou píseň slýchal na tolika

festivalech, kam provázel Markétu, bylo mu, jako by ho teprv teď

dostihlo její poselství, k němuž musel Mistra Mistrů inspirovat

podobně silný zážitek.

– Alle Menschen werden Brüder…!

Do hotelu už Hofbauer nevstoupil. Když zavřel za Lízinkou dveře

vozu, políbil jí ruku a řekl pevně.

– Mnoho štěstí, slečno. – Nikdy na vás nezapomenu.

Nezapomeňte na to nikdy!

Pak stiskl ruku Vlkovi.

– Mějte ji rád, řekl. – Zaslouží si to.

– Rád, řekl Vlk rychle, – bych vám věnoval jako upomínku věc,

kterou nosím u sebe třicet let. I vy si ji zasloužíte.

Podal mu svůj památeční zapalovač. Hofbauer stiskl. Vyskočil

plamínek. Nostalgicky jej pozoroval. Uvědomil si, že ho Vlk právě

prohrál, ale že mu opět připadl s Lízinkou.

– Dík, řekl potom. – Vrátí-li se mi bratr, dám mu jej s pozdravem

od vás. Sbohem.

248

Obrátil se a nastoupil do vozu, aniž se ohlédl. Musel vyšlápnout

pedál plynu až k podlaze, protože mu motor divoce zavyl a brzdová

světla zaplanula vzápětí už na druhém konci náměstí.

Konečně sami! napadlo Vlka. Pocítil takový nával lásky, že

rozpřáhl ruce, aby ji hned teď a tu přivinul na prsa a zlíbal. Stála

vedle něho, hlavu s klubkem zlatých hadů přimknutou k rameni a oči

zavřené. Usnula vstoje jako pták. Nad zklamáním převážilo dojetí, že

se tak důvěřivě vydala do jeho moci. Objal ji kolem ramen jemně, až

se jí skoro nedotýkal, a zazvonil.

Zdvořilost nočního vrátného i recepčního dala tušit, že byli svými

předchůdci informováni jak o zájmu Hofbauera, tak o dojmu

z Lízinky. Oba provázeli Vlka, který nesl spící v náručí, k liftu,

druhý až ke dveřím dívčina pokoje. Odemkl, položil klíč na taburet

za dveřmi a s úklonou diskrétně odcházel. Vlk zavřel dveře nohou

a prošel předsíňkou k rozestlanému lůžku. Složil černou dívku na

bílé prádlo a tu si uvědomil, že překročil i práh svého snu. Byl s ní

sám, v cizí zemi, v hotelovém pokoji, kde je nikdo nemohl vyrušit.

Roztlouklo se mu srdce.

Šeptem ji oslovil. Neodpověděla. Dotkl se jí. Nepohnula se, jen

víčko se jí zachvělo, jako by na ně foukl. A co když nespí? vzrušil se.

Co když čeká na jeho podnět? Poklekl a sklonil se až k jejím rtům.

Napnul sluch i čich. Dýchala rychle a neslyšně jak dítě; z jejího

dechu

nevoněly

kupodivu

cizokrajné

nápoje

z

Cognaku

i Champagne, ale domácí čerstvé mléko. Přemožen něhou zabořil

chřípí do hedvábí, jako by se mělo proměnit v čerstvě posečenou

louku. Téměř se lekl, když ucítil růže, ale to ho bez výstrahy omámil

růžový olej, kterým Lízinku vyzbrojila matka. Aniž pohnul hlavou,

spočívající v údolí mezi dvěma měkkými stráněmi, sledoval každým

nervem proces zmrtvýchvstání svého po léta uměle umrtvovaného

mužství; z hlubiny zralého těla jako z vnitřku sopky pomalu, ale

zřetelně stoupalo k povrchu horké magma. Užasle vnímal, jak jeho

prsty, řízeny z neznámého centra, zápolí s prvním knoflíkem

smokingových kalhot. Když se jim nepoddal, utrhly ho.

249

– Pane Vlku, uslyšel, vím, oč vám běží. Ale máme-li být

uspokojeni oba, jednejme otevřeně, jinak budete rád, když skončíte

jen v díře. Lidi jsou přecitlivělí a mohl byste i přijít

47

o krk. Mladý, ale už trochu obézní advokát obešel obrovský

mahagonový stůl, zjevně konfiskát po okupantech, jak naznačoval

odšroubovaný inventární štítek, a usedl familiárně na opěradlo

tlustého křesla, kam předtím ponořil Vlka. Vlk ucítil silný parfém.

– Vy jste ty lidi, řekl advokát vědoucně, – udal, viďte, a on měl ta

udání u sebe!

– Já, řekl Vlk slabě, – byl vždycky čestný muž a vlastenec…

– O tom, přerušil ho advokát mile, – přece nepochybuji. Jen

musím vědět, jestli jste si jist, že při tom neoprávněném vzplanutí

vašeho patriotismu shořely i všechny důkazy.

Vlk se nadechl, vydechl, a pak přece jen promluvil.

– Ano!

– No sláva! řekl obhájce; jeho upřený pohled zblízka vyzařoval

sympatii, která Vlkovi vracela naději.

Zvolil si advokáta náhodně, protože neměl zkušenost. Krátce po

válce, když se našel Hofbauerův příkaz k popravě, vypadalo všecko

dobře. Že to potkalo jen ubohou Jarošovou, byla prostě tragická

náhoda. Podobná však zavinila, že ze všech pozůstalých právě otec

Jarošové dal její smrt Vlkovi za vinu: žil náhodou v odlehlém

regionu, takže ho neodradil strach.

Vlkův čin, o němž záhy mluvil celý kraj, měl totiž vedlejší účinek,

který nepředpokládal: pokud někdo nevěřil v jeho nevinu, tím více se

ho bál. Vlk založil organizaci odbojářů a věnoval jí všechen

mimoškolní čas. S přibýváním dalších funkcí ubývalo kritických

hlasů. Konečně se musel poděkovat i ředitel školy a Vlk byl ve

zdecimovaném sboru služebně nejstarší. Lákalo ho i uprázdněné

místo inspektora. A tehdy šlápl do jeho života neznámý sedlák, jehož

dceři poskytl v nejtěžších letech střechu, stůl i lože…

250

– Bohužel, přerušil ho advokát nečekaně, – mu ta holka těsně před

koncem napsala, že jste asi udavač a že z vás má strach.

– Lenka…?? To není.., zakoktal Vlk; dosud skálopevně věřil, že

se žaloba opírá o neprůkazný blábol.

– Dopis má, řekl advokát, přisednuv k němu blíž, – krajský

prokurátor. Je to klíčový důkaz.

Všecko ve Vlkovi křičelo. Lenka! Jeho Lenka, za kterou by dal

ruku do ohně… Tu se mu – jako při osudovém setkání komisařem –

zpotily prsty a hučivá odstředivka odkrvovala mozek i svaly. Teď už,

bohužel, věděl, co to je: živočišný, panický strach z neznámého

muže, který čeká právě na něho v kachlíčkované – představa sterilní

čistoty těch kachlů ho kupodivu děsila nejvíc – místnosti, tehdy se

sekerou, teď s provazem. Četl i slyšel, že tou hroznou zkouškou

prošli čestně i lidé, které podezříval z měkkosti, jako třeba inspektor

Kroupa, a věděl, že by se měl chovat důstojněji, ale nemohl si

pomoci, bylo to silnější než on, ačkoliv ještě o nic nešlo, nedokázal

ani ovládnout svůj třas. Bože, zoufal si, proč zrovna mě, tak

chytrého, silného a pro pravdu zapáleného člověka, musela

postihnout taková slabina??

Zmučeně pohlédl vzhůru na advokáta.

– Co mám dělat…? zašeptal.

– Navštívit ho, řekl advokát, usmívaje se z bezprostřední blízkosti,

– naneštěstí vás totiž předvolává. Ale naštěstí –

dodal spiklenecky,

– je to můj přítel.

Že nelhal, přesvědčil se Vlk hned, když překročil práh kanceláře.

Korpulentní mladý muž za erárním stolem se tvářil komisně jen do

chvíle, než sekretářka zavřela dveře.

– Vítej, Mirdo, řekl pak advokátovi, – jaks dojel domů? Jako by

Vlka nebylo, vzal obhájce kolem ramen a odvedl k oknu v živém

rozhovoru o jakémsi večírku, který se protáhl. Pak ztišil hlas a Vlk

byl přesvědčen, že jednají o něm, když tu spatřil na tvářích svého

obhájce rudé skvrny. Okamžik se prostomyslně domníval, že dostal

horečku, než poznal ruměnec. Pohlédl na ně novou optikou a otřásl

se: vždyť jsou to teplouši!! teplouši!! Odjakživa se buzerantů štítil.

251

Rozhodnut najít si ihned nového advokáta, hleděl teď bez respektu

i na prokurátora, který konečně usedl za svůj stůl; ano, táhl z něho

stejný parfém.

– Vypadá to s vámi, promluvil prokurátor ledově, – špatně,

člověče. Máte toho na tři špagáty.

Naprosto nečekaný úder vyrazil Vlkovi dech. Rázem měl úplně

jiné starosti. Ozvalo se známé hučení v hlavě, náhlá slabost mu

podlamovala nohy. Zmobilizoval však všechny svoje síly a skoro

vykřikl.

– Nemáte důkazy! Dopis nějaké bláznivé ženské… Nesmyslně se

polekal, že ho uslyší starý Jaroš, a selhal mu hlas.

– Ale, ale! řekl prokurátor posměšně, otevřel složku a vyňal z ní

velkou lesklou fotografii.

Vlk se málem nepoznal. Měl uválené sako, rozcuchané vlasy a

výraz štvance, třebaže byl právě po úspěšném lovu: nad ním hořel

komisař Hofbauer. K předchozím potížím se přidala nevolnost.

– Nejste si, zaútočil prokurátor ironicky, – příliš jist? Nezapomněl

jste, že protokoly mívají kopie??

– Ale ty jsem nepodepisoval…

Ještě nedokončil a už na něho šly mdloby, když si uvědomil, co

přiznal. Tu spatřil, že se oba muži usmívají. Překvapením zamrkal –

a myslel, že sní, když prokurátor zamrkal také. Nesnil.

– Tím líp, pane učiteli, aspoň, řekl vysloveně přátelsky, – to

zůstane mezi námi. Na špagát ovšem stačí originály.

– Ale ty přece…, zakoktal Vlk a raději nedořekl.

– Vy jste, řekl prokurátor s podivem, ale neagresivně, – nikdy

neslyšel o kriminalistické laboratoři? Pokud spálený papír zůstane

vcelku, není problém přečíst text.

Vlka znovu obcházely mrákoty. Viděl se klouzat hladkou černou

šachtou do místnosti bez oken obložené kachlíky i na stropě.

– Vaše situace je beznadějná, ale nikoli, zažertoval prokurátor, –

vážná. Jestli dám ty připečené indicie, a bez nich je dopis Jarošové

opravdu právně irelevantní, soudu nebo větru, záleží totiž jenom na

vás.

Vlk i v pádu nastražil uši.

252

– Mirda, pokračoval prokurátor a hned se opravil – váš obhájce se

náhodou doslechl o mém problému a naznačil, že byste mohl

pomoct. V tom případě bych zas já smazal tuhle aféru. Jak se vám

líbí?

Pád se přetrhl jako film. Vlk se ocitl v podivném stavu beztíže

i bezradnosti. Co po něm vlastně ti dva chtějí? Snad ne, aby jim dělal

třetího?? Všechno se v něm vzbouřilo. Ano, udělal chybu, že se

nechal oklamat, ale vykupovat ji mužskou ctí? To raději, zařekl se

v duchu, to raději za sebou přibouchnout… ale, zarazil se, nebylo by

to jen další selhání? Není nejvyšší čas vypnout zrádné emoce

a nabudit k nejvyšším otáčkám osvědčený mozek? Co si vlastně

klade za vinu? Strach ze smrti? Bon. Ale může za něj člověk víc než

třeba za slepotu nebo hrb?? A když už mu jednou na okamžik

podlehne, smí to kompenzovat strachem ze života?? Ne! Právě

naopak: má nést svůj život statečně a pokorně jako kříž, aby měl

možnost vyvážit své nechtěné sobectví neúnavnou obětavostí. Ano,

je i zůstane normální až do morku kostí a ti dva i celý způsob jejich

lásky se mu hnusí, ale ubude ho, když jim jednou dvakrát vyhoví?

Co svět světem stojí, ztrácejí důstojnost mučitelé, ne umučený!

– A o co, řekl, nutě se rovněž k výrazu, který měl nahradit úsměv,

– jde?

– Vy máte zřejmě, řekl prokurátor, prohlížeje si znovu

fotochemický otisk okamžiku, kdy Vlk proměnil Hofbauera

v pochodeň, – talent, jaký nám v dané chvíli nejvíc chybí. Jen

v našem kraji zbytečně vykrmujem tucet čekatelů na špagát a ti blbci

z ministerstva nechají zavřít pro kolaboraci jediného –

dodal rozhořčeně,

– kata!

Vlk zívl. Byl unaven, ale jinak příjemně naladěn. Vzdáleně

zaduněly těžké dveře, jak

48

pasová a celní kontrola přecházela do dalšího vagónu. Na této

straně hranic brali svou práci až příliš ležérně. Lízinku dokonce ani

253

neodkryli, stačil jim proud vlasů vytékající zpod přikrývky na

podlahu kupé. Vlkovi se tu potvrzovala teorie, že nejvyšší trest je

nosným sloupem státu; je-li odstraněn, podobá se moc zvětralé

filmové kulise, kterou porazí první vítr. Zvuky malého nádraží tlumil

vlhký poklop noci. Hodiny na peróně ukazovaly za sedm minut dvě.

Bylo jedenáct, když přišli do jídelního vozu. Lízinka se uložila

okamžitě: džíny i tričko hodila prostě na koberec. Když spatřil její

kufr v síti, usoudil Vlk, že spí jen v prádle, ale bylo mu líto budit ji

kvůli pyžamu dřív než před hranicí. Jako vždy zaplašilo vědomí

brzké povinnosti spánek. Ležel u stropu, a zatímco expres přetínal

vzdálenost nejkratší možnou trasou, bloudily jeho myšlenky křížem

krážem po celém životě. Třídil, sčítal a opisoval svá vítězství

i prohry, jako by to byly předměty v bytě, který chce vyměnit. Přitom

zapomněl na původní úmysl a hraniční kontrolu vzal vlastně na

vědomí, až když odcházela. Pak se spustil z lůžka, otevřel okno

a zhluboka dýchal vzduch, vonící olejem i seny.

Noc byla zas mimořádně jasná, obloha se dokonalostí přibližovala

planetáriu. Zahlédl pomalu padat hvězdu, než si však stačil něco přát,

zjistil, že je to satelit. Škoda, pomyslel si, ale hned se zastyděl, že by

jeho soukromé štěstí měla vykoupit vesmírná katastrofa. Začal

uvažovat, co vlastně čeká lidstvo v tom nepochopitelném prostoru,

kde nejvzdálenější planeta soustavy není víc než vrátka vlastní

zahrádky. Zalitoval, že mu není dvacet, aby se spíš dočkal prvního

kontaktu s myslícími bytostmi, nikdy ho nepřestalo zajímat – jak rád

parafrázoval básníka – „jsou-li tam kati taky…“; teď se však poprvé

přistihl při myšlence, že si to nepřeje. Co byl jako pedagog nucen

udělat si o svém povolání ucelený obraz, věděl, že teprv teď

jaksepatří „nic neví“, a hrozil se, že by k tomu přibyla ještě

problematika, kterou přestal chápat už u kvasarů. Zaplašil sci–fikci,

která ho zatím opravdu nemusela pálit, a vrátil se v myšlenkách

k dopisu, který našel ráno v recepci.

„Vážený bratránku,

přijměte jako projev úcty tradiční oslovení, vyhrazené odjakživa

lidem z oboru. Chci se Vám omluvit, pokud jsem Vám svým

nenadálým (i pro mne) citovým vznícením způsobil komplikace,

254

a především vyjádřil Vám úctu. V časech, kdy rozkolísání hodnot

u nás otvírá opět cestu k moci židům, kriplům, rudochům

a teroristům, pokračujete neefektně, ale důsledně v očistném díle,

zachovávaje tak jeho kontinuitu pro lepší časy. Cítím proto povinnost

informovat Vás o tajné schůzce konané v roce 1956 v Monte Carlu,

aby prozkoumala problematiku popravčích v západní Evropě, v Jižní,

Střední i Severní Americe. Při taktické neúčasti nás ze zemí, kde byl

tr. smr. dočasně zrušen, jednali pověření delegáti, za něž zvoleni tito

bratránci:

1. André Obrecht z Paříže, Francie (54)

2. Kpt. John Eric Etter z New Yorku, USA (48)

3. Josef Francell, Etterův předchůdce (58)

4. Paul McCarter z Michiganu, USA (46)

5. Camille Branchaud z Quebeku, Kanada (55)

6. Fernando Gollatz z Madridu, Španělsko (64)

7. Juan Medano Arosta z Valparaisa, Chile (48) a

8. (ve skutečnosti 1.) Albert Pierrepoint (45) z Velké Británie,

který sympozium svolal a předsedal mu. Úvodem vzpomenuto

bratránků, kteří zemřeli od navázání prvních kontaktů v polovině

třicátých let, jako Polák ing. Josef Maćiejewski (sebevražda

oběšením), Maďar Peter Kowacz (sebevražda kulkou do úst), Brit

John Ellis (sebevražda podřezáním ve vlastním holičství, když

náhodnou návštěvnici považoval za nedávno udělanou zákaznici

Thompsonovou), Bulhar Hussein Jassara (rozpárán na ulici nožem),

dva ,Messieurs de Paris‘ – Anatole Daibler (infarkt v metru) a Henri

Desfourneaux (infarkt v deliriu) atp. Mimořádnou účast vzbudil

pracovní úraz bratránka ,Hazela‘ Woodse (39), proslulého výkonem

úkonů v Norimberku: při instalaci elektrického křesla v Eniwetoku

(Pacifik) způsobil vlhký vzduch přeskok výboje od ,topinkáče‘, jak

křeslo v USA důvěrně nazývají, k obsluhujícímu. Zabývajíce se

problematikou odměn, bratránci konstatovali, že všichni musí

vykonávat vedlejší povolání, aby se uživili; otřásla zpráva, že brnk.

z Kaira prodává z nezbytí oděvy popravených. Schválena rezoluce,

aby vlády zajistily brnkům status státních zaměstnanců, v úrovni

nejméně státního rady; při přechodném zmrazení tr. smr. ať také

255

garantují ušlou mzdu. Sympozium se vyznačovalo korektností,

kterou porušil brnk. McCarter, předhodiv brnku Etterovi, že užívá

dosud elektřiny místo humánnějšího plynu; brnk. Pierrepoint je

okamžitě zavolal k pořádku. Brnk. Obrecht sklidil všeobecné uznání

za návrh, aby v případě nesplnění požadavků vstoupili všichni

evidovaní brnci do stávky. Uvedl, že on osobně rozebere gilotinu,

neboť ,les bois de la justice‘ – ,dřeva spravedlnosti‘ – jsou tradičně

jeho majetkem, což doporučil ostatním. Došlo i na odborné

problémy, když brnk. z Madridu žádal o radu, jak mechanizovat

garottu, jejíž utahování ho s léty fyzicky vyčerpává. Závěrem se

brnci dohodli, že se sympozium bude konat každých deset let. Dosud

se však nekonalo. Projevila se známá nemoc sociálního hnutí: místo

co by se opřeli o mezinárodní solidaritu, dali mnozí přednost

polovičatým kompromisům na vlastní pěst. Naštěstí nová generace,

k níž se osměluji počítat, protože si uchovávám mladou mysl

(i mladé srdce, bohužel!), má pokročilejší názor. Že se jí zdá i kabát

sympozia těsným, chce pořádat v příštím létě konferenci. Jsem

jedním z organizátorů, doufám se při tom spíš dopátrat svého bratra.

Tímto Vás oficiálně zvu a prosím, abyste zajistil účast dalších brnků,

kteří tam u Vás obohacují obor novými poznatky z praxe, zatímco

nám nezbývá než vzpomínat a teoretizovat.

Na shledanou.

Váš

Adolf Hofbauer,

t. č. městský kafilér

P.S. Přikládám obálku s výhrou, kterou si Vaše kouzelná snoubenka

zapomněla v mém autě. A. H.

P. P. S. Je trapné připomínat, že tento dopis je FOR EYES ONLY,

ale co dělat: ze schůzky v roce 1956 pronikla indiskrecí podrobná

informace dokonce až ke spisovateli (!) Johnu F. Mortimerovi, který

ji uveřejnil v knize ,Dokumente menschlicher Grausamkeit‘. Mám k

Vám naprostou důvěru, ale jistota je jistota: píšu inkoustem, který

odpoledne zmizí. Šťastnou cestu Vám i Jí.

Brnk“

256

Zmínka o ní přehodila výhybku Vlkových myšlenek; ve svém

těkavém pohybu dorazily zpět na pohraniční nádraží. Hlasitě klapla

minutová ručička. Vzpomněl si, že za čtvrt hodiny přejezdem hranice

výlet prakticky skončí, a v jeho duši se začal rodit úlevný mír

člověka, který zvítězil nad sebou samým. Když jeho prsty včera

v noci násilnicky utrhly knoflík od poklopce, vyřítilo se na bojiště

Vlkovo lepší já, jemná, v podstatě lyrická duše, kterou nemohl

uplatnit v zaměstnání, a proto se tím víc toužila prosadit

v soukromém životě. Ne! Po Mašínovi a Šimsovi měla už Lízinka

konečně jednou právo na takovou lásku, jaká patřila k jejímu zjevu

i věku: lásku, která se nejdřív dlouho vine alejemi nesmělých

něžností, než dospěje k pralesu vášně; rozhodl se nedopustit, aby

s ním přeskočila jediné slůvko a pohlazení. Svár těla s duší vyústil

v úmysl, který dával všemu řád: promluví napřed s Markétou! Je to

citlivá a inteligentní žena, ještě řadu let kryta svou prací a pak

zajištěna penzí, jediná mu vždycky rozuměla a porozumí i dnes. Až

se přesvědčí, že je pevně rozhodnut, spadne z ní nervozita posledních

dnů; pochopí, že rozchodem bude trpět nejvíc on, a určitě mu ho

neztíží slepičími nářky. Přímo slyšel slova, kterými mu dává

svobodu, a zalila ho lítostivá vděčnost; ta také vypnula elektrický

proud touhy po spící dívce. Odešel do svého pokoje, vysprchoval se

a uvolněně usnul.

Vzbudil ji telefonem dost pozdě, snídali v hotelové jídelně, už

prostřené k obědu. V čase, který jim zbýval do odjezdu, se pak

snažili utratit valuty. Vlk nemalou částku, kterou mu Lízinka

propašovala na těle, ona obnos třikrát větší, který našla v obálce. Při

nákupu se zajímavě projevila rozdílnost povah. Ze sto padesáti minut

Vlk přes dvě hodiny vybíral a pak koupil naráz: pro Doktora tequillu

a sangrittu, pro Markétu drahé zlaté hodinky, jejichž secesní ciferník

taktně připomínal její věk; na vnitřní stranu pláště dal vygravírovat

data jejich setkání i zítřejšího rozchodu, tím si pro každý případ sám

odřízl ústupovou cestu, aby nepodlehl falešnému soucitu.

Od chvíle, kdy vstoupila do obchodního domu, nakupovala

Lízinka průběžně; vzbudila proto pozornost nejen dík svému zjevu.

Průmyslové kamery podaly informaci detektivům a ti zas ředitelství.

257

Zanedlouho se objevil zřízenec, a po něm další, aby jí odebírali tašky

s nákupy a nosili za ní. Nerozlišovala mezi otcem, matkou a sebou,

nakupovala, co se jí líbilo, protože věřila, že to udělá radost všem.

Postupně nesli zřízenci lampu s vodopádem skleněných drátků, který

dýchal duhovými barvami, kytici umělých šeříků, gumové rybářské

boty až k pasu, které ji okouzlily kanárčí žlutí, pannu s dálkovým

ovládáním rozevírajícím i deštníček, skládací skříň na šaty

pomalovanou pohádkovými výjevy, velkou ptačí klec s dvěma

koupelničkami, tři servírovací tácy, jejichž dno zdobily zvětšené

fotografie známek, nerozbitné benátské zrcadlo z pravého plexiskla a

řadu drobností. K nádraží je dovezli zdarma dodávkou a Vlk si

škodolibě přál, aby padli na ,svého‘ celníka; při výjezdu nemohl

riskovat zdržení, ale při návratu si to chtěl vynahradit tak, aby na

něho krasavec do smrti nezapomněl.

Když pak jeho oči, kterým dnes nebyla dopřána milost – to jak

duch pracoval na plné obrátky – spánku, bloudily po kupé,

zavaleném dívčinými balíčky a balíky, až se v odlesku světel

z nádraží a protijedoucích vlaků měnilo v barevnou pouť, děkoval

osudu, že mu dopřál spoluprožívat nezkalenou radost krásného

mláděte, kterému právě on svým dílem a přízní umožňuje tak

bezstarostný start do života. Nemohl přitom nevzpomenout na své

začátky.

Viděl se znovu v cele hlavního vězení státu, kterou mu upravili za

šatnu, tu noc před prvním úkonem, na který se ještě připravoval spíš

jako učitel než kat: studoval v domácím lékaři anatomii krku

a v příručce pro skauty vázání uzlů. Před půlnocí, zcela ztrémovaný,

dostal spásný nápad, který prokurátor, debutující spolu s ním jako

autor s hercem, ihned uskutečnil: Vlk směl navštívit svého

předchůdce, očekávajícího proces pod stejnou střechou. Když ulili

koňakem plamen strachu, že udeřila jeho poslední hodina, vychrlil ze

sebe – zajišťuje tím bezděky přijetí na SUPOV svému dosud

nenarozenému synu – jako vybraná slova podrobný technický návod,

o němž tvrdil, že jej osobně sepsal sám slavný praděd. Hlavní na něm

byl staromódní, nesmírně komplikovaný uzel; Vlk měl provazy

s sebou a učil se ho s Husem, dokud nepřiběhli, aby se hodil do gala;

258

podle staré tradice, kterou zrušili až v době velkoprocesů, kdy

čistírny prostě nestačily držet krok, oblékl černý žaket, v němž kdysi

promoval. Domníval se uměl ten uzel, jako když bičem mrská, ale

tváří v tvář muži, který byl ještě nedávno nejvyšším kolaborantem

v zemi, ho jak zákeřná rýma přepadla tréma. Podle Husa věšel

starým kontinentálním způsobem, jaký už tehdy patřil do rytin, ale

nevědomost hříchu nečiní, a tak stál – dnes mu to připadalo jako

špatný vtip – na žebříku opřeném o vysoké klepadlo na koberce,

a zákazník na druhém. Spomocníkem, vytipovaným podle téže

fotografie, byl už tehdy Karlík; jako boxer a šofér věděl o věci ještě

míň. Tak se stalo, že svalil druhý žebřík, ještě když Vlk poněkud

úzkou šlingli nepřetáhl zcela přes hlavu: obepnula ji pod bradou

a nad temenem jak obklad proti bolení zubů. Vlk byl překvapen, ano,

zděšen, když držel náhle v obou dlaních hlavu, které zpod roušky

tekly slzy a z úst sliny, zatímco níž se divoce mrskal nikým

nepřidržovaný zbytek těla. V příštím okamžiku reflexivně trhl hlavou

doprava a vzápětí ucítil, jak zákazník naráz ochabl, doslova zhasl.

Tak se hned při prvním úkonu zrodil z nouze – což moudře nikomu

neříkal – slavný Vlkův ,ruk-cuk‘, kterému už zůstal věren, a který,

jak věděl od Doktora, dosud nikdo nedokázal napodobit, přestože se

o to pokoušeli skoro všude. Jen ruk-cuk, řekl mu jednou Doktor

k jeho překvapení – chytře je na sobě nedal znát – stoprocentně brání

vymrštění jazyka, který jinak ihned rozkvete v tu nechutnou modrou

kytku.

Při vzpomínce na to se musel Vlk usmát. Přišel si jak starý mim,

kterému naskočí husí kůže, když si vybaví svůj první výstup. A smál

se ještě víc při představě, jak se zatváří Doktor, až o mistrovských

zkouškách spatří cuk-ruk druhé generace. Ve směru jízdy se ozval

krátký hvizd a současně sebou souprava jemně trhla. Nádražní

hodiny se začaly skoro nepostřehnutelně a pak stále rychleji

vzdalovat.

Úsměv mu zmrzl na rtech. Teď už zbývalo jen pár minut na

hranici a dalších pár, než zastaví v první stanici. Uvědomil si až do

morku kostí, že tam skončí definitivně nejhezčí sen jeho života –

nenaplněn.

259

Vše, co ho očekávalo, i když to byla koneckonců předehra

k trvalému štěstí, mělo trpkou pachuť a špinavou barvu všedního

dne: rozhovor s Markétou, jednání o majetek, papírování kolem

rozvodu a nemenší kolem svatby. Desítky necitelných byrokratů

budou zkoumat, vážit, měřit i svlékat očima nejen jeho s Markétou,

ale i Lízinku. Vydrží to? Nezanese to její čistou duši prachem, který

pak zkalí první objetí, po němž Vlk prahnul jako po očistné lázni?

Bude i potom tak očistná, aby stálo za to vyhodit pro ni do vzduchu

dosavadní život?

Jednoduché pachy nádraží a luk vygumovala složitá vůně lesa.

Mechový násep byl na dosah ruky. Když se ozval slabounký vzdech,

pátral zprvu venku po zvířátku, než pochopil a otočil se dovnitř.

Ustrnul. Delší stání zvedlo teplotu v kupé o několik stupňů a nyní

automaticky zafungovala příslušná čidla v dívčině těle: ruce i nohy

se postupně osvobodily od přikrývky, až sklouzla na zem. Lízinka

měla na sobě úbor, který matka ve svém zvláštním rozpoložení

zakoupila pro sebe i pro ni, kalhotky s podprsenkou z trikotýnu tak

jemného, že přejímal barvu těla; trojúhelník klína i kolečka prsních

bradavek byly pod tkaninou stejně zřetelné, jako by je halila pára.

Prakticky jediným oděvem zůstaly vlasy. Když se ve spánku

obracela jak malá šelma přes břicho – z boku na bok, dlouhé

pramínky vlasů si našly vlastní cestu a splývaly jí kolem i mezi

rameny, ňadry, boky i stehny, takže připomínala vílu, zajatou

pavoučím králem. Bleděmodrá polokoule nočního světla pod

stropem jí propůjčovala rozměr zhmotněného snu.

V tu chvíli ucítil i Vlk, muž železné vůle, jak se mocně

a nepotlačitelně zvedá jeho falus; opřel se mu do předního dílu

hedvábných kalhot a jen rychlý předklon zachránil oblíbené pyžama

před perforací. Tím se však hlava dostala do silového pole toho

přitažlivého těla a dosud spolehlivý mozek začal zmateně rotovat

kolem vlastní osy.

Bože, oslovil sám sebe, proč se pořád tak nelidsky ovládá? Na

koho to stále bere tak starozákonní ohledy? Našel by se druhý muž,

který by se tři dny a tři noci spaloval z vlastní vůle jen proto, aby si

odepřel rozkoš, jakou ještě nezažil a asi už nezažije? Brala by

260

Markéta i jen na minutu ohled, kdyby tu ležel stejně nádherný mladík

jako stvořený pro její lásku? Sotva! Tak proč právě on má na sebe

bez ustání brát povinnost za jiné? Jak dlouho má ještě obětovat

radosti živého těla na oltář mrtvých zásad? Až to poví Markétě? Až

mu povolí rozvod? Až si najde nového muže? Pokud ho dávno nemá!

je daleka jeho sebekázně, nezažil sám, jak snadno se mu oddala? Až

on si vyžádá souhlas Nestora ke sňatku se studentkou? Až ho

dostane? Až, až, až…! Až se jeho dosud mužná postava nahrbí pod

nadváhou let? Až jeho dosud uhlově černý porost na hlavě i všude

jinde zbělá? Až jeho bílé a pevné zuby zežloutnou a začnou se viklat

v dásni? Až jeho dosud napjatá snědá kůže skvrnitě zplesniví jak

houba? A až jeho dosud tvrdý úd, tak nalitý životem, ochabne

a svisne jak uvadlý tulipán?? Quo usque tandem? zavolal na něho

tatínkovým hlasem ze studny dětských let moudrý Cicero.

Vlak zpomalil, a jak pomalu opisoval ostrý zákrut stoupající trati,

kola i koleje kovově skřípaly. Vlk odtrhl zrak od sinalé modře kupé

a pohlédl do tmavomodré noci. Vzdálen už jen několik desítek

metrů, vyrůstal ze země po celém obzoru jako gigantická notová

osnova Drát. Zakřivená trať umožňovala výhled na dieselovou

lokomotivu mířící k bráně, důmyslně spářené se strážní věží. Zbývala

minuta.

Dech, který uslyšel teď, byl sípavý, horečně trhaný, a o to

děsivější, že patřil jemu. Oči se jako hypnotizovány vrátily zas

k dívce. Právě se otočila z pravého boku výjimečně na záda

a mimoděk přitom rozhodila nohy s dosud dětskými chodidly a už

ženskými stehny. Vybičované uši zaznamenaly slabounké cvrnknutí:

to knoflíček pyžamových kalhot nevydržel strašný tlak a odskočil

tentokrát sám, s takovou silou, že ho zastavily teprve dveře.

Osvobozené pohlaví se vymrštilo ze svého vězení a rázem si

podřídilo celého Vlka, který nejdřív chladnokrevně otočil dveřní

západku a pak, zapomenuv už na všecky i na vše, roztrhl

horkokrevně kalhotky z páry jak list průklepového papíru a oběma

rukama otočil dívku, stále ještě spící, napříč postele. Nato odhodil

předsudky i zábrany, pokryl ji celým mohutným tělem, napřel mocné

dlaně o křehké prsy, dobyl jí, konečně probuzené, jazykem ústa a pak

261

už nelítostně vnikl do jejího klína, protrhávaje ho jako buben.

Lízinka

vykřikla.

Její výkřik splynul s hvizdem lokomotivy, ohlašujícím překročení

státní hranice, ale Vlk by ji byl už nepustil, ani kdyby zalarmovala

vlak. Jako loňský list z něho pršely starosti o jiné a odpovědnosti za

všecko možné, opadávala únava ze života i strach ze smrti, sílící

s každým letokruhem. Držel ji – uchvácen, že se napjala, zapříčila

a snažila se vyklouznout jak nezkrotný úhoř, jako kdysi mladá

Markéta – v páčidle hýždí i svěráku loktů a pronikal znovu a znovu

do její panenské pochvy a skoro panenských úst, prožívaje intenzivní

pocit jako by byl pumpou, která saje z hlubin na vyprahlý povrch

zázračný pramen. S každým tahem stupňoval svou rozkoš, nedbaje,

že jí působí stále větší bolest, jak nasvědčovalo to rybí zmítání

i divoké zvuky, které lapal dusítkem úst. Samčí bezohlednost,

osvobozující jeho já z pout jalového sebeovládání, byla však

i nejvyšším projevem ohledu k ní, jakého je mocna jen skutečná

láska. Konečně byl schopen i v citové sféře skutečného humanismu,

který je na hony vzdálen představám sentimentálních intelektuálů,

vždyť on sám nejlíp věděl, že věšet někoho ‚s citem‘ znamená ve

skutečnosti trápit ho jako zvíře a prodlužovat to k šílenství. Tím, že

svou milovanou teď doslova hobloval a provrtával, aby hned

napoprvé roztrhal pečeť, která ji uzavírala bezmála šestnáct let, na

mikroskopické cáry, hodlal jí jedinou bolestí ušetřit bezpočet dalších,

jaké pak týdny, měsíce a někdy roky sužují polopanny. Osamělá

mozková buňka, zapomenutá v tom výbuchu vášní na ztracené vartě

rozumu, už chvíli signalizovala, že se na světě kromě této velkolepé,

královské soulože děje ještě cosi významného, ale smyslům

diktátorsky velel pyj, stále zrychlující své pronikání, pramen se dral

k povrchu, a Vlk už na dívce neležel, ale vznášel se těsně nad ní, to

jak mohl povolit sevření, když jeho lokty a stehna pocítily, že odpor

slábne, ne že by umdlévala, ale protože se nejdřív jen v náznaku

a brzy zřetelně začala přidávat na jeho stranu, přejímat jeho rytmus,

a konečně i spolupracovat, až bylo náhle ze dvou těl působících proti

262

sobě jedno jediné, které se pohybovalo a supělo stejným tempem ke

stejnému cíli.

Pak vydal Vlk temný řev.

Pak se mu její tělo vymrštilo vstříc.

Pak on zalil ten plamen v ní proudem svého semene.

Pak vykřikla Lízinka podruhé.

Pak se ozvalo vzteklé bušení a hlas, který opakoval zřejmě už

poněkolikáté.

– Celní kontrola! Okamžitě otevřte!!

Vlk byl ihned při smyslech. Pohlédl na zajištěnou kliku, která se

otřásala panovačným rumplováním. Byla zřejmě otázka vteřin, kdy

přinesou univerzální klíč. Nadzvedl se na loktech. Lízinka měla

trpitelsky zavřené oči, ale ve tváři známky zaujetí. Vrhl pohled níž

a zděsil se. Jeho pohlaví připomínalo vražedný nástroj trčící v krvavé

ráně. Krev lpěla i na jeho a jejích stehnech, odkud v nesčetných

pramíncích stékala na prostěradlo, budujíc rudé mosty i přes černé

pramínky vlasů. Po letech se mu zpotily ruce a sílil zlověstný hukot

v hlavě, než si uvědomil, že je to jen obvyklá daň z lásky, kterou

každá žena platí přírodě jednou a provždy. Ozval se dupot.

Byl si jist, že se nese univerzál, ale to už také věděl, že oni dva se

nemají čeho bát. Bleskurychle si natáhne pyžamové kalhoty –

netušil, kdy je skopl, ale byly jistě bez poskvrny – a ona bude prostě

předstírat, že jí ve spánku jako každý měsíc přijela… Pohnul se, aby

z ní vyšel. Málem vykřikl. Úd byl uzavřen v dívce jako v kleštích.

Opatrně to zkusil ještě jednou, ale

49

nešlo to.

263

VI

264

Na pondělí 30. června měl Vlk do smrti vzpomínat. Od

studentských let, kdy se doslova pročetl městskou knihovnou a vystál

důlek na bidýlku divadla, opovrhoval příběhy, kde se v poslední

kapitole či dějství všechno vyřeší a všichni šťastně vezmou. Teď

bylo souzeno právě jemu, aby v jednom dni korunoval své dílo

a život. Čekal ho nadlidský výkon a on se ho odvážil jen proto, že si

věřil a spoléhal na své blízké. Jak byl teď vděčný za roky učitelování,

kdy se naučil navázat s každým člověkem rychlý kontakt a získat

jeho důvěru. A blahopřál si k rozhodnutí zůstat navždy po

50

Markétině boku, čímž si trvale zajistil její nepostradatelnou

podporu v životních krizích. Když jí teď polibkem děkoval za

snídani – připravila mu ,pracovní‘, tedy opulentní verzi, corn flakes

s mlékem, dvě pětiminutová vejce, topinky s jamem a silný anglický

smoked tea –, věděl, že si s ní nemusí dělat hlavu.

– V osmnáct nula nula! řekl jí jen, – buď přesná, přijdou kvůli

nám!!

– Spolehni se, Bedy, kývla prostě a poplivala ho pro štěstí.

Dík, říkal jí v duchu, scházeje po schodech; byla to zas jeho stará

Markéta a on litoval, že mu vrozená zdrženlivost nedovoluje říct jí to

přímo. Tím spíš chtěl zařídit všecko tak, aby byla šťastná.

Věda, že dnes jde o vteřiny, čekal plešatý Karlík se smeknutou

čepicí u otevřených zadních dveří vozu. Člověk se nepřestane učit,

napadlo Vlka; zastyděl se, kolikrát Karlíka nepříznivě hodnotil, takže

v oboru platil za primitiva, který je s to nejvýš lynčovat. A zatím ho

ten dobrák neopustil ani v dobách, kdy se mohl udělat pro sebe.

Když později vypukla recese a existenční boj, byl by měl právě

Karlík šanci: byl poslední, kdo na něho něco věděl. Místo toho

stárnul po jeho boku. Pocítil k němu – nejsem dneska sentimentální?

a co! dneska smím! – vděčnost. Ale nahlas řekl jen

– Krajáč! Fofrem!

– Rozkaz, šéfe! řekl Karlík a zapnul sirénu, pro niž se sousedstvo

domnívalo, že jsou od dopravky. Malé sídliště, nejperfektnější ve

265

městě, protože je stavěli nejkvalifikovanější trestanci, bylo však

obydleno vesměs pracovníky tajných rezortů, takže to nikdo

nezkoumal.

,Krajáč‘ neboli krajský soud navštěvoval Vlk, jenom když si šel

pro ,popravenku‘, jak nazval kdysi Šimsa písemné příkazy, na které

pak ve věznicích fasovali zákazníky. Dnes tam jel v banální

záležitosti: pro duplikát oddacího listu, ztraceného nejspíš při

stěhování.

– Poklona, pane doktore! pozdravil ho obligátně vrátný; za léta

nabyl dojmu, že Vlk je venkovský obhájce, který tu má dvakrát,

třikrát za kvartál při. Podivil se, když se ho teď zeptal.

– Kde je tu spisovna?

Vlk čekal tradičně nejodlehlejší kout, ale netušil, že probloudí

celým sklepem. Před hledanými dveřmi našel mříž a k ní drátem

připevněné víko z krabice od bot, na němž bylo fixem napsáno JSEM

U ZUBAŘE. Tiše zaklel a pohlédl na hodinky. Půl osmé. Rozhodl se

zaskočit sem v polední pauze. Jak byl dnes vděčný, byl i smířlivý:

cestou zpět litoval ubohou kancelářskou myš, kterou může

z prachového hrobu na chvíli osvobodit jen zubař.

Do školy přišel tedy dřív, než mínil, ale mohl se klidně opozdit,

dík obětavosti děcek bylo už včera večer všecko ažúr. Stačilo

mu spokojeně projít všechny prostory a těšit se, že je takhle uvidí

i odpolední hosté. Maturita se měla konat ve třídě. Šest stolů bylo

spojeno v jeden, v čele stály tři židle pro zkoušející, proti nim

osamělá pro kandidáta. Kazíkův návrh se Vlkovi zalíbil, měl rád

monumentální architekturu, nenapadlo ho, že Františka vedla

přízemnější inspirace: na tu dálku mohla komise spíš přehlédnout

tahák. Sedmý stůl stál v koutě jako ‚potítko'. Vrátil se sem ze skladu,

kde odpočíval od 4. ledna, kdy třída vymazala z paměti Richarda

Mašína. Přes katedru byl přehozen Markétin sváteční ubrus,

v poločase měl Karlík donést chlebíčky, pivo a něco ostřejšího.

Kaproklas a Kapromod byly zamčeny; včera je kompletně

připravili pro odpolední mistrovské zkoušky a Vlk nechtěl riskovat,

že se v tom frmolu něco přestaví či dokonce ztratí. Chodba byla

vyzdobena podle jeho přání, aby hosté a rodiče poznali, že tu děcka

266

celý rok žila tím, čím jejich vrstevníci. Nástěnky dostala na starost

dvojčata a půjčila si je, aby neztrácela čas, z Jašky, kde už vypukly

prázdniny. Albert si pozdě všiml, že mobilizují k loňské sklizni

chmelu; museli se spolehnout, že nástěnky svědčí o laxnosti

kolektivu, jen když nejsou, a vyšlo jim to: I Vlk si je prohlédl pouze

globálně a byl spokojen.

Teď ho tedy děcka očekávala v improvizované šatně pro hosty,

zřízené vysazením dveří z bývalé ,cimentárny‘. Podle dohody byli

chlapci v tmavých kalhotách a Lízinka v tmavé sukni, všichni pak

v jednotných košilích.

Dívka stále neotvírala oči, ale když se znovu pokusil z ní vyjít,

zaúpěla. Tehdy pochopil, že nemůže za dané situace udělat nic

chytřejšího, než pevně ji obejmout a zavřít oči taky. Tím

podceňovaným pštrosím trikem alespoň docílil, že do rozpaků upadli

ti, kdo vtrhli do

51

kupé. Komando vedl mladý celník. Šedesát hodin nestačilo, aby

se rozplynul stesk, který se ho zmocnil, když Lízinku pohltila cizina.

Celou tu dobu v něm zrál vztek na odbarveného panáka, jehož

svinské úmysly by mohl odpřísáhnout u soudu. Otaxíroval ho na

módního kadeřníka nebo vrchního z nóbl hotelu. Lízinka však

viditelně nepatřila mezi devizové doroty; bylo zřejmé, že s ním jede

počestně a důvěřivě, jako by cestovala s tetou. Celník skoro nespal,

jak jí držel palce, aby tomu starému děvkaři odolala. Všiml si tehdy,

že mají vízum na tři dny, a vzal si dnes denní i noční v naději, že se

s ní znova setká. Nehodlal se zdržovat prohlídkou, vždyť ten grázl

jistě všecko schová k ní. Vy jste její dědeček? chtěl se ho zato zeptat;

s kamarádem od zelených domluvil, že si chlápka na chvíli vytáhnou

do kanceláře. Zatím si s ní dá rande, hotov přijet kdykoli kamkoli.

Když bušil do dveří, nešlo mu už vůbec o stát, byl věčný Montek,

jemuž vedle prznili Julii. A když odemkli, objevil za hromadou

balíků obraz, jaký neviděl v nejobscénnějším z pánských žurnálů,

které tu zabavoval. Navždy mu měla utkvět bezbranná kolínka, jak

267

balvanem rozvrácená nahým zadkem. Vrhl se na majitele,

zapomenuv na pultík s razítky, který nesl na břiše. Překližka nárazem

praskla, Vlk vyjekl. Napínaje hýžďové svaly, aby čelil úderům

celníkových pěstí, překonal šok a začal aktivně jednat.

– Zavolejte, zaburácel svým hlubokým hlasem, – Doktora!

Zavolali, přirozeně svého, jakmile přemohli celníka. Než dojel,

dostávali je z vlaku. Ta půlhodina patřila k nejtrapnějším ve Vlkově

životě a on smekal před Lízinkou, že se dokázala tvářit nezúčastněně,

i když se s nimi dlouho nemohli vytočit do chodbičky. Protože byli

stále spojeni, museli je nést na jedněch nosítkách, která ovšem dva

muži – víc se jich k žerdím v kupé nevešlo – nemohli uzvednout.

Nakonec to vykoumali: šoupli je na peron okénkem. Přestože byli

obklopeni lidmi, kteří je překračovali i podlézali, zvedali i spouštěli,

dohadujíce se, kudy na to, umožnila jim neobvyklá pozice zvláštní

intimitu. Když je konečně přikryli – neměli tu nic než kolekci

státních vlajek, použili tedy aspoň neutrální –, nabyl Vlk i obvyklé

sebedůvěry a šeptal Lízince, že vše bude dobré.

Měl pravdu. Lékař v uniformě poručíka pohraničních vojsk byl

sice jen záložák-veterinář, ale právě proto vzal věc za správný konec.

Nevolal sanitku ani chirurga, ale položil jim pár otázek a řekl

přesvědčeně.

– Klidně ležte. Za chvilku se rozvážete.

Vysvětlil jim, že úkaz, pravda u lidí neobvyklý, zažívá běžně při

kopulaci většina savců. Překrvení pohlavních orgánů – zejména

nebyl-li jeden dosud zprovozněn a druhý dlouho užíván – působí

současné stažení vaginy a rozšíření žaludu. Účinek, přibližoval jim

to, je podobný, jako když chceme rozložit horkou dýmku. Vlk mu

věřil, ale nechtěl riskovat, že mezitím někdo vyrobí z komára

velblouda.

S pomocí doktora se na nosítkách obrátili – Lízinka teď ležela

nahoře, už se nemusel vzpírat na loktech, aby ji netížil – a on požádal

zanést je k telefonu. Podruhé v životě si dovolil Doktora obtěžovat,

k tomu ve tři ráno a v pozici, kdy Lízinka slyšela každé slovo.

Rozhodl se důvěřovat jí: už hodinu nebyla dítě a šlo jí to skvěle.

268

Obsah sdělení mu nedělal starosti: smluvenou roli fauna zahrál prostě

trochu ohnivěji.

– Svázáni? opakoval Doktor a jeho smích zněl i vprostřed noci

čile, – no to mně budete muset, pane předsedo –

pokračoval už zas v domluveném kódu,

– předvést!

A mladý celník, který zatím mstivě sepisoval věci, nakoupené

zjevně bez devizového povolení, se zhroutil, když mu přišel oznámit

sám náčelník, že je na hodinu propuštěn pro poškození erárního

pultu, notabene o úřední osobu.

Vrhl na dívku tázavý pohled, v němž se odráželo znepokojení.

Slabě zavrtěla hlavou, a tak se mohl uklidněn věnovat celé

52

třídě. Jednotné oblečení vymyslel Albert: když kvůli utajení

neměli být členy mládežnické organizace, ať ukážou alespoň svým

vzhledem, že se hlásí k jejím principům. Pravý důvod studijní

vedoucí zatajil: špatně střižené konfekční košile přispívaly k dojmu,

že tělesnou vadu mají všichni.

S jejich zevnějškem byl Vlk vcelku spokojen, ale pokud jde

o šance, měl smíšené pocity. Výsledky písemek, které dělali

v sobotu, obcházejíce už prázdné budovy odborných učilišť, kde na

ně čekali jejich onesové, se extrémně rozcházely. Ze čtyř předmětů

měl výbornou Albert. Tabulka třídního středu vypadala pestře:

Žák

Anato-

Psycho-

Litera-

Světový

mie:

logie:

tura:

jazyk:

Kazík Frant.

1

2

3

4

Král Pavel

4

3

2

1

Král Petr

4

3

2

1

Tachecí Líz.

3

3

3

3

269

Šimon Hus měl tři nedostatečné a ones ze Sošky ho odmítl

klasifikovat. Zná sice, napsal do posudku, každý orgán v těle, ale

užívá pro ně výrazů, které by slušely rasovi nebo katovi; ones to

hodnotil jako hloupou recesi. Vlk pochopitelně mohl dnes Šimona

podržet, vždyť rozhodovala známka z hlavního předmětu. Zvítězil

však jeho mysl pro fair play i reálná úvaha, že škole méně uškodí

žák, který propadne při maturitě, než žák, který vybouchne po ní.

Ponechal rozhodnutí osudu a komisi.

Kazíkovi, věděl, pomůže vyřídilka. Známky dvojčat svědčily že

užívala téhož triku, s jakým patrně zvládla devítiletku: hádal, že tři

lepší výsledky docílil Pavel – nebo to byl Petr? rozhodně už věděl, že

jeden z nich je o poznání bystřejší –, zatímco známku z anatomie, ve

které kulhali oba, druhý. Protože měli stejně pracovat v páru, byl by

dnes dokonce uvítal, kdyby zkoušku absolvoval za oba ten lepší, ale

při pohledu na jejich ulízané různoběžné pěšinky neměl potuchu, jak

by to provedli. To však byly lapálie: skutečnou starost měl o Lízinku.

Když potlačil optiku milence, s níž objevoval na dívce stále nová

bohatství, a zaplašil obraz jejich ‚svázaných‘ těl, s uplývajícím časem

stále snovější i žádoucnější, musel přiznat, že jako žákyně není bez

problémů. Vinou své plachosti nemohla uplatnit inteligenci, která

vyzařovala nejen z jímavé krásy a graciézních pohybů, ale

i z nejbanálnějšího životního projevu, jakým je zívnutí či kýchnutí.

S Kazíkovou vyřídilkou, vzdychl Vlk, by musela udělat doktorku

věd! Takhle cítil v sérii trojek dokonce ještě benevolenci onesů – to

ho zlobilo nejvíc –, kteří si na ni zřejmě brousili zuby, ačkoli měli

v ústech dávno protézy a doma stejně staré dcery.

Celou neděli se bránil pokušení udělat výjimku a otázky jí prostě

dát. To je pokrytectví, křičel milenec v něm na pedagoga, a semeno jí

dávat můžeš? Pedagogu vadilo, že by se musel vzdát losování

otázek, kterým chtěl demonstrovat připravenost školy. Nakonec to –

dík Doktorovi – vyřešil. S nově nabytým optimismem mohl teď

proto povzbudivě mrknout na svou lásku a všem popřát upřímné

– Zlomte vaz!

Rachotily klíče a skřípala mříž. Vlk se vydal – vše bylo přesně

naplánováno – na chodbu uvítat náčelníka věznice, který přiváděl

270

oba členy komise. Doktor zdvořile uhnul podávané ruce a odkázal

Vlka na souseda. Muž středních let s bohatě se kadeřícími černými

vlasy vypadal, jako by právě vyšel od prvotřídního krejčího a holiče.

Dojem rušil jen horečně červený obličej a černá páska v klopě nad

šviháckým kapesníčkem.

– Vlk, řekl Vlk rozpačitě.

– Vždyť my se, Béďo, známe, řekl příchozí.

– Ano, ovšem…, řekl Vlk jako vždy v podobné situaci; nechápal,

že si nemůže připamatovat majitele tak výrazné hřívy.

– Tobě to říct mohu, zasmál se host, – paruka! Současně ucítil Vlk

parfém.

– Oldo, řekl ohromeně, – já myslel…

– Režimy, řekl bývalý prokurátor, – přicházejí a odcházejí,

zatímco kat zůstává. Měl bys mi líbat ruku, jako učitel bys byl za tu

dlouhou dobu nejmíň potřetí u lopaty!

Vlk žasl, že bývalý prokurátor – čím vlastně je? vždyť musí být

v penzi! – vypadá o tolik líp než tenkrát v tramvaji soudce.

– Potkal jsem nedávno, řekl stále ještě pod dojmem překvapení,

a hned se opravil, – potkal jsem asi před třemi roky…

– Vilíka! řekl bývalý prokurátor, – mohl se utlouct smíchy, když

nám líčil, jak jsi mu málem dal na cigarety!

Vlk vyčítavě pohlédl na Doktora, který se jen omluvně usmál.

– Ano, přiznal, – věděl jsem to. Však jsem vás také nenutil

k sázce. Chtěl jsem vám jen dodat důvěru v budoucnost a neporušit

státní tajemství.

– Tak! řekl první, – budoucnost je tu a my s ní. A propos: Vilík se

omlouvá. Jako na potvoru soudí dneska ty borce za lidská práva,

takže se musí průběžně konzultovat, kolik jim má bouchnout; kdyby

aspoň mašli, ale to je pořád jen samé, Příště!

– A co Mirda? zeptal se Vlk.

Reakci nepředvídal: bývalému prokurátorovi v mžiku kanuly po

obou tvářích slzy a hloubily úzké kanálky; červeň nebyla dílem

horečky, ale pudru, pod ním teď vyvstávala mapa plastických

operací.

– Kolega obhájce zemřel, vysvětlil Doktor tiše.

271

Vlk pochopil černou pásku. Pod rozpuštěnou fasádou se objevila

tvář starce. Vlka vyděsilo, že jsou vrstevníci, hned si však uvědomil,

že tu spoušť natropila ztráta milované bytosti. Představil si, že by

ztratil Markétu nebo Lízinku, a otřásl se.

– Blbá prostata, řekl bývalý prokurátor, – a všechny plány a sny

jsou v čudu…!

Vytáhl kapesníček, otřel si tváře a zamyšlen hleděl na červené

šmouhy. I Vlk pocítil lítost, jako by právě uhasl plamen vatry, u níž

kdysi strávili noc ve smysluplném rozhovoru.

– A co ty teď vlastně…, zeptal se, aby překlenul těžkou chvíli, jak

ti mám vlastně…

– Říkej mi, řekl bývalý prokurátor ostře, vysmrkav se ze smutku,

– třeba Nestore! Kdepak tu máte hajzlík, ať se dám trošku do pucu?

Když za ním zapadly dveře WC, řekl Doktor ohromenému

Vlkovi, aby to neslyšel ani náčelník, který se tu zatím zvědavě

rozhlížel.

– Přehání. Zastupuje ho. Ale pozor, je teď ještě náročnější, než

býval, a bez citového zázemí!

– Připraven! zvolal oslovený; stál s jasnýma očima v bezvadném

pozoru, který rušil jen jeho

53

hrb, proti stolu komise, čekaje, až k němu přijde Doktor

s kloboukem. Bylo čtvrt na dvanáct a on s Lízinkou zbyli naposled.

Vlk stanovil pořadí skoro vědecky, vycházeje ze všech aspektů.

Napřed měli maturovat průměrní, aby nerozkolísali měřítka

k extrémům, tedy Kazík a oba Králové. Chvíli uvažoval zařadit

každého Krále do jedné trojice, aby se případně stačili přečesat, ale

zvítězil názor, že po přestávce musí nastoupit trio Šimon–Albert–

Lízinka. Měl pro to vážný důvod.

Z Doktorova klobouku, jehož obsah bývalý prokurátor jako

pověřený předseda komise důkladně zkontroloval, si František vytáhl

dvě kuličky různých barev: na bílé papírky napsal Doktor s Vlkem

po páteční poradě otázky z Klapopru, na růžové z Mopo. Bílý los

272

určil Kazíkovi obtížný „Katalog středověkých trestů“. Jak Vlk

očekával, skočil však do vody a plaval bez ohledu na styl, aby se

neutopil; podle zákona schválnosti si tenhle tahák nenapsal. Správně

uvedl, že trest smrti byl tenkrát na všecko, a tak mohl plnit

výchovnou úlohu jen dík nuancím: za kriminalitu byl věšák nebo

kolo, zatímco pro disidenty stětí, případně čtvrcení; dámské, jak řekl,

neplechy přikryla voda nebo zem a konečně čarodějnice a buzeranti

zahučeli v ohni. Nemohl tušit, že si tím posledním výrokem zatápí

pod sebou.

Naštěstí se bývalý prokurátor nechtěl před Vlkem shodit; pouze

hocha mrazivě vyzval, aby pokračoval. Pak už Františkovi žvanění

nepomohlo, vzpomněl si horko těžko, že úkon zemí býval zpestřen

zavedením dýchací a picí trubice, aby si pohřbený ještě pár dní užil.

A tak mu musel Doktor, který automaticky převzal úlohu vrchního

examinátora, mnohé připomenout, třeba že při dopadení in flagranti

byl pár v poloze soulože probodnut kůlem, nebo že za

penězokazectví se zvolna vařilo v oleji.

Na růžovém papíru si František vytáhl plyn a celkem slušně

popsal pracovní postup – od kontroly těsnění kabiny a naplnění obou

zásobníků kyselinou sírovou a krystaly cyankáli, až k trhu pákou,

kterým se vylije kyselina pod křeslo a do ní vsype jed, čímž

vzniknou páry, které stoupají jak mlha a po dosažení nosu přivodí

delší křeč, kterou už zákazník patrně nevnímá.

– A ste…? napověděl Doktor, když skončil.

– A jste, pochopil František špatně, – hotovej!

– A stetoskop? řekl tedy Doktor naplno.

František, plácnuv se v úleku přes pusu, sypal pozdě podrobnosti

o připevnění stetoskopu na hruď i kabel vedoucí k lékaři, který by

jinak nemohl úředně konstatovat smrt. Klopýtnutí ho tak vyšinulo, že

popis závěrečné fáze zahájil rovnou otevřením komory.

– A ste, napodobil ho Doktor, – hotovej vy i všichni svědci.

Že zapomněl zapnout odsavač plynu, dalo předsedovi záminku

navrhnout mu čtyřku. I když to Vlk považoval za příliš tvrdé, schoval

si námitky pro kritičtější případy.

273

S markantní pěšinkou vpravo nastoupil Pavel Král, který si vytáhl

dějiny gilotiny a elektrokuci. Mluvil volně, s pauzami, přesto dělal na

komisi lepší dojem. Sám vzal křídu a nakreslil na tabuli princip

prvního stínadla, Diele, které se v Němcích užívalo od raného

středověku. Vzdor primitivnosti podobné už pravnučce mělo – viz

oltářní obrazy v Padově a Barceloně – místo nože ostré prkno, na něž

však úkonář často dlouho bušil palicí, než hlava odpadla. To vedlo ke

vzniku italské, Pavel maloval druhé schéma, manaii, jak ji zvěčnil

Lucas Cranach, kde padá v dřevěných kolejích sekera na provaze,

aby úder mohl být snáze opakován. Tyto mechanismy musely, mínil

Pavel, být známy doktoru Guillotinovi, když chtěl darovat revoluci

rovnost trestů. Technicky dořešil problém německý mechanik

Schmidt, docházející do rodiny majstra Charlese Sansona, aby spolu

hráli Gluckova dueta. Stroj debutoval 21. dubna 1792 a tu čest neměl

kupodivu revolucionář, nýbrž, dodal Pavel odkládaje křídu, lupič

Pelletier.

Odmlčel se. Jen zkušený Vlk viděl, jak je vynervovaný: stále si

mnul prsty levé ruky, přestože si zakřídoval pravou.

– A co, zeptal se Doktor nevinně, – víte o stínacím stroji, zvaném

Louisette, uvedeném do provozu téhož dne?

Pavel na něho vyvalil oči. Ach bože! hrklo ve Vlkovi. Takovými

podrobnostmi opravdu nestihl zatěžovat děcka na škole, trvající rok!

O tom však tady a teď nemohl diskutovat.

– Když někdo ví tolik, co vy, neměl by ze stavovské –

řekl Doktor káravě,

– pýchy uvádět osoby tak nepodstatné, jako je Sanson,

a opomenout muže, který pro gilotinu znamenal, co podobně

zapomenutý český lesník Ressel pro lodní šroub. Ano pane –

oslovil ho starým akademickým způsobem,

– kolego, revoluce okřídlila bezpočet talentů a byl to dr. Antoine

Louis z Metz, kdo poradil Schmidtovi nejen lunetu držící krk, ale

hlavně šikmé ostří, kterému zákazníci vděčí, že pokud dopadne nůž,

upadne i hlava, tím narážím na pár případů –

upozornil Doktor puntičkářsky,

274

– selhání spušťadla, jehož delší oprava umožnila rozdělaným štvát

proti úkonářům svědky, takže teď vždy jeden spomocník drží za zády

handku, aby mohl majstr v nouzi hlavu postaru srubnout, jako

hamburský Friedrich Heer Josefu Benderovi, který odcizil v čerstvě

vybombardovaném obchodě kalhoty. Ale především –

vrátil se k původnímu tématu,

– provedl Louis zkoušky v nemocnici starobince v Bicêtre, na

živých ovcích a pak na mrtvolách, nejdřív dětských, aby, cituji

Barringa, „mašinku opatrně navykl“; přítomní, cituji Kernshawa,

„kterým podal oddělené hlavy k přátelskému posouzení, vyjadřovali

diskrétní nadšení“. Louisova smůla tkvěla v tom, že za pár měsíců

zemřel a s ním i název Louisettka, protože Guillotin se ještě dvacet

let připomínal veřejnou činností. Ovšem z vašeho výkladu plyne, že

spíš než o vynález šlo o jeho proboxování, a o ně se nikdo

nezasloužil víc než –

dodal Doktor s úctou,

– Joseph Ignace Guillotin.

I elektrokuci Pavel zvládl. Popsal upevňování elektrod včetně

rozstřižení pravé nohavice, na něž se tak rádo, jak řekl, zapomíná,

a nevynechal ani ,masku milosti‘, chránící oficiálně zákazníka před

pohledem na přípravy, ve skutečnosti úkonáře, kdyby ho chtěl

zákazník hypnotizovat, jak se stalo Robertu Elliotovi, který přestal

upínat řemeny, zpotil se a pokračoval, až když mu dal ředitel věznice

políček. Správně uvedl Pavel i obě soupeřící školy, nízko-

a vysokovoltážní. Zatímco první, psal pod sebe na tabuli, pouští do

těla

50 vteřin

500 voltů

8 vteřin

1000 voltů

50 vteřin

500 voltů

před vypnutím 5 vteřin 2000 voltů jako ránu z milosti, druhá začíná

u deseti tisíc voltů a jde až do třiceti; ta je populární z filmu

a televize, protože při ní efektně pohasínají světla v celé věznici.

Nevýhodou první je někdy zdlouhavost, diskutovaná už v roce 1929,

kdy Roy Paterson v Auburnu nabíjel, vyprávěl Pavel, Mary

275

Farmerovou proudem jako baterii skoro hodinu, než přestala vřískat.

Výhodou je, že ani tak dlouhý tok nezanechá jiné stopy než

deformovanou hlavu, zkřivenou tvář a lehké popáleniny končetin.

Naproti tomu Henry White v Ohiu, který přežil úvodních deset tisíc,

byl po ztrojnásobení hotov hned, ale vyrazil z něho plamen

a svědkové omdlévali smradem; hysterický lékař navíc prohlásil, že

White byl v rozporu s rozsudkem upečen.

– Skončil jste? zeptal se Doktor, když zmlkl.

Pavel přikývl.

– Zmínil jste se, řekl Doktor s přátelským úsměvem, ale Vlk si byl

jist, že staví další boudu – o problémech elektrokuce. Není tedy

stoprocentně účinná?

– Ne, zazmatkoval Pavel horlivě, – to ano!

– A co, vystřelil Doktor, – Fred Phillips?

Pavel byl zase zosobněný otazník. Chudáku, politoval ho Vlk,

i podruhé tě dostal, s výtečnou se rozluč…!

– To je, řekl Doktor důrazně, – precedens, který musí mít každý

elektrokucioner na paměti! Phillipsova mrtvola byla poté, co lékař

konstatoval smrt, vydána k vědeckým účelům doktoru Cornishovi,

který neseriózně zatajil svůj pokus: vrátit udělanému život. Dokázal

to a vyvolal skandál i soudní spor, v němž stát New York, žádající

nový úkon, prohrál. Phillips směl odejít pod cizím jménem do

Mexika, kde se naštěstí brzy z radosti –

dodal Doktor, dožaduje se Vlkova svědectví,

– uchlastal.

Vlk musel kývnout. Pavel dostal dvojku a mohl si gratulovat. Tím

nervózněji očekával profesor méně nadané dvojče. Místo něho se

objevil Karlík, nesoucí mísu s chlebíčky. Servíroval je na katedru tak

sebejistě, že se Vlk nechal zmást.

– Pánové, řekl s gestem zvoucího, – čas k dílu, čas k jídlu!

– Moment, namítl předseda, – až v poločase, byli teprv dva!

– Karlíku, užasl Vlk, – co trojčíš…?

– Mně řekli, že už! bránil se Karlík.

– Kdo ti to řekl?? rozzlobil se Vlk.

– Já nevím, řekl Karlík nešťastně; s pamětí měl potíže.

276

– Nech to tu a vypadni! nařídil Vlk, – a pošli sem Petra Krále!

V domnění, že je míň nápadný, vycouval Karlík ze třídy pozadu.

Hned do ní vstoupil druhý Král s markantní pěšinkou vlevo.

K Vlkovu zděšení si vytáhl otázku, kterou měl dostat spíš bratr: „Je

kat humanista?“ K jeho překvapení slabší z Králů nezbledl a nezačal

koktat, nýbrž bez vážných chyb uváděl příklady, jimiž v nich Vlk

průběžně upevňoval stavovskou hrdost.

Jmenoval římského Alessandra Braccu, který plakal, když musel

z příkazu papeže užít strašlivou ,veglii‘ proti renesanční krasavici,

Petr ji nazval Miss Italia, Beatrici Cenci, která dala zabít otce,

protože ji trvale prznil: Alessandro ji zavěsil nahou za všechny čtyři

nad sloup s diamantovým hrotem; jak chabla síla svalů, páral jí

diamant nahé břicho. Podruhé pláče Bracca, když ji, nevinnou, stíná

a bezhlavé tělo se svíjí v takových křečích, že se, líčil Petr, odhalí

i nádherná ňadra. Už zcela přemožen lítostí zvedá Bracca menší část

Beatrice za cop a volá: „Zde, hlava římské panny, která padla za oběť

své kráse!“

– Znáte to v originále? přerušil ho Doktor, ale hned raději

recitoval sám, provázeje slova dramatickými gesty, „Ecco, la testa di

una donzella romana, martire della sua belezza“, ale to jen – uklidnil

ho přátelsky,

– pro úplnost. Pokračujte.

Pokračoval ve stejném stylu. Uvedl majstra Klause z Bernu, který

se nemohl dívat, jak upalovanému Hansu Jetzerovi vinou větru jen

zvolna uhelnatí nohy, a rozbil mu hlavu palicí, za což byl na hodinu

propuštěn s cejchem, řekl Petr, liberála. Připomněl čelného lidumila

osmnáctého století Franze Josepha Wolmuta ze Salcburku, který

statečnými peticemi k arcibiskupské vrchnosti docílil nejednou, že

směl drobné zloděje stínat místo věšet; stával se kmotrem jejich dětí

a má proto lví podíl na úspěchu jednoho z nich, faráře Mohra, autora

písně „Tichá noc“. Ze současnosti zmínil Petr chicagského Jacka

Johnsona, který v roce 1965 odvážně vystoupil v televizi – Vlka

píchlo u srdce, když vzpomněl, jak mu se Šimsou záviděli –, aby

diskutoval s vrahem policisty Witherspoonem. Ten se úspěšně

pokusil vzbudit soucit diváků tvrzením, že on zabil policistu

277

v afektu, zatímco Johnson jeho zabije s rozvahou. „Je to můj,“ řekl

Johnson klidně, „business!“, a statisíce Američanů mu zatleskaly.

Petr skončil zprávou herečky Diany Dorsové, jak ji popravčí Jejího

Veličenstva Albert Pierrepoint zvával do lokálu na Oldham Road,

který mu patřil a kde rád nalil i chudákům, pokud respektovali nápis

NO HANGING AROUND THE BAR! Kdykoli ji šel po práci

navštívit, zpíval jí do telefonu něžně „Be kind to me“; podle Dorsové

byl i skvělý manžel a otec pěti dětí.

– Citoval jste, řekl Doktor, – Braccu a Johnsona. Znáte snad

nějakou podstatnější větu? Například Des…? No…?

Petr se alespoň neztrapnil jako František. Mlčel.

– Vy jste, zachmuřil se Doktor, – neslyšel o Desfourneauxovi?

– Henri, pospíšil si Petr, – Desfourneaux, úkonář neboli Monsieur

Paříže a tím i celé Francie, stihl udělat za pouhých jedenáct let od

nástupu v roce 1939 celkem 255 zákazníků a dvě zákaznice.

– A víte, zeptal se Doktor, – proč?

– Prosím, přiznal Petr, – ne…

– Ale to musíte, řekl Doktor nekompromisně, protože slavná věta

Desfourneauxova se vám může hodit častěji. Po válce mu vytýkali,

že ho v neoficiální soutěži postrčily německé zvláštní tribunály a že

se nikdy neměl propůjčit k popravám francouzských vlastenců.

„Nechávám padat sekeru,“ odpověděl kritikům, „toť vše; rozumět

není věcí –

dodal Doktor, naznačiv předsedovi, že tím s dotazy končí,

– kata!“

– Přejděte k Mopo, nařídil předseda.

Petr si vytáhl úkon zastřelením a byl s ním rychle hotov. Popsal

jeho válečnou mutaci, jak sólovou, při níž střílí družstvo způsobem

oko-srdce, aby pak velitel provedl dostřel do týla, tak masovou, kdy

se ohraničený prostor pokryje nejdřív kulometnou palbou a pak

hlínou. Přešel k civilní verzi, jak ji praktikují některé americké státy,

a popsal systém zakrytých boxů, z nichž na povel ve sluchátkách pálí

dobrovolníci, nejčastěji příbuzní obětí a myslivci. Jde o úkon velmi

rozšířený, ale z odborného hlediska málo, dodal, zajímavý: proto se

stal doménou amatérů.

278

Střílení nezajímalo ani Doktora, takže se už neptal. Petr Král se

uklonil a odcházel; až tehdy si Vlk všiml, že si úlevně mne prsty levé

ruky a na pravé má zřetelné – vždyť nebyl u tabule! – stopy po křídě.

Pochopil, že Karlík svým výstupem nevědomky kryl hbité přečesání

pěšinky a tím výměnu bratrů. To už bývalý prokurátor navrhl, aby

i Petr dostal zkoušku za dvě, a Vlk se potěšen připojil; vzápětí čekala

školu hořká pilulka.

Jeho obavy se zvětšily, když předseda komise odmítl alkohol, –

teď vím, řekl tragicky, že podstata všeho je prostata! – a Doktor

nezabral ani na milovanou tequillu, kterou mu Vlk úmyslně až teď

předal jako suvenýr z cest. Pak už tedy zbyl Šimonu Husovi jen

zázrak.

Ještě pocítil Vlk malou naději, když si chlapec vytáhl z Klapopru

kůl a z Mopo dokonce věšení, které probírali nejvíc. Pokud šlo o kůl,

musela přijít řeč na Doktorovu favoritku Romildu, kvůli níž se naučil

langobardskou love story Paula Diakonuse z osmého století

nazpaměť; Vlk ji proto vyprávěl děckám velmi podrobně. Ale ze

Šimona jako by teď vyprchal i onen zlomek inteligence, s nímž

reagoval na zvlášť silné podněty. Aby prokázal, že závada je v žáku

a ne ve škole, snažil se ho upomenout sám Vlk. Byl to však monolog,

a když se Šimon ozval poprvé a naposled, nasadil všemu korunu.

– A protože, namáhal se Vlk, – ji ke zradě dohnala vášeň, protkli

jí kůlem co? No?

– Prdel, řekl Šimon; k věšení se už nevyjádřil vůbec.

Takový výbuch Vlk neočekával. Když se za Husem zavřely dveře,

byl by nejraději utekl za ním. SUPOV byla však jeho loď, vysnil si ji,

vyčekal na úřadech i vyvzdoroval na osudu a nemohl opustit můstek

jen proto, že přes palubu spadl plavčík. Pokusil se ho obhájit

připomínkou slavného předka i těžce poškozeného otce.

– Určitě, řekl pak, – je manko v intelektu vyváženo jinými

vlastnostmi. Jsem přesvědčen, že by například hromadný –

pokračoval statečně, protože ho svírala hanba,

– úkon přestál líp než jiní a má tím zajištěnou budoucnost

v zemích třetího světa. Pusťme ho k mistrovským…!

279

– Béďo, řekl předseda neformálně, – odpovídá tvé noblese, že

nikoho nepodtrhneš, ale kdybychom ho nechali prolézt, prokážem ti

medvědí službu. Tvůj první odpůrce dokáže hravě, že takových katů

můžeš mít dneska jen od vězeňské stráže jako máku a nemusíš

vyhazovat peníze za vzdělání. Ne, Bedřichu! Právě že je Hus, nesmí

dělat ostudu tobě ani sobě. Tak –

dodal striktně, aby ušetřil Vlkovi další komentář,

– pokračujem!

Do třídy vešel Albert. Vojensky srazil podpatky a čekal. Doktor

vstal, aby mu podal klobouk.

– Moment! řekl náhle předseda komise, – ať zodpoví Husovy

otázky, aspoň budeme mít srovnání!

– Bon! řekl Doktor.

Vlk si představil, jak bude rajtovat na své Romildě, a zatmělo se

mu v očích. Potřeboval, aby Albert nikoli uspěl, ale přímo ohromil,

a proto mu celou dobu, kdy se soustřeďoval na potítku, staromódně

držel palce.

– Připraven? zeptal se předseda netrpělivě.

– Připraven! zvolal chlapec; malinko pohodil hlavou, až se mu

kaštanové vlasy obilně zavlnily, přivřel velké oči a začal mluvit tak

plynule, jako by mu někdo zevnitř napovídal. Líčil obležení Cividale

del Friuli. Město se už už ubránilo, ale když avarský král Kakan,

který vyvraždil celý kraj, objížděl hradby, zahlédla ho princezna

Romilda a propadla, jak řekl Albert, bezuzdnému chtíči. Vzkázala

mu, že vydá město, jestli ji pojme za ženu. Barbar slíbil, a když dala

otevřít brány, rozkázal dospělé Langobardy zabít a ženy s dětmi

poslat do otroctví. Jakmile dostál slibu tím, že učinil Romildu,

vyprávěl Albert a Vlk si intenzivně vzpomněl na noční kupé, ženou,

rozkázal, aby se na ní ukojilo dvanáct Avarů, načež ji nechal jako

pravou vinici masakru veřejně narazit, končil Albert, na kůl.

– Víte, zeptal se Doktor a Vlka ihned přešly vášně, – co přitom

Kakan o kůlu řekl?

– Řekl, odpověděl Albert, – „Tohle je muž, kterého jsi hodna!“

– Znáte to náhodou v originále? zeptal se Doktor potměšile.

280

– „Talem te dignum est maritum habere“, odpověděl Albert, – to

podle Diakona; avarský originál se, bohužel, nedochoval.

Tím Doktora uzemnil a Vlk se zděsil, věda, že Doktor chlapci

neodpustí, dokud ho pořádně nezkoupe; jeho naděje pohasla.

– Byl, zeptal se Doktor, zakrývaje podráždění úsměvem ještě

přátelštějším, – to první úkon kůlem, který je doložen?

– Jen, odpověděl Albert klidně, – v Evropě. Mezi velké kůlaře

patřil už Assurbanipal v sedmém století před Kristem, o němž se ví,

že vcházel do pokořených měst nekonečným špalírem nabodnutých

zajatců.

– Kam se kůl zaváděl? zeptal se Doktor.

– Obvykle do konečníku, odpověděl Albert.

– To jim ho tam jen tak píchli? zeptal se předseda, čímž prozradil,

že o tématu mnoho neví.

– Jak kdy. Se zajatci se nikdo s odpuštěním, použil Albert

odvážně slova, dokumentující jeho původ, zmírniv je předem

omluvou, svědčící o jeho vychování, – nesral, narazili ho z výšky na

zaražený kůl a potáhli za nohy dolů, aby se nevyvlíkl.

– A jinak? zeptal se předseda zaujat.

– Jinak, odpověděl Albert, – si odsouzený klekal, kůl, natřený

tukem, zaveden asi půl metru hluboko do konečníku a teprv pak vše

vztyčeno a přenecháno gravitaci.

– Byla tak tedy, řekl Doktor, – udělána i Romilda!

Pozor! chtělo se Vlkovi křiknout, ale bylo to zbytečné.

– Ne, řekl Albert a očima, které se zas rozšířily v srní, pohlédl

přímo na Doktora, – Romildu nařídil Kukan s kůlem sezdat.

– A jak to? zeptal se Doktor, který už své podráždění nedokázal

skrýt.

– Per vaginam, odpověděl Albert stručně.

Vlkova úzkost se rozplynula; při pohledu na podrážděného

Doktora začal pociťovat zvláštní rozkoš.

– Kdy nastal, nevzdal se Doktor, – zlatý věk kůlu v našem

historickém prostoru?

281

– V šestnáctém, odpověděl Albert hbitě, – století; Turci ho užívali

v takovém rozsahu, že vešel i do evropské jurisdikce, aby si

obyvatelstvo zvyklo. Zdomácněl hlavně ve Vídni.

– A kdy, zeptal se Doktor unaveně, – se s ním Evropané setkali

naposled?

– V roce 1800, řekl Albert bez váhání, – když byl před

nastoupeným francouzským sborem v Egyptě kůlován mladý

Soleyman-el-Halebi, vrah Napoleonova nejlepšího generála Klébera.

Čtyři hodiny odříkával sůry, i když mu kůl dávno vyšel za krkem.

Teprv po odchodu egyptského kata dal francouzský strážný

zákazníku napít, takže hned exnul, jako po napití každý kůlovaný.

– Proč to? podivil se Doktor neupřímně, protože to věděl.

– Nevím, odpověděl Albert zvučně, až Vlk nadskočil.

– Nevíte?? opáčil Doktor triumfálně.

– Ne, odpověděl Albert mile, – neobjasnil to zatím ani největší

znalec kůlu Siegmund Stiassny.

Vlkovi spadl další kámen ze srdce, i když ho šokovalo, že si

chlapec dál zahrává s ohněm.

– Dá se, zeptal se Doktor zarputile, – průběh úkonu regulovat?

– Dá, odpověděl Albert. – Je-li konec kůlu dobře zatupen,

neporaní důležité orgány a odsune stranou zejména žaludek, játra

a slezinu, což zvyšuje šanci, že se zákazník dočká amnestie.

Ostatně –

předešel Doktorovu otázku,

– zaoblený kůl se některým strkal do řiti jako symbolické

varování, ve zvláštních případech dokonce jen tlustá řepa.

– Víte, zeptal se Doktor, – jak se tomu ří…

– Raphanidosis, odpověděl Albert bleskurychle, prozradiv tím, co

Vlk tušil: že bádá i mimo školu.

– Ale to, řekl předseda napjatě, – nemuselo být nepříjemné…

Vlk si uvědomil, že hledá náhradu za ztraceného druha, a bylo mu

ho upřímně líto. Zároveň však trnul, aby ho nic netušící Albert

nevhodnou formulací neproměnil v zavilého nepřítele.

– Ne, odpověděl Albert, – však také autorem nejtrefnějšího

výroku o úkonu kůlem je bratr Ludvíka XIV., na slovo vzatý znalec

282

všech druhů lásky: „Narážení na kůl je trest, který nejhůř končí, ale

nejkrásněji začíná!“

Elegance odpovědi odzbrojila i Doktora. Mlčením dal souhlas,

aby se šlo dál. Předběžně se dohodli, že při maturitách nebude

zkoušen ani ruk-cuk – to si vyhradil skromný Vlk –, ani dvojitá eška,

jak si vymínil opatrný Doktor, aby se Nestoru zbytečně nepřipomněl

Šimsa; oba způsoby, z hlediska školy klíčové, měly být ovšem

předvedeny při mistrovkách. Otázka z Mopo se týkala klasických

technik, užívaných dosud vinou nedostatečné komunikace – Vlk už

tušil, jakou bombou bude na chystané světové konferenci jeho

referát! – všude mimo tuzemsko, jak žertovně říkával sportovec

Šimsa „ve zbytku světa“. Albert začal skotským způsobem, podle

receptu nestora britských katů Johna Ellise:

– Předpokladem, hovořil plynně, – je kvalitní konopný provaz

o síle dvou a půl coulu, a oprátka s pětinásobným vinutím, pevně

přitažená, aby strangulační čára běžela kolem krku k šíji. Při pádu

z výše třicet až sto centimetrů jsou měkké části dolního patra prudce

stlačeny proti jícnu i hornímu patru. Tím znemožněno dýchání ústy

i nosem, až dojde eo ipso k ex. Sám Ellis je –

pokračoval s jistotou, která přeměňovala zkoušku v přednášku,

– autorem předběžné prověrky pytlem písku, prakticky anulující

riziko, že provaz nevydrží tah těla; její nevýhodou je vážení, které

zákazníky znervózňuje. Lobbistou anglického stylu je syn Albert

Pierrepoint: uzel lokalizován, aby při pádu udeřil do hlavy v blízkosti

pravé čelisti; ostré trhnutí způsobí tak totální deformaci krčních

obratlů, že postup lze nazvat humánnějším než, tady syn kritizuje

otce, skotský, při kterém provaz často po krku klouže a vyvolává

dlouhé a trýznivé –

dodal s bravurou, která proměnila přednášku v exhibici

– dušení.

Tři členy komise shodně napadlo, že tenhle Albert ve stínu

jmenovce nezůstane.

– Výborně, řekl předseda, poprvé prozradiv klasifikaci, –

zavolejte dalšího!

Doktor mu na odchodnou dokonce zatleskal.

283

Při tom potlesku, patřícím po létech opět konkurentu, Vlkovi

zatrnulo. Byl rád, že je mu Albert tolik zavázán, ale stejně se rozhodl

nepustit ho z dohledu. Ještě štěstí, napadlo ho maně, že má na zádech

ten ohavný… než se stačil zastydět, myšlenka se přetrhla. Na prahu

stála Lízinka.

– Skandály nic nevyřeší, řekl pevně, hledě na její rozcuchané

vlasy a rudé oči. Bránil se soucitu, aby měl sílu dovést to do konce,

proto si opakoval, že má zatraceně dobrý důvod. Když ji zkusil volat

ještě zpod

54

Lízinky a ona se nehlásila, podlehl výčitkám: místo, aby jí spěchal

na pomoc – v mozku mu ryla představa barbiturátů v jejím nočním

stolku –, ležel tu, v podstatě příjemně, s dívenkou, která mu dala

hodně, ale ve srovnání s Markétou skoro nic. Nemohl však ani

poručit přírodě, ani – když svěrák lásky konečně povolil – okřídlit

taxikáře, který je vezl z hranic, protože vlak ovšem nepočkal; mohl

ho jen tučným spropitným zavázat, aby se o spící postaral, a nechat

se přednostně zavézt domů. Odemkl, právě minula šestá a zděsil se.

Jejich byt, vždycky až sterilně čistý jako její ordinace, nesl všecky

známky divoké loupeže nebo policejní prohlídky. Už v předsíni se

musel brodit haldami předmětů, které se roztékaly přes prahy

kuchyně, obýváku i pracovny. Když rozsvítil – v bytě bylo dosud

šero –, zjistil, že šlape po své obuvi, vytahané z botníku, po svých

šatech, strhaných z ramínek, po spodcích a košilích, vyházených

z prádelníku a neskutečně zmuchlaných, i po krásné a dokonce

odborné literatuře, vyvržené z knihovny. Jako ve snu došel ke dveřím

ložnice, a když je otevřel, pochopil, proč se i nejinteligentnější lidé

stávají vrahy, ačkoliv si umějí spočítat, že skončí rukou úkonáře.

Na širokém francouzském gauči, kde Markétu léta ohnivě miloval

a další roky něžně objímal a který nikdy neposkvrnila milenka, ležela

jeho vlastní žena nahá a propletená s hubeným vlasatcem, který by

mohl být jejím synem a při dobré vůli i vnukem. Když spatřila

manžela, nejevila nejmenší známky úleku.

284

– Dobré jitro, řekla mu uštěpačně. – Uděláš nám kafe?

Na další události měl mlhavou vzpomínku. Rozhodně však poprvé

v životě udeřil svou ženu a jejího šamstra táhl za vlasy až ke dveřím

obýváku; když jeho řev přesáhl mez, vecpal mu do úst pár svých

ponožek, který se válel na dosah, a divoce se rozhlížel.

– V úklidové skříni, řekla Markéta, která se po ráně ani neotřásla

a pozorovala ho z postele jak z tribuny stadionu, – je tolik šňůry na

prádlo, že můžeš pověsit celý dům. A sebe taky, aby tě pak někdo

nezpackal. Pověšený –

zasmála se nenávistně,

– věšeč!

– Mně stačí on! vyrazil ze sebe, – a vem jed, že vyklouznu

s podmínkou!

– To sotva, nepřestávala se smát, až jí na zubech zahlédl krev,

– vybrala jsem si správného chlapečka.

– Za moment z něho bude holčička! křikl Vlk a rozbil volnou

rukou láhev od vína, kterou ti dva zřejmě pili při svém páření; ke

kastraci mu stačil střep.

– Je to jediný, poznamenala Markéta sladce, – syn ministra vnitra,

přišel se ti sem přihlásit na školu.

Byl-li ochoten položit na oltář cti kariéru i svobodu, škola však,

jak si teď uvědomil znova, ho přesahovala, byla jeho a současně mu

nepatřila jako žádné velké dílo svému autoru. Markétina zrada byla

tím větší, že ho zákeřně kopla do Achillovy paty. Odhodil zbytečný

střep, plivl aspoň floutkovi do očí a šel si dát sprchu. Když se vrátil,

byl mladičký cizoložník pryč, ale Markéta svou nestoudnou polohu

nezměnila.

– Myslela jsem, že se budeš, řekla, – stěhovat. Trochu jsem ti

připravila věci.

– Mohla ses mě napřed, řekl, – zeptat, byla by sis ušetřila námahu.

– Ale ale! řekla s hranou účastí, – ona ti ta kurvička nedala?

– Tu kurvičku, řekl, rozhodnut zaplatit jí krutou přímostí, – si

vezmu. Stěhovat se budeš ty.

Ačkoli první sdělení očekávala a už se mu napřed pomstila,

blikala jí dosud naděje, že mu křivdí, že celá manželská krize je

285

výplodem její přepjaté fantazie. Teď zhasla, zadupána dovětkem

v prach, a duši pustošilo zoufalství. Vzala druhou láhev, která se

válela přímo na gauči, a silou ji po něm vrhla. Minula ho a rozbila

nádhernou porcelánovou sošku chrupu, kterou dostala od Vlka

k padesátce; bezcenná láhev zůstala celá.

– Skandály nic nevyřeší! řekl Vlk pevně, aby mu neunikla

poslední příležitost, jak dát svému i jejímu životu znovu řád, – miluju

tu dívku a nemohu žít bez ní. Na druhé straně cítím i odpovědnost

k tobě, a proto mám návrh. Nekomplikuj rozvod a opatřím ti malý

byt, kde si můžeš do smrti –

neodpustil si dodat hořce,

– filípínkovat se svými lulánky.

Už chvíli měl dojem, jako by její zrak pronikal jeho tělem, ale

i stěnami pokoje; z očí utýraných nevyspáním i čočkami, které si

nestačila vyjmout, vyhrkly teď slzy a rty zašeptaly.

– Karle…!

Myslel nejdřív, že volá sotva opeřeného amanta, a vzpěnila v něm

žluč, ale vzápětí pochopil, že před ním podruhé ode dne, kdy se jí

naivně pochlubil svou funkcí, zavolala jméno popraveného

nápadníka. Víc než tehdy, když jim jejich mládí i láska slibovaly

všechny ztráty stokrát vynahradit, pocítil teď přímo fyzicky svou

smrtelnost. Stačí už jen maličko, a tento člověk, jediný a nejdražší,

kterého do dnešní noci měl, odejde z jeho života a už se nepotkají,

nikdy, niemals, jamais, nikagdá, never more, a on bude – ať by byl

s Lízinkou sebešťastnější

– postrádat konejšivou jemnost této kůže a vzrušující drsnost

tohoto hlasu, vždycky, immer, toujours, always, vsěgda…

Sklonil se k ní a začal pomalu, vážně, skoro vědecky, vysoušet

suchými rty jednu slzu po druhé, nalézaje v slanosti mučivou rozkoš,

jako by vypalovaly jeho hříchy, a pak pokračoval od dlouhého hrdla,

které na ní jako na slovo vzatý znalec krků vždycky nejvíc oceňoval,

přes prsy sice téměř neznatelné, ale proto i po čtvrt století stejné

a právě znovu moderní, až dospěl k úpatí Venušina pahorku. Bodlo

ho, když si připomněl ministrova syna, ale nebyl to už vztek ani

286

uražená ješitnost, spíš pocit viny, vždyť kdo je vinen loupeží zralých

plodů víc než, ptal se sám sebe, sadař?

Po celý čas laskání se nepohnula, a snad právě její nezájem ve

spojení s bolestnou představou, jak tu dychtivě přirážela a chraptivě

přizvukovala protěžovanému býčkovi, který to ani neuměl ocenit,

způsobily, že dřív, než si připomněl psychickou bariéru, pro kterou

s ní před léty přestal spát, do ní prostě vstoupil, a když drsně vykřikla

jako tenkrát v zubařském křesle, spadla z něho všechna tíha světa

a miloval ji tentokrát ne ve snu, místo Lízinky, ale vědomě, jako ji

samu, a proto ho ani nepřekvapilo, i když nadchlo, že na vrcholu

zmrtvýchvstání jejich lásky, poté, co ho obkročila a řítila se k němu

dolů, zatímco on unikal ze smrtelných pout a přeléval se vzhůru do ní

s voláním z dob, kdy ji ještě nazýval svým římským chlapcem

– Marku…! Marku…!

a pak zvlhlí potem hýčkali jeden druhého v náručí, dokud se jejich

dech neuklidnil tak, že řekla větu, na kterou čekal odjakživa:

– Bedy, myslím, že budeš mít od minule

55

syna.

Tak jako byl kdykoli hotov provést intervenci či obstarat spojení,

bez nichž by SUPOV nemohl vzniknout ani přežít, odolával Doktor

celý rok pozváním, aby poznal školu osobně. Funkce, jejíž důležitost

potvrzovaly konexe, si ho zřejmě žádala natolik, že se s námahou

uvolňoval i na úkon, jednou dokonce diskrétně prosil, aby úkon

v úvodu trochu natáhli, kdyby se zpozdil; přišel málem s křížkem po

funuse, když Šimsa, tehdy čerstvě jmenovaný vicemajstrem, nemohl

s ohledem na svou pověst déle předstírat, že se mu zapletl uzel.

Lízinka byla pro něho proto dlouho pojem, který chápal abstraktně:

ptával se hlavně na její průběžné známky, aby s nimi seznamoval

Nestora. Blíž ho zaujala až po příhodě na hranicích.

– Gratuluju, řekl Vlkovi třetí den po výletu, – fandil jsem vám

vždycky, teď vám navíc závidím.

287

Dal si s Vlkem obvyklou krátkou schůzku o polednách v malé

vinárničce s útulnými boxy zakrytými závěsem. Intimní osvětlení ji

předurčovalo pro tajná setkání milenců, ale navštěvovali ji vesměs

muži, kteří se oblečením, chováním, ano i rysy podobali jeden

druhému jako manželé po mnohaletém soužití. Několik kroků odtud

začínala totiž ulice, kde byly soustředěny centrály veřejné i tajné

policie. Ačkoli si hosté jeden druhého až křečovitě nevšímali,

neuniklo Vlkovi, že se při spatření Doktora mimoděk narovnali.

– Tu, podivil se Vlk, – potupnou scénu?

– Tu, upřesnil Doktor, – úžasnou vitalitu, která vám v ní dovolila

vystupovat, jako váš vrstevník to umím ocenit. Ale nehrozí nějaká

zrada ze strany té –

zeptal se Doktor, upřímně znepokojen,

– žabky?

– Jaká…? nepochopil Vlk.

– Co když bude v tom? Anebo co když, zeptal se Doktor,

zneklidněn vlastním nápadem, – už v tom je a hodí to na vás?

Svědků má habaděj!

– A proč, zeptal se Vlk otřesen, – by to dělala??

– A proč, zeptal se Doktor, – ne?? Nejste snad ideální partie?

Vydělala by jako herečka, která si vezme intendanta. Víte, kde

zařvalo nejvíc talentů? Ne ve válkách, dokonce ani na úkoništích ne,

ale v posteli! Kolik potencionálních básníků, kolik vědců, ano, kolik

úkonářů promarnilo svou hřivnu mezi krásnými stehny, aby jednoho

dne s hrůzou zjistili, že je to past nad pasti, tím zrůdnější, čím

žádoucnější. Vás její čelist skřípla doopravdy, a jestli zas po hodině

pustila, mějte to za varovný prst osudu a vyhněte se jí navěky. Neboť

zakrátko zjistíte, že žádost vyprchala, ale zůstala klec, a vy dál platíte

za krátké štěstí všemi poklady časnými i věčnými, dokud i tu čelist

neprožere rez, jenže to bývá pozdě, stojíte tu sice svobodný, ale

chudý kapsou i duchem. Není vás na to, Bedřichu –

oslovil ho Doktor poprvé za ta léta křestním jménem,

– škoda?

– Ale já, namítl Vlk, – jsem už čtvrt století šťastně ženat!

288

– Šťastně? užasl Doktor, – ale proč pak, proboha, pokoušíte osud

s nějakou nedomrlou šestnáctkou??

– Viděl jste, zaútočil tehdy Vlk, – ji, Doktore??

Teď ji tedy uviděl. A jestliže na předsedu z pochopitelných příčin

nezapůsobila, Doktor se musel rychle opanovat, aby jí nepolíbil ruku,

ale jen podal svůj klobouk. Pak, předstíraje míchání, vytáhl zpod

záložky bílý a růžový papírek, které tam pro ni uložil ještě doma. I to

byl výsledek sblížení s Vlkem. Když vyslechl ve vinárně jeho

mužnou zpověď, musel obdivovat brilantní řez trojúhelníkem, který

Vlk vymyslel. A protože přesné vycítil jeho hlavní obavu, rozhodl se

mu vyjít vstříc: zváživ všechna pro a proti, oznámil Vlkovi, že dá

Lízince otázky sám. Určitě najde, pravil přesvědčivě, dvě takové,

které vyžadují znalost, ne však výmluvnost. Tím byla dodržena fair

play vůči ostatním a čisté svědomí měl Vlk-pedagog i Vlk-milenec.

Což ho nezbavilo napětí, neboť šlo-li předtím hlavně o školu, teď šlo

i o život; sevřel proto oba palce.

Z Klapopru dostala Lízinka lámání kolem a Vlk měl pár vteřin

odkrvenou hlavu! Zbláznil se? přemýšlel horečně, anebo nás zradil??

O kole se psaly dizertace, kůl byl proti němu periferní jev! Malinko

se mu ulehčilo, když Doktor, ačkoli jindy nechal kandidáty vyříkat,

co umí, ukázal na lidský skelet v rohu třídy a přikázal.

– Namalujte nám ho na tabuli.

Lízinka nebyla žádná velká malířka, ale z toho naštěstí

nematurovala. Za pár minut vyrobila panáka, jen vzdáleně

připomínajícího kostlivce.

– Bravo, řekl Doktor a vděčný Vlk registroval, že tím povzbuzuje

dívčino sebevědomí i psychologicky působí na předsedu, – no a teď

nám, slečno kolegyně, označte číslicemi od jedné do devíti, v jakém

sledu byste lámala.

Vlk se modlil, aby si vzpomněla na neúspěch Richarda Mašína,

který pak hoch napravil tak dětinským způsobem. Když po dvojím

zaváhání – ruka s křídou bloudila nad kresbou jako nad šachovnicí –

spočinuly jednička i dvojka, psané ještě po dětském způsobu jako bič

a labuť, na obou holeních, začal znovu dýchat, ale když u krku

končila, přepadla ho znovu slabost: a co dál?

289

– Bravo, řekl Doktor, když spustila křídu a upřela na něho

důvěřivé oči, – bon! Kvitoval pak výkon tak obšírně, že jednak

vzbudil dojem, jako by vyluštila záludný chyták, jednak uvedl tolik

podrobností – od počtu paprsků v okovaném kole, které nejstarší

soudní knihy, frieské, stanovily na devět, než i sílící kosti lidstva

vynutily postupné zvýšení na dvanáct, přes odchylnou ,manière

française‘, při níž přeráženo železnou tyčí, až po zostřenou verzi, kdy

před poslední ranou vyříznuty zaživa srdce i genitálie a vše vecpáno

rozdělanému do úst, jako roku 1692 rytíři Grandvalovi za neúspěšný,

jeho chyba! přikývl Doktor, jako by ho Lízinka doplnila, za úspěšný

by byl dostal řád! atentát na Wilhelma III. – že tím prakticky

vyčerpal skripta.

Bývalý učitel Vlk poznal, že je svědkem podobného triku, jakým

pedagog při zkoušce pomáhá oblíbenci, aniž obsahem zaujatá komise

postřehne víc než divák při vystoupení iluzionisty. Pak Doktor náhle

skončil a zakrývaje rukou zápisník, psal do něho známku. Když se

zeptal s tázavým pohledem předsedy, chladnokrevně mu ho oplatil.

– Žádná, podivil se bývalý prokurátor, – otázka…?

– Bylo, podivil se podobně Doktor, – snad řečeno vše, nebo ne…?

Na to nemohl nuancí neznalý předseda reagovat jinak než

striktním pokynem kandidátce.

– Tak Mopo!

Lízinka si vytáhla „Úkonovou mapu světa“ a Vlk doufal, že paní

Tachecí ve středu přesně pochopila jeho jemnou narážku.

– Když, řekl nebývalé ostře Doktor, – už držíte křídu, napište

nám, ať v tom není zmatek, na tabuli jen výjimky, a to v pořadí

a) státy, kde byl trest smrti, a chraň vás bůh, říkat mu tady –

pohrozil prstem,

– ,smrťák‘, za tenhle zlozvyk budem znovu snižovat známky! tedy

a) státy, kde byl trest smrti dočasně zrušen zákonem a b) státy, kde je

v zákoně, ale nevykonáván. Všecky úkonářské státy uveďte jen

přesným počtem, nechcem tu být až do večera. Tak do toho!

Na rozdíl od předsedy komise, kterého nevlídný tón viditelně

potěšil, Vlk věděl, že Doktor Lízince úkol maximálně zjednodušil.

Přesto hleděl s úzkostí na osamělou postavičku, která už napsala na

290

tabuli požadované rubriky a teď intenzivně přemýšlela v typicky

študáckém postoji: s levou rukou na čele. Lízinka

pozorovala vnitřní stranu ruky. Na ukazováku, prostředníku,

prsteníku a malíčku měla inkoustovou tužkou napsány státy a) i b),

kterých bylo naštěstí málo. Celou dlaň měla hustě popsánu ostatními

státy. Pak začala hbitě opisovat a Vlkovi padal ze srdce kámen… než

se v letu zastavil a začal valit hrůzu. Blbče! volal Vlk v duchu na

Doktora, porušuje poprvé v životě subordinaci. Ve chvíli, kdy

postřehl tu kardinální chybu, pochopil totiž, že dívka za nic nemůže:

opisovala statistiku OSN, jak stála ve skriptech, zatímco Doktor –

naschvál?? – přehodil pořadí! Tak pod a) uvedla chybně Belgii,

Lucembursko a Nicaraguu, patřící samozřejmě pod b), a pod b)

naopak mylně Kostariku, Dominikánskou republiku, Ekvádor,

Finsko, Island, Kolumbii, Německou spolkovou republiku,

Rakousko, Švédsko, Švýcarsko, Uruguay a Venezuelu, patřící

přirozeně pod a). Pak se obrátila a hleděla na něho, jak byla zvyklá

z vyučovacích hodin.

Vedle obou mužů jí nemohl dát ani nejmenší znamení; tím

horečněji přemýšlel, co udělá, až ji ti dva vyhodí. Jediné, nač v tom

zlomku vteřiny přišel, ho ohromilo neobvyklostí: postavit to jako

otázku důvěry k sobě a ke škole vůbec…!

– Bravo! řekl Doktor k jeho úžasu a hned pokračoval, – je to tedy

bilance na první pohled neveselá, při bližším zkoumání však zjistíme,

v tom s vámi souhlasím, že v leckterém z uvedených států ani dnes

úkonáři neumírají hlady a především že v hlavní skupině céček jsou

navíc nejlidnatější státy světa. Tak nám na závěr počet států, kde se

slušný člověk cítí ještě v bezpečí, dejte do kroužku, ať můžem

konečně –

dodal Doktor s pohledem na předsedu, jako by mluvil i za něho,

– k obědu!

Bože, říkal si Vlk, copak to přehlédli? Předseda měl statistiku

ležet pod nosem, ale budiž: pro něho byla španělskou vesnicí.

Jenomže Doktor?? Ten by ji odříkal o půlnoci pozpátku! Zbývalo

vysvětlení, které napadlo Vlka už při zkoušce z Klapopru: Doktor

Lízince pomáhá vědomě! Porušoval své železné zásady, a to svědčilo

291

o dvojím: že si to může dovolit i vůči Nestoru a že si to dovolit

chce… kvůli mně? ptal se Vlk podezřívavě. Přiznal si, že kvůli ní,

a překvapilo ho, jak není s to definovat svůj pocit. Zatímco dětské

poblouznění jejího spolužáka v něm stačilo vyvolat nevraživost

a mužské vzplanutí nejbližšího spolupracovníka dokonce mrazivou

nenávist, tento nepokrytý zájem, z něhož se mohla snadno vyklubat

vilná vášeň starce, mu kupodivu lichotil. Čím to? nechápal, až náhle

jako by někdo rozsvítil v jeskyni. Skutečná láska chce být viděna

i záviděna, připomněl si dávné poznání, k němuž ho přivedli bývalý

prokurátor a jeho zesnulý druh; proto si připadal v pohraniční stanici

spíš vyznamenán než ponížen, a proto nežárlil, když teď někdo jiný

projevoval Lízince skoro bezostyšně sympatie. Bylo to koneckonců

uznání jeho volbě a tedy vlastně i jemu samému! Oč víc, napadlo ho,

mně bude nakloněn svět, a jak vidět, také nadřízení, bude-li mi stát

i pracovně po boku tohle fenomenální stvoření místo ženy, která

nikdy nepřekonala odpor k oboru…

– No tak to ne! zmrazil jeho úvahu ostrý hlas předsedy komise, –

to snad opravdu ne!

Procitl do katastrofy. Paní Lucie uhodla z Vlkovy středeční

narážky dost, ale nenapadlo ji, bohužel, aby si státy s trestem smrti

spočítaly. Teď se Lízinka, ruku s roztaženými prsty opět na čele,

snažila o nemožné; zkratky jí tančily před očima a nakonec si nebyla

jista, jestli nepřidala desítku. Pro jistotu ji ubrala a zakroužkovala 98.

– Států se smrťákem, řekl předseda jízlivě, ačkoli správné číslo,

které měl před sebou, určitě předtím sám neznal, – je sto osmnáct.

Můžete jít.

Lízinka se uklonila a opustila i s křídou třídu. Jak sklonila hlavu,

zatáhla se opona vlasů a Vlka zamrazilo, když si představil její –

vždyť je dosud nikdy neviděl! – slzy. Nebylo těžké najít záminku,

aby se za ní rozběhl, ale momentálně byl pro ni užitečnější zde.

Bohužel předseda, projevující předtím aktivitu téměř nulovou, jako

by se snažil dohnat zameškané právě na vrub Lízinky. Vlk i po létech

znovu divoce zatoužil dostat toho hnusáka, který nota bene

nepochytil od teplých bratří ani jejich pověstnou kindrštube a navíc

říká před žákyní ,smrťák‘, úředně do ruky; musel však jednou

292

provždy vzít na vědomí, že muž, který se vrátil k branži vzdor

veletuctu justičních – jak se alespoň všeobecně tvrdilo – vražd, je

trvanlivý jako fosilní otisk trilobita. A když ten misogyn navrhl

čtyřku, šel místo protestu mazat tabuli, protože si uměl představit

verdikt, kdyby předseda objevil i první chybu.

– Zatím, promluvil v tu chvíli Doktor, probíraje se zápisníkem,

jako by návrh neslyšel, – jsme tedy udělili jedničku, dvě dvojky,

čtyřku a sardel. Přidáme-li trojku, budeme mít přímo výstavní

výsledek. Já vím, vy –

obrátil se Doktor k Vlkovi,

– jste ze zásady pro přísnější hodnocení, a právě dík tomu

skončilo úkonářství před našimi zraky do příštího tisíciletí, ale snad

by kolega Vlk na naši –

obrátil se Doktor k předsedovi,

– přímluvu mohl pro jednou přimhouřit oko a dát té trojce placet!

– Ano…, zamumlal Vlk; nejraději by to byl zazpíval. Teď, když

se nervák zázračně rozplynul, byl za něj vděčen. Tím, že byl pro ni

ochoten riskovat postavení i dílo, vystavil svůj cit první skutečné

zkoušce ohněm. Ryzost překvapila i jeho a on se začal bláznivě těšit

na večerní pointu svého jedinečného plánu. A bývalý prokurátor

zapsal Lízince důležitě trojku, aniž postřehl, ten osudový

manipulátor Vlka, jak geniálně byl teď zmanipulován sám.

– To přestává všecko, rozzlobil se Vlk, – půjdu nahoru a ztropím

kravál, že jste to ještě nezažili!

– Ježíšmarjá, pane doktore, projevil se solidárně

56

vrátný, – on se jistě vrátí, Vonásek je jako hodiny, akorát holt má

ty zuby…!

– To je, řekl Vlk rozčileně, – jeho problém! Já mám dnes

odpoledne stání a potřebuji…

Do repliky zadrnčel telefon; přístroj jen o málo mladší budovy

měl hlas budíku.

– Haló, řekl i vrátný starosvětsky, – kdo tam?

293

Prosebně přitom špulil na Vlka ústa, aby laskavě posečkal. Jeho

tvář se náhle rozjasnila.

– Vonásku, řekl s úlevou, – kde jste, tady pan doktor Vlk…

– Pane Vonásek, řekl Vlk velitelsky, když mu sluchátko prostě

vzal, – jsem tu dneska už podruhé pro duplikát oddacího listu. Mám

poprosit předsedu soudu? Já se s ním znám!

– Já, řekl hlas na druhém konci drátu, – mám totiž zuby…

– Já, přerušil ho Vlk, – se v zubařině vyznám, a nebudete-li tu

úderem půl šesté, zařídím vám státní kontrolu všech úprav chrupu

deset let dozadu, jasné?

– Ale to už mám po úředních…, namítl hlas nesměle.

– Vemte jed, řekl Vlk kategoricky, – že když vás tu nenajdu,

budete mít po úředních hodinách nadosmrti. Platí?

– Ano, řekl hlas zlomeně, – ale prosím vás…

To už byl Vlk na cestě k autu. Kde jsem ten hlas slyšel? zapátral

v paměti, ale vzdal to. Nejhorší měl pořád před sebou. Těšilo ho

ovšem, když po ukončení maturit nenašel Lízinku v depresi, ale při

oblíbeném masu, které hráli v cimentárně tím zaníceněji, že v tomto

složení nejspíš naposledy, i proto neodmítla ani ona. ,Naklepávaným‘

byl tradičně Šimon, ale když je nechali napochodovat do třídy

a přečetli výsledky, ukázalo se, že jak hroší má kůži, tak citlivou

duši: oplakával ztracenou šanci hlasitě a vytrvale, až museli přerušit

ceremoniál a kolektivně ho utěšovat. Teprv když Lízinka už

odcházela z hloučku spolužáků na poslední oběd do Kavestry, našel

Vlk příležitost zatelegrafovat jí znovu očima neměnnou otázku, která

mu především dnes ležela na srdci; zavrtěla hlavou a on jí dalším

pohledem radostně vzkázal, že jí gratuluje a dál drží palce.

– Jedu do centra a zpět, řekl pak zbylým členům komise, – mohu

vzít někoho s sebou?

– Vřelý dík, řekl Doktor, – užil jste si nás dost. Dáme si tu někde

krvavý biftek a čtvrtičku červeného, abychom se duševně připravili

na mistrovky.

– Já děkuji vám! zašeptal Vlk, když si podávali ruce, zatímco

bývalý prokurátor si je šel mýt.

294

– Za málo, zašeptal Doktor a spiklenecky na něho zamrkal, aby se

vzápětí starostlivě zeptal, – s kufrem to klapne??

– Z naší, řekl Vlk přesvědčeně, – strany jistě, Karlík je přesňák,

přebere ho včas!

Kladl to teď svému fámulovi znovu na srdce, když se blížili

k oknům rozťatým mřížemi a na zvláštní průkazy projeli

pancéřovanými vraty, která se roztáhla a zavřela jako harmonika.

– Rozkaz, šéfe…! řekl Karlík, ale v psích očích byla prosba.

– Se špagátem to bude dneska slabší, řekl Vlk, – to víš:

majstrštyk! Ale v nejhorším máš mít ten kufr.

– Díky, šéfe! rozzářil se Karlík a spěchal mu otevřít dveře.

Nahoře bylo všecko ažůr, vždyť témata mistrovských zkoušek

zadal předem; tady už nešlo o nabiflované poučky, ale o fortel, který

se nedá opsat, ošvindlovat ani dohonit za pár dní. Celý červen

s výjimkou svatého týdne se také poctivě pilovalo; teď byla

zkontrolována scéna, prověřeny rekvizity, oblečeny kostýmy,

a chybělo jediné: publikum.

Koncepci mistrovských zkoušek vyvinul Vlk ještě se Šimsou, ale

pravý šmrnc jim dal paradoxně teprve Šimsův malér. V pondělí 24.

března ráno identifikoval u přehrady Šimsův sportovní vůz a do

vinárničky, kam ho spěšně obeslal Doktor, přiběhl hluboce

deprimován. Nestorův vzkaz v něm vyvolal napřed zmatek, pak

zničující vztek a nakonec, kupodivu, tvůrčí zápal. Hned věděl do

detailu, čím mistrovské vyvrcholí. Nová éra úkonářství nemohla mít

slavnější galapremiéru. Tehdy však ani v nejbujnější fantazii nemohl

tušit, že ho bude s hrdinkou spojovat už nejen nit společných zájmů

či lano vzájemných sympatií, ale pouto nejsilnější.

Náhoda, ta režisérka dějin a osudů, byla i autorkou dramatického

zauzlení. Nazítří po jejich nádherném smíření mu Markéta v slzách

oznámila, že jí k ránu přijela, jak říkávala po něm, rudá jízda. Vlk byl

zdrcen jako ona. Protože mu chyběl obvyklý stereotyp školy, bloudil,

vykolejen, několik hodin po městě, než v okamžiku impulzu odmávl

nejbližší taxi, aby za pár minut zvonil u Tachecích. Počítal, že dívka

rodičům vše oznámila, měl však pro strach uděláno. Kupodivu

považoval za svou výhodu totéž, k čemu svého času cílil Šimsa: že

295

co se stalo, nemůže se odstát, a on není uličník, který zazvonil a

prchl, nýbrž seriózní muž, který zvoní, aby se hlásil k odpovědnosti.

Lízinčina matka ho uvítala skoro slavnostně. Chvíli měl dojem, že

v něm vítá příštího zetě, ale brzy zjistil, že prostě nic neví. On zas

nevěděl, že ji okouzlil už při prvním a dodnes jediném setkání po

loňských Velikonocích. Častokrát si na něho myslela, ano, i to

hloupé vzplanutí k povrchnímu Šimsovi bylo, jak si teď přiznávala,

podvědomě vyvoláno touhou přiblížit se tomuto uhrančivému muži.

Také teď se jí rozbušilo srdce, a tak opět zásluhou Vlka už v této

chvíli zvedal neviditelný výpravčí-osud neslyšitelnou trubku,

přestože staronové milostné lože, Oskarův gauč, mělo mít odjezd až

zítra odpoledne.

– Pane profesore, vydechla litujíc, že opět nemá na sobě modelové

šaty z Francie a dokonce ani apartní župánek, – jdete za mnou…?

– To bych si, řekl poněkud rozpačitě, nejsa na tento žánr

připraven, ale stačil smeknout klobouk a políbit jí galantně ruku,

– bez ohlášení netroufl, milostivá paní. Kontroluji před zkouškami

žáky a jdu se přesvědčit, zda vaši dceru náš studijní zájezd nezdržel.

Jakkoli byl fanatickým vyznavačem pravdy, uznával i ,svatou‘,

jak jí říkával, lež, kdy by pravda natropila víc škod než užitku; proto

i nezbytnou obhlídku zákazníků, kterou Šimsa nazýval ,mrk na krk‘,

prováděl v bílém plášti vonícím Markétinou dezinfekcí předstírajíce

zdravotníka. Měla-li ohled na rodiče dcera, nemohl on oznámit jako

buran, Paní, přeřízl jsem vám dítě! Nesnášel hulvátství na pracovišti,

natož v životě.

– Lízinka, řekla paní Tachecí tragicky, – leží.

– Leží?? vyděsil se Vlk; poslední pannou, kterou měl, byla

nešťastná kolegyně Jarošová, a vzpomínka, jak ji pomstil,

vygumovala všecky ostatní včetně té, jak přestála ztrátu nevinnosti.

Cítil, že ho to nicméně nezbavuje odpovědnosti, a vyčítal si, že se

o dívku zajímá až po dvou dnech, které protrpěla vinou jeho vášně.

– Žádný, pospíšila si paní Lucie, když poznala, že se stal obětí

jejího dramatizování, kterým obvykle prorážela letargii manžela, –

strach, pane profesore, jen obvyklé –

pokračovala, zardívajíc se, že o tom hovoří právě s ním,

296

– dívčí věci, naše Lízinka si na ně ještě nestačila zvyknout, ale

pojďte se na ni podívat, leží, chudinka, jako Lazar.

Lízinka četla „Hýtu a Batula“ a zobala z talířku směs rozinek

a oříšků, které si vzala ve spíži, když byla matka na nákupu. Po

každé páté řádce rozlouskla oříšek. Po každé desáté sezobla

hrozinku, ale tu cucala a rozkousla až s dalším oříškem.

– Lízinko, podívej, kdo za tebou přišel, no konečně –

zaradovala se paní Lucie rychle, když obhlédla situaci,

– pořádně stůněš, doteď jsem ji nemohla dostat od učení! Vlk měl

oči. Skripta spočívala na odklápěcím stolku u okna pod velkou ptačí

klecí z obchodního domu. Že na ně od příjezdu nesáhla, řeklo mu

o jejím stavu víc než tucet lékařů.

– Kdybyste dovolila, řekl matce co nejběžnějším tónem, – rád

bych ji trochu oťukal.

– Jen si poslužte! řekla paní Lucie s hranou srdečností, nedokázala

však úzkostně nedodat, – má naše Lízinka nějaký problém…?

Ta nervozita byla pochopitelná, vždyť měla první možnost zeptat

se na dceřin prospěch; SUPOV si vyhradil podávat informace

rodičům je v kritických případech a skutečně byl jen jednou

upozorněn starý Hus, že syn musí nezbytně přidat, a Kazíkům zaslán

mastný účet za dělovou kouli, kterou František hodil při exkurzi

z recese do hladomorny; starou kostru, kterou přitom trefil, naštěstí

nepočítali. Kazík senior dal synovi příští neděli kapky: nastříkal mu

do očí slzný plyn a pak mu zmydlil holý zadek služebním

pendrekem.

– Naše, řekl Vlk netuše, že si ji stejně přivlastňoval Šimsa, –

Lízinka patří mezi premianty, jde o docela běžnou konzultaci, jakou

mám se všemi.

– Pak, řekla paní Lucie ulehčené, – vás nebudu rušit.

Sotva zavřela dveře dětského pokojíku, byl by se nejraději na

dívku rozprostřel jako v kupé a zlíbal jí tváře, rty i bradavky, které ho

předevčírem tak strhly svou ženskostí, že se k nim přisál jak dítě. Ale

bránili mu v tom Hýta, Batul, hrozinky a oříšky, i možnost, že se

paní Tachecí vrátí; od prvního setkání ji řadil k matkám, jaké dělal už

nejednou, když se právě pro dítě neštítily ničeho.

297

– Tak jak, řekl přehnaně hlasitě, – Tachecí, jak se cítíte před

zkouškami? A –

dodal něžným šepotem,

– po milování…?

Odpověděla mu bolestnou grimasou.

– No to mě těší, zahlaholil, – to

zašeptal konejšivě,

– je jen o poprvé…!

K jeho překvapení zavrtěla líbeznou hlavou.

– Potřebujete s něčím poradit? zeptal se nahlas sebejistě; – co –

šeptal nervózně,

– se děje? Kde to bolí?

Hřbetem Hýty i Batula mu nesměle naznačila epicentrum. Nebylo

však v místě, které Doktor nostalgicky nazýval pastí, ale přímo pod

talířkem s pokroutkami, v geometrickém středu břicha.

– Tak opravdu jen, ujišťoval se tiše, – rudá jízda? Nechápavý

pohled mu připomněl, že dívka nemůže znát jeho cudný opis z dob,

kdy se ještě šíleně styděl jako dnes ona.

– Tak opravdu jen, upřesnil to šeptem, – měsíčky? No to se na

to –

volal bodře,

– podíváme.

Její oči mu sdělily, že uhodl i se zmýlil. Okamžik byl zmaten, než

pochopil.

– Nebo naopak…? zašeptal rozčileně. – Naopak nepřijela? Rudá

jízda nepřijela??

A když vážně přikývla, zapomněl na bdělost i slušnost.

– Nepřijela! vykřikl.

Měl zas pocit, že omdlí, tentokrát štěstím. V akutní potřebě

vzduchu otevřel dveře pokojíka.

– Pane prof…, hlesla vyděšeně paní Lucie; nestačila ani předstírat,

že šla náhodou kolem.

Byl hned při smyslech. Předčasná radost, kterou zažil s Markétou,

mu dala lekci. Vždyť nebyl-li to jenom sen, muselo jeho sémě

298

předejít rudou jízdu o pouhé hodiny a novému životu nebyly ještě ani

celé dva dny! Pohotově se uchýlil k další své lži.

– Nepřijela mi maminka, vysvětlil, inspirován pojmem, který

právě nejvíc kmital v jeho myšlenkách, – marně jsem čekal na

nádraží, doufám, že přijede příštím vlakem!

A jako tolikrát v dějinách náhodný výrok rozťal gordický uzel

záhad, tento blábol mu pomohl objevit zázračný lék na jeho citovou

rozpolcenost. Neztrácel čas.

– Tachecí, zavolal na Lízinku hlasem starého kantora, spaluje ji

pohledem mladého milovníka, – jen tak dál! Držím palce! Ať –

obrátil se ještě jednou k matce s jemnou narážkou,

– se podívá hlavně na „Úkonovou mapu světa“!

Spěchal za Doktorem a po něm za Markétou, aby je oba, každého

k něčemu, ano, přiznal si to, zmanipuloval. Nedělal to rád, ale

nemusel se snad dobrovolně vzdát milovaných brouků a oblíbené

kantořiny, aby dělal, co potřebovali jiní? Ať tedy zas jednou jeho

intelekt donutí druhé učinit z vlastní vůle, co potřebuje on!

Paní Lucie pochopila jemnou narážku přesně, a když ve skriptech

zjistila, oč jde, obrátila se na manžela. Jako obvykle zklamal; navrhl,

aby se Lízinka seznam prostě naučila.

– Zbláznil ses? křičela matka, – s dcerou ti mlátí krámy a ty chceš,

aby si pamatovala sto třiatřicet států??

Brzy poznala, že manžel tentokrát nesabotuje, ale pro změnu neví.

V nouzi se nazítří odpoledne znovu obrátila na Oskara, který byl

výjimečně doma a dokonce sám. Když mu problém vyložila, poradil

bez váhání, ať si holka státy napíše na dlaň jako státní značky

automobilů. Tím jeho pomoc neskončila. Našel jí v knihovně nad

gaučem autoatlas a ji pak na gauči pod knihovnou konečně dopravil

i na onen břeh, kde nebyla šestnáct let, když ji před půl rokem

vysadil těsně před ním odporný Šimsa, jehož za to potrestalo nebe.

Oskar se zdál být upřímně uchvácen: zatrhl jí ve zlatém kalendáříku

jako v tanečním pořádku všechny volné termíny, aby plavbu – No to

je fantazie, bobečku, vyrážel, žárlím na toho bejka, Lucy, řekl pak

udýchaně, co ti dal tuhle školu! – zopakovali. Nepřiznala jemu ani

sobě, že to mohl být jedině doktor Tachecí; reagovala provinilým

299

povzdechem, kterým ho tak mistrně rozplamenila, že vyplul

okamžitě.

Když se znova blížila k cíli, stala se jí podivná věc: přistihla se, že

přivírá oči, aby si mohla představit, že jí tu rozkoš působí ne tuctový,

i když milý kurevník Osi, ale záhadný a jedinečný Vlk, jehož první

i druhá návštěva ji vyburcovaly z šípkového spánku. Proto jí o dva

dny později v sobotu – zapalovala jednu cigaretu od druhé, jak

napjatě očekávala Lízinčin návrat ze zkoušek u onesů a v duchu

mstivě přísahala manželovi, který se nezúčastněně nimral

v známkách, že ho ještě dnes s Oskarem třikrát podvede – vzal jeho

příchod dech.

– Hledáte… ale Lízinka…, koktala a do tváře se jí hnala krev.

– Ne, madame, řekl, smýkaje a líbaje jí ruku, – jdu úmyslně teď,

abych zastihl jen vás.

– Ale manžel je, bohužel…, vyrazila s námahou: dech se jí úžil

a ňadra dmula. Poprvé nezatoužila po žádných šatech a přála si být

oblečena pouze do své horké kůže, napadlo ji, že to klidně může

risknout a zatáhnout ho do ložnice, byla si naprosto jista, že její muž

teď od známek nevstane.

– Měl jsem na mysli, upřesnil to rychle, – vás oba!

I když hned vystřízlivěla a měla svůj předchozí nápad za výplod

chorého mozku, pochopila právě dík jemu, že jedničkou v jejím

životě je od prvního spatření Vlk. Jako z dálky slyšela jeho hlas,

vyprávějící v rohovém pokoji stručně a věcně, to jim oběma, uklonil

se omluvně jednomu i druhému, dosud musel tajit, aby nemařili

vyšetřování.

V sobotu 22. března tohoto roku, přes výslovný příkaz odvolat

pravidelnou exkurzi pro onemocnění šéfa školy, odvezl bývalý

docent Šimsa jejich dceru lstivě do své chaty, čímž se dopustil

trestného činu únosu. Tam ji omámil a zkusil přimet, aby mu byla po

vůli, což se pro dívčin statečný odpor nezdařilo, zakládá nicméně

skutkovou podstatu trestného činu znásilnění. Aby ji zlomil, spáchal

před jejími zraky justiční vraždu a chlípný záměr nedovršil jen dík

včasnému zásahu orgánů.

300

Jejich skvělá dcera, pokračoval Vlk, požádala, aby vyšetřování

ušetřilo rodiče. S tříměsíčním odstupem, který prokazuje, že strašný

zážitek překonala bez následků, vzal na sebe on, jenž k ní má po nich

nejblíž, povinnost informovat je a současně vyslechnout jejich

náměty. Aby unikl spravedlnosti, předstíral totiž zvrhlík utonutí

v důsledku autonehody, a byl úředně prohlášen za mrtvého. Teď,

když byl dopaden, nemá na něho stát právní postih, a proto se

rozhodl přenechat viníka rodičům a škole. Když domluvil, bylo

ticho.

Doktor Tachecí v anglickém obleku po otci, který si oblékl

k odpolednímu čaji, ještě chvíli napjatě hleděl na Vlka jako milovník

valčíků, který omylem zakoupil lístek na čtvrttónovou symfonii

a stále ještě doufá, že se ozve to krásné m–ca–ca, m–ca–ca a svět

bude zase v pořádku. Když se Vlkův vážný výraz nezměnil, přenesl

pohled na manželku; jak by byl uvítal, kdyby začala křičet, třískat

dveřmi a odpalovat další ohňostroje, které bytostně odmítal, ale jimiž

vždy obrátila sebehorší situaci v Lízinčin prospěch. Ona však seděla

tichá, zahleděna kamsi skrze profesora.

Jakmile totiž zjistila, že Lízinka vyšla z příběhu bez úhony,

předstírala sice dál pozornost, ale celá její mysl byla upřena jinam;

snažila se, aby Vlk pochopil poselství, které mu psala očima, což se

jí bolestně nedařilo: profesor z nepochopitelných důvodů napjatě

očekával reakci manžela.

Doktor Tachecí vstal a vyšel beze slova do předsíně. Opřel se

jednou rukou o zeď a nějakou dobu pozoroval zimní krajinu. Asi ji

posunul, protože si náhle všiml, že děti sáňkují do kopce. Pečlivě

obraz narovnal a vstoupil do koupelny. Tam svlékl sako, pověsil na

volné ramínko a zapnul mu všecky knoflíky. Přetáhl košili přes hlavu

a vhodil do koše s prádlem, sundal hodinky a položil je na galerii pod

zrcadlo jako vždycky před spaním. Namočil si kartáček, vymačkal na

něj z tuby poslední kopeček pasty. Také by mohli dávat na noc něco

veselejšího, pomyslel si. Když mu v ústech příjemně zapěnilo, bodlo

ho svědomí: čím si vyčistí zuby Lucie a Lízinka? Vtom mu došlo, že

jsou tři odpoledne a hrůzu, kterou se snažil zaplašit, neviděl

v televizi, nýbrž ji na vlastní kůži prožilo

301

jeho dítě. Když opět stanul na prahu pokoje, byl do pasu nahý,

z úst mu jak šílenci kanula fluorová pěna, ale poprvé promluvil jako

normální člověk.

– A od čeho, zeptal se chraptivě, – jste

57

kati??

Ve tři čtvrti na tři, těsně než náčelník věznice přivedl hosty, volal

zezdola Karlík, aby mu šli pomoct. S Kazíkem a bratry Královými

vystrkali nahoru po schodech dva nádražácké rudly: na jednom byl

přivázán koš, z něhož zaznívalo divoké kvičení, na druhém tichý

lodní kufr. Jen je stačili zamknout do prkovny, když na vnější mříži

SUPOVu zarachotily klíče.

Mistrovské zkoušky měly být koncipovány tak, aby uspokojily

vysoké nároky odborníků, kteří si přijdou – poprvé jistě skepticky –

omrknout, je-li v tom dorostu, vyhnaném prášky, aspoň jeden talent

hodný angažmá, ale aby současně zaujaly i laiky: vždyť se tu měli

s příští činností děcek poprvé setkat rodiče. Mladší Šimsa svého času

věděl spíš než Vlk, co právě táhne, a přišel s myšlenkou show, při níž

by žáci předvedli znalcům svou dovednost a ostatní diváky seznámili

poutavou i zábavnou formou se slavnou historií, dělným dneškem

i zajištěnou budoucností svého povolání. Když Vlk, už sám, projekt

realizoval, odboural šimsovskou estrádnost a navrhl seriózní féerii

s využitím postupů pokrokového divadla i prvků moderního

výstavnictví.

Kaproklas byl během června svépomocí proměněn v ,síň tradic‘,

kde byly s popisky vystaveny nejrůznější dobové úkonářské i mučící

nástroje a zařízení, ať už makety nebo vzácné originály, které Vlk

získal během roku při – protivilo se mu to, ale věděl, že tím

zachraňuje nenahraditelné hodnoty – turistických exkurzích úplatou

kastelánů. Na černých stěnách visely reprodukce rytin a obrazů

znázorňujících

celou

paletu

klasických

úkonů,

v

čele

s dvanáctidílným oltářním cyklem „Umučení mučedlníků“.

302

Kapromod čerstvě vybílili, aby i tím jasem dokumentovali úžasný

pokrok, který zaznamenalo úkonářství dík moderním technologiím

a ideologiím. Nazvali ho ,sálem otevřených dveří‘, protože bylo

možno navštívit i plynovou komoru a v elektrické dokonce usednout

do křesla. Stěny zdobily velké lesklé barevné snímky zajímavých

úkonů z celého světa.

Kabinety byly hned při adaptaci prozíravě vybaveny posuvnou

stěnou; nyní byly obě prostorné místnosti poprvé spojeny v slušně

velký šálek. Židle, které mohli diváci libovolně natáčet, umožňovaly

sledovat děj na obou stranách. Na hranici kabinetů v samém středu

kruhového amfiteátru stála vysloužilá městská lucerna a pod ní stará

popelnice, jak je Karlík po dlouhém shánění vyštrachal na skládce

a František, z něhož se vyklubal všeuměl, nalakoval na lahvozeleno.

Ještě dali na dívčí záchod tabulku HOSTÉ a na chlapecký

DOMÁCÍ; tam, protože každý metr školy byl už nějak využit,

musela třída přečkat dobu, než se příchozí usadí v sálku a chodba

poslouží místo zákulisí. Vlkův smysl pro přesný řád a čistý žánr mu

pomáhal vyvážit hendikep, že od dob kantořiny nerežíroval. Nedělal

si iluzi, že by mohl konkurovat profesionálům, ale chtěl aspoň ušetřit

publikum trapností typických pro ochotníky, kteří se nalíčení

a okostýmovaní producírují po foyeru, aby ohromili příbuzné

i známé.

Účinkující byli tedy skryti, chodba ještě zněla vrzáním bot

a bzukotem hlasů a Vlk, drže se úmyslně v takovém odstupu, aby se

nevnucoval ani nestranil, odpovídal lehkými úklonami na premiérově

rozpačité pozdravy. Spokojeně zaznamenával, že nechybí žádná

z tváří, které vídal desítky let na úkoništích celé vlasti, a radostně ho

zaujala pro děcka zvlášť důležitá kakaová pleť zástupce třetího světa,

který byl zřejmě na vězeňské stáži. Pro Vlka samotného byla

nejdůležitější přítomnost Tachecích, které směl doprovodit inženýr

Alexandr. Pak se ze zástupu vydělili bývalý prokurátor a Doktor, aby

mu za všecky popřáli zdaru; zaujali v sálku místa vyhrazená přímo u

lucerny a vytáhli, teď už jen sami dva, klasifikační notesy. Nastal

hromadný úprk z chodby, takže zvonek nastavený na 15.15

vyburcoval jen osamělého Vlka.

303

Opřel se o zeď, zavřel oči a několikrát zhluboka vdechl a vydechl.

Škoda, zalitoval, že tu není Markéta, vzdor svým výhradám mu kdysi

právě ona dodávala odvahu před riskantními veleúkony. Ale její

výstup začínal z dobrých důvodů až v šest, a tak si musel pomoct

sám. Otevřel oči a udělal pár ostrých dřepů jako vždycky, než si šel

pro zákazníka či v pauzách mezi jednotlivými čísly. Natáhl ruku.

Nechvěla se. Nahmatal tep. Byl v normě. Zaklepal na chlapecké WC,

a když vyšli, nezvykle ztichlí, poplival jednoho po druhém na

rameno. Skláněje se k Lízinčinu, zašeptal jí do ucha.

– Nepřijela…?

Stydlivě zavrtěla hlavou a vykročila za ostatními ke dveřím

Kaproklasu, ve svém vznešeném kostýmu ještě nezemštější

a žádoucnější než kdy dřív. A Vlk si při vší inteligenci i fantazii

nedokázal srovnat v hlavě, že tam v ní možná kráčí i jeho

syn. Odtrhl od nich zrak, tiše otevřel dveře Kapromodu a po

špičkách prošel šerem za poslední řadu diváků. Těžké záclony byly

staženy a dva ze čtyř přenosných reflektorů ozařovaly v Kaproklasu

cvičné lešení. Nově namořeno působilo velmi opravdově; hodně

k tomu přispívala hromada hlíny, široká káď a tlustý kůl. To už

Albert, pověřený funkcí hrajícího inspicienta, udeřil na gong

a v průsečíku světelných kuželů se objevila

Lízinka. Měla na sobě někdejší svatební pláštěnku své matky

obarvenou na rudo, na hlavě působivě – František! – kašírovanou

korunu s nápisem HISTORIE. V jedné ruce držela berlu, s kterou

k ni do loňska chodíval – dědeček Alexandr – Mikuláš, v druhé nesla

proutěný kufírek polepený jako hotelovými nálepkami kolečky

s letopočty; vtipně naznačovaly, že paní Historie cestuje v čase.

Proutí bylo nestylové, ale nutné: kazetový magnetofon uvnitř by

jinak nebylo slyšet. Lízinka udeřila holí a kufírek začal hovořit

Albertovým jemným hlasem Vlkův drsný text.

– Jsem Historie. Skoro ve všech řečech jsem ženského rodu, ale

má povaha je mužská, a proto mám –

tak prostou i umělecky účinnou fintou sňal autor z Lízinky

břemeno monologu,

304

– mužský hlas. Jsem On i Ona, oplodňuji i rodím, věnčím silné,

zapomínám slabé, trestám nehodné. A o tom dnes více!

Albert na lešení znovu udeřil do gongu a Albert na pásku změnil

tón. Vlk chtěl úvodem vyvolat atmosféru pašijových her a použil

břeskné pouťové poetiky. Na to, že nebyl žádný básník – ale o poezii

diskutoval jednou celou noc v divadelním klubu s tehdejším

básníkem mladé generace po premiéře jeho veršované hry, ve které

oslavoval revoluci a oplakával svůj rozvod –, měly jeho sloky

překvapivou úroveň.

– Prvními známými úkonidly

staly se člověku čtyři živly:

voda, oheň, země a vzduch,

neboť první úkonář byl Bůh.

Když však lidstvo stále více pyká,

bere si Bůh spomocníka.

Brzy už za něho drží stráž kat,

popravčí, úkonář!

Lízinka klepla berlou a ustoupila do šera vedle pódia, aby

neodváděla pozornost. Proč netleskají?? ulekl se Vlk, ale to už paní

Tachecí dala spontánně signál všem, kteří si netroufali sami. Aplaus

v úvodu představení mívá elektrizující účinek a nejinak působil zde.

V pomalém, ale ostrém rytmu hudby, nahrané za verši – na to, že

nebyl žádný muzikus, vybral ji Vlk obdivuhodně přesně: středověkou

náladu scénky dokresloval svatební pochod z „Lohengrina“ – stoupal

zezadu na lešení v červeném trikotu František jakožto Meister

Franntzn a za ním v černých trikotech jako pacholci Petr a Pavel

Královi, vlekoucí zákazníka v režném rouchu. Byl to Šimon.

Pásmo bylo vynalézavě komponováno tak, aby v jeho průběhu

každý žák složil mistrovskou zkoušku a vedle toho zafungoval podle

potřeby jako kamarádův spomocník. Stačilo bohatě, že museli

škrtnout Šimonovo samostatné číslo a komplikovaně krátit zvukový

doprovod; zaskakovat za Šimona i v ostatních byla by katastrofa:

neplánované převleky a nucené přestávky by vzaly dramatické

skladbě rytmus a napětí. Naštěstí si to dal předseda komise před

305

polednem vysvětlit, což zvedlo náladu i Šimonovi. Viděl se uvíznout

drápkem a snažil se svým výkonem zaseknout celý spár tím víc, že

v první řadě seděl stařičký otec, který o ztroskotání jediného synka

dosud nevěděl. Podoben špatným hercům od šmíry obracel oči

v sloup, skřípěl zuby a bolestně funěl, až se Vlk několikrát bál, že

promluví. Kazík, kterému teď šlo o hlavní známku, si však počínal

jako rutinér.

Kdykoli Šimon už už otevřel ústa, lusknul, a Albert dole prudce

zavířil na malý bubínek. Pokaždé se Šimon lekl a přesně tehdy

provedl František úkon. Napřed mu podrazil nohy; tlouštík spadl na

hromadu písku do vystlaného propadu tak opravdově, až část publika

vzdychla. Zatímco se neviděn plížil ven, podržel František tam, kde

diváci tušili ústa, obilné stéblo; Petr s Pavlem si plivli do dlaní

a jámu vmžiku zaházeli. Pak si trojice zavdala z měchu, kterým je

uhostil Meister Franntzn. Ten ironicky nalil šůs kořalky i do stébla,

když vtom už znovu zazněl pochod z „Lohengrina“ a na lešení

stoupal v režném rouchu – Šimon. Potlesk uhasilo syčení, když

vyspělejší návštěvníci pochopili, že je to jen konec první věty.

Při dalším virblu hodil František na Šimona pytel tak šikovně, že

ho spomocníci bez potíží ,utopili‘ v kádi. I ta měla otvor ústící do

propadla a vedle něho lavór s vodou, takže efekt byl dokonalý. Když

si úkonáři spokojeně připíjeli a Meister Franntzn ulil i do vody,

zazněl potřetí „Lohengrin“ a nad schody znovu vycházela jak

zploštělý měsíc Šimonova směšná hlava. Teď už potlesku žádné

syčení nezabránilo. Trval do dalšího virblu, při němž dvojčata

spojenými silami Šimona nadzvedla a Kazík nasměroval na kůl.

Když ho Králové pustili a ještě potáhli za nohy, část publika vyjekla,

a když Šimonovi vyjel konec kůlu za krkem, zakryly si všecky ženy

oči. Ale to už burácel smích a ony mezi prsty nevěřícně hleděly, jak

Šimon vstává z kůlu, ovšem zasunovacího, drže v ruce špici, ovšem

vysunovací. Na to, že Vlk nebyl žádný scénograf, vymyslel skvělý

grandguignol, aniž měl tušení o jeho žánrové existenci.

Zatímco se šťastný Kazík, který měl nejhorší za sebou, opětovně

děkoval, litoval Vlk, že kvůli Šimonovi odpadají „Čínská muka“; ušil

mu je na tělo a nepochyboval, že by obstál. S parukou ,glacnou‘, na

306

níž byl jen cůpek vlasů – odznak asijských úkonářů – měl vstoupit

v kimonu na lešení, kde by mu byl zatím Albert připravil prvního

Dujku – po Silvestru na horách si tak zvykli říkat cvičným figurínám

–; měl viset za cop na sloupu, aby se sotva dotýkal prken konečky

prstů, s odhaleným asijským nažloutlým břichem. Pak by byl Albert

zapálil v hořáku líh. Šimon sám si měl přinést kleště, metrovou rouru

s jedním zaletovaným koncem a klícku s krysou.

Námětem scénky byl typický čínský trest, popsaný evropským

svědkem 22. července 1920 v Kantonu. Poté, co by byl Šimon pustil

zvíře z klícky do roury, přitiskl by ji otevřeným koncem k ,břichu‘,

vzal do kleští a podsunul hořák, aby plameny žíhaly zaslepený

konec. Soudný pozorovatel musel chápat, že krysa může prchat před

žárem jediným směrem. Do orientální hudby – Vlk zvolil příhodně

„Perský trh“ – měl vydávat Albert zpod pódia nelidské výkřiky, ale

hlavní šok měl po odložení roury připravit divákům brilantně

uplatněný realismus; při všech zkouškách stačilo pár minut k tomu,

aby se krysa prokousala celým objemem do Dujkova břicha: tvořil je

velký kus sýra!

Na to vše teď musel zapomenout, utěšit se, že má první číslo na

příští rok. Teď už zas vnímal jen okouzlující Historii, která za

potlesku přeběhla chodbou do Kapromodu, takže promluvila publiku

za zády. Protože současně zhasly první a rozžaly se druhé dva

reflektory, namířené v protisměru, diváci se rychle zorientovali

a s chutí otáčeli židle v očekávání dalších překvapení. Když dozněl

klapot, což nejvěrnější uspíšili syčením, promluvil magnetofon.

Bohužel, nebylo možno vystřihnout první ani poslední verš, které se

vztahovaly na škrtnuté číslo, ale Vlk věřil, že si toho nikdo

nevšimne.

– Jste skvělá celá, čínská muka,

ale i Evropanů ruka

uměla muka všeliká.

Leč – technika je technika!

A tak se dřív než parostroj

objevil slavný hlavostroj.

Že však i dál chce fortel stětí,

307

to dokazuje obraz třetí!

František, který převzal gong, udeřil chytře až do posledního

slova, takže Šimonův výpadek byl beze zbytku překonán. Albert na

pásku znovu změnil tón: hovořil teď podle pokynu režie

nezúčastněně jako televizní hlasatel.

– V roce 1938 byla ve Vídni odsouzena k nejvyššímu trestu

vražedkyně Marta Marek. Rozsudek byl spíš symbolický, protože

Rakousko už třicet let nepopravilo ženu. Paní Historie – Albert na

pásku udělal pauzu, do které Lízinka klepla berlou,

– rozhodla jinak. Po ,anšlusu‘ Rakouska nařídil gauleiter Vídně,

aby rozsudek byl vykonán. V rodině říšských popravčích nezavládlo

přesto nadšení: atraktivní žena s rudými vlasy a modrýma očima byla

totiž chromá a upoutána na pojízdné křeslo!

Z chodby vjel do Kapromodu vozíček z vězeňské nemocnice

tlačený dvojčaty, která si jen převázala přes trikoty pestré zástěry

a narazila čepice s kšiltem, jak Vlk pamatoval z jakési hry od

Nestroye. Diváci zašuměli: na vozíku neseděla krásná žena, ale

hrbatý Albert, Vlk cítil, jak vzduch těhotní napětím.

– Muž, jehož večer před úkonem vezli k ,mašince‘ v křesle co

nejpodobnějším originálu, byl slavný Johann Baptist Reichhart

z Mnichova, který za svůj plodný život udělal 3 165 zákazníků.

Nejslavnější číslo měl však předvést na sklonku této –

hovořil Albertův hlas, zatímco Albertovo tělo vyletělo z vozíku,

který Petr s Pavlem nečekaně překlopili kupředu, a rozpláclo se pár

decimetrů před lůžkem školní gilotiny, načež Albert mrštně vyskočil

a v mžiku byl zpátky na vozíku,

– noci. Znovu a znovu si obětavě otloukal kolena, aby našli přesné

místo k zastavení a vypilovali techniku shodu, až…

zazněl valčík „Na krásném modrém Dunaji“, v jehož rytmu byl

Albert zvrhán stále blíž, až konečně přistál na sklápěcím lůžku,

– …až si Johann Baptist Reichhart –

reportoval neviditelný Albert, co viditelný Albert předváděl,

– udělal křídou rysku a pronesl větu, která vešla do dějin pro svůj

reálný humanismus.

Valčík zmlkl a živý Albert-Reichhart řekl hlubokým hlasem:

308

– Jak bude padat, chytněte ji včas pod rameny, nebo si rozbije

frňák a všecko mi tu pokrvácí!

Vlk si uvědomil, že Albert je hned po Lízince hlavním strůjcem

úspěchu, a děkoval své předvídavosti, že ho už od dětství vedl

v patrnosti. Nechápal, jak ho kdy mohl zatlačit do pozadí Šimsa,

vždyť ten – jednou si to musel přiznat! – nebýt akutní potřeby, by se

byl nikdy nemohl stát docentem; ať si hrál sebevíc na intelektuála –

při prohlídce jeho chaty zjistili, že se snažil dokonce ,vynalézat‘ –,

zůstal vždycky zupákem! František dal virbl a Vlk hmatatelně cítil,

jak publikum zatajilo dech.

V šeru, kam na okamžik zacouvali, Petr s Pavlem bleskurychle

posadili do křesla ženskou Dujku, pečlivě oblečenou i maskovanou

podle dochovaných policejních fotografií. Albert se postavil ke

korpusu gilotiny a Vlk postřehl, že i on je teď rozrušen. Virbl sílil.

Dvojčata vyjela s křeslem do světla. Pak s ním, přesně jak

nazkoušeno, vyrazili kupředu, na křídové čáře je zvrátili, zachytili

padající Dujku těsně nad lůžkem a postrčili do lunety. Jedním

hmatem ji Reichhart-Albert uzavřel a druhým vytrhl závlačku

spušťadla. Těžký šikmý nůž zaduněl o podloží, hlava s rudou

parukou se skulila do koše a červené konfety, jimiž byl naplněn krk,

zavířily v úchvatné poetické stylizaci.

Vnímavé obecenstvo pochopilo změnu žánru. Z tváří se vytratil

úsměv a bylo zřejmé, že bouřlivý potlesk nepatřil jen Albertovu

výkonu – tleskal i Doktor, takže majstršlág měl naději na výtečnou –,

ale také památce nepřekonatelného Reichharta a jeho hesla: Není

zákazníka, kterého by úkonář neudělal.

Black-outu, plánovaného pro úpravu scény, využil Vlk

k nepozorovanému odchodu na chodbu; chtěl mít volnost pohybu,

kdyby vznikl nějaký zádrhel. Náročnost pořadu stoupala od čísla

k číslu: jestliže Františkovi a Albertovi přece jen ulehčoval úkol

ochotný kamarád či dokonce poddajná loutka, teď měl vstoupit do

hry prvek iracionality jako ve skutečném životě. Na řadu přišel koš

a kufr.

Pavel s Petrem odhodili zástěry i čepice, v černých trikotech

vklouzli do připravených džín a spěchali, vycepováni úmornými

309

zkouškami, k jeho kanceláři. Vlk se podivil, jak ta štěňata, která loni

dovedla leda kudlou zaživa stáhnout psa, dnes v presantním časovém

harmonogramu úkonaří s použitím špičkové techniky – až už ho ani

nepotřebují… propadal nostalgii, jakou ho před nedávném často

naplňoval jeho věk; tu se ozval ze šálku úder berlou a bylo to, jako

by ho zavolalo samo mládí.

Aby nerušil, sledoval skulinou ve dveřích další intermezzo paní

Historie. Zatímco z pánského WC zaznívalo Albertovo frkaní –

musím pro ně vyboxovat pořádné sprchy! –, z Kapromodu zněl jeho

hlas, teď zas deklamující.

– Už skvělá budoucnost nám zpívá,

však zákazníků neubývá.

Buď zákazníkům třikrát běda:

na naší straně je i věda!

Náš zákazník je smrti syn!

Už silně syčí pilný plyn.

Zmar zákazníkům – naše heslo!

Už velebzučí elekřeslo.

Těmito vynalézavými verši začal autor nenásilně proměňovat Paní

Historii v úkonářku, aby tak s předstihem navodil mistrovskou

zkoušku Lízinčinu. Dříve však ještě břeskný dixieland převedl další

brilantní zkratkou diváky za oceán; sugestivní rytmus je navíc podle

záměru režie uvolnil. Tím víc překvapil i nanovo elektrizoval celý sál

hrůzný jekot, který vzápětí naplnil všechny prostory školy: to

dvojčata přivlekla z prkárny – Vlk měl nos, že stál na chodbě, sami

by stěží dokázali otevřít dveře – koš, uvolnila víko a vrhla se na

,zákazníka‘.

Za léta dospěl Vlk k trpkému poznání, že je-li nějaké téma

v umění i publicistice dokonale odbyto, ať už z pruderie nebo

neinformovanosti, pak právě úkon. Ale i těch pár set zmínek –

pakatel například ve srovnání s počtem popsaných souloží, při nichž

jde stále o stejné pohyby – se vyhýbá základnímu problému: dopravě

zákazníků na úkoniště. Jako by se předpokládalo, že po rozsudku se

každý – stěžoval si Doktorovi – cpe horem dolem do šlingle! Ve

310

skutečnosti mohl i robustní Karlík předvést kolekci šrámů, které mu

zůstaly na památku po zubech a nehtech, a co modřin i boulí zahojil

čas, o oschlých plivancích nemluvě! V rámci VĚŠENÍ byl proto

,Přípravě věšeného‘ věnován celý leden a výsledek této průpravy

chtěl Vlk prezentovat způsobem dostatečně přesvědčivým. Figurant

z řad spolužáků, i kdyby se rval jako lev, by nesmazal dojem, že jde

o smluvenou hru, a muže z kufru si schovával jako zlatý hřeb večera.

Nápad, jímž problém vyřešil, byl vlkovsky geniálně prostý.

Osmdesátikilového zákazníka, který dával záruku, že svým bojem

o život přesvědčí i strhne každého, získal Vlk za cenu masa a za dvě

vstupenky na mistrovské zkoušky od muže, na jehož dvoře potkal

Richarda Mašína. Švagr náčelníka podhorské věznice byl záměrem

zaujat, protože úspěch by navždy odstranil jeho každoroční

předpouťové trable s řezníky. Dodal tedy v pravé poledne dne D

škole svého záložního pašíka a dvojčata očekával první skutečně

ostrý úkon v životě.

Ačkoli celý červen pilně trénovala na Karlíkovi, zjistila hned, že

poutat trpělivého dobráka a vynervované zvíře je nebe a dudy. Až

dosud líné prase řádilo jako arabský plnokrevník a hoši nestačili

uhýbat, aby jim některé kopýtko neorazítkovalo obličej. Úžasně jim

pomáhala moderní melodie, kterou jim Vlk, inklinující ke klasice,

dovolil vybrat; za tu důvěru teď sklízel jejich statečnou obětavost.

Rozhodlo, že Pavel nasadil vepři zezadu dvojitý nelson a zvrátil se

s ním nebojácně na záda: nato Petr spoutal zadní a pak i přední

nožičky tak dokonale, že musel provaz znovu povolit, aby bratr

vytáhl ruce. Celou dobu ječelo zvíře zcela neprasečím způsobem,

stačilo zavřít oči a člověk slyšel bránící se ženu; Vlk nemohl

nevzpomenout přízraku úkonářství – Suzanne Ohlschlagové,

odsouzené v Hamburku pro pomoc milenci, francouzskému

válečnému zajatci: rvala se s dozorkyněmi i spomocníky čtvrt

hodiny, než jí Friedrich Heer jako své Čtyřistajedničce ,oholil krk‘.

Když se chlapcům podařilo natáhnout přes vepřovou hlavu

,pardon-mask‘ z černého igelitu, takže jekot pokračoval con sordino,

byli vzdor své kondici i trénovanosti zbroceni potem, že to viděli

diváci z poslední řady. S vydýchaným vzduchem rozpalovaným

311

reflektory houstly i sympatie. Druhý potlesk odměnil bratry, když

dovlekli zmítající se žok sádla na křeslo, a třetí, když se jim podařilo

prase – kabinu osvětlovala pětisetwattová žárovka jako televizní

studio – přikurtovat a upevnit mu na krátké končetiny elektrody.

S uzavřením dveří ustal jek úplně. Každý z kandidátů se postavil

k jedné straně ovládacího panelu.

Když je tu tak viděl, s pěšinkami vlevo i vpravo, přemáhající

rozbouřený dech, musel jim Vlk odpustit všechny nevinné študácké

podvůdky z minula; teď, kdy jim nemohl pomoci žádný hřeben na

světě, prokazovali oba poctivě nabyté vědomosti a dělali škole čest.

Museli použít nízkou voltáž, jinou nebyl SUJPOV dosud – allons,

enfants! bijete se i za své následovníky – vybaven. S ohledem na

vrstvu tuku, která tohoto zákazníka chránila účinněji než jiné, i na

žádoucí spád pořadu, rozhodli se výboje zkrátit a zintenzivnit;

propočet jim obstaral Doktor z jakéhosi tajného počítače a teď už

mohli jen doufat, že to programátor nezbabral. Opět zavířil – jako

Shakespeare z Plutarcha čerpal Vlk bez předsudků z Hofbauera –

bubínek.

– Go! zavelel Pavel a bratří společně potáhli páku; proťala

čtvrtinu stupnice až k číslici 1000. Velkými kulatými okny bylo

dobře vidět, jak se při první ráně, zvané ,blow‘, prase vymrštilo;

připomnělo to známé snímky kosmonautů při přetížení, kdy popruhy

hrozí přetržením. Uvolnila se však jenom ,pardon-maska‘ a Vlk po

prvním úleku poznal, že je to věci na prospěch.

– Go! zvolal teď Petr a oba bratrsky postrčili páku k číslici 2000.

,Hard blow‘ trvala jen pět vteřin, ale stačila, aby vepři vypadly naráz

všechny štětiny, jako když je řezník spaří vodou. Současně se

doslova rozpustily oči, což bez masky působilo mohutným dojmem.

– Go! vykřikl zas Pavel a páka sjela zpátky k tisícovce. Po této

,blow up‘ povolilo rázem vnitřní napětí a prase dopadlo do křesla;

dalo se krásně sledovat, jak celým korpusem procházejí, podobny

mořským vlnám, křeče. Zvíře bylo viditelně v bezvědomí a mlelo

z posledního.

– Go! ozval se naposled Petr a páka projela celou stupnicí do

maxima, které tu představovalo příkon akumulačních kamen, tedy

312

4000 wattů. To byla ,blow out‘ – rána z milosti, a další zběsilé

vzepnutí teď už lehce nahnědlého těla bylo pouhou motorickou

reakcí mrtvého organismu, ze kterého jen idioti, rozzlobil se Vlk

v duchu, jako lékaři Piedlièvre a Fournier ve zprávě Francouzské

akademii, usuzují na bolestivost a barbarskou antihumánnost tohoto

nejmodernějšího – co by vlastně chtěli?? mlátit to ve spánku palicí??

– z úkonů. Virbl ostře skončil úderem paliček a současně v kabině

symbolicky zhaslo světlo.

Zabouřil potlesk. Poprvé tleskl dlaní o dlaň i předseda komise.

Hned se ovládl, ale Vlk si mohl trochu oddechnout, zdálo se, že

velký průlom konečně nastal. Pak pohasl – kvůli zásadní úpravě

scény – celý sál a on si do morku kostí uvědomil, že jde o vše: nultý

ročník školy se uzavíral, na řadě byla

Lízinka. Po několika vteřinách, kdy i napětí v sále dostoupilo

vrcholu, zazněl Albertův hlas, tentokrát do tmy.

– Nemít Historie meč, plyn, kulku, kůl,

bylo by jí nyní stěží půl.

A tím pádem není těžké,

jářku, poznat v Historii –

Naráz zaplanuly reflektory. Všechny mířily na lucernu. Pod ní na

popelnici stála Lízinka. Plavným obloukem odhodila korunu daleko

od sebe, že zapadla do tmy kdesi u plynové komory, a spustila

z ramen pláštěnku. Stála tu v jednotné košili i sukni jako ztělesnění

mladé dívky dneška a Albertův hlas se podobal fanfáře.

– první úkonářku!

Ať nás doprovází cestou na měsíce

ztepilá a čistá jako šibenice!

Ať o ní zvěst dotkne se hvězd:

Strangulare humanum est!

S posledním slovem zaduněl z magnetofonu populární pochod,

který budíval celou zemi do nových roků i svátečních dnů, a v jeho

rytmu vešel z chodby do Kaprodomu čtyřstup: pod jakousi

313

slavobránou z konopného provazu, který držela po stranách kráčející

dvojčata, vezli Albert s Františkem rudl, na němž spočíval objemný

kufr. I děcka se stačila bleskově převléknout, takže jejich vstup

připomínal malý občanský průvod s alegorickým vozem. Za

skandovaného potlesku pochodovali chvíli na místě, aby na

Albertovo znamení provedli přesně nacvičené pohyby: Albert sám

vypnul magnetofon, takže v sále se rozhostilo dramatické ticho,

dvojčata čtyřručně postavila kufr na podlahu, a když František

s Albertem současně odemkli oba zámky, převrátili jej. Doktor

Tachecí, dosud v první řadě nesvůj, se dychtivě nahnul vpřed a sevřel

své jemné ruce v pěst: z kufru vypadl do kozelce zkroucený

58

Šimsa.

– Ale jak, zeptal se Vlk ohromeně, když mu Doktor detailně

vypověděl příhody dvojice Šimsa-Tachecí od rendez-vous pod

sochou řezníka s teletem po návrat poručíka Honse s kafíčkem do

bývalé kaple, – to víte??

Až do toho rozhovoru v útulné vinárničce netušil, že se temná

událost týká i žákyně.

– Přece od něho, odpověděl Doktor.

– Ale vždyť on je…, zakoktal Vlk; viděl před hodinou, jak

autojeřáb vytahuje z hlubin sportovní vůz, z jehož otevřených dveří

klouzala s crčící vodou bílá břicha ryb.

Doktor vytáhl náprsní tašku a z ní fotografii. Položil ji na stůl

uzavřeného boxu a napil se vína, nespouštěje z Vlka oči. Barevný

snímek z kamery Polaroid ukazoval bez nejmenší pochyby docenta

Šimsu, který se trochu zaraženě, ale rozhodně živě usmíval do

objektivu. Pod bradou držel toporně, zřejmě na přání fotografa,

ústřední deník, složený tak, aby vyniklo dnešní datum; Vlkovi došlo

hned, že včera ráno, kdy se měly za Šimsou zavřít přehradní vody,

nebylo tohle číslo ani vysázeno.

– Ale jak…, začal znovu a Doktor ho déle netrápil. Vyložil mu, že

se docent ještě předevčírem v noci správně obrátil na něho a on

314

naštěstí zastihl včas pravé lidi. Malér proto nepřekročil práh věznice,

ale i tak pobouřil. V souvislosti se starým případem Mašín byl vzat

SUPOV pod lupu, nevetřel-li se na školu škůdce. Bohužel na světlo

vyplynuly materiály, silně kompromitující právě Šimsu.

– Ale co…, chtěl se Vlk zeptat, Doktor však zůstal v předstihu.

– Je v odkladu trestu, vysvětlil mu.

– Ale jakého?? stačil Vlk konečně jednou dokončit otázku.

– Nejvyššího, odpověděl Doktor a pokračoval, netuše, že

podobnou větu slyšel Vlk kdysi nespravedlivě o sobě, má toho na pět

šlinglí. Je zatím v nějaké fešácké čekárně pro odfajfkované, co mají

úředně po funuse, ale mohou se ještě hodit, a Šimsa, bůh ví, že jsem

–

povzdechl si Doktor,

– ho měl rád, ale tím víc mě rozzlobil svou neupřímností, – je

zatraceně v dluhu. Když zklamal školu jako první docent, ať jí

poslouží jako první –

navrhl Doktor, a Vlkovi teprve tehdy došlo, co mohlo dívenku

potkat,

– zákazník!

Šimsův ,odchyt‘, jak na Zámečku rádi říkávali, provedli poslední

den v červnu ráno, sotva vyšel z WC, ještě v erární noční soupravě,

dlouhých bílých podvlékačkách a tílku s krátkými rukávy; tím ho

měli už bez límce. Ale prakticky začal oné první jarní neděle, když

mu, už po přátelské domluvě, náhle vzali klíče od vozu s tím, že ho

nějaký čas zdrží přípravou na zvláštní úkol. Už mu, dík Doktorovi,

otrnulo, toužil co nejdřív – byl si teď jist, že podivná porucha

provždy pominula – obejmout Lízinku, a proto se vzepřel. Ale muž,

který se dosud kolegiálně usmíval, pojednou ztvrdl a položil před

něho list papíru. Starý inkoust vybledl, stále však spolehlivě tlumočil

Šimsovo ‚doznání‘, že likvidoval revoluční organizaci i s velitelem.

„… a slibuji,“ četl s pocitem, že hraje ve špatné detektivce, „až do

event. vykonání rozsudku, napravovat svou vinu neúnavnou službou

revoluci“.

Byl otráven, že tu slabomyslnou směnku, podepsanou bezvousým

nýmandem, předkládají teď zralému specialistovi, který dávno

315

napravil i svou interpunkci, a když přistál – tentokrát v helikoptéře –

u prahu známého Zámečku, dokonce ho po létech zabolelo

v rozkroku. Brzy však poznal, že Zámeček je teď pro změnu jakousi

fešáckou úschovnou prominentů před důležitými akcemi. Vždyť jeho

spolustolovníkem byl proslulý špion, který před rokem vytlačil

z obrazovek papírové hrdiny, když večer co večer líčil, s jakým

odporem v cizině veřejně škodil své vlasti, aby jí mohl tajně

prospívat; důvěrně prozradil Šimsovi, že tu čeká, až bude

zinscenován jeho útěk za hranice s legendou, že s odporem

vystupoval naopak tady, což mu v cizině získá novou důvěru, s níž

bude moci tím víc škodit a tedy o to víc prospívat vlasti. O vlastním

úkolu se Šimsa zatím dozvěděl jen to, že si žádá právě jeho

kvalifikace a inteligence; chápal to jako projev mimořádné důvěry.

Když mu však cestou z WC přikázali nastoupit, tak jak je, do

transportního kufru, v němž bude propašován do blázince pro vysoké

státní činitele, namítl, že nemá tušení, co tam. Další pokyn, řekli

stroze, mu dá na místě známá osoba. Instinkty z dob tajných armád

dosud fungovaly: srazil nohy a složil se tak, aby mohli přirazit víko.

Kufr byl dost těsný a špatně větraný. Podle otřesů i hluku Šimsa

usoudil, že ho vezou na korbě náklaďáku, a snažil se vidět svou

situaci z lepší stránky: vzpomínal, jak kdysi vystoupil z pojízdné cely

do strmé kariéry. Přitom si však připomněl jiný kufr, kufr limuzíny,

kde skončil její uživatel, a zmocnil se ho neklid. K tomu se přidalo,

že z něho brzo lil pot a po hodině cítil každou kost. Ulevilo se mu,

když ho konečně někdo složil a pak někam nesli a vezli na něčem, co

mělo gumová kola. Bohužel, když kufr znehybněl, neotevřela ho ani

známá, ani jiná osoba. Šimsovi nastalo nekonečné čekání. Nejvíc ho

deprimovalo, že za celý transport neuslyšel lidský hlas a i teď

přerušoval ticho jen zvuk podobný chrochtání.

Jako zastara se pokusil bezstarostně usnout, ale nešlo to, nebyl už

mladík ani tajnoarmějec, měl už co ztratit i koho se bát. Bát…?

Zapátral nosem a zděsil se: jeho do té chvíle nevtíravý pot, léta

kultivovaný zahraničními deodoranty, náhle ostře a kysele páchl. Byl

to známý puch a on nejdřív s odporem pomyslel na pánské záchodky,

než si s hrůzou uvědomil, že přesně tak začpí naráz devět z deseti

316

zákazníků, sotva zahlédnou věšák: jako by se už vstřícně rozkládali

zaživa.

Nablízku skutečně zakvičelo prase. Panicky se polekal, že bude

z kufru vytřepán do tlamy přivaděče, jehož dřevěné ostění se

rozehřmí dusotem stáda, a on, rozbíjeje si lokty o vyčnívající břevna,

poběží o život, dokud ho tunel nevyvrhne na kamenný stůl, kde se

k jeho čelu přitiskne studený kroužek oceli. Uviděl, jak se mu tři

prsty nad kořenem nosu otvírá velké kyklopské oko chrlící teplý

rosol – a zvedl se mu žaludek. Ještě jednou zmobilizoval morálku

a kondici, začal zhluboka dýchat a opravdu nevolnost v jícnu

zastavil. Že nezahájí svou misi čistěním zvratků, považoval za tak

významné vítězství, až se ho zmocnila euforie. Tu se kufr znovu

pohnul.

– Ça ira! vykřikl si na kuráž heslo, které převzal od svého učitele,

a jako by mu otevřelo zámky: víko odskočilo a on vypadl na podlahu

ozářenou reflektory.

Prožitý strach, přestálá nevolnost, ochabnutí smyslů i svalů spolu

s falešným naprogramováním způsobily poruchu, jejíž vinou si

připadal psychicky jako ve snu, fyzicky pak jako ve stavu beztíže. Po

hodinách tmy ho reflektory oslepily, takže nepoznal ani místnost, ani

tváře. Zato byl ihned ve středu dění.

– Hep! zavelel do hrobového ticha Albert; zvolili si povel, který

nedávno uslyšeli v cirkuse od skákačů, pro jeho lapidárnost.

Dvojčata zvedla Šimsu na úroveň ramen; jeho nohy nezůstaly na

zemi, ale složily se mu pod zadkem do polohy z kufru jako podvozek

starých aeroplánů.

– Hep! křikl František, perfektně vyhodiv smotaný provaz, že

přeletěl lucernu a položil se na litinové rameno se svítícím hrncem;

zvolili tento způsob, inspirováni telefoty DPA z ulic Teheránu, kde

se ovšem k veřejným úkonům užívá stálých stožárů s kladkami.

Nechtěli se opičit a převzali jen princip, zatímco vysloužilá lucerna

měla dodat scénce milý kolorit žánrových obrázků.

– Hep! zvolala teď dvojčata a sklopila Šimsu hlavou vpřed jako

beranidlo. Albertovy prsty zachytily padající konec lana a rozkmitaly

se rychlostí pletacího stroje. V mžiku měl Šimsa na krku takovou

317

double-ešku, že by normálně jako pedagog pukal pýchou a jako

kolega závistí. Současně měl František poutat ruce, to už se však

čtveřice vypracovávala v dokonalý team-work: bez domluvy

usoudili, že jim úspěch nemůže uniknout a měli by ho proměnit

v triumf.

Předtucha dobrého pedagoga si nezadá s předtuchou milující

matky: Vlk předjal jejich záměr dřív, než jej pojali, a strnul. Věšet

zákazníka, nota bene profesionála, a nesvázat mu ruce, byla taková

troufalost, ano, drzost, že se rovnala výzvě bohům. Je železným

pravidlem, že pud sebezáchovy funguje rychleji než sebelepší šlingle

nebo grif. Představa, jak Šimsa bleskově zapne, trénovaně se

přitáhne jednou rukou na lucernu, druhou rutinované uvolní uzel

a seskočí mezi ně, ho šokovala. Co dál? Dobrá, přeperou ho! Ale

pak?? Plynová komora byla zatím maketa, v elektrické zůstal pašík,

v gilotině loutka, střelnici chtěli až časem stavět ve sklepě a garota

měla stržený šroub; opravu nehonili, nebylo proč. Šimsa nestál pod

jurisdikcí, a proto ho mohli třeba stít na špalku, ale co řeknou lidi

z branže? Že po roce studia doštudýrovali do středověku? Co ti

chlapci šílí, proč zbytečně – a proč já tu stojím jako solný sloup,

když největší maestros neváhali odklepat vprostřed symfonie?? –

riskují?? Važte! chtěl jim rozkázat, ale předešli ho.

– Hep! zvolali Albert, František, Petr i Pavel společně; první dva

se zavěsili na konec provazu, volně splývajícího k zemi, a plynule

zatáhli, druzí dva nadhodili své břemeno vzhůru a přidali se

k tahačům. Šimsa, nohy stále zkřížené jako Buddha, byl mocně, ale

jemně vyzdvižen za krk nad hlavy děcek. Přesně podle předpokladu

mu vyrazili dech i hlas, ale to bylo zatím vše. Jeho ruce vystřelily

vzhůru, když tu vypoulené oči spatřily z největší blízkosti – známá

osoba! zaradoval se, dá pokyn! – milovanou tvář

Lízinky. V současně dohasínajícím i vybičovaném, a proto zcela

vykolejeném vědomí nabylo vrch přesvědčení, že se konečně

probouzí z hrozného snu do skvělé skutečnosti. Uslyšel šumění vody

a už věděl, že usnul ve vaně své chaty, omámen příbuzností vlahé

vody a dívčího těla, které ho teprv očekává. Tím překvapením mu

maně klesly ruce a narazily na tvrdý sval ztopořeného údu. Musel se

318

usmát snu o své impotenci! Sevřel její něžná ňadra, ale to už byl

další a poslední sen, protože

Lízinka na popelnici sevřela naopak levou něžnou rukou jeho

bradu a pravou něžnou rukou jeho týl, aby hned nato provedla ruk-

cuk jako z

59

učebnice.

– No, to přestává všecko! řekl Vlk pobouřeně, ačkoli věděl, že

vrátný je bez viny. Ještě mu zněl v uších frenetický potlesk a volání

Bravo! i Bis!, v dlani ho hřály nekonečné gratulace a srdce

překypovalo nepoznanými pocity. Když vedle Doktora i předseda

komise povstal s diváky, aby kantora-autora vytleskal na scénu,

zasáhl Vlka výboj hrdosti na sebe sama, jaký nemá nic společného

s plytkou ješitností, ale je zaslouženou, někdy i jedinou odměnou

velikánů; tak nějak, věděl teď, se do sebe zaradoval Michelangelo,

když odsekl poslední kus hlušiny z Davida, či Nobel, hledě na trosky

své laboratoře s jistotou, že vynalezl dynamit a může založit

proslulou cenu. Nebylo to přehnané, vždyť každý gratulant opakoval,

že tento 30. červen je hodinou Nula nové kulturní epochy.

A mimořádný cit choval ke svým žákům! Když ho náhle –zvlášť

Vlka dojalo, že mezi nimi je i Šimon – obklopili a začali znenadání –

Doktor se právě spěšně omlouval, že mu povinnost nedovoluje

vychutnat s ním jeho radost, a bývalý prokurátor tvrdil, že ho k této

slávě dokopal svou fantazií, neboť z Hofbauerova popela, jak teď

vesele přiznal, mohl tenkrát přečíst míň než z lógru – nadšeně

vyhazovat ke stropu, takže zblízka míjel Šimsovu tvář a mohl si

libovat, jak čistý ruk-cuk opravdu umí udržet duřící jazyk za zuby,

zapomněl na konflikty i klasifikace, drobné rošťárničky i bolestná

zklamání. Vyhazovaly i chytaly ho ruce poctivých a hodných

mladých lidí, kteří se celý rok s důvěrou svěřovali do jeho rukou jako

poslušné i citlivé nástroje, bez nichž by svou veleskladbu nezahrál.

Přepadla ho lítost, že se s nimi až na Lízinku s Albertem loučí,

a umínil si vymyslet způsob – snad stáže, snad atestace – jak je

319

neztratit úplně. A co sjezdy abiturientů? blesklo mu myslí. Mihl se

mu za víčky rozesmátý průvod všech ročníků, v jehož čele kráčejí

spolu s ním ověnčeni a odekorováni tito pionýři.

– C'est très intéressant et très joli! řekl mu nadšeně cizokrajný

host a potvrdil jeho prognózy, když se rozhovořil, že v jeho ,patrie‘

dodnes odcházejí odsouzenci ,primitivement‘ do pralesa, aby je

sežral ,quelqu' animal‘, ke všemu ,sans contrôle‘. Po dnešní ukázce

navrhne, přeskočil do angličtiny, ,to my uncle, the President‘,

povinně zavést ,hanging‘. Jeho ,homeland‘, pokračoval, není dosud

,comfortable enough‘, aby si tam dovolil zvát ,masters of

know-how‘, jak nazval poradce, natož takovou – vyplázl směrem

k Lízince jazyk a položil na něj oba ukazováčky, což byl nejspíš

výraz nejvyššího obdivu –, ale snad by pomohla jeho ,splendid idea‘.

Pak už samým rozčilením skákal z jazyka do jazyka včetně

mateřštiny, když navrhl, že by jeho ,patrie‘ dodávala ,bananas and

coco-nuts‘ výměnou za ,urdli manghi penghe‘; výraz nedokázal

přeložit a stále ukazoval na udělaného Šimsu, až nakonec vylezl na

popelnici a prstem se dotkl ešky. Myšlenka vývozu navázaných

smyček Vlka zaujala a zástupce Nestora ji slíbil sledovat: vždyť se tu

státu nabízely vzácné exotické plody za pouhý nápad a kus provazu.

Jak rád by se byl Vlk podělil o své dojmy s někým z Tachecích.

Otce však nikde neviděl a dívka byla v zajetí matky, děda a skoro

všech čestných hostů: uprostřed všeobecného nadšení se jí předseda

komise neodvážil upřít výbornou, čímž ji uznal královnou zkoušek.

Když se i cizinec hladově zeptal, je-li ,that hang-girl single‘, pocítil

Vlk takovou žárlivost i touhu, že by ji byl nejraději vytrhl z jejich

sevření a zamkl se s ní v pracovně. Zaplašil tu myšlenku jako

nedůstojnou, vždyť byli přesně domluveni a on musel předtím vyřešit

druhý superproblém. Tak se alespoň těšil, že už zakrátko bude moci

své vítězství podrobně vylíčit Markétě. Ale cestu k tomu mu už

potřetí přehradil nápis JSEM U ZUBAŘE.

Chvíli na něj nevěřícně hleděl. Pak proběhl labyrintem zpět do

foyeru soudu a začal zcela proti svým zvyklostem křičet na vrátného,

který mu nemohl pomoci.

320

– Už ho shání i, snažil se ho alespoň nemotorně uklidnit, –

manželka! ale to Vlka zajímalo nejmíň.

Došlo mu, že je dávno a beznadějně po úředních hodinách, takže

mu nepomůže nikdo. Že neměl ten blbý kousek papíru, hrozilo zničit

složitě zbudovanou konstrukci časových posloupností a rozvrátit

několik lidských osudů. A právě když se mu z bezmoci o to horší, že

do ní spadl z výše všemohoucnosti, vedraly do očí slzy, objevil se ve

vchodu z ulice Doktor. Zrudlé tváře a rychlý dech prozrazovaly jeho

spěch. Vlkovi se ze srdce valil kámen. Dřív než on se však ozval

vrátný.

– Vonásku! vykřikl, vraceje v tónu všechen hněv, který

vyinkasoval od Vlka, – člověče, kde se celej den couráte?? Tady pan

doktor –

pokračoval, ukazuje s přehnanou úctou na Vlka,

– vás tu hledá od rána!

Bože, řekl si Vlk, ten chlap se zbláznil! A s upřímnou úctou

vrátného napomenul.

– Poslyšte! to je přece…

– No jo! kýval vrátný uctivě, – to je Vonásek. Tady pan doktor –

obořil se znovu na Doktora,

– chtěl už za panem předsedou a nebýt mě…

Než ho stačil Vlk usadit razantněji, promluvil Doktor.

– Mockrát vám děkuji, řekl tak omluvně, že to zaznělo skoro

podlézavě, – pane Tůma, zlomil se mně můstek a museli ho odlívat

znova, já vám –

obrátil se na Vlka tak naléhavě, až to znělo zoufale,

– pane doktore, ihned posloužím, račte mě následovat!

Vzal Vlka pod paží a zdvořile posouval ke schodům do sklepa.

Labyrintem prošli beze slova. Teprve když odemkl mříž, sejmul

popsané víko od bot s nápisem a uvedl hosta do jakési rotundy, z níž

paprskovitě vybíhaly čtyři klenuté tunely s regály, pohlédl mu

uštvaně do očí a promluvil.

– Co byste, zeptal se, – rád?

– Ztratil se nám, řekl Vlk bezbarvě, – oddací list…

321

– Ach! řekl Doktor, – že jste se nezmínil, byl bych vám ho vzal…,

ale i tak to stihnete, máte to za dvanáct minut, viďte, račte si hačnout!

Ukázal mu jedinou židli v místnosti, svědčící, že zdejší pán nestojí

o dlouhý pobyt stran, svlékaje současně tmavé sako; Vlk s ustrnutím

hleděl na košili s vsazovanými lokty. Pak sejmul Doktor ze skoby na

zdi klotový plášť a s omluvným úsměvem zmizel v jednom z tunelů.

Vlk se prudce narovnal a začal se usilovně rozhlížet, aby našel

nějaké vysvětlení. Nic neodlišovalo tuto spisovnu od veletuctů

jiných: police, registratury, šanony, žebříky, zdi a podlahy

s protiprachovým olejolakem. Jediný předmět tu měl punc osobnosti:

mezi dvěma stohy spisů stál polozasunut rámeček s fotografií ženy.

Rámeček byl secesní, z prolamovaného měděného plechu; žena měla

hádavý výraz prodavaček a průvodčích, věčně naštvaných, že musí

sloužit fiflenám, které byly dost nestydaté, aby si dokázaly sednout

líp. Vlk si připadal, jako by měl místo hlavy sklenici s rozmíchanou

mletou kávou: v temnotě vířil bezpočet částic, aniž se uměly spojit

v celistvou myšlenku.

– Je paní choť Markéta?

Vlk sebou trhl, když Doktor promluvil vedle něho.

– Ano…, řekl; cítil, jak jeho strohost zvyšuje napětí, ale o čem

má, proboha, mluvit?

– Tady je, řekl Doktor, podávaje mu zažloutlý list, – originál,

který nesmí opustit spisovnu, ale rozmnožení bychom nestihli, tak ho

použijte a laskavě vraťte.

– Ano, řekl Vlk a přinutil se aspoň dodat, – děkuji…

– Já, řekl Doktor a Vlka spásně napadlo, není-li to jen frapantně

podobný dvojník, – znovu děkuji vám, úspěch jste zažil sám, ale

snad ospravedlním své zpoždění zprávou, že ohlas je ještě

významnější, SUPOV –

pokračoval Doktor, potvrdiv tím svou totožnost,

– vyhrál na celé čáře a důsledky na sebe nenechají dlouho čekat,

teď však chci využít zbývajících –

pokračoval Doktor, pohlédnuv znovu na hodinky,

– sedmi minut pro sebe, ano, mé jméno je Vonásek a nikdy jsem

neměl akademický titul, ale že jsem se mu nebránil, nesloužilo mé,

322

jak zde vidíte sám, kariéře, nýbrž dobré věci. Paradoxní je, že jako

vám rodinná výchova předurčila stát se učitelem, vypěstoval ve mně

osud slabého, věčně nemocného, a proto i krutými vrstevníky

trápeného a necitlivými rodiči vysmívaného chlapce palčivou touhu

stát se úkonářem, ano –

přikývl, když zaregistroval Vlkův úžas,

– přál jsem si, abych je mohl všecky vlastnoručně a přitom

beztrestně zabít, a můj dětský pultík skrýval hračky, které by

rodičům způsobily infarkt, kdyby se obtěžovali věnovat mu

pozornost: od primitivní palečnice k poměrně zdařilému modelu

gilotiny, schopné přeseknout slabší tužku; dětská frustrace mě

samozřejmě opustila s pubertou, ale čas válečných zvěrstev, i když

mi nedal zabrat jako –

poznamenal Doktor, vytrhnuv Vlka z okamžité úvahy, jak ho teď

má oslovovat,

– vám, způsobil, že jsem se vedle školy a lásky věnoval už jen

studiu nejvyššího trestu a stal se jeho vyznavačem, řekl jsem lásky,

potkala mě záhy a bohužel s nešťastným předznamenáním, když

jsem se do náruče ženy podstatně starší utíkal pro ochranu a něhu,

které mi odpírali rodiče, to i její –

ztišil Doktor hlas, jak ho tato intimní pasáž naplňovala ostychem,

– zralá vášeň mě uvrhla do citové i tělesné závislosti, kterou může

odsoudit jen mladičký blbec a ne muž vašeho formátu, z počátku se

zdálo být pro mé plány výhodné, že manželka, no ano, vzala si mě

v den mé plnoletosti, abych nezůstal, jak říkala, ani vteřinu napospas

živlům, byla úřednicí soudní správy, od ní jsem slyšel, jak se shání

střída za starého Husa, a přihlásil se ihned, tehdy však manželka

prohlásila, že nedám všanc naše dobré jméno, nezvýší-li podstatně

tarify, marně jsem namítal, že tak skvělé to jméno zas není, byl to její

bluf, četla v jakémsi škváru, že kat má právo poslední noci! stalo se,

co muselo, stát, který nikdy neplatí rád, se rozhodl vyřešit problém –

pohlédl Doktor na Vlka, kterému se tak třicet let post festum

dostalo dnes už druhého plodu ze stromu poznání,

– jinak, nedokončil jsem ani studia, manželka se bála, že bych

mohl naletět vypočítavým kolegyním, a když ji odmítli pustit do auly

323

se mnou, protože neměla index a vyhlížela dospěle, nadala

přítomným studentkám do kurev a odvedla mě navždy s sebou, já si

–

pospíšil si Doktor, zvedaje obě ruce dlaní vpřed,

– nestěžuji, jen využívám příležitost, abych za své inkognito

získal konečně přítele, bez kvalifikace jsem pak skončil zde, což

manželce kupodivu dodnes vyhovuje, protože tu o mně ví ze všech

žen jen ona, tak minuly první roky, když mě důvěrně povolal krajský

prokurátor, který ztratil tajný spis, dal jsem mu ho dohromady

a vyrazil z něho za to vstupenku na úkon, dělal jste tenkrát toho

slepce, vzpomínáte –

zeptal se Doktor živě a Vlk, ačkoli už neměl tušení, horlivě kýval,

aby si ihned nato přiznal, že Doktor by na něho působil magicky,

i kdyby vybíral u záchodků,

– si? učinil jste gesto hodné granda, když jste mu ještě pod

věřínem tvrdil, dávaje nám prstem u rtů příkaz mlčenlivosti, že je

amnestován a že mu jen vážete –

kopíroval Doktor rukama jeho dávné posunky, a Vlk si vzpomněl

na své rané pokusy s psychologickým přístupem k zákazníkům,

– kravatu, náhoda mi vnukla ideu, prokurátor, který byl beze mne

ztracen, mi musel dát napříště tři, pět a pak i více vstupenek, které

jsem obratem důvěrně nabídl jiným pánům, co ode mne něco chtěli,

čímž jsem získával pověst muže s vlivnými styky a možná s dvojím

zaměstnáním, bouřlivá doba spustila brzo šrotostroj, takže když jste

dělal krajského prokurátora, byl jsem při tom zas, jen lístky mi

obstaral jeho nástupce, kterému jsem je předtím sháněl já, a když

vám prošla rukama třetí runda, byl jsem už jen Doktor a nikdo

nevěděl o téhle díře, zatímco manželka neví dodnes o –

zasmál se, a Vlk mu musel přiznat, že ho nikdy nepřestane

překvapovat,

– Doktorovi, myslete si o mně, co chcete, ale uložil jsem jí tenhle

trest za všecky, které by zasloužila, neví a nikdy se nedozví, že její

šedivý myšák je ve skutečnosti šedou eminencí ovlivňující nejvyšší

rozhodování o životě i –

Doktor uhodil kulatou pěstičkou do stolu, až fotografie poskočila,

324

– smrti, netajím, že i zásluhou doby, v níž se nejháklivější příkazy

dávají per hubam, protože nikdo netouží, aby za ně jednou nesl

právní zodpovědnost, či na sebe nechal plivat v čítankách, ale

především dík vlastní taktice a dovednosti, Bůh i vy, Bedřichu, jste –

oslovil ho teď Doktor proti svým zvyklostem pateticky a Vlka to

důvěrné oslovení kupodivu potěšilo, aniž mu přišlo na mysl, že by je

směl opětovat,

– mými svědky, že jsem toho nikdy nezneužil pro sebe, ale

v zájmu všech lidí dobré vůle, které jen smrťák chrání před

vyhubením, takže ponechávám vaší úvaze, má-li nadále existovat

obávaný, i když pro vás už sotva tajuplný Doktor, anebo neškodný,

ale také naprosto neužitečný pan –

skončil nečekaným otazníkem,

– Vonásek?

Zavalen příběhem jako lavinou a navíc zaskočen uprostřed věty,

položil Vlk, aby získal aspoň kratičký time-out, protiotázku, která

nebyla k věci, ale přesto ho zajímala.

– A proč tu máte její fotku?

– Protože, odpověděl Vonásek – tady, pomyslel si Vlk, mu to

jméno docela sedí…! – mi ji sem chodí kontrolovat a protože si ji

s pomocí fantazie přesazuji do úkonů, které jsem právě – ne! i tady je

to Doktor! – viděl, takže teď po mistrovkách budu mít blažené

potěšení představit si ji zaživa pohřbenou, utopenou v pytli,

naraženou na kůl, dekapitovanou, upečenou jak čuně a navrch

zavěšenou – bože! užasl Vlk, proč se nejmenuje Vlk?? – jak splasklý

balon na lucerně, jaký –

zvolal a tleskl, stržen, dlaní o dlaň,

– požitek!

Současně sílil na chodbě zvuk, který Vlk identifikoval spíš

krátkým spojením dvou informací.

– Ten vrátný, promluvil rychle, – říkal něco, že vás sháněla…

– Kdy…? vyděsil se Doktor, – proč jste mi to…

Klika byla energicky zmáčknuta a dveře spíš vyraženy než

otevřeny. Originál předčil fotografii ve všech směrech. Každý ze

stovky kilogramů se zdál bobtnat energií.

325

– Dostanu deset, řekl Doktor nevrlým hlasem kancelisty, – korun.

Roztřesenými prsty vytáhl Vlk portmonku a podle zákona

schválnosti nemohl najít správnou bankovku.

– Jendo! řekla obryně, – co tu ještě děláš?!

– Jé nazdar, Mařenko, řekl Doktor s potěšením, které nemělo

trhlinu, – tady pan doktor něco nutně…

– Na rozdíl od Afriky, řekla metráková Mařenka, aniž na Vlka

pohlédla, – jsou u nás zavedeny úřední hodiny.

– Já, řekl Vlk, – se velmi…

Nedokončil, když našel desetikorunu a navíc zjistil, že ho žena

neposlouchá, vrhla pohled na svůj portrét a pak postupně nahlédla do

všech čtyř tunelů; v číhavém výrazu stálo podezření, že je tam mezi

spisy ukryta nahá kurva. Vlk podal Doktorovi bankovku a Doktor mu

ji vrátil.

– Na shledanou, řekli oba neosobně.

– Navrhovatelka, odříkávala žena monotónně, – si uvědomovala,

že její žárlivost nemá opodstatnění, neboť odpůrce po celé trvání

manželství vzorně plnil své povinnosti na pracovišti i v domácnosti.

Žárlila však i nadále, a když odpůrce jí toto vytýkal, z uražené

hrdosti odmítla odpůrci pohlavní styk a z tohoto důvodu došlo

k dalšímu odcizení účastníků. I když oba účastníci projevovali

dobrou vůli, byla tato bezvýsledná a dnes je situace, že

navrhovatelka a odpůrce nemají k sobě citový vztah. Jelikož toto

manželství tímto přestalo plnit společenskou funkci a zabraňuje

účastníkům konzumovat je dětmi, soud manželství

60

Markéty a Bedřicha Vlkových zrušil –

dodala soudkyně, odkládajíc papír,

– rozvodem. Rozsudek bude zaslán ve dvou vyhotoveních kam…?

Dnes podruhé nebyl Vlk s to okamžitě reagovat.

– Prosím? zeptal se zmaten.

– Kam máme zaslat, zeptala se soudkyně už neformálně a vstala, –

rozsudek?

326

– No, přece, řekl Vlk, – k nám…!

– Já jen, řekla soudkyně vlídně a začala rozpínat talár, – že jste se

právě rozvedli.

– Ach! pochopil Vlk, – já zapomněl, pošlete to –

pak se vzpamatoval úplně a opakoval rozpačitě,

– přece jen k nám, zůstanem tam oba…

– No prosím, řekla soudkyně, krčíc rameny a předkládajíc jim

protokol. Pak si svlékla talár, pod nímž měla plátěné letní šaty.

Než podepsala jeho bývalá žena, měl Vlk možnost srovnávat:

dívce nebylo pětadvacet, měla slušnou postavu, ale proti Markétě

vypadala jako housenka vedle motýla. Už když vybíhal ze sklepa do

patra budovy, v tento čas dvojnásob ponuré, zastavil se na

předposledním schodu a hleděl v obdivu ke dveřím jednací síně.

Markéta Vlková se podle dohody oblékla už pro večerní program:

měla dlouhé mušelínové šaty se zvláštními plisovanými rukávy, které

se, když natáhla ruku, rozvíraly jako vějíř; s tím úžasně kontrastovaly

krátké vlasy, odbarvené na Vlkovo přání do běla. Přestože Lízinku

nikdy neviděla, zdůraznila na sobě jakýmsi šestým smyslem každý

detail, kterým se od ní lišila, proměňujíc v aktivum dokonce i svůj

věk.

Vlka znovu zabolelo, že tuhle vznešenou krásu směl ani ne před

týdnem, vztekle stiskl zuby, znesvětit píchálek, který před tím leda

onanoval. Opět po ní zatoužil tak, že byl v pokušení uchopit ji do

náruče a zmocnit se jí třeba na schodech u půdy a pak ji táhnout pryč,

co nejdál od těchto dveří, za nimiž měl průklepový papír přetnout

jejich osudovou spřízněnost volbou. Musel si rychle připomenout, že

se před tou zničující ztrátou dokonale pojistil a krize že byla vlastně

živou vodou, která vzkřísila polomrtvou – v posledním týdnu

manželství se zas milovali denně – lásku. Proto teď Markétě jen

něžně políbil ruku a zašeptal, aby nedal najevo pohnutí,

– Co to stálo?

– Nic, odtušila s hranou ledabylostí a pohodila bílou hlavou jak

vítězný lipicán, – to je po tvé matce.

Nato stručně vyprávěla příběh, který mu, teď už víš proč, usmála

se, zatajila, vyhledala ji doma, byls někde mimo, opsala taktně jeho

327

zálet, Vlkova sestra, ano! ta, kterés nestál třicet let ani za polib mi

šos! její syn podepsal nějakou petici a má dodnes trable s repeticí, ale

o koho jde, je vnučka, nevzali ji kvůli otci na dětskou sestru a tvá

sestra si myslí, že té bys nemusel vyčítat, čím se na tobě, napni uši!

tvá rodina provinila, a mohl jí zatlačit, pořád přitom, končila

Markéta, brečela a pak mi dala šaty, cos prý měl na mamince

nejraději!

Šaty, které teď naštěstí vnímal srdcem a ne pamětí, byly ve

skutečnosti tak démodé, že je svém vzteku na Vlka ihned hodila do

odpadků, ale v noci, když na ní poprvé hekal ten milánek, kterého

sama opila a pak svedla, dospěla k názoru, že by to Vlk měl příliš

laciné. Ráno je vyprané odnesla do salonu, který považoval za tak

nestydatě drahý, že dokonce kdysi vymyslel slogan

JEJICH ZÁKAZNÍCI – MOJI ZÁKAZNÍCI!

Když se vztah mezi nimi zázračně zlepšil, nechtěla si hned říkat

o tak nekřesťanské peníze, a když jí pak přijela ta nešťastná rudá…

nemohla už vůbec. Přitom energie, která jí dovolila nejen přežít

otřes, ale i hýčkat si toho ministerského býčka, aby ji provizorně

obskakoval, než si najde – čekala vzrušeně na příští týden nočních

směn, kdy si je mohla zkoušet na zubařském křesle – pořádné

machry, ji naopak opustila. Sklesle si přiznala, že bez tohoto

skvělého, i když trochu svízelného muže není pro ni života, byť by ji

denně oblažovali vybraní milánkové a machři. Teď, když s tou

zatracenou rudou… znovu a navždy odjel jejich syn, neměla ani

morální právo odsoudit Vlkův výtrysk života; věděla dávno od

přátel-lékařů, co pro dítě podstoupil i jak šlechetně jí lhal. Její pozice

byla nezáviděníhodná a každý jiný muž by s ní byl hotov jedna dvě.

Vlkův svérázný plán, na první pohled ponižující, se jí v tom světle

jevil nejen jako záchranný kruh, ale i jako výraz bezpříkladné lidské

důvěry. Neboť i on riskoval, kdyby se v ní zmýlil, mohl zažít šeredné

věci.

V podstatě si oddychla, ale nezaplacené šaty i nebezpečí recidiv ji

přinutily klást si, jakkoli jí to bylo proti srsti, podmínku: už nehodlala

na halíř vyúčtovávat jeho příspěvek na domácnost i svůj plat jako

nějaká hospodyně, ale brát si, co potřebuje, z kasičky, kterou dosud

328

zamykal, jako si bere on a bude brát možná někdo, připustila

s velkorysostí, která ji nic nestála, další. Z Vlkova překvapivě

úlevného Ano usoudila, že mohla za svoje chtít i víc, a malinko

zalitovala, že na nic nepřišla. Ale když pak měla na sobě model,

který tak snadno získala, a vedle sebe muže, kterého už nikdy

neztratí, šla se dát s lehkým srdcem rozvést.

– Velmi vám děkujem, řekl Vlk, když se podepsal po Markétě;

měli opravdu zač: akt, který ovšem zařídil Doktor, a byl pak ironií

osudu právě skrze něj odhalen, se konal v jediném Vlkově volném

termínu, prakticky na počkání.

– Za málo, řekla soudkyně a balila talár do igelitu, z něhož

předtím vytáhla plavky.

– Tady je, řekl Vlk, podávaje jí obálku, – na zmrzlinu! Vtipem

maskoval rozmrzelost, vždyť smyslem jeho činnosti bylo mýtit

společenské zlo všeho druhu a jemu také nikdo nedával tuzér; stěží

však mohl nerespektovat Doktorovu nápověď, že ,šikulka‘

předsedkyně, kterou na to získal, si musí odskočit z chalupy, kde

tráví dovolenou.

Předsedkyně však obálku nevzala.

– Ale to nechte, řekla k jeho údivu, – to nestojí za řeč.

– Měla jste zbytečnou, odporoval zdvořile, – cestu.

– Když, vyhrkla náhle, jako by si to dlouho cvičila, –

jinaknedátetakmůjsnoubenecmášikovnéhobráškumohlbystesihovyzk

oušet??

– Odkud to…, zakoktal a hned se opravil, – o čem to…?

– Promiňte, zapomněla jsem se, řekla dívka provinile, vypadala

teď jako studentka a Vlk se při všem stačil podivit, že takové mládě

už smí soudit, – představit: já jsem Zelenková.

– Těší mě, řekl rozčileně, – ale to mi nevysvětluje…

– Vilém, skočila mu chvatně do řeči, – Zelenka je můj otec,

původně vás chtěl zmáknout sám, ale musel dneska dělat, jak on jim

říká, disidentisty!

Vlkovi vytanul uměle zbědovaný stařec, který se mu v řinčivé

tramvaji šišlavě pochlubil, že jeho holka fe doftala na vyfokou. Až se

329

jí řekne, uslyšel i Doktorův hlas, začne solit flastry a špagáty. Uviděl

ji novýma očima: ten rozvod provedla každopádně jak starý kozák.

– Slávinka! řekl, – už vím. Děláte mu čest, děvče. Napište mi jeho

adresu.

– Vážený a milý pane profesore, promluvila, rozechvěná svým

pověřením i jeho blízkostí, – dovolte mi, abych vám ještě jednou

v klidu a jen mezi námi nejbližšími z celého srdce poblahopřála

k vašemu životnímu úspěchu i poděkovala za péči, kterou jste

zahrnul naše

61

děti…!

Paní Lucii Tachecí pověřili ostatní rodiče pronesením zdravice,

protože s ní přišla. Myšlenka navázat s Vlkem kontakt touto

nezvyklou formou, která jí dovolí hledět mu dlouho i zpříma do očí

a vysílat s nevinným textem i důvěrný podtext, ji posedla, sotva Vlk

v sobotu odešel. Byla nemile překvapena, když doktor Tachecí, jehož

požádala jen pro forma, šel zdravici ihned psát, takže pak musela

horko těžko vyvolat jiný konflikt, který by ho zahnal do koupelny,

aby se v noci dostala k Oskarovi. Toho zas málem připravila

o rozum, trvajíc tentokrát, aby zhasl všechna rafinovaná sexysvětla

a připravil tak o pastvu své poživačné oči; a co teprv, kdyby byl tušil,

že se v jeho neodolatelném objetí oddává v duchu Vlkovi! Text

zdravice našla v neděli ráno s kávou na prahu ložnice.

Abiturientský večírek byl od začátku plánován do prostor školy

a původní námitky Nestora vyvrátil Vlk ještě se Šimsou tím, že je

v nejvyšším zájmu, aby se rodiče nadýchali její atmosféry i aby se

všichni ožrali pod zámkem. Později se přesně rozepsalo, co která

rodina nakoupí k pití a připraví na zub. Nikdo netušil, že banální

opomenutí, jaké bývá spíš příčinou katastrof, jim tentokrát obstará

špičkovou lahůdku. Když se vzrušení hosté konečně rozešli – po

Vlkově odchodu potvrdil v úloze hostitele svou rostoucí autoritu

Albert – a děcka se na WC myla a převlékala, zatímco rodiče pod

dozorem Karlíka připravovali tabuli a bufet, vzájemně se přitom

330

seznamujíce, ucítili všichni výraznou vůni. Při pátrání po zdroji

otevřel Karlík kabinu s elektrickým křeslem – a pádil pro minimax!

Petr a Pavel trénovali elektrokuci tak tvrdě, že by ji snad byli

zvládli i bez proudu. Ale v rauši, do něhož vrhá potlesk i matadory,

natož debutanty, nedotáhli v závěru reostat na nulu. Páka zůstala

zhruba na sto osmdesáti a prase – se peklo. Úlek vystřídalo veselé

nadšení. Po Albertově rychlém propočtu, že nehrozí nebezpečí,

pokud se někdo přímo nedotkne kůže, se rozhodli pokračovat.

Protože kabina se už tak jako tak musela zgruntu vyčistit, jali se zvíře

polévat vodou, aby pečínka byla šťavnatější, a pod křeslo rozestavěli

všechny kovové nádoby od školní gilotiny, kterým žertem říkali

,pohlavní‘; zachytili do nich většinu vypečeného tuku i šťávy.

Slavnostní tabule s devatenácti – krom domácích se počítalo

s manželi Husovými, Kazíkovými i Tachecími, s inženýrem

Alexandrem, matkou dvojčat a oběma jejich otci – židlemi vznikla

s pravým studentským vtipem tak, že přes dlouhý vodorovný skřipec

v Kaproklasu položili obě demontované půlky školní tabule a přikryli

černou dekorační látkou, kterou se v lednu učili potahovat klasické

popravní lešení. Zatím u ní seděli jen – všichni ostatní tvořili

rtuťovitě se přelévající skupinky – starý muž a mladá žena. Hus

senior, který se musel kdysi vyrovnat se ztrátou milovaného

povolání, byl teď zraněn neúspěchem jediného syna tím víc, čím

nesnadněji ho po propuštění z káznice plodil už v pokročilém věku,

aby slavný rod mistrů ostrého meče nevymřel po meči; nejraději by

odešel, ale sliboval si, že svou přítomností vymodlí snad chlapci

reparát. Lízinka

oděná v satanském saténu z výletu, tentokrát vysvěcená barokním

křížem slavícím konečně vernisáž, pozorovala docenta Šimsu,

kterého raději, protože Vlk odešel dřív, než si mohli vyžádat

dispozice, nechali na lucerně, jen lano dobře uvázali k popelnici, aby

se neuvolnil a nepotloukl. Pravé oko měl vyvalené, jako by se na ni

komicky šklebil, levé skoro zavřené, jako by na ni koketně mrkal.

Z levé dlaně mu trčel ukazovák, jako když na ni hrozí, ale pravou

měl zaťatou v pěst, jako když jí drží palec. Údy i tvář už přijaly

barvu trikotýnu, jen ve styku nohavice byl rozpitý tmavý kruh jakoby

331

od razítka. Lízinka Šimsu za chvíli znala nazpaměť, ale studovala ho

dál; stále ještě prožívala svou zkoušku a také se snažila nevnímat

syčení pečeně a lákání lahůdek: měla hlad jako vlk.

Z chodby sem vběhl František, který právě hlídal u mříže.

– Už, vykřikl, – jde!

Vmžiku sestavila děcka špalír, aby dovedl Vlka k rodičům, před

něž se rozechvěle postavila paní Lucie. Vlk, dychtivě sledující –

vždyť tu byla poprvé – reakci své společnice, dočasně zkřížil jejich

plány, když zašel napřed do pracovny. Markéta se chtěla upravit a on

uskutečnit záměr, který mu diktovala jak prozíravost, tak smysl pro

fair play: potřetí zavolal číslo, při jehož vytáčení se mu vždycky

chvěl prst. Jako vždy uslyšel dlouhé vyzvánění.

Jakmile, šťastně rozvedeni, seděli – nikdy nezneužil služebního

vozu pro privát, aby ušetřil Markétu Karlíka, který přece jen trochu,

jak tvrdil Šimsa, ,páchl hřbitovem‘ – v taxi, držíce se za ruce, jak měl

Vlk nejraději, protože tak do něho vstupoval její klid a krotil jeho

výbušnost, vrátil se v myšlenkách do bezútěšné krypty, kde se

pomalu rozpadaly spisy krajského soudu. Stále v sobě nesl náklad

trpkosti, která se v něm usazovala během rozhovoru jako prach, až

ho zavalila při vstupu tlusťošky. Jeníček a Mařenka…! ušklíbl se.

Ačkoli muž s vsazovanými rukávy býval jediný, koho se ve své

branži bál, nepocítil teď úlevu, naopak, bylo mu jako senzitivnímu

dítěti, které klíčovou dírkou spatří, že vánoční strom nestrojí andílek

s křídly a nahou prdelkou, ale otec, který je v teplákách a hrubě

sakruje. Dík existenci záhadné osobnosti si mohl až dosud myslet, že

dějinný vývoj, jehož motorem, brzdou či převodní pákou se někdy

bezděky ze své funkce stával, se podobá antickým tragédiím, které se

už z malého odstupu jeví být divadlem pimprlat, voděných

žertujícími bohy. Vlk věřil, že nad ním je politický Olymp země,

a nad tím jakýsi Superolymp, odkud je vidět přes hory výkalů, které

denně trousí lidský rod, i skrze mlhu zločinných mouder, jimiž ho

stále znovu pomýlují zločinní elitáři na sta let dopředu, až tam, kde

člověk člověku přestane být – přitom se Vlk vždycky maličko zarazil

– vlkem. Teď se měl smířit s představou, že třeba veleprocesy

i následné rehabilitace popravených a pozdější rehabilitace

332

odsouzených

soudců

nebyly

součástí

geniální,

i

když

neproniknutelné koncepce, ale prostě divokými smyky a vývrtkami

doby, kterou řídí všichni a nikdo, takže se nedá vyloučit, že nakonec,

takže nejlíp, se budou přece jen smát ti udělaní, a v propadlišti dějin

i věřínů skončí dokonce i úkonáři. Ne. Vlk neměl strach o sebe, ale

o své dílo a především už i o svého syna! Ano, právě ten, kterému

měla dát Lízinka tělo a on ducha, byl nejvíce ohrožen zánikem

Dok…

Neutěšené úvahy přerušil jako ,blow up‘ podnět tak překvapivý,

že Vlk zaryl nehty do Markétiny dlaně. Trhla sebou, ale hned

zvláčněla a nechala se – vždyť byla zvyklá, že jí nejeden pacient

prokousl ruku – drásat, vždycky jí působilo rozkoš odčerpávat do

sebe jeho rozčilení; jen díky tomu byl schopen dát zmatenému

nápadu tvar:

A p r o č b y m ě l D o k t o r z a n i k n o u t ??

Vždyť jediný, kdo ho odhalil vinou absurdní náhody, byl on!

Opravdu jediný? Co když těch náhod bylo víc, ale všichni dospěli

k témuž závěru: mocný Doktor nesmí padnout kvůli jakémusi

nýmandu Vonáskovi! A opravdu odhalil? Co když Doktor přijímá

podobu Vonáska, aby byl o to víc Doktorem?! Zkusil tomu nesmyslu

uvěřit a zjistil, že by to po jistém úsilí šlo, zejména kdyby mu

pomohl sám…

– Slyším, řekl známý hlas jako obvykle, dnes však z něho

hmatatelně zněla únava.

– Předseda, ohlásil se jako vždy, – teď už se jen bál, aby to ten na

druhém konci nezkazil, a proto pokračoval ještě uctivěji než obvykle,

– dovolíte mi s vámi promluvit…?

– Ale ovšem…, znejistěl hlas.

V představách si ho Vlk kdysi zabydlel do moderního apartmá se

strohou pracovnou připomínající telekomunikační uzel; náhle uviděl

měšťanský byt přeplácaný serepetičkami a páchnoucí ztuchlinou,

s telefonem na etažerce v předsíni, aby se volaný mohl se sluchátkem

vtisknout do kabátu. Překonal nelibost a nezměnil tón.

– Doktore, řekl devótně i kategoricky zároveň, – nutně vás

potřebujeme ve škole, smím pro vás poslat vůz?

333

Dosud si myslel, že Doktora přepravuje speciální útvar disponující

bezpočtem vozů nejrůznějších typů s měnitelnými čísly, které lze

snadno přestrojit za – párkrát v nich Doktora viděl – taxíky. Teď

věděl, že jezdí skutečnou autodrožkou a někdy i tramvají.

– Vůz? opáčil Doktor slyšitelně dotčen, jako by přesně věděl, nač

Vlk myslí.

– Můj, pokračoval Vlk rychle, aby ho přesvědčil, že na to vůbec

nemyslil, – jede právě dolů, byl by tam dřív než váš.

– Moment! řekl hlas a dodal jako vždy, – poradím se s diářem.

Vlk si oddechl, i když už tušil, že ten diář je a vždycky byla

Maximařenka – ach! rozsvítilo se mu náhle, vždyť ona možná

připoslouchává, proto se musel hlásit jako předseda! – která musí dát

minimyšičkovi – co jí vlastně, napadlo ho, napovídá? nebo ji uspí

prášky? anebo ji musí za propustku, otřásl se, oblažit? – dišpens.

Uslyšel zaklepání.

– Ano, řekl do mluvítka, než pochopil, že se klepe zde.

Vstoupil Karlík a srazil podpatky. Vlk mu dal ostrým posunkem

znamení, aby byl zticha, ale ani nemusel, protože škont civěl

s otevřenými ústy na bělovlasého motýla; zas jednou mohl Vlk

obdivovat vlastní prozíravost, s níž nikdy nikoho nepustil do

hájemství svého – kromě Šimsy, vzpomněl si, který už to asi

nevybreptá – soukromí.

– Jste tam? ozval se Doktor ostře.

– Ano…, zakoktal Vlk překvapen.

– Budu za půl hodiny na starém místě!

Nezklamal, ulevilo se Vlkovi; ať bydlel kde bydlel, schůzku zas

určil před vinárnou na prahu policejní ulice.

– Končím, řekl Doktor bryskně a zavěsil.

Vlk pomalu a přesně formuloval svůj příkaz a nechal si ho jako

vždy Karlíkem třikrát opakovat.

– Tak padej! vyslal ho vlídně.

– Rozkaz, šéfe…, ohlásil se Karlík; jeho nesčetnými knokauty

dobitý mozek pak předvedl nevídaný výkon, když vzdor tolika jiným

podnětům vyřídil, co měl, pravda, ve zjednodušené podobě.

– Už vás čekají, i to prase a Ciment.

334

Zmizel poklusem. Vlk mu nerozuměl a ani se nesnažil. Uvědomil

si v celém rozsahu, co se právě stalo, a jeho duch slavnostně zvolal –

Vonásek est mort, vive le Docteur!

O minutu později zapomněla paní Lucie Tachecí svůj pečlivě

namemorovaný projev; ať se snažila sebevíc, paměť jí vypověděla

poslušnost, byla nakonec ráda, že se z toho vylhala bez větší ostudy.

– Buďte nám dlouho, skončila zmateně, – hodně rychle zdráv…!

Celou bytostí se toužila dozvědět, kdo je ta exkluzivní žena za

Vlkem: romantické oblečení a bílý přeliv ji řadily do skupiny žen,

které se od dětství dělají starší, aby vynikla jejich živočišná vitálnost.

Zvědavost neměla být dlouho ukojena, protože Vlk, když napřed

potřásl rukou opuštěnému Albertovi, hovořil s jednou rodinou po

druhé. Jeho společnice, kterou představoval tak decentně, že to paní

Lucie nemohla ani odezřít, věnovala každému rodiči i žáku

okouzlující úsměv a pak se držela zpátky, jako by byla němá. Ve

skutečnosti celou dobu nepozorovaně pozorovala

Lízinku. Ze všeho nejdřív si blahořečila, jak se dnes upravila

i oblékla, a hlavně, že přijala včas Vlkovu nabídku, teď teprv ocenila

její velkorysost. Při pohledu na tu líbeznou něhu, poznamenanou

zatím jen, jak věděla, jedinou a dobře skrytou tržnou rankou, se maně

podivila, že Vlk dosud – ano, dokonce znovu! spal i s ní. Dívka se jí

tak líbila, že stěží potlačovala nutkání jít rovnou k ní a dotknout se té

– přímo slyšela žhavé syčení – zhmotněné sluneční záře. Ale vždyť ji

budu moci, vzpomněla si ohromeně, česat! Vždyť ji budu moci

dokonce i, uvolnila svou fantazii, koupat a, představila si širokou

zapuštěnou vanu, která jim kdysi s Bedym sloužila častěji než lože,

sebe s ní! A co když, poprvé od rána s Jízdou se pousmála, jsem

opravdu římský chlapec…?

Vlk nejdřív krátce pohovořil s Husovými. Na křídlech úspěchu

jim slíbil, že se přimluví, aby komise prověřila chlapce v září znova.

Hus senior se oplátkou zavázal, že se bude s chlapcem celé

prázdniny učit, a když neuspěje, dá ho na – Vlkův námět ho chytl

právě přes ten titul – kafiléra. Při loučení ho Vlk nazval zdvořile

bratránkem a starému se dojetím zaleskly oči.

335

Rozhovor s matkou a otci dvojčat proběhl v komplimentech. Vlk

chválil hochy a rodina školu. Přitom slyšel, co čekal: oba muži, kteří

právě povýšili, předvídali, že v jejich novém působišti markantně

stoupne počet nejvyšších trestů. A proč by, řekl soudce a prokurátor

kýval, měl tak velký kraj čekat, až si někdo z centra milostivě udělá

čas? Proč by, zeptal se prokurátor za souhlasu soudce, nemohl mít

vlastní úkonáře, kteří znají místní tradice a ctí zvyky? Plurál

naznačoval, že myslí na dvojčata. Uspokojení, které Vlk pocítil místo

strachu z konkurence, mu dokázalo, že už je tělem i duší učitel.

Setkání s Kazíkovými bylo nejsrdečnější. František ani nezklamal,

ani neuspěl, aby to stálo za řeč, a otec mu předem zajistil ve své

věznici dobré místo knihovníka – knihy se jednou týdně sebraly po

celách, zamíchaly a zas rozdaly, takže evidence byla prostá: kus na

hlavu – s tím, že kdykoli Vlk přijede úkonovat, bude mít spomocníka

na místě. To přivedlo Vlka na nápad umístit podobně pro začátek

i absolventy dalších ročníků, než se rozjede export. Jak byli zvyklí

z úkonišť, prohodili spolu pár řízných, to Kazík-otec, a pár jemných,

to Vlk, vtipů, Kazíková pozvala Vlkovy na vězeňský bál a všichni se

přátelsky rozloučili.

– Zlom vaz! zašeptala Markéta před poslední štací a Vlk jí byl

znovu vděčen za věrné spojenectví v situacích, které by bez ní možná

neustál.

Nervozita paní Lucie vyústila v šok: shánějíc rodinu do houfu –

otec jí stál po boku a na dceru stačilo kývnout – objevila ztrátu

manžela. Obě spojené místnosti byly sice členité, ale přehledné, našli

ho brzy: doktor Tachecí seděl na plynovém křesle a v intimitě

kabiny, odkud mohl pozorovat děje v místnosti jako němý film,

přemýšlel. Reagoval však na první tchánovu výzvu a byl u svých

včas.

– Vám, milostivá, řekl Vlk paní Lucii, když odtrhl rty od její ruky,

– chci dnes poděkovat hned vícekrát, ale začnu díkem za váš projev,

který mě přivedl do roz… Á –

přerušil se v půli slova omluvně,

– nepředstavil jsem vám, a abych dodržel bonton, musím vlastně

říci: nepředstavil jsem v á s –

336

obrátil se od paní Lucie k Markétě a jako před týdnem v cizím

hotelu mu zatepalo srdce až v krku, neboť odbila minuta pravdy tím

riskantnější, že založené na lži, třebaže svaté; když si v úterý v noci

na Lízince a ráno na Markétě definitivně potvrdil, že nemůže žít bez

jedné ani bez druhé, zaměřil k tomu celou kapacitu svého intelektu,

a teď měl zjistit, zdali správně odpověděl na klíčovou otázku: jaké

ženě bude ochotna odstoupit část svých práv na něho nová manželka

i nová tchýně,

– své matce.

– Vlková, řekla Markéta Vlková, odhalujíc krásné zuby, které

nikdy nepotřebovaly zubaře, – přátelé mi říkají Markéto a já věřím,

že –

hovořila stále k paní Lucii, zatímco současně s vznešenou

nenápadností dávala oběma mužům k políbení ruku,

– budeme přítelkyněmi, když nás spojují bytosti nám oběma tak

drahé!

Ta chvíle stačila paní Lucii k zjištění, že infantilní oblečení, odstín

nejlíp zakrývající šediny i zuby nepochybně zahraniční výroby, řadí

naopak tuto ženu k těm, které se už dlouho dělají mladšími, aby

unikly dotírajícímu věku. V pohnutí mysli pokročila a šťastně

Markétu objala. Plochá prsa, na něž narazila, jí potvrdila, že tahle

Rádoby Garbo je vlastně, výsměch ustoupil dojetí, stařenka. Ihned se

rozhodla být její dvořankou, protože se tím otvírala nejschůdnější

cesta k němu.

Vlkovi se ulevilo. Vnikl do posledního bastionu Tachecích a tu se

vše rozhodne v boji muže proti muži. S jistotou, že mu Markéta kryje

záda vyřazujíc matku, hodlal zdolat otce.

– Pane profesore, vpadl do toho nečekaně inženýr Alexandr,

chystající se prakticky od včerejška, kdy mu dcera k jeho úžasu

i radosti doručila Vlkovo poručení s pozvánkou, dovolil jsem –

pokračoval horlivě, vytahuje ze starého kufříku na inženýrské

potřeby, který celé odpoledne střežil jako svátost, tlustý balík,

– si přinést vám malou, ale vzácnou pozornost jako dík, že jste pro

mou vnučku udělal víc než leckterý –

dodal opovržlivě, nesnaže se zakrýt, koho míní,

337

– příbuzný. Děkuji vám, děkuji.

Zatímco Vlk nechápavě rozbaloval ozdobný papír, uvažuje

horečně, jak z této slepé koleje, doktor Tachecí věděl jako prorok, co

uvidí. Přesto mu vyrazilo dech, když po více než šestnácti letech

znovu spatřil poklad, pro který nelitoval v životě největších obětí,

a on mu přesto unikal jak fata morgána: Sturzovo lipské vydání

rukopisu wolfenbüttelského, lidově zvaného „Etymologicum

Gudianum“. Na tváři mu naskákaly skvrny a oči zatěkaly ke dveřím.

Už už vytrhl foliant, který pro tchána a jistě i Vlka představoval

nejvýš určitou hodnotu směnnou, zatímco jemu byl něčím jako

vzduch či krev, aby uprchl s kořistí třeba na poušť, protože by se

s ním do smrti nenudil, ale uvědomil si, že ho tu od širého světa dělí

mnoho úzkých mříží. Svěsil hlavu.

Inženýr Alexandr se chtěl na své úrovni zavděčit muži, jehož si

cenil i pro klasické vzdělání, jak je prozradilo heslo na pozvánce,

stejné, jaké před půl stoletím připevnil nad Bedříškův psací koutek

tatínek latiník: NON SCHOLAE ne pro školu SED VITAE leč pro

život DISCIMUS se učíme! Chtěl dále napravit svou jedinou

neserióznost, když kdysi nesplnil slovo dané doktoru Tachecímu,

protože ten člověk si nedovedl – důkaz, že klasické vzdělání není

vše! – vážit jeho dcery; darováním Sturze se teď sám před sebou

očisťoval z podezření, že si jej tehdy nechal z hamižnosti; současně

si byl jist, že tím neschopného zetě nejschopněji urazí.

Vlk ještě v pátek navštívil s Doktorovým glejtem středisko

výpočetní techniky; nevinný vývěsní štít maskoval policejní banku

informací. Ty o Tachecích byly teď k nezaplacení, naráz postřehl

možnost, o jaké se mu nesnilo. Jak už tak život tropívá hlouposti,

znamenalo to urazit právě dárce, ale nemohl váhat: pořadí důležitosti

bylo jasné.

– Jsem, řekl tedy aspoň co nejzdvořileji, – vám hluboce zavázán

a budu si klást vždycky za čest, že jste mě obmyslel, ale musím vás

dnes připravit o jinou –

pokročil Vlk dopředu a ukročil stranou, takže se octl zcela

přirozeně po boku Lízinky, které položil na rameno volnou ruku jako

spokojený pedagog,

338

– drahocennost, takže se domnívám jednat zcela ve vašich

intencích, pane –

pokračoval, hledě mu co nejupřímněji do těžkých zlatých brýlí,

které v tak významný den zcela nahrazovaly lehké drátěné,

– inženýre, dám-li tuto do ochrany osoby nejpovolanější, totiž

vašeho pana –

dodal, podávaje knihu doktoru Tachecímu,

– zetě.

Mlčení na pozadí hluku dostává nový rozměr asi jako čistá zeď

v prázdném barokním rámu. Kolem zněly hlasy a smích ostatních

rodičů a děcek. Zde uprostřed se navíc zdálo, jako by kdosi

přečerpával krev ze zetě do tchána. První byl jako křída, druhý jak

rajské jablíčko. Inženýr Alexandr hrozil v příštím okamžiku

explodovat a k tomu Vlk nesměl nechat dojít. Zachytiv povzbudivý

pohled Markéty, přitáhl si Lízinku blíž jako důvěrný přítel. Pak se

odrazil a skočil své salto mortale.

– Ostatně, řekl, – milostivá paní, pane inženýre i pane doktore,

vaše radost z Lízinčina úspěchu nemá dnes zůstat jediná. Snad by

bylo vhodnější sdělit vám to doma anebo v dobrém restaurantu, ale

myslím, že není lepší místo pro uzavírání smluv než vítězná bojiště,

a tak si dovoluji prohlásit zde: miluji –

řekl Vlk zaníceně, ale tlumeně, aby nevzbudil pozornost mimo

tento kroužek zdánlivě jen přátelsky rozmlouvající pár kroků od

Šimsy, který se pohybem teplého vzduchu pootočil, takže působil

dojmem, jako by je špehoval,

– Lízinku a Lízinka mne, a proto vás, drazí rodiče a –

obrátil se teď k inženýru Alexandrovi, kterého si potřeboval

usmířit,

– dědečku, i tebe, drahá –

obrátil se k Markétě, kterou chtěl přesvědčit, že se niternost jeho

citu nemění, i když se změní vnější formy,

– maminko, prosíme, abyste nám řekli Ano!

Hlučné ticho trvalo. Jen tchán rychle bledl a pomalu růžověl zeť,

jako by kdosi pumpoval krev opačným směrem. Konečně se ozvala

paní Lucie.

339

– Ale to přece, řekla, zapomenuvši, že před vteřinou snila

o Vlkově náruči, to jak optiku roztoužené ženy vystřídala optika

rozpačité matky a tou viděla muže sice zachovalého, ale přece jen,

řečeno hodně zdvořile, letitého, který byl zřejmě starší než, pojala

náhlé podezření, její otec – to přece není…

– Ale ano, řekla jí Markéta Vlková radostně, vžívajíc se do role

tak, že byla hotova obětovat vše pro štěstí syna, které bylo i jejím

štěstím, – je to pravda, milá Lucie, mohu –

zeptala se vřele, vystřídavši její objetí, které povolilo, svým,

– vám tak říkat? Bedřich se mi svěřil už před časem, ale nechtěl,

aby se Lízinka před zkouškami rozptylovala, a především trval na

našem souhlasu s vámi, ach –

vzdychla tak upřímně, že se jí zamlžily kontaktní čočky,

– děti, děti! Jen je člověk vypiplá, už mu frnknou z hnízda, ale

c'est –

přešla podle Vlkova návodu do francouzštiny, aby v emoci

nenásilně zdůraznila rodinné zázemí vzdělanosti,

– la vie, a my obě jim můžem jen přát šťastný let, n'est-ce pas, ma

chère?

– Ale to snad, promluvil inženýr Alexandr, nahradiv zlaté brýle

drátěnými, které sice měly právě tolik dioptrií, jemu však vždy

odhalovaly skutečný statický stav věcí i lidí, a těmi spatřil muže sice

inteligentního, ale zřejmě, řečeno velmi zdrženlivě, bezcharakterního

nevychovance, jak dokázal nehorázným darováním – bylo docela

možné, že shrábne od zetě provizi! – daru, to snad nemůžeme…

– To ne, vpadla mu Markéta Vlková do řeči malounko hystericky,

vždyť jí vzhledem k Vlkovu čestnému rozhodnutí „Buď vy obě, nebo

žádná!“ šlo o budoucnost stejně jako Lízince,

– milý… jak ti –

oslovila inženýra Alexandra důvěrně v riskantní naději, že ho to

zešokuje víc než podstata věci,

– mám vlastně říkat?

– Alexandr…, odvětil opravdu šokovaný inženýr.

340

– To přece, milý, pokračovala Markéta, netušíc, že to není křestní

jméno, Alexandře – nemůžeme a nesmíme odmítnout právě my, viď,

čím blíž je člověk večeru života, tím víc ho těší každý záblesk –

dodala statečně, ukazujíc na Lízinku, kterou teď k sobě Vlk tiskl

pevně jako milenec,

– lásky!

Ještě se jí nepodařilo pacifikovat inženýra, když Lucie Tachecí

začala vrtět hlavou, nejdřív skoro neznatelně a snad i bezděky, ale

čím dál zřetelněji a tedy vědomě. Šestým smyslem ženy pochopila

Markéta a šestým smyslem úkonáře Vlk, že je zle. Bylo.

Ať si její Lízinka sebevíc připomínala mladičké krasavice, které

se vdaly za filmové a loďařské starce a ještě jim povily zdravé děti,

neuměla si Lucie Tachecí představit, že by vstoupila do tak

nerovného svazku, byť s mužem takových kvalit, jaké měl Vlk. Cítila

a ctila je i teď, mohla je vypočítat, hotova o nich i básnit, a právě

v tom tkvělo jádro – byla dokonce schopna si to přiznat! – pudla.

Pověstná červená nit, kterou byla spoutána jak pavučinou, se táhla

z předsíně jejich bytu; v srdci jí utkvěl závan závisti, když jí tehdy

podal kytici růží a ona si přála být svou vlastní dcerou. Ještě silnější

než chladná úvaha, proč ho nechce za zetě, bylo teď palčivé přání mít

ho za milence. To jí ovšem zbraňovalo pálit po něm z nejúčinnějších

hlavní, ano, pálit vůbec! Musela užít válečnou lest, v jakých

mistrovala právě ona.

Byla-li si něčím skálopevně jista, pak stanoviskem, jaké v této

otázce zaujme doktor Tachecí. Ačkoli ji za celých teď už skoro

sedmnáct let nezastoupil v jediném vážném – ostatně to po něm pro

jistotu nechtěla! – rozhodnutí, usmyslela si v této subtilní válce

s rafinovaností ženy, která se nechce jevit jako nevděčná husa či

dokonce žárlivá nána, vyslat do přední linie právě jeho.

– Emile, požádala ho antickým tónem, který osudově přenášel

všechnu odpovědnost na něho, – rozhodni to!

Už přes padesát hodin, přesně od sobotního zjištění, že se Lízinka

málem stala obětí sexuálního maniaka, pohyboval se doktor Tachecí

ve stavu vnitřní strnulosti. Nemusel se nutit k obvyklému duševnímu

striptýzu,

nemusel

vyvolávat

oblíbeného

démona

zničující

341

autokritiky; v noci na neděli, kdy opět přebýval – netuše, že se jeho

žena jako zkušená dobrodružka dvakrát proplížila kolem, jednou

lačná laskání, podruhé slastně sytá – v koupelně, dokázal chladně

analyzovat, jakou cenu má pro lidstvo a jakou pro své drahé. Mohl-li

v prvním případě tvrdit, že vrhl paprsek poznání do tmy, obklopující

záhadný původ ruského jeříku, druhou položkou byla nula. Za celých

teď už skoro sedmnáct let nedokázal nic, čím by výrazně zlepšil život

milované ženy a především vyzbrojil pro život zbožňovanou dceru.

A teď, pocítil už v samotě koupelny a plně si uvědomil teď

v klauzuře plynové komory, ne za pět minut dvanáct, ale o dvanácté,

kdy se už po jeho dcerce vztáhl nelítostný spár života, se objevil

muž, který to obstaral za něho. Tento muž ji vyzbrojil, uvažoval

doktor Tachecí, hledě proskleným průhledem k lucerně, za jediný rok

tak, že vyřídila brutálního zvrhlíka vlastní něžnou rukou, tento muž

dokázal několika slovy, že se přelud Sturzova tisku zhmotnil v jeho

vlastnictví, aniž se tchán opovážil pípnout. Doktor Tachecí nebyl

naivní a nedělal si iluze, že Vlka vedla sympatie k němu. Vzpomněl

si však, kolik sám dokázal zrušit vlastních tabu a překonat strmých –

třeba zamluvit svatební síň či objednat menu – překážek z lásky ke

své Lucii, věděl proto, že Vlk mu prokazuje úsluhu z lásky k jeho

Lízince. Ale tím spíš si plně uvědomil, že přispěje-li v kritické chvíli

ke zdaru tohoto spojení, může konečně jednou sklízet ovoce i on, aby

měl co klást k nohám své ženy.

Při pohledu na ztichlého Šimsu jako by uslyšel hranu i uviděl,

komu zvoní: průvodčím, kteří mu ještě jednou odmítnou vrátit na

stovku, prodavačům, kteří by mu znovu chtěli zabalit srp místo

sirupu, číšníkům, kteří by se ještě někdy odvážili nutit mu husí krev

místo husích jater, a hlavně všelijakým těm Oskarům, usilujícím

celých teď už skoro sedmnáct let rozvrátit Luciinu cudnou věrnost.

Defilovali před ním všichni najednou a každý zvlášť, uděláni

různými technikami, ale ve výsledku stejně dokonale jako Šimsa,

aniž musel víc než ukázat na ně prstem s v ý m l i d e m , s v é

r o d i n ě , která se tím konečně povznášela z nebohosti, kam ji

uvrhly tři generace filologů, vzhůru kolem mlynářů, výš kolem

inženýrů, až k lidem jako je Vlk, v nichž se, mohl to nechápat, ale

342

nesměl už o tom pochybovat, koncentrovaly nejcennější výdobytky

lidského myšlení i konání, „je to bytost“, slyšel opět sugestivní citát

z de Maistrea, „výjimečná, pro niž musí být v rodině lidské zvláštní

určení, odstraňte“, slyšel dál, „ze světa tohoto nepochopitelného

činitele: v okamžiku se řád mění v chaos, trůny se řítí, společnost

mizí!“ …a když do refrénu, jímž jako by se uzavíral osudový kruh,

zazněl úpěnlivý hlas jeho ženy, která ho poprvé vyzvala ke

konečnému rozhodnutí, doktor Tachecí tu odpovědnost přijal.

Přistoupil k dceři a jejímu nápadníku, položil každému z nich na

rameno jednu – ani při tom neodložil pro jistotu Sturze – ruku, jako

by chtěl vytvořit uzavřený citový kruh, a dojatě je k sobě zlehka

přitiskl tak, že cítil pod bradou Lízinčiny vlasy a na vlasech Vlkovu

bradu.

– Buďte, řekl prostě, – šťastni.

Aplaus nepatřil jim, ale Doktorovi vstupujícímu dveřmi

Kaproklasu před Karlíkem, který se posunky za jeho zády snažil

upoutat na hosta pozornost. Vlk si byl jist, že jeho a Lízinčina loď

ušla dík nečekanému manévru otce jen o chlup dvěma torpédům,

a chtěl rozhodnout bitvu, než matka a tchán znovu nabijí.

– Dík, díky! moji, řekl proto především jim dvěma, – drazí!

Moment!

S tím vyrazil v ústrety Doktorovi nepouštěje Lízinčinu ruku, takže

dívku vytáhl s sebou. I v této situaci chtěl uplatnit základní poučku,

kterou učil v „Přípravě věšeného“: za nic na světě nepřerušit akci,

dokud není zákazník hotov!

– Doktore! řekl vzrušeně, – díky, dík! chystám se slavnostně

zakončit ročník, ale děcka, rodiče ani já se prostě nemůžem rozejít

bez, jen proto si vás dovolujeme na chvilku vytrhnout z jisté důležité

činnosti! požehnání muže, který vystřelil na oběžnou dráhu dějin naši

–

dodal Vlk, právě když s Lízinkou, která se důvtipně s grácií

zavěsila do hosta z druhé strany, dovedli Doktora do čela stolu,

– školu!

Do chlapeckého Hurráá!, chytře zorganizovaného Albertem,

práskla o strop zátka sektu, kterou na znamení Vlka otevřel Karlík.

343

Vlk viděl, že paní Lucie zvedá ruku, v rozčilení se hlásila jako

naposled ve vyšší dívčí; Markéta do té ruky pohotově vtiskla první

perlivou číši, bílou vlajku však do ní mohl vetknout jedině on.

– Uzavírá se, promluvil jako od řečnického pultu bez oslovení,

aby předešel jiným projevům, – ojedinělý i jedinečný školní běh,

kterému nepředcházelo nikdy nic, z čeho by mohl čerpat příklad,

běh, který byl experimentem a zároveň vážnou průpravou pro život

vás, prvních žáků, ale i ostrou prověrkou vás, prvních rodičů, neboť

i vy jste skládali maturitu, zkoušku dospělosti –

pokračoval, hledě s důrazem na paní Tachecí,

– občanské. Dík vám si ušetří všichni, kdo přijdou po vás, a já

mohu s pýchou oznámit, že se k nám zájemci tlačí každou –

pokračoval, hledě s výčitkou na Markétu,

– skulinou, tápání a omyly, jaké provázejí vše nové. To

neznamená, že chceme jít rok co rok prošlapanou cestou, ne! Já

i mí –

pokračoval, hledě s důvěrou na Alberta s Karlíkem,

– spolupracovníci napneme všechen um, aby SUPOV na své

vývojové cestě k stále vyšším –

pokračoval, hledě s výzvou na Doktora,

– typům školy otvíral našemu slavnému oboru stále novější

možnosti propojováním nejstarších tradic s nejpokrokovější

– pokračoval, ucházeje se znovu o přízeň inženýra Alexandra,

– technikou, a já mohu při této příležitosti s radostí oznámit, že na

půdě školy vznikl stroj, který jako první mechanizuje i úkon

nejrozšířenější a ušetří brzy dřinu úkonářům všude na –

Vlk tleskl a Karlík vyvezl zpoza plynové komory podélný,

hranatý předmět na kolečkách, přikrytý plachtou,

– světě, v pátek byl konečně patentován, a tak ho teď mohu

poprvé –

Vlk tleskl podruhé a Karlík odkryl bílý stůl s tmavorudým

linoleem, který byl až dodneška zamčen v prkárně,

– prezentovat veřejnosti a prozradit, že se po svých autorech

nazývá –

344

Vlk dychtivě pohlédl na Lízinku, které tohle překvapení uchystal

jako odměnu za zdařilé zkoušky i závdavek na všechny dary, jimiž ji

zahrne odměnou za syna,

– VLTAVA, neboli –

citoval Vlk zdrženlivě originální návrh Doktora, který shledal

nemravným, aby Šimsovo jméno nakonec ještě proniklo do učebnic,

a naopak mravným, aby Šimsovou dědičkou byla jeho oběť, což

Vlka dojalo tak, že mu hodlal nabídnout třetinu zisku,

– VLk TAchecí Věšecí Aparát, první, který se rozměrem

a designem hodí i na palubu –

zažertoval Vlk vážně,

– kosmických lodí, a tady se vracím z vesmíru k věcem naopak

nejintimnějším a chtěl bych se spolu s naší milou Lízinkou Tachecí,

která se dnes stala první katyní světa doslova o –

zvážněl Vlk i v žertu,

– prsa, když světový tisk hlásí ze Singapuru, že tam má stejný

úřad nastoupit dvacetiletá Anita Chuan, veřejně podělit o společnou

radost, kterou nám právě připravila její i moje rodina, když schválila

naše –

Vlk musel zvýšit hlas, protože to už se podle plánu roztleskala

Markéta, aby strhla ostatní,

– zasnoubení.

Šum, který od vysvětlení názvu stroje stále sílil, vyústil teď

v hromadné vyjeknutí; Markétino tlesknutí jako by naplno otevřelo

stavidla sympatií: vypukly ovace. Až na dva odložili všichni

přítomní číše, aby mohli ventilovat přetlak prudkými údery dlaní,

a když jim zčervenala kůže i na tvářích, pokračovali nadšenou

zvonkohrou, při níž na sebe narážely číše nejdřív plné a vzápětí

prázdné a hned zas plné, až se zpotil Karlík. Ale ani teď si

houževnatý Vlk nepovolil, neochvějně spěl k strategickému cíli, aby

vyloučil zákeřný protiúder. Otevřel kruh, který ho halasně oslavoval,

a došel k těm dvěma, kteří jediní mlčeli. Napřed se chopil ruky

inženýra Alexandra a potřásl jí tak dovedně, že tchán vypadal, jako

by spolupracoval. Pak se naklonil k paní Lucii a políbil ji tak

zkušeně, až se nejen zdála, ale i jala polibek opětovat. Aby v zárodku

345

zmařil jiná nebezpečí, odtrhl se od ní včas a s vášnivostí čelných

politiků políbil na rty i doktora Tachecího, načež si rychle přiťukl

s Doktorem, dávaje mu očima najevo, že dnes výjimečně musela mít

osobní subordinace přednost. Doktor pochopil.

– Tohle vám, zašeptal vděčně, ještě než mu připil, – nezapomenu!

Zazněl zpěv. To Albert udal tón a děcka spustila píseň, kterou je

budoucí asistent – a vbrzku jistě i docent – tajně učil od začátku

června, kdy ji částečně nově složil, inspirován básnickou tvorbou

svého profesora.

– Gaudeamus igitur,

iuvenes dum sumus!

Vlk objal svou lásku tak pevně, že jeho velká dlaň docela zajala

malé ňadro. Vrcholně uspokojen ucítil, jak se proti ní zježilo malé

žihadélko, a současně zachytil přejícně vlahý pohled Markétin.

Miláčku! zatelegrafovaly jí jeho oči, děkuji ti: ani na tebe

nezapomenu! Celý se vzrušil při představě, že až bude někdy Lízinka

na služební cestě nebo zápolit se svou jízdou anebo rodit jeho syna,

polaská se zas s hubeným a chladným tělem svého Marka.

– Gaudeamus igitur,

iuvenes dum sumus…

opakovala děcka. A co když, napadlo Vlka znenadání, za

nějakého horkého včera, kdy budou všichni tři doma jen tak na

lehko, je v návalu citu i vášně obejme obě dvě? Jakmile bude mít

Lízinku nejen před Bohem a lidmi, ale i před úřady, jakmile u něho

zdomácní, pominou přece i důvody svaté lži! Proč by ho pak obě

ženy, které ho milují, nemohly milovat současně??

– Nestor, Doktor, Prk i Ones,

ecce, hic sunt poprawczones!

zpívala děcka a tu si Vlk povšiml, že ústa paní Lucie jsou dosud

tak pootevřená, jak je opustil jeho jazyk, a že v přimhouřených očích

346

není odpor, ale naopak žádost. Dobré nebe! řekl si, vždyť ta mě taky

miluje! Jako ve filmové roztmívačce zaznamenal poprvé její světové

– podtrhovaly je modelové šaty z Francie, které konečně přišly ke

slovu – parametry; zdola nahoru je zkušeně odhadl s přesností plus

minus centimetr na 90–60–105. Pochopil zároveň, jak neukojená

musí být tato smyslů plná žena vedle asketického doktora Tachecího,

a z podbřišku vyšlehl podnět, který mu v mozku rozsvítil jak

reklamní neon u vchodu do ráje magický trojúhelník 1) ženských

vnad paní Lucie, 2) chlapeckého půvabu Markétčina a nad nimi

3) Lízinčiny dívčí krásy, v jehož geometrickém středu stál on

s užaslou, protože předem kladně zodpovězenou otázkou A p r o č

b y c h n e m o h l m í t v š e c h n y t ř i ??

– – Vos habe–ebi–it huuu–uu–mus!

Chlapec potřetí zvracel na záchodě, který už raději vyčlenili jen

pro něho, když nápis DOMÁCÍ přepsali na ŠIMON, a jeho otec

sípavě spal na lůžku gilotiny, odkud odstranily zbytky ženské Dujky,

protože v tento

62

noční čas byla věznice zavřená, ale na to byli všichni upozorněni

předem a do pěti zbývaly slabé tři hodinky. Když Vlk, rozpálený

tancem s paní – zapomněla na ostatní starosti, když zjistila dvakrát za

sebou, že s budoucím zetěm je schopna dosahovat útěšného břehu

i na parketu! – Lucií, odhrnul zatemnění a pootevřel okno, nejenže

uviděl bledý pruh pod protějším křídlem, v němž také svítila

zamřížovaná okna, která však, pokud byly místnosti za nimi

obsazeny, nezhasínala nikdy, protože patřila – za týden tam měl

debutovat Albert – čekárnám, ale uslyšel už také první pípnutí na

úvod ranního koncertu ptactva. Večírek dosahoval bodu, ve kterém

se i vzhůru vystřelená kulka pomalu zastavuje, aby zanedlouho

podlehla zákonu gravitace. Přestože vypil neskutečné množství –

Doktor se mu před odchodem revanšoval telefonátem Nestoru, který

347

ještě před zavřením poslal dva kartony polosuchého – sektu, anebo

snad právě proto! měl hlavu lehkou jak pouťový balónek a stejně

transparentní myšlenky. Ohlédl se.

Musel se usmát, jak Karlík, který se celou noc prakticky nehnul

od – pokud neadjustoval láhve – elekřesla, odřezává hautkou další

vepřový plátek s rozpolceným výrazem člověka, jehož oči by chtěly,

ale žaludek nemůže. Přelétl spokojeným zrakem děcka, která opět

hrála – sice bez Šimona, ale zato s rodiči – maso. Jestli ještě on byl

takový, jak ho zformovala pohnutá – ale také zdeformovala! přiznal

si – doba, tohle už byla zbrusu nová generace, bez předsudků, bez

respektu i bez sentimentů, a proto i bez pochybností a bez ohledů,

které jemu tak komplikovaly život. Spor generací, zápas ideologií

i boj světových soustav se jim jevil jako zuření bublinek v sektu; pro

ně už nebyla jen schola ludus, ale i celý život hrou, velkou hrou

v maso, při níž platilo jediné pravidlo: udržet se v kole.

Rád viděl i inženýra Alexandra, jak už sestavuje dohromady

garotu, kterou před půlnocí rozebral na prvočinitele, aby se dostal

k strženému – okřídlen přízní, jíž ho motýlí Markéta neúnavně

vyznamenávala celý večer – závitu, a viděl ještě raději, jak doktor

Tachecí drží tchánu tác s matkami a šrouby; mezi muži se zdálo

panovat příměří, jaké nemá daleko k míru. S trochou rozpaků

pozoroval Vlk, jak se k sobě v zátiší u lešení důvěrně sklánějí bílá

a černá hlava obou žen ovládajících základnu jeho trojúhelníku. Ta

harmonie naznačovala, že se geometrie slibně vyvíjí; už pár hodin se

však nemohl zbavit dojmu, že Markéta cítí k černé i – dvakrát ji

přistihl hladit Lízinku s podobným zanícením, s jakým hladívala jeho

tělo za časů vany – zlaté víc než obvyklé přátelství, jako by v sobě

také ona zlomila jakousi bariéru a osvobodila se nejen z úředního

svazku, ale i ze zajetí jeho a dokonce i své vlastní osobnosti – jen aby

mu, zablikalo červené světélko, ty dvě nakonec nepřebra… zasmál

se, kam až ho zavedla příjemně unavená fantazie. Ale kde je…?

Promnul si oči a tu spatřil závojem cigaretového dýmu svou

Lízinku. Opírala se o VLTAVU a hleděla na Šimsu. Chtěl ji zas

jednou ujistit o své blízkosti a potěšit se její. Přešel k ní, usedl na

delší polovinu přístroje a položil jí ruku kolem – chudáku, Mašíne,

348

neměls šanci! – krku. Aniž vyčkala obvyklou otázku, sama zavrtěla

hlavou.

V náhlém impulzu pohlédl na hodinky a užasl: bylo za tři minuty

čtvrt na tři. Přesně před týdnem oznámil drobný výstřel knoflíčku od

pyžama začátek nové epochy jeho života. Už nepochyboval, že hned

první salvou dokázal odrazit tu ďábelskou jízdu, jejíž nájezdy mu

zplenily už jedno manželství, a ubránit kapičku naděje, která teď

bytněla v plůdek, z něhož v první – mohu to předpovědět i na

minutu! – jarní den vystoupí velký malý muž, napřed kachňátko-

kaťátko, pak čertík-katík a konečně hezký, slušný a vzdělaný mladý

kat, kterému předá své vzpomínky i sny, své dílo i plány. Musel se

přemáhat, aby ji nezačal líbat, tak se raději položil na tmavomodrou

desku VLTAVY, a když se za ním překvapeně otočila, požádal ji

položertem, polovážně

– Zamkni mě!

Zůstal s ní několikrát po škole v pracovně, aby ji na VLTAVĚ

zaškolil, dokud si nebyl jist, že při ukázce, kterou plánoval na

slavnostní zahájení druhého – Kristepane, zítra musím rozjet

s Albertem přijímačky! – ročníku, nebude o jejím spoluautorství

pochyby. O to víc se ulekl, když se pod ním

63

rozskočil stůl: v roztržitosti způsobené únavou sáhla na druhé

tlačítko. Potěšilo ho, že to hned s provinilým (bože, stejně je pořád

dítě!) – výrazem napravila: díly se vrátily k sobě, jen mu přivřely

límec – chytla si mě jak babočku-admirála…! – saka. Podruhé se už

nespletla a tři ocelové – měly by být bílá, černá a zlatá! – manžety

mu obepnuly kotníky, boky i krk.

Překvapil je další potlesk, pravda, připomínal spíš tlukot holubích

– únava byla už všeobecná – křídel, ale tím byl srdečnější. Aniž si

povšimli, obklopili je skoro všichni ostatní, vesele oceňujíce Lízinčin

výkon. Dívka však, jako by nebyla středem pozornosti, stála vedle –

s rukou na ovládacím panelu – VLTAVY, ale už zas neodtrhovala

zrak od Šimsy. Tiše zářila.

349

– Lízinko, požádal ji Vlk, lehce zažárliv na ten přehnaný zájem,

který si lžidocent právě od ní nezasloužil, – řekni taky něco!

– Ani se mi, řekla Lízinka šťastně,

64

– neuprd.

350

Autorův v pořadí třetí román se vyvinul z krátké prózy, dnešní první

kapitoly, která byla, tehdy ještě bez dalšího záměru, čtena v roce

1971 na „literárním salonu“ Heleny a Ivana Klímových, kde se

začala po totálním zákazu mnoha českých spisovatelů obnovovat

kontinuita domácí literatury. Další práce na knize, napsané v letech

1972–1978 střídavě v Praze a v Sázavě nad Sázavou, byla závislá na

okolnostmi ztíženém přísunu penologické literatury z univerzitních

knihoven v Anglii, Švýcarsku a Německu. Krajně deprimující látka

způsobila, že o přestávkách vznikly v „kontrastním programu“

divadelní hry Ubohý vrah, Ruleta a Král Kolas Kolikátý, jakož

i aktovky Pech pod střechou, Požár v suterénu a Atest. –Korekturu

německého překladu a prvního zahraničního vydání Katyně

v Lucernu/Hamburku, prováděnou za situace úplného zákazu výjezdů

a zabavování poštovních zásilek, umožnila pouze neohrožená pomoc

tehdejšího švýcarského velvyslance v Praze Waltera Jaeggiho a jeho

ženy Marlies; ta dopravovala části rukopisu tam i zpět zašité v sukni.

– Německé vydání se pak stalo hlavním falešným argumentem, jímž

vláda ČSSR ex post zdůvodnila násilné vynesení autora do Rakouska

4. října 1979. V té době vyšlo dílo už v osmi jazycích a zahájilo

okružní pouť po světě, která se po listopadu 1989 prodloužila i do

zemí bývalého sovětského bloku. Teď se vrací k českým čtenářům

popáté, a to v původním znění, v němž byly opraveny pouze drobné

chyby či nepřesnosti zaviněné nesnázemi prvního vydání, které vyšlo

v létě 1978 v šestnácti strojopisných exemplářích jako 120. svazek

Edice Petlice. Následovala vydání v letech 1980 a 1985 (Index, Kolín

nad Rýnem), 1990 (Čs. spisovatel, 98 000 výtisků) a v roce 2000

(Mladá fronta).

351

Díla Pavla Kohouta

Pavel Kohout

Katyně

Přebal, vazbu a grafickou úpravu navrhl Milan Jaroš

Vydala Mladá fronta jako svou 5 887. publikaci

Odpovědná redaktorka Alexandra Pflimpflová

Výtvarný redaktor Bohuslav Holý

Technická redaktorka Jana Vysoká.

Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o.,

Lipová ul., 737 00 Český Těšín

376 stran. Vydání páté. Praha 2000

Knihy Mladé fronty

si můžete objednat na adrese:

Mladá fronta, obchodní oddělení

Radlická 61,150 02 Praha 5

e-mail: prodej@mfnakl.cz

352

Z díla Pavla Kohouta Mladá fronta dále nabízí:

Hvězdná hodina vrahů

Pomocí kriminálního příběhu z konce německé okupace Prahy proniká

autor do psychologie vzájemných nepřátel, kteří jsou nuceni spolupracovat.

Po úchylném vrahu pátrá česká policie i gestapo, jež chce případu využít

k infiltraci pražských policejních orgánů. Bestiální psychopat uniká

a květnová revoluce se pro něho stává „hvězdnou hodinou“: může

beztrestně ukájet svou vražednou úchylku a stát se dokonce v očích řady

lidí národním hrdinou. V takových chvílích se rodí také nová překvapivá

spojenectví. I když zločinec nakonec neujde trestu, je řada jeho obětí

zbytečně dlouhá vinou snadnosti, s jakou lidé v revoluci připouštějí

atavistickou pomstu a s jakou přestává platit elementární mravní řád.

Váz. výt., 424 stran, 140 Kč

Z deníku kontrarevolucionáře

Kniha představuje svého tvůrce v jiném žánru než obvykle. Mimořádně

upřímná autobiografická kniha, která byla napsána z valné části

bezprostředně po okupaci roku 1968, nabízí tři navzájem se proplétající

roviny: hrdinovo dospívání v duchu komunistického entuziasmu poválečné

republiky, nadšenou víru v možnosti komunistického přerodu a konečně

deziluzi z obsazení republiky sledovaného z bezmoci zahraniční dovolené.

Doprovod tvoří soukromé fotografie.

Váz. výt., 344 stran + 32 str. obr. příl., 189 Kč

Ten žena a ta muž

Román o soužití bizarního páru, u kterého všechno funguje obráceně. Po

překotném sňatku nezkušeného, bigotně vychovaného muže, který ve svých

pětadvaceti dosud neopustil rodičovskou péči, s všestranně dominantní

ženou v nejlepších letech, hráčkou na helikon s více než pestrou minulostí,

se odvíjí krkolomný příběh jejich manželství. A protože se odehrává

v Praze právě kolem velkého přelomu 1989, přechází existenciální groteska

v politickou satiru, když její hrdinové prakticky přes noc spadnou

z reálného socialismu do neméně reálného kapitalismu.

Váz. výt., 208 stran, 199 Kč

353