Upřímně mě těší, že právě prohlížíte tuto knihu. Jedná se o čtyřy ukázkové povídky, které vám mají představit mou povídkovou tvorbu z dob studií. Souběžně s touto knihou vychází i kompletní sbírka, která obsahuje 55 úsměvných příběhů. Pokud vás povídky zaujmou, můžete si zakoupit celou knihu a to na webu nakladatele (www.kknihy.cz) či na všech větších knižních e-shopech.

Přeji příjemné čtení a veselou náladu.

Pavel Kohout

NA PRKNA CO ZNAMENAJÍ SVĚT

Znal jsem jednu holku. Jmenovala se Anastásie. Já ji však stále říkal Ano, jelikož mi dělalo problémy vyslovit celé její jméno. Ani nevím, čím mě tak přitahovala – možná tím protikladem. Byla totiž inteligentní. Až intelektuální. Chtěl jsem ji něčím okouzlit, ale nevěděl jsem jak. Já - hospodský povaleč, kterého učenkyně přehlížela, jak velbloud ledního medvěda. Bylo mi jasné, že pozvání na panáka, nebo lístky na fotbal, bude pro ni stejně nepochopitelné, jako když dáte chrobákovi místo jeho kuličky trusu zlatý dukát. Ač inteligentka, pravé bohatství nejspíše neocení. Nezbývalo tedy než přemýšlet nad vhodným trusem pro učeného chrobáka.

Koupit jí nové brýle jsem neuměl, jelikož jsem nevěděl kolik má dioptrií, nebo zdali už to není dalekohled. Další nápad byl knížka. Jenže co? Já? Jelikož jsem za celý život přečetl maximálně televizní program a to jen mimořádně, jsem přeci nemohl vybírat dárek pro takovouhle čtecí mlátičku. A pak to přišlo. Moje myšlení vyvolalo bouřku. V hlavě blesk, v srdci hrom a v kalhotách déšť. Náhle jsem poprvé za život poznal, co je to skvělý nápad. No co skvělý, dokonalý. Z ničeho nic jsem vyskočil, až jsem převrátil celý stůl i s půllitry ostatních štamgastů. ,,Lístky do divadla!", zařval jsem na celou hospodu. ,,Hele, vole, ty už radši víc nepij!", komentoval mou radost vrchní. Neměl jsem čas mu něco vysvětlovat. Hodil jsem po něm nedopité pivo a utíkal z hospody ven. Chvátal jsem jak o život, jelikož jsem znal svou paměť, která stále stávkovala a naschvál mi resetovala celý systém.

Půl dne jsem běhal po městě a hledal nějaké divadlo. Až konečně jsem tu velkou budovu našel. Vlétl jsem dovnitř a vyhrkl ze sebe, že chci dva lístky vedle sebe. ,,Srandičky si dělejte z někoho jinýho!", zněla pro mě překvapivá odpověď. Jelikož mi na tom hodně záleželo, místo rány pěstí jsem se dal do trpělivého vysvětlování. On mi za to se stejnou trpělivostí zase vysvětlil, že nejsem v divadle, ale v museu. Jelikož jsem člověk a ne pitomé zvíře, po chvíli jsem to pochopil. Pravda, ztráta tří hodin kýváním vrátnému mě mrzela a trochu jsem si vyčítal, že jsem mu nedal rovnou pěstí a nešel to zkusit jinam. Po dalších pár hodinách jsem objevil plakát s adresou divadla Semtamfór a koupil dva lístky na sezení – na stání do kotle prý neprodávají. Ana s návštěvou divadla souhlasila. Prý tam ještě nebyla.

Nedočkavostí jsem nemohl usnout, protože jsem v divadle v životě nebyl. V den návštěvy divadla jsem byl ještě odpoledne u kamaráda. Pekli jsme husu a popíjeli z naraženého sudu piva. Na poslední chvíli jsem se odtrhnul a chvátal do divadla. Pozdě, už začali hrát. Hledal jsem vstup do hlediště, ale marně. Místo toho jsem vběhl na prkna, co prý znamenají svět. Moje funění, vytřeštěný výraz, umaštěná teplákovka a podnapilost vzbudila u diváků rozpaky. Herci však zachovali klidnou hlavu a pokusili se mě zapojit do hry: ,,André, kdes byl celou dobu?", zeptal se mě jeden z herců. ,,Na huse, vole", zaperlil jsem ve svém hereckém debutu. Ač se jednalo o tragédii, sálem se náhle roznesl bouřlivý smích. Hra se začala ubírat úplně jiným směrem a ze mě se stala hlavní postava. Bavila se i Ana. Na konci představení, při děkovačce, jsem neudržel své tělo a praštil s ním o zem, což umocnilo už tak bouřlivý potlesk. ,,Kde jsou záchody? Rychle!", zvolal jsem náhle a zmizel v labyrintu zákulisí.

Ač jsem záchody tehdy našel až pozdě, byl to pro mě zlomový den úspěchů. To byste nevěřili, jakou ze mě toto představení udělalo hvězdu. V divadle mám již stálé angažmá a jezdím s ním i do zahraničí. Nyní patřím mezi městskou smetánku. S Anastásií jsme dokonce zasnoubeni a vybíráme si dům, kde strávíme společný život. Hlavně co nejdále od hospod! K smrti nyní nesnáším a pohrdám tzv. hospodskýma povalečema.

NÁMLUVY

Vše okolo nás se páruje. Medvěd má medvědici, potkan potkanici a had hadici. Já bych také chtěl k sobě člověčici pro společnou cestu životem. A že již je na čase, mi řekl už i sám pan ředitel našeho domova důchodců. Proto, abych měl jistotu, že bude stejně inteligentně vyspělá jako já, tudíž že bude umět číst a psát, volil jsem cestu písemného inzerátu.

Nevím zda-li jsem nasadil inteligentní laťku příliš vysoko, či můj slogan ,,ač neohnu koleno, nejsem žádný poleno", nebyl zcela pochopen. Odpověď přišla pouze jedna jediná. V ruce jsem držel ten dopis, co začínal tak krásně ,,Drahý můj,…". Z obsahu jsem vyčetl, že daná slečna se jmenuje Mařenka, pracuje jako dřevorubec a že svatba může být do konce měsíce, stačí se dovolit maminky.

Hned druhý den ráno jsem se vydal na námluvy. S květinou v ruce jsem nedočkavě zazvonil. Naposledy jsem si upravil účes, jako vždy tři vlasy doprava a tři doleva a nasadil čerstvě umytou protézu. Že má budoucí nevěsta je z pořádné rodiny, mě ujistil hned ten moment, kdy mi přišel otevřít cvičený hroch. Ochočený byl opravdu znamenitě, dokonce mě přivítal radostnou grimasou. ,,Ty jsi ten můj miláček z novinového inzerátu?” a dal mi uslintanou pusu. “Jdeš dřív, než jsem myslela", pravil tlustokožec a pravou přední mě vtáhl dovnitř. ,,Promiň, že jsem se nestihla ani oholit, ale opravdu jsem tě nečekala tak brzy." Mezitím jsme vlétli do obýváku. ,,Maminko, tatínku, chci vám říci novinku! Budu se vdávat. Viď?!", radostně volalo to stvoření a praštilo mě do zad.

Pochopil jsem, že se jedná o samici a kupodivu ne hroší. Po prolétnutí zrakem místností se můj pohled zastavil na již opravdovém tlustokožci. Seděl v obýváku, díval na fotbal, nohy na stole a popíjel přitom lahváče. Poté, co se ozvalo ,,Pojď mi ho ukázat blíže, dcerunko", jsem poznal, že jsem se zmýlil a opět se nejedná o hrocha, nýbrž o jednoho s rodičů. ,,Tak co mu říkáš, maminko?" ,,Starej!", pravila maminka a típla cigaretu o stůl. ,,Ale hlavně, že se máme rádi. Viď?!", pravila má nastávající a opět mě uhodila do zad. ,,Dobrá. Svatba bude už zítra, když se máte tak rádi, co ty na to, fešáku?", rozhodla matka a flákla mi takovou do zad, že jsem ztratil řeč. ,,Já ho ještě ukážu tatínkovi." ,,Nevyrušuj tatínka, Maruško. Počkej až vypere, vyžehlí, vytře a udělá nám slavnostní oběd. Zatím jděte do pokojíku. Už se určitě těšíš, lišáku, viď?!" A po další ráně od maminky jsem zapadl pod stůl a ztratil vědomí.

Probral jsem se až u oběda. Tam jsem také poprvé zřel otce. Jeho malá pohublá postava, ustaraný obličej a bojácný výraz ne zcela naplňovaly tvrzení, že otec je hlava a vůdce rodiny. ,,Tak na ty naše hrdličky!", pozvedla maminka půllitr piva. ,,A ať vám to klape jako nám. Že to jsou pěkný společný roky, co?", pravila ke svému muži a laškovně ho praštila do ramene. Na to Maruščin otec odlétl do vedlejší místnosti a ještě než dopadl stačil hrdě pokývat hlavou.

Zábava nabírala na obrátkách a protáhla se až do večerních hodin a já přemýšlel, jak se svatbě vyhnout a utéci. Povedlo se mi to během toho, co se má podnapilá nastávající jala dělat striptýz. Když následně začala odhazovat části oděvu i matka rodu, se ke mně se slovy ,,Blaničtí rytíři vyjeďte, je nejhůře" přidal i otec. Ačkoli byly tedy mé námluvy neúspěšné, považuji to za životní výhru. Ženu od té doby již nehledám. Když mě náhodou touha po manželství popadne, jdu se raději projít do ZOO.

DIVADLO VS. HOSPODA
(VÝŇATEK Z KRONIKY OBCE HUSOPŠOUKY)

17. červenec

Ze všeho nejdříve bych rád apeloval na článek pana účetního Lakomyla, jelikož jeho příspěvek se mě hluboce dotkl a urazil mě. Zejména protestuji proti slovům, že já, místostarosta Dopsal, jsem se minulý týden “zchmelil” na schůzi v místní hospodě a sexuálně Lakomyla obtěžoval. Vždyť on není vůbec můj typ. A to, že bych dělal po půlnoci striptýz na stole, se také nezakládá na pravdě, jelikož jsem byl nahý již od desíti. Na základě těchto lží jsem se rozhodl převzít naší kroniku a v zapisování pokračovat sám.

Další příspěvek by se hodilo orámovat červeně, neboť se jedná o největší mezník v historii naší obce. Usídlila se u nás herecká skupina Hamleťáci, přesvědčila značnou část obyvatel naší obce, konkrétně traktoristu Zjeva a dojičku Hupkovou a společně prosazují zřízení obecního divadla.

19. červenec

Na obecní schůzi bylo divadlo odsouhlaseno polovinou členů, hned poté, co pan Žíněnka přednesl svůj referát s názvem "S divadlem dveře Evropy otevřené". Druhá polovina také zvedla ruce pro, neboť vůbec netušila, co to divadlo vlastně je, a převládla u nich zvědavost. Proti byl jen hospodský Bečka, neboť se obával, že se bude méně pít. Divadlo bylo tedy odsouhlaseno, tudíž jsme museli rozhodnout, kde se bude hrát. V úvahu přicházel kravín, kostel, dům důchodkyně Novákové, ale zde by se muselo čekat až umře, a hospoda. Kostel zatrhl farář, kravín zemědělské družstvo, neboť jsme třetí v dojící lize díky kapitánce Vemenové, a zrušit hospodu byl až krajní bod, tudíž budeme čekat na úmrtí Novákové.

21. červenec

Čekání nám připadalo nekonečné. Pozvali jsme tedy Novákovou mezi nás a na rovinu jsme jí vše vysvětlili a zeptali se, jak dlouho ještě chce žít. Poté kolega Žíněnka apeloval na Novákovou s přednáškou o ústupu jedince před zájmem celé obce. A když neuspěl ani Žíněnka, bylo jasné, že po dobrém to tedy nepůjde. Proti násilnému odstranění se však Nováková bránila, že by chtěla divadlo také vidět, tudíž vystoupil pan starosta se slzami v očích s návrhem o zrušení hospody. To vyvolalo rozdílné názory. Vyjmenuji jen některé. Hospodský Bečka: ,,Vy jste se zbláznili?!" Traktorista Zjev: ,,A co budeme pít?" Já: ,,A kde bychom měli schůze?" Agrárnice Vemenová: ,,Kde by mi předávali hlavní cenu dojičky?" A naproti tomu Hrázek: ,,Když k nám zavítala kultura, všechno musí stranou." A poté nám pan Žíněnka opět přednesl svou práci "S divadlem dveře Evropy otevřené". Diskuse byla ukončena s tím, že než abychom se poprali, ať rozhodne lid a to na základě soutěže. Datum rozhodujícího klání bylo stanoveno na 30.července.

29. červenec

Obecní výbor v obavách, že je to naposledy, zavítal hromadně do hospody a do jednoho jsme se zchmelili, abychom měli na zítřek vyčištěnou hlavu.

30. červenec

Toto měl býti den souboje divadla proti hospodě. Mělo se ukázat, kdo koho skolí a dopadlo to tak, že jsou skolený všichni. Hamleťáci byli v hospodě již od rána, aby si prohlédli prostředí a Bečka pil už třetí den v kuse, prý aby neměl dnes trému. Soutěž se tedy nekonala, ale stejně jsme to oslavili. Celá obec odsouhlasila, že tu bude hospoda, klubovna i divadlo v jedné místnosti.

1. srpen

Divadelní soubor Hamleťáci se přejmenoval na Soubor zrezivělé pípy a započal nacvičovat nový repertoár. Jako první by se měly hrát hry "Výlet s opicí", "Kdo nepije s námi, pije proti nám" a scénáristická prvotina účetního Lakomyla "Opilý Dopsal na stole hopsal"

Nechť divadlo vzkvétá

Napsal Dopsal

JAK JSME ZAHÁNĚLI HLAD

Část svého života jsem přebýval na kolejích. Nemyslím tím mezi kolejnicemi, na pražcích, mezi výkaly, ale koleje vysokoškolské. Bydlel jsem na pokoji s kamarádem, který měl přezdívku Plaváček a bylo to celkem fajn bydlení. Oba jsme byli totiž od přírody rozumní, pořádní, se smyslem pro čistotu a pořádek.

Jednou situace vyplynula tak, že jsme zůstávali na svém pokoji i přes víkend. Nad touto celkem normální záležitostí se vznášel jeden temný mrak jménem hlad. Nadešel čas oběda a my se museli rozhodnout, co budeme jíst. Víc hlav víc ví, ale také sní. Na restauraci jsme neměli peníze a na žebrání zase kuráž. A tak jsme se v mírné obavě vrhli k ledničce a začali se přehrabovat v zásobách. V dolní části ledničky se rozprostíral bílo-zelený mech z rozpadlých buchet. Z mechu již vyčnívala mohutně vyklíčená rostlina, po níž šplhali jakési záhadné žížalky. Naše hladové zraky upoutala sekaná v poličce. Jak se později ukázalo z naší sekané se během těch pár týdnů vyvinula již inteligentní forma života a z ledničky nám obratně utekla. Ale nebyla to zrovna atletická sekaná, jelikož se pohybovala celkem pomalu a ke všemu ji ještě brzdil nános prachu na podlaze. Plaváček měl tedy dost času, aby sáhl do poličky po loveckém salámu a hodil ho po plazící se sekané. Salám taky nebyl léty zrovna z nejmladších a ke všemu se z něj nejspíše stal voják z povolání - byla z něj prostě zelená guma. Jak se ukázalo, sekaná byla chytřejší než my a našemu útoku se vyhnula. Salám se odrazil od země a prolétl zavřeným oknem. To se však dotklo naší cti a tak jsme se odhodlali k nekompromisnímu honu na potravu. Potřeni vrstvou prachu, jenž sloužila jako maskování, za opaskem a po kapsách munice z několikaměsíčních zásob rohlíků, jsme nejprve uspořádali bojovou poradu a rozdělili si funkce. Já byl pěchota a Plaváček ostřelovač. Já se vydal vpřed plížením, zatímco Plaváček vyskočil na postel, aby měl lepší přehled. Svým skokem do peřin způsobil mohutné rozvíření prachu, které prospělo spíše nepřátelské straně. První raněný jsem byl já, jelikož Plaváček ukvapeně vymrštil tři rohlíky, když za prachovou clonou údajně rozpoznal nějaký pohyb. Můj první dojem na tupé rány do hlavy byl, že útočí sekaná a střelbu jsem proto vší silou oplatil.

Až když jsme vystříleli celou munici a prach se částečně rozptýlil skrze rozbité okno, mohli jsme pozorovat škody a to nejen na pokoji, ale i na svých tělech. Jenže boj neskončil. Navíc, když sekaná provokativně vyběhla zpod postele a navíc, když Plaváček objevil modernější zbraně. U skříně vzal ponožky, jenž zde byly opřené a několik měsíců vyčkávaly na tuto příležitost. Ponožky byly na boj jako stvořené, jelikož pevně držely tvar a měly i účinek halucinogenní. Sekaná nás však zase překvapila svou chytrostí a utekla z okna. Plaváček skočil za ní a já za Plaváčkem.

Možná by se mohlo zdát, že pád ze sedmého patra musí být smrtelný, jenže my jsme vyvázli jen s pár zlomeninami. Pod okny jsme totiž měli slušnou hromadu odpadků, jenž nás zachránila, a my si tak mohli dopřát spokojený oběd, a to dokonce i s krmením od sličných sestřiček v místní nemocnici.

DALŠÍ POVÍDKY

Líbily se vám povídky? Pokud ano, zakupte si kompletní sbírku humorných povídek Pavla Kohouta. Sbírka obsahuje 55 úsměvných textů plus jednu bonusovou povídku a to za velmi přijatelnou cenu.

obal-povidky-maly
Pavel Kohout - Povídky
nakladatelství KKnihy.cz
epub: ISBN 978-80-88061-23-6
mobi: ISBN 978-80-88061-24-3
pdf: ISBN 978-80-88061-25-0