Josef Štefan Kubín

Pohádek jako kvítí

OBSAH

V království dne a noci $11

O krásné Jašince $21

U veselého věnce $28

Nebeská $33

Škubánek $42

Ej hej, Mikulo! $49

Aga baba $55

Jak vyzrál na ženu $64

Félinka $73

Nebeský mlýnek $84

Slavík, veselý tovaryš $91

Kovář Jakotak $108

Havlíček $114

Na čertově vinohradě $123

Pokořená princezna $132

Hrdina krejčí Drobínek $139

Hvězdičky $148

Vašíček Zlatohlávek $157

Fikmik $167

Tři ledoví kumpáni $174

V KRÁLOVSTVÍ DNE A NOCI

$11

Byla jedna vdova a ta měla syna Honzu. Sedm let se válel na peci, a když se tam do syté vůle vyválel, neuměl ještě zvednout ani pytel brambor. A tak tam ležel nových sedm let a jen křičí: „Mámo, já mám hlad!“ No, matka mu nosí pekáč za pekáčem a jen kde mohla co sehnat, aby ta písnička na peci přestala. I byl Honza pomalu tak silný, že ho milá pec nemohla dál unést. Ale přitom zůstal hloupý jako boty pod jarmarou.

Tak se konečně skulil a teď se zubí:

„Mámo, já už jsem tu.“

„No, to jsi hodný, pozdrav tě pánbu.“

A matka byla ráda, že ho má kolem sebe, a celá radostná počala synáčka obskakovat. Honem kdejaká mísa, pekáč, měl je pořád dovrchu. A tak měl už sílu, že si s ní nevěděl rady. Jen tuhle kýchne pod stromem a hrušky se do jedné sypou, ani nemusel zaklepat. Nebo se doma zasměje — huhuhu — a všechny talíře, hrnky v polici tancují, řinčí, máma to musí zavírat na zámek, sic by se s dobrým kouskem neshledala.

Jednou mu matka povídá:

„Doběhnu si na pole pro kousek jetýlka, Krášlená tolik bučí. Tuhle je másnice, zatím to stluc.“

Tak Honza chytne tlouk, jednou dvakrát uhodil, a panenko na nebi, másnice se mu taky poroučí! Smetana je všecka na podlaze. Kdejaká kočka, všechny se sběhly a Honza se zašklebil:

„No, vida! Máte aspoň posvícení.“

Teď máma přijde, koukla:

„No, tys, Honzíčku, pěkně stlouk, děkuji, nechci! Budeme týden bez omasty. Jaká pomoc, už se stalo, abys teď šupal knedlíky nasucho.“

Bylo pár dní, už na to zapomněla, povídá Honzovi: „Skočím se do kostýlka pomodlit. Zatím naštípej dříví hezky nadrobno!“

Honza jde, špalek byl nejblíž u sekery, tak ho rozštípal první. Teď se točí, na čem se bude sekat, ale nic nevytočil. I prej, teda na koleně! To mi je jedno. Co bylo na dvorku po-

$

len, za chvíli byl s nimi hotov. Copak teď? Koukne, nějak se tam na něj usmály nové necky. Ale, ale! Tak jen pojďte! I proměnil je v letu na drobné. Copak si přeje dále pod sekyrku? Aha, tamhle almara v síni. Tak jen pojď taky do houfu. A Honza ji už vleče za límec.

V tom tady máma, sepjala ruce:

„Bože, Honzíčku, tohle je almara. Co jen tě mohlo napadnout! Ba, dobře, že už jsem tu. Snad by nám byl rozštípal celou chalupu. Ale budeš mít po té dřině hlad!“

Přinesla honem pecen chleba, mísu tvarohu, ale než si mohla sama kousek ukrojit, už bylo všecko v Honzovi, ani se nezablejsklo. Ale nic, pěkně se usmála:

,,I jen, synáčku, jez, dokud máme co. Hůř, až jednou nebude. Však se to na tobě neztratí, mohl bys dokonce skály lámat.“

„A to bych, mámo, moh!“

Inu, je všecko hezké, ale kde se jen bere a nic nepřidá, budeme brzy u dna. A tak to mámě začalo zalízat. Kampak taková chaloupka stačí! I povídá jednou Honzovi:

„Přece jen, synáčku, aby sis taky něco zasloužil. Nevyháním tě, bůh uchovej! Ale počítám, kousek do světa se podívat že by ti neškodilo. Tak co myslíš, hochu? Upekla bych ti pár buchet a mohl bys jít.“

Honza jak uslyšel o buchtách, oči mu zahořely a div nevyskočil.

„I to já, mámo, půjdu, a třeba od rány.“

A tak bylo na druhý den, potká ho pantáta Koš, vezl otavu z louky.

„Kampak to valíš, Honzíčku?“

„Ale do světa. Nevíte, kudy se tam jde?“

„No to, počítám, musíš pořád za nosem.“

„Tak vám, pantáto, pěkně děkuju, huhuhu.“

A Honza zvysoka zařičel, až se Košovi koně vyplašili. Najednou hrc, postraňky luply a teď to pádí, že by je vítr nedohonil.

„Ale máte to, kmotře, mrchy bláznivé. Počkejte, já vám to seno odnesu.“

$

A jednou rukou chytil vůz na záda se vším a za pár skoků to Koš měl pěkně doma.

Tak teď zas jde za milým nosem, když ho ty buchty svalily do příkopu. „A bodejť, dobře, panenky, děláte, nač bych se s vámi tolik tahal?“ A buchty byly za chvilku v něm, jen to tam žbluňklo. I kouká smutně do milé mošny, kdyby se tak v ní ještě jednou vylíhly! Ale nic, mošinka prázdná.

Tak Honza chvíli leží, přišlo mu kouknout po nebi. A tam letěl obláček zrovna proti slunci. Copak jen chce? A vtom se pověsil sluníčku na bradu, že vypadalo jako vousaté. I ty čtveráku jeden! A Honza zařičel huhuhu, až to bylo slyšet do nebe. Obláček se lekl, schoval se a pryč.

No, abychom taky šli. A Honza vstal, udělá pár kroků, když tady zakopl o podkovu. I hleďme, to jistě ztratil Košův kůň! Tak ji sebral a rovnou tam. Snad si něco tady zaslouží.

„Pantáto, povídám, neztratil jste podkovu?“

„I to může být. Polož ji někam.“

Honza chvíli ošlapuje a sem a tam, ale ti si ho dál nevšimli. Tak zas jde a kousek za plotem potkal dítě, tolik tam bečelo.

„Copak se ti, Barunko, stalo?“

„Ale! Děti mně utekly a já netrefím domů.“

Honza ji chytil za ruku:

„No počkej, neplač, já tě dovedu Hej, paňmámo!

Tuhle máte Barunku, nemohla trefit, tak vám ji vedu.“

„I to jsi hodný, Honzíčku, pozdrav tě pámbu.“

„Nonono.“

Jedli tam podmáslí s plackami, Honza chvíli jako okouní, ale ti nic. Ani je nenapadlo, že si taky něco zasloužil. A tak si to snězte sami. Honza se obrátil a jde. Kousek vykročil a tam mu začíná les, zelený lesíček. Pěkně to v něm šumělo. Jakpak jsem už daleko? myslí si Honza. Zvedl tam kámen, hodí, a ono zrovna Košovům do dvora. Pokývl si hlavou: „Aha, už jsem, co by kamenen dohodil.“ I vidí, takhle bych do večera nepřišel ani za celý les. Tak po něm kouká sem a tam, jedle čněly až do oblak a milého Honzu něco napadlo — i hloupá hlava má svůj den. Vyhlídl si dvě

$

jedličky, co byly nejvyšší, malíčkem je vytrhl, pěkně olámal a udělal si jako chůdy. Teď do nich vyskočil — a chválu tobě dávám! Jen udělá krok a musel se podivit: on byl krok, že nelžu, na půl míle. Teď bude jiná cestička! A Honza se div nerozběhl.

I udělá pár takových kroků, když se tu octl jako u starého zámku. Dva velcí psi, samou chundel na krku, seděli tam u brány. Tlamy vám měli otevřeny a v nich zuby jako do pranice, a jen roztrhat. Honza sebou kapku škubl. Ale přece pomalu jde, ošlapuje — zdalipak se, karhani, hnete! A oni zatím sedí, jen sedí a jako kamenní. Tak si na jednoho vyskočil, chytil ho za uši, a prej, s tebou by se to pěkně jelo do světa!

Chvíli se tak s pejskem mazlil, když pomalu večer tu. Přišel jako po špičkách. No, kam by se teď na noc drápal, Honza chytil milého psa kolem krku a po dlouhé pouti oba usnuli. Jako na peci za blahé paměti.

Teď spí a spí, už bylo dávno poledne, když se taky probudil. A Honza koukne, tady před ním žebřík vysoký, sedm barev po něm hraje, a žebřík šel až do nebes. Snad se mu o něm v noci zdálo a milý Honza od rány hup, a leze, leze, až tam přišel na velikou louku modrou, jako když ji šmolkou vymaluje. Ještě se kale neotočil, když před ním stojí kulhavá babička a divně se podívala:

„Copak tu, Honzo, pohledáváš?“

„Ale, babičko, jdu z daleka, abych si v tom světě něco taky zasloužil. Máte-li snad kousek práce, dříví naštípat, podmáslí stlouci, mám už hlad, že se na rovině kácím.“

„Hoho,“ povídá stařenka, „to sis nějak spletl cestu. Tady není svět. Víš-li pak, kam ti zabloudil kočárek? U nás to je v království dne a noci.“

Honza otevřel hubu, div babičku nespolkl. Ta když viděla, co za chasníka, povídá: „Jsi jednou tady, uvidíme. Mám tolik běhání z jednoho do druhého, že nemohu na nohu. Než se mi bolest usadí, budeš mě moci kapku zastat.“

„A to já, babičko, budu!“

„No, jen umíš-li vyhánět z chlívka?“

$

Honza jen poskočil, oči mu v hlavě hrály:

,,I babičko zlatá, jak bych tohle neznal! Jednou jsem vyhnal doma pašíka, vylít vám jako jedno lilium a tentam. Naše máma ho musela hledat po celé vsi. Tak jsem se jí divil — co ho tolik sháníte, u všech ševců? Proto jsem ho vyhnal!“

„Ale, hošku, to není všecko. Umíš-li pak taky pouštět do chlívka?“

„Panbíčku německý!“ vyletěl Honza, „abych tohle nedoved!“

Babička se jen smála:

„No vida, ty dovedeš všecko. Jak mohou jen myslit, že jsi hloupý?“

„A to já sám nevím. Nejspíš to bude tak: Kdo u nás něco dovede, je hloupý. A teprve ti druzí snědli moudro. Nemyslíte taky, babičko?“

No chlapík se jí pomalu zalíbil, nechala si ho tam. A bylo jí až skoro líto, že už nepřišel dřív. Měla se pořád čemu smát, Honzovy boty dělaly zrovna divy. Babička hnedle ani nevzpomněla, že má tu vymrštěnou žílu na noze.

Když se pěkně smluvili, první, co bylo, babička poslala Honzu do komory pro kroupy. Má-li takový hlad, že mu je uvaří. Honza se jako podíval, že kroupy? — ale neříká nic. Přišel do komory a tam stálo pytlů krup, pane na nebi! Jestli babička myslí, že já tohle sním, no, děkuju pěkně! Ani doma si na ně tuze nepotrpím, natoť tady, v takovém království! Tak to hrne do plecháče a jenom si bublal:

{„Kroupy, kroupy! to je hloupý,

to my měli každý den…“}

Vtom se mu pytel svalil a hr, teď se to z milého nebe sype plnou parou a jako krupobití. Babička se udýchaně přihápala:

„I hošku, tys nám to vyvedl! Pustíš jim dolů kroupy na hlavu, a zatím ani nekáplo. Co by nám řekli! Že nebe snad blázní. Honem otevři kdejaký kohoutek na síni, ať je taky trouchu šplouchu.“

Tak Honza skočil a už se všechno cedí. Jako potopa. Babička volá:

$

„Dost, dost! To by nám žehnali! Kroupy nikdo rád nevidí.“

„To vám, babičko, věřím. Já taky ne.“

Ale co dělat, krup mu navařila, něčím pomastila a Honza se najedl jako žok.

„Zatím si pro dnešek lehni, ráno už ti řeknu co.“

Tak se Honza pěkně vyspal, a sotva chtělo být ráno, babička volá:

„Honem, honem, hošku, pojď a pustíš ten pravý chlívek.“ Honza bez meškání strhl petlici a teď zůstal bez sebe — ono se vám vykulilo zlaté prasátko, pěkně mu kolem nohou zarochtalo a už běží po modravé louce. Hoch si podepřel boky.

$

„I je tohle kousek! Tváře vymaštěné, jen to svítí, a sádlo se mu zrovna rozlévá.“

„Však mlč,“ povídá babička, „už mu vyberem roupy, jen co se náš zlatníček přes léto vypase. Bude pak blikat jako nedolitý kahánek. No, teď ho zatím nech, až si dosyta porejdí, zvečera ho dáš zas do chlívka.“

Všude se rozlilo takové teploučko, až Honzu chytla dřímota. Chtěj nechtěj, skulil se tam na louce a usnul ušlechtile. Spal si jako dub do samého večera. Babička už volá: „Abys, hošku, nezapomněl na našeho zlatníčka! A vidíš, jak se tamhle pasou bílé beránky, můžeš jednoho zaříznout. Budeš mít k večeři.“

Honza vyskočil, přejel si oči a už byl tam. Beránků celé chumly. A co prej jednoho! Zapíchl jich pět; krve se po nich rozlilo, jako když vykvetou červené růže. Hodil si je na rameno a vtom taky zlatníčka poplácal a šup s ním do chlívka.

Večeři měl dneska bohatou. Byl by se smál a šelmoval do rána. Ale babička povídá:

„Hoho, je čas vypustit levý chlívek.“

Tak si Honza utřel hubu a jde, dychtiv, co se mu zjeví tam. Petlice byla rázem dole a vzápětí — těretě tětětě! hrne se ven bílých husiček hvězdulí až jedna hrůza. A s nimi vylítl stříbrný pejsek měsíček, jen si je radostně očmuchuje, shání do houfu, a už se to rozehnalo po louce. A bože, jen chlívek, a ono jich na tisíce, snad milióny, a ještě nejsme u konce.

,,I tohle jsou panenky!“ zubil se Honza. „Tak jen se sypte, sypte!“

A ty jen štěbetají, těretě tětětě, pírka si vrtivě hladí — tutam některé vypadlo a letí, letí jako bloudívá hvězdička.

„Ale babičko,“ divil se Honza, „takových hus! Toť musíte mít peří, na mou milou, kam se to poděje?“

„I jen to nech, hošku, být! Však se ho v zimě taky vyplýtvá. Tehdy se nám hvězdule samy škubou, a to toho všude lítá jako sněhu. No, zatím jen nech, ať se po vůli rozběhnou. Měsíček si je už dál uhlídá. A ráno, až bude na svítání, zas je zavřeš. V noci je pro ně nejlépe — není jim takové horko.

$

Studánky by jim vyschly, a teď jim rosička naleje.“

Ráno brzy Honza vstal, levý chlívek zavřel, pravý vypustil, když mu babička vzpomněla: „Počkej! Mám tu ještě takového berana, je černý jako mrak. A divoch učiněný. Abys ho někdy pokropil.“

Tohle bylo něco pro Honzu! Za tepla si na milého berana počkal a hup, už ho má za rohy. Ten sebou jen škubal a hr, a teď to letí po celém láně jako černá vichřice, všecko se koptí a blesky zrovna srší z paznehtů. Takový hon! a Honza jen prutem do ďasa: Marvazink a zink a zink, marvazárum kočárům zink, zink! Milý beran už ztratil dech.

„No, pro dnešek má toho dost. Zas někdy se spolu chytneme.“

Honza si pomalu zvykl, všechno mu dělalo radost. Ba, jaký div, i na hlad zapomínal. Zavoněl mu tu nebeský chléb, který sytí, aniž musíme jíst. Ostatní chvíle besedoval s babičkou. Ta je pořád zlatý úsměv, medovou řeč, line se, line, až naposled Honza byl vedle ní jako nový štěp. Všechno se v něm taky růžově směje, rodí sladká slovíčka a duše mu jen po kvítí šlape. Tak, tak!

Pomalu, pomalu, babičku už noha pěkně otrnula, běhá zas jako ta čemelka. I povídá jednou Honzovi:

„Milý hošku, služba tvá je u konce, zas chytnu opratě sama.“

Honza ji vzal za ruku a políbil: „I babičko zlatá, právě jsem chtěl prosit, že se na chvíli podívám, co tam naši dělají, a jak se má moje maminka.“

„No, a copak ti dám za výslužku?“ točí se babička sem a tam.

„Ale prej, bude u nás pomalu posvícení, snad jedna taková hvězdulka by vám tu neubyla. Naše maminka se zasměje!“

Babičkou to kapinku škublo.

„Hvězdulka by se ti líbila? Holenku, ty jsou u vás v knihách do jedné spočítány.

Nu, ale budiž! Ať mají ti husopravci jednou shon! tak si vyvol, kterou chceš.“

$

„I však jsou všechny pěkné!“ A Honza si jednu chytil, do mošny s ní, a slzičku v oku, tiše se rozloučil. Babička ho provázela sladkým pohledem. Žebřík už tam na něj čekal, a zas celý malovaný, Honza hup, a za pár skoků je dole. Zazpíval si zvesela:

{„Když jsem já šel včera ráno od Jičína,

vykvetla mně za kloboučkem rozmarýna. „}

Ale čas letí, snad sto let, Honza byl najednou u vidění! Kdepak je tu naše vesnička? Kdepak jsi, ach moje zlatá matičko? Jen ti dva kamenní psi ho u starého zámku poznali. A víc nikdo. Kouká, točí se, a tady jako hotové mraveniště. Divné domy až do oblak, samá kola hučí v ohni a blesku, jiného neslyšet. A co jen ti lidé, pane můj! Jeden divoký hon, okem po sobě švihnou, jako pes na kočku, a když promluví, jen to zavrčí, syrově odštěkne, jako by vychvístl jed! A teď mezi ně přišel Honza, náš Honzíček. Všude najednou pozdvižení a chumel náramný. Kdopak jsi? Odkud jdeš? Sesypali se na něj jako krupobití a všechno se to tlačí až jeden div.

„I božínku, copak mě neznáte? Já jsem ten český Honza. Jdu se podívat na svou maminku. A kde jsem byl? Ach, byl jsem vám v království dne i noci.“

Tvář se mu proměnila ve zlatý úsměv a každé slovo, jako že dudlají betlémské housličky. I byla po tom slově vřava a ryk, tlačenice ukrutná, všichni se na něj vrhli jako lačné hejno. Rvou se o ten úsměv zlatý, škubou mu jej z lící, slova, pohledy chytají do lapaček — až tak daleko, že tam milého Honzu rozškubali, udupali, dušička mu někam ulítla.

Honza, náš Honzíček!

$

O KRÁSNÉ JAŠINCE

$21

Časy letí, ale co paměť schová, to neuletí.

Pod Radvaní mezi lesy daleko svítil Bochův dvůr. Seděl tam jako na nebeské vyhlídce. Ve dne slunce, v noci hvězdy se nad ním procházejí. A měl Boch u toho dvora polí, bohatých luk, že by je lidská noha za den neobešla. Ale největší jeho sláva byla světlá Jašinka. Kdo se na ni podívá, hned mu srdce roztaje. I jaký div, že otec, matka se v ní zhlížejí jako sluníčko v boží studánce. A byla Jašinka rozená krása, všecko se jí směje v oku, všecko se jen za ní točí. Ba, na tu není rámečku na světě!

„Oho!“ zvolal mladý Vojdín, ,,že není?“ Už dávno jí proměnil celé srdce, posadil si tam ten krásný obrázek a růžemi ho dokola opletl. Hle, jak zas tamhle spolu jdou, a ruku v ruce, a hory se klanějí jejich milosti a háje jim šeptají svoje divy.

Přijdou sousedé na bílý dvorec, zasedli ke kvašené medovině a co hned řečí!

Večer jim nestačí. Až taky na Bocha:

„A kdypak že budete dělat svatby? Věru, nekouká Vojdín po strakách, ale po krásné Jašince.“

U Bochů to rádi slyšeli, oko se zasmálo a zeman povídá: ,,Bude to, přátelé, bude. Však nic není zmeškáno.“

Aby tak nebylo! Ani se nenadáš a lačný luňák nad humny. Slovo letí, mlýny melou a hned plno uší na zvědech. Uslyšel taky o naší kráse sám německý král, slyší a poslouchá:

{Pod Radvaní kytka kvete,

všeho kvítí královna — }

Na místě zahořel a povídá: „Je-li tak krásná, jak o ní píseň pěje, Jašinka musí být má!“ Nemeškal a hned žene kvapné posly.

„Půjdete tam a tam, na Radvaň se poptejte, a v bílém dvorci necháte mé vzkázání: Než ráno dvakrát zasvitne, že německý král přijede pro svou nevěstu. Už dlouho zlatý trůn čeká.“

Jak dáno, poslové došli a doslova vyřídili. A u Bochů bylo pozdvižení! Nebesa jen tohle suďte — král! Jašinko, sly-

$

šíš? Německý král! A matka se celá rozklepala:

„Dítě, naše dítě! Jaké divy se to s tebou dějí! Považ, zlatý kočár na tě čeká, jen ti ruce budou líbat a k zemi se klanět — paní, paní! Vždyť to vyslovit neumíme.“ Radostný smích jim hrká krkem a všichni Jašinku celují a slzy nad ní prolévají. Ale co to? Jašinka stojí jako sloup, jako když jí rána omráčí duši. Zimnice s ní zaklepala:

„Ach tatínku, maminko, přec už se mi ženich vydařil a není ledacos. A taky vám bude milý.“

„No, pravda, ale považ si, král! Snad si nebudeš, holka, po štěstí šlapat?“

Jašinka ještě stojí, až pojednou padla na zem a otci objímá kolena.

„Ach táto, tatíčku, nedávej mě cizinci! Srdce by mi ustydlo a opadla tvář. Zavolám a nikdo mě neuslyší, zapláču a nikdo mě nepotěší. Cizina tam a já za Němce nechci.“

A zas rovnou k matce, padá jí do náruče a vine se k hrudi: „Ach matičko zlatá, nedávej mě Němci! Zdaleka je, až z té ledové země, zajdu ti tam hořem. Ne, já od tebe nepůjdu, doma je mi sladko.“

Oba poslouchají její pláč a bylo o čem přemýšlet. Těžkou hlavu z toho měli.

„A co uděláme, až pro tebe přijdou?“

Jašinka tleskla do dlaní:

„Už vím! Půjdu do komory a budu tam blednout a umírat.“ Nechala rodiče a vyskočila z jizby. Ti ještě přemýšleli a otec po chvíli zakýval hlavou:

„Ba, má holka větší rozum, než jsme mohli pomyslit. Cizí lesky neohřejí a domov je nejlepší trůn!“

Byl den slavný, sto křídlatých koní vyjelo z bran. Slunce má co dělat, aby neosleplo. Kdo to jede? Kdo to jede? Ten německý král. Ráno padla jiskra pod kopyty, divoký vítr se splašil, a než bylo poledne, jsou již dobrých sto mil. Ještě se nenadáli, a nastojme! Už je pod Radvaní a slyšet jejich dupot a dychtivý šupot. Hora se zachvěla nad dědinou.

Už jsou tady! Už jsou tady!

Jašinka zatím v temné komoře umírala. Bledou dušičku

$

za ňadry tiskne, ba nedýchne ani. Za koutnicí zašeptal hlas: „A Jašinko, nebojíš se?“

Maličko pozvedla hlavu:

„Tys, Vojdíne, u mne, čeho bych se bála!“

Zasypal ji vonným kvítím, aby ji sytilo dechem, ještě se usmál a ruku, čelo poceloval.

„Však se neboj! Tys jen moje!“

Vtom venku spustily slavné muziky, intrády zahudlaly, až je slyšet od Radvaně do té daleké německé země. A kdo tudy šel, zastavil se a poslouchá. A bylo divu a divení, lidé se vyptávají.

Zatím i ženich tady, skokem je v jizbě a dychtivě se ohlédl: „Kdepak Jašinka, nevěsta moje? Mluvte, ať uhlídám ten nebeský květ!“

Ale rodiče sedí, hlavu v dlani, a ani ji nepozvedli.

„Což vy neslyšíte? Svatební muziky hrají, přijel jsem si pro nevěstu.“

Otec, máti smutně se podívali a teď oba žalem zakvíleli: „Ach, ach, umřela nám včera, už je Jašinka nevěstou smrti a nikdo ji neprobudí.“

V králi ztuhl život na to slovo a divže tam neupadl. Je to pravda? Slyší dobře? Pomalu vstupuje do komory. Ale noha mu uvázla na samém prahu. Leží, leží tu Jašinka, rozená krása, ani v smrti se jí nemůže oko dost nasytit. Postál u ní s puklým srdcem, a teď kleká, za ruku ji bere: „Promluv slovíčko, jen podívej se, nevěsto má!“ Drahý kment, svatební dar jí položil k nohám a zlatý řetěz jí vine kolem hrdla: „Podívej se, paní moje!“ Ale Jašinka ani brvou nepohnula a jen leží, spanilý květ mezi kvítím. Němec nad ní leje drobné slzy.

„Ach, jenom dost málo vědět, že se k hrobu chystáš, paní, paní moje, všecky doktory jsem já ti sehnal, jistě by mně tu nebeskou krásu uzdravili!“

Hlava mu klesla jako sťatá do černé podušky.

Ještě želel pro Jašinku, a zatím co, lidé poslouchejte! Muziky venku hrají — dundili dá — a najednou jaký poplach! Vyběhl býček z Vojdínova dvorce, poprvé uviděl boží

$

světlo, a všecko ho rozdivilo. Vyrazil, hbitým skokem přiharcoval, až u bubnů na chvilku stůj! A jen očima koulí. Ale co! Pojednou sekl chvostem, oko zaohnil a nastojte! Milý býček mezi Němce a teď rupe a dupe, v minutě jim deset koní pobil a deset Němců vyhodil až za Radvaň. Jaká hrůza! Výkřiky zalehly horou. Němci vyskočili a velitel svatby, oči jako výheň, zahýkl do zástupu:

„Čí to býček?“ A hned volá starostu obce a uhodil na něj, jako že kamení lítá: „Dovedeš tam naše lidi! Nebudeme dlouho vinu skládat, ani soudy hledat! Jedna dvě a ať je dvorec v plamenech a živá noha z něho neujde!“

Staroch na něj vyjevil oči:

„Pane, pane, zadrž slovo nakvašené! Má Vojdín takových

$

býků — divých bojovníků celé stádo. Rozběhnou se, divá bouře, a kdepak budeš hledat koutku? Není chvalno v cizím rozkazovat.“

Vůdce zaohnil na šedinku a jen suďme! Ruka se mu zvedla k ráně. Ale než mohla dopadnout, pojednou zahučelo v hoře, vypukly z ní mraky — draky, jako příval divých běsů. A tisíc tlam se tam zacenilo. Ba, teď celá Radvaň vstává, jako ďas se naježila a jen skočit. Do německých nohou najel poplach — hr, hr, utíkejte, komu ještě milá hlava!

V tu dobu král vyšel z bílého dvorce, hlavičku ještě žalem kloní. Velitel skočil proti němu:

„Pane, pane, utíkejme!“

Křídlatí koně zadupali, a než bylo samý večer, už jsou daleko za horami, v té německé ledové zemi.

Odletěli, a pod Radvaní najednou všecka poupata v květu a růžemi všecko zahořelo. Jašinka honem shodila černou harasku a Vojdín ji vede z komory. A nebylo konce objímání. Když ji také otec pustil, povídá:

„Tak, Jašinko, chtělas umírat, ať vám nový život věnce vije!“

Zatím matka šupla do komory, že poklidí po Jašince. Drobnou slzu uronila a teď koukne, oči se jí vyplašily — jaká krása! Vidí ten kment i řetěz těžký, samé zlato! Všecky sousedky se sběhly na divení. Ba, až zapomněly dýchat.

„Aspoň bude mít Jašinka k svatbám! Tohle by kraj světa nesehnala.“

Ta poslouchá řeč a pohaslo jí v oku:

„Ne, ne, ani si nemyslete! Nešla jsem v tom za cizího, nepůjdu ani za Vojdína.“

A pojednou smutná želí: „Běhává kol Meluzinka, kdyby se tak zatoulala! Odnese mi ty německé dary a nezbude pomyšlení.“ A Jašinka zahleděla k horám, snad ne? Začalo pojednou pošumovat. A než bylo ráno, jako by ji volal, vějice tady! Hú, hú, zakvílelo pod Radvaní. Je to ona! Meluzinka letí, kde jsou dveře, zalomcuje a žalostně prosí:

„Dejte mletí pro mé děti!“

Kde jaká, selky hned vybíhají a plné mísy mouky po vě-

$

tru jí sypou: „Tumáš, tumáš, ať je dětem na kasičku.“ Vyběhla taky Jašinka z bílého dvorce, bečku mouky nese, a kde jí kol plůtku meruzalky rostou, pěkně vysypala a teď hází po větru všecko, kment a zlatý řetěz a dychtivě prosí: „Milá Meluzinko, letíš jistě v tu německou stranu, doletíš-li, nech tam v rezidenci.“

A Meluzinka všechno chvatem popadla, letí a uletuje, už jen zdaleka vidět, jak za ní kmentové šaty plují a jak si přitom cinká na řetězy. Teprv potom zahořela Jašinka svou krásou, byla zase divoucí div, jako by se Němec nikdy byl nestavoval pod Radvaní.

A nač ještě čekat? Jablíčka dozrála. Boch posedl s Vojdínem za dubovým stolem, umlouvají spolu a kvašeným medem zapíjejí. A když dojednali, Vojdín zavýskl, chytil selku a roztočil ji dokolečka.

{„Panímámo zlatá,

pobijte kuřata,

napečte nám radostníků

až do vrchovata!“}

$

U VESELÉHO VĚNCE

$28

Za onoho času chodíval po naší rodné končině Krakonoš, mocný kníže hor. Jeho sláva byla veliká. Uměl on ze starých dělat mladé, z chudých bohaté a všecka kouzla znal.

Ale největší slávou jeho byla zahrada pod Plešivcem. Takové neměli ani v Sábě, ani v Babylóně. Jeho kněžka Krásná vévodila tam na smaragdovém trůně, a všecko umění jejího pána bylo jí k ochotné obsluze. To ona vymýšlela květy a vůně, ona skládala růžové písničky a zlaté báje, jakým není roveň na světě! A Krakonoš, hned jako poutník anebo zas šumař, chodil po naší končině a učil jim rodný lid. To bylo zpěvu a vyprávek! Ještě dnes jich dovedou staří na kopy. Kdo rozumí, srdce z nich radostí plesá a skáče, ústa medem oplývají.

Byl taky pod Plešivcem hajný, takový báječník, ten neřekl slova, aby neselhal. To se mu hned ulehčilo. A že tyhle řeči kvetou nejraděj i u skleničky, jak bylo večír, už musel vypadnout k Veselému věnci, do panské hospody. Tam byl jeho hlavní revír. A tu už pár tatíků čekalo, a dychtivých, jak se zas jednou posmějí.

Tak milý hajný zas míří k Veselému věnci, v hlavě si chystá kdejaký šprým, když se ho po cestě chytil Krakonoš. Šel jako poutník pocestný a hned navázal přadýnko:

„Taky do hospody, taky?“

,, A ba! prosím vás, bez vláhy nic na světě nejde. I ta květinka chce svoji rosu.“

Krakonoš ho vzal za rameno a jako důvěrně povídá: „Bývá tam prej, taky ten a ten. Umí lhát, až se hory zelenají, a přitom někdy jazýček trochu jedovatý. Ale ať si mne nežádá! Dnes se mu to nepovede. Jak něco dost málo, nos mu vyroste takhle, o celý palec.“

Hajný koukne po divném patronu a pomyslí si: Budeš ty mi něco malovat! Já vím, co vím. A nežli se nadáli, sedí oba mezi sousedy za pěnivou skleničkou. Hajný ji pohladil, zhluboka se do ní podíval — abys nikdy nevyschla! A když utřel vousy, zapálil kořenku a povídá:

„Ju, byl bych zapomněl o tom zajíci! Když jsem přišel na

$

Plešivec za hajného, už dostali asi ušáci avízo. Bylo to časně ráno na prvního srpna (to začíná hon!), jdu vám kolem Salvátora, jak je ten obrázek na buku, a co byste řekli! Sta, sta zajíců vám tam klečí do kolečka, a jen se modlí, pacičky takhle sepjaté: prej, svatý Salvátore, smiluj se nad námi! No nevím, kolik jich pokropil brok, ale jednomu, byl to chlap jako valach, ne a ne přijít na kožich. A jen si přede mnou nakrucuje vousy, kudy jdu. Ju, na toho prej platí jenom zlatá kulka! Takovou nabíjí Líbrcol, když si u nás zapytlačí. No, já zlatem nebudu plýtvat, tak jsem na milého zajíce nalíčil oko. A taky jsem ho dostal. Ale povídám, učiněný valach! No, když měl už parohy jako srn, to se dá něco myslet. Pět škopků sádla z něho žena vyškvířila a maso jsme museli dát udit, bylo ho plničký komín.“

(Hajný při tom pustil kotouč dýmu a ani si nevšiml, že mu nos vyrostl o palec.)

„Koukáte, že mám hučku na pět facek! Holenku, já už teď jinší do lesa neberu! — To vám jdu jednou revírem, slavnostně klobouček na stranu, a vtom jako když mně ho něco smekne. Sáhnu si na hlavu a taky ju! Klobouk je pryč. Koukám nahoru dolů, točím se, ale není ho tuto. Inu, skály se pukejte, kam se mi jen mohl podět? A byl ke všemu nový, pět jednušek jsem za něj dal. Jak se nemám čepejřit! Až najednou, takhle na podzim děláme mýto, hoši tam svalili největší kmen, a teď, co byste řekli! Můj klobouk tam byl na vršku a rozumíte, veverka v něm měla hnízdo. I ty mumranice! Takhle tě dostat, nudlí bych z tebe nadělal, nudlí! A ke všemu si to vystlala vousy, jak pelichá Líbrcol.“

(Hajnému naskočil nos o dva palce.)

„Jednou vám taky jdu po Plešivci, vedro bylo, jen se slejvalo. A tak mě napadla žízeň, že bych, rozumíte, byl vypil třeba borovou otýpku. Ale počkej, však je tamhle pod jívami Spomnělka, studánka. Skočím tam, koukám, inu u sta jezevců, copak ji země vypila? Studánky nikde. A jak se tak točím, najednou vám šlápnu na žábu jako loktuši. A co se teď nestalo! Jak na ni šlápnu, vyhrkla vám z milé žáby taková povodeň, a vody ukrutné a teď mě to žene, žene, a rov-

$

nou k Veselému věnci. No, sláva, tam jsem teprve tu žízeň uhasil. — Ale to musím dodat, jaká žába! Co má Líbrcol kováře Poniklého, dal si ji vydělat, a má z ní celou zastěru.“ (Hajnému zas naskočil nos o jeden palec.)

„A co tomuhle, sousedi, řeknete? Jednou jdu z obchůzky domů a už zdaleka slyším od nás takový ryk, jako by někoho bral na nože. Tak skočím honem a on tam náš Karlíček tolik pláče. No, srdíčko mu mohlo vypadnout. Jářku, copak se stalo? Prej, vozejček se mu ztratil, a že se chce povozit. Tak taky všude hledáme, hledáme hodinu, dvě, ale po vozejčku ani slechu. Tohle jsem už blázen! — Až za pár dní vám přijdu do Černé rokle, tam dávají lišky dobrou noc, a najednou vám slyším, něco tu brnčí jako sto hromů. Tak

$

kouknu, a co byste řekli! Liška, pět mladých, a všecky vám je vozí na našem kočárku. No, to se neptejte, jak jsem jí vypral fráček! — A aby dnes toho ryku bylo víc, ke všemu naše Líza vyletí v noci z komory a řičí: prej, zloději! Duši mohla vypustit a vlasy jí takhle stály, jako hřebíky. Já honem lucernu a do komory. Tak kde jste? Ju, pěkný zloděj! Zatím si tuhle po koutech promenuje takový ježek a rochtá, no, v noci by se musel jinší vyjevit, než jenom naše Líza. Ale rozumíte, ty vlasy — nebo hřebíky ne a ne jí slehnout. Musel přijít až ten Poniklý od Líbrcola a kleštěma jí všechny vytahat. Ten to ale umí! Jen třikrát plivne a jde to bez bolesti.“

Zatím hajnému vyrostl nos, až mu čouhá samičkým oknem až ven. A jak s ním mezi řečí miklal, koťátka se tam sběhla a měla na chvíli čím si hrát. Vtom taky jeden ferina vyjekl: „Kmotře, podívej, co tropí tvůj nos! Udělej si na něm uzel!“

Teprve se hajný chytil oběma rukama za hlavu a začne naříkat:

„Ach, pro umučení! Co se jen se mnou stalo! Vždyť já, lidičky, nikomu neublížil.“

Tak ten pocestný povídá:

„Vidíš! Teď by ti taky slušelo, aby přišel tvůj Poniklý a trochu ti jazyk na výhni přetavil. Máš ho kapinku rozpustilý.“

Ale hajný neslyšel, jen drží v hrsti ten ukrutný nos a běduje:

„Co, ach, co já si počnu! Nenechte mě takhle zohavit!“

Když tolik bědoval, teprve se mu Krakonoš ukázal ve vší moci a slávě a povídá:

„Teď ti nic nepomůže, musíš tak dlouho mluvit čistou pravdu, dokud ti nepřijde nos do staré míry.“

Pověděl a zmizel jim z očí. Tak chtěj nechtěj, hajný musel ten hrozný soudeček načít. Byla to pro něj úloha až tuze těžká, aby slovem neselhal. No, ale po dlouhém potu přeci dokázal, že se mu jeho milý nos vrátil. Teď jen tolik ví, že už do smrti nebude u Veselého věnce svou bibli vykládat.

$

NEBESKÁ

$33

Jednou byl táta s mámou a měli dvě děti, hezké obě, jako když utrhne pár míšeňských jablíček. Pěkně rostly, ve škole taky nic na ně nebylo slyšet, a tak Vašík a Aninka dělali rodičům radost.

Když bylo hochovi čtrnáct let, kam s ním? Otec byl jen chudým tkalcem, něco vyvádět nebylo ani pomyšlení. Měl tam známého krejčího, a tak že mu dá Vašíka pod komando. No, hoch byl z domu pořádný a dbalý, řemeslo mu pěkně šlo, mistr s ním byl docela spokojen. Vašíkovi to utíkalo jako z vody, a než se kdo nadál, dostal za vyučenou. Už mohl rodičům sem tam vypomoci, Aninka se taky chápala práce, hned bylo ve stavení veseleji.

Ale starý otec si chvílemi povzdychl: „Co je to všechno platno, hoch za pecí, to prej nic není. Kdyby se mohl aspoň někam podívat!“

Vašík se toho hned chytil a povídá:

„Ach tatínku zlatý, to já rád slyším. Kdož ví, kde mně jaká růžička kvete, sama za mnou nepřiběhne. A dopadnu-li, taky vy se lepší pomějete.“

A tak nebylo dlouhých řečí, a než sluníčko ráno vstalo, připravili hocha na cestu, a Vašík jde. Šel a najednou potká pána:

„Kampak, hochu, vandruješ?“

„Ale jsem krejčí a rád bych někam do světa. Doma je bída, jiného mi nezbývá.“

Ten se na něj pousmál:

„I jdi mi s tou krejčovinou! Že by se ti chtělo pořád jehlou píchat! Potřebuj u tuhle pomocníka — práce málo a na peníze nekoukám. Ke mně by se ti nelíbilo?“

Tak spolu promluvili a Vašík se k němu dal. Nemusel dlouho hledat, bylo mu hej. Pěkně krásně jdou, až po chvíli pán udělal fuk! A najednou před nimi stál jako palác, všechno železem obito a k tomu vrata jako do pekla. A pán zas fuk! A na to slovo byli oba uvnitř. Vašík se až ulekl. Kouká, jaká tu najednou krása, všechno dokola samý diamant, stěny, pokoje, i stropy nad hlavou — na mou milou, jeden oheň! Tak to slavně svítilo. Jdou dál, tuhle v oknech samé

$

květy v diamantových hrncích, zrcadla, obrazy taky stejně, všecko krásné, kam se jen oko zatočilo. Kdož by se nedivil! Až přišli pomalu na konec, tam už byly jen holé stěny.

„Copak že vám tuhle kamení došlo? Ani to těm stěnám nesluší,“ povídá Vašík.

Fuk ho sem schválně dovedl, zdali si všimne.

„No, mlč, i tady bude všecko stejné a co nevidět. Však proto jsi mým pomocníkem.“

Když se Vašík jak náleží okoukl a oči nasytil, Fuk se ho

ptá:

„Máš hlad?“

„I prej, tolik věcí, ani nemám pomyšlení.“

Ale najednou mísy zacinkaly a jídel byl plný stůl. A takové vůně, jídla zrovna knížecí!

Když se doráčila najedli, Fuk povídá:

„Teď vezmeš tuhle dva pytle a pojedeme. Ale tolik si pamatuj, ať se mi cestou ani neohlédneš! A kdybych i něco upustil, jen to nech a pořád za mnou.“

Vtom vyvedl ze dvora dva komoně, svítili jako sklo.

„Bát se nemusíš za jáhlu,“ povídá Vášovi, „kůň si tě podrží sám.“

A beze všeho oba sedli a už to jde alou! Vítr jim nestačil. Vašík se chytil za hlavu, aby mu neulítla. Pojednou se octli v údolí a v samém lese, diamantová skála tam hořela jako slunce.

„Stůj!“ zavolal Fuk. „Jsme na místě. Teď vezmi ty dva pytle, dobře se přikrč a nejlepší kousky hrň. Ale opatrně! Kdyby nás někdo uhlídal, jsme ztraceni!“ Tak milý Vašík hrne, hrne, ani při tom nedýchal. Diamanty se samy loupaly, za chvíli měl pytle plné. A když je nadělal dovrchu, Fuk svázal oba koně, na jednoho hodil pytle, na druhého sami hup, a už to ženou jako štvaní — pá, pá! Klobouky lítají, ale nikdo se ani neohlídl. Až teď Vašík, jeminánku! Jak seděl za Fukem, kůň vyhodil zadkem a milý hoša vyletěl až nad lesy. A už se koulí někde v hložinách. No, tuze ho to neuctilo, ale vyskočil a kouká, kdepak jsem? Motá se dokola, motá, už bylo málem k půlnoci, a Vašík začal bědovat. Bloudí

$

ještě kousek, a najednou to štěstí! Uviděl tamhle malé stavení, lampička svítila v okně. Vašík honem tam a beze všeho zaklepal.

„Kdopak to je?“

A vyšel děda šedivý jako šiml, vousy až po pás. Prohlíží hocha a podivil se:

„Kdepak se tu, pískle, bereš? Cože tu pohledáváš?“

Ale Vašík se slovem nepodřekl a jen povídá:

„I dědečku zlatý, zabloudil jsem a nevím cestu. Kdybyste mě tu nechal do rána.“

No, děda viděl, hoch jako malina, dobrota mu koukala z očí.

„Tak pojď dál!“

Pustil ho do sednice, mluví s ním sem a tam, až se mu oči zapálily.

„Abych ti řekl zkrátka, hlídám tady poklady země, aby nám je cizí moc neodnesla. Jsou to hladovci, čmuchají kolem, ale jen se mi spleť! Já mu posvítím navždy.“

A děda při těch slovech rostl, rostl, pěsti najednou jako mlat, ruce jako palcáty, sednice mu pomalu nestačila. Snad to prolomí strop. Vášovi se až zatočila hlava.

Aha, takhle jsou ty věci! No, teď vím dost. Ale zatím si nechal všecko pro sebe.

Ráno poděkoval dědečkovi, skočil na nohy a tentam. Byl doma dřív, než myslil. Fuk ho už vyhlížel na prahu a hned k němu — kdes? cos? a s kým žes tam mluvil? A byl samá zvědavost. Tak Vašík povídá:

„Copak vy nevíte? Shodil mě kůň, musel jsem se belhat domů tak.“ A začal se protahovat, jako by ho všude bolelo. Nebylo mu do dlouhých řečí.

Když si po chvíli odpočinul, Fuk ho vede do zadních paláců, už tam svítila nová zeď. Všecko samý diamant.

„Vidíš, ještě nám zbývá tuhle posledek a budeme hotovi. Tak se uchystej, ať to mám z krku.“

Uplynul nějaký čas, a Fuk přivedl oba koně. Aby to nedupalo, oblékl jim kožené papuče, poběhnou jako stíny. Vašík vzal pytle, s pánem vyskočili, a už to letí. Pár chvil,

$

a jsou v údolí u samé skály. Zas hořela jako slunce. Vašík 37 se přikrčil, už byl na všecko vyučen, a pomalu láme to drahé kamení. A jen po očku kouká, kde je dědova chaloupka.

Až se mu zamihl mezi lesem kouř — aha, dědeček si vaří oběd! Tak se jen u země šoural, blíž a blíž, jak mohl být na dohlas, najednou vyjekl, co měl sil: „Zloději! Zloději!“ A jen to suďme — Fuk neměl ani kdy po koni sáhnout, už je tu starý, hlavu až do oblak a dva mlaty se rozehnaly, bác!

Z milého Fuka zůstalo na skále sotva znamínko.

„Tak tos byl ty, co sem lezeš na mé zobání! No, máš toho dneska naposled!“

Vašíka vzal s sebou a dlouho spolu vedli radostnou řeč.

Dobře jim při ní chutnalo.

„Ani, hochu, nevíš, kdo byl tvůj pán! Máš co velebit, že tě to pouto pustilo. Dobře, že jsi byl tak čilý.“

„Ba, dědečku, už na celý palác toho odnosil, samá nádhera, víte-li o něm?

„Vím, vím, ale těžko hádat, kam ho ten pekelník zafoukl.

Kdyby se jednou stalo, a najdeš ho, bude tvůj. Z té ruky se nám nic neztratí.“

A co ještě spolu hovoří, starochovi zasvitly oči a povídá Vášovi:

„Milý hochu, že jsi byl tak dbalý, povím tobě. Je stará moudrost — bez ženy život jen poloviční! Vím já o panence do tvé podoby, pěkně by ti slušela. Kdybys chtěl, jsou tři zakleté labutě a celé, celinké zlaté. Jak ráno vyjde sluníčko do světa, slítnou se a alou do vody. Tak jdi, budeš jim házet drobečky a jak se ti přiblíží, jen po ní jeď a tři pírka jí vyškubni. Hned z ní bude krásná děva, a ta bude tvá.“

Nebylo lepší rady pro hocha. Sotva zasvitl den, Václav nabral bílého drobení a jde. A vtom, neměl ani kdy se ohlédnout, zašumělo mu nad hlavou a zlaté labutě tu. Aby ho neviděly, honem uskočil za chvojinku a hází jim sem a tam. A ty pořád blíž a jen si žvatlají a vesele zobou. Už je měl u samých nohou. Pak po jedné chňapl a zrovna jí tři pírka vyškubl. Ale teď jaký div! Najednou stojí před ním panna jako nebeská růže, jenom ji dát do rámečku. A tolik

$

se choulila za chvojinku, jak jí bylo bez kožíšku zima, a prosí: „Dej mi ta pírka, hochu, dej!“

A mluvila takovým hláskem, že by se hnedle kámen obměkčil. Už tuze nechybělo a Václav jí je chtěl podat, ale vtom si vzpomněl — hoho, vzlétla by do povětří a darmo bych ji volal zpět. Tak na ni hodil plášť a vedl si ji do chalupy. Starý je uvítal jako své děti. Hned dal Václavovi diamant (mohl mu stačit na celý věk), ten sehnal panně šaty, a když se ustrojila, ptá se jí:

„Jakpak tě máme jmenovat?“

„Prej Nebeská, jak chceš.“

A zas byla tak smutná a jen pořád prosí, kdyby jí vrátil ta pírka. Dědeček na Vášu po straně zahrozil: „Ne, ne! To by sis dal! Víckrát ji neuvidíš.“ Když si chvilku pobyli, Václav se rozloučil a pěkně jdou. No, doma bylo malé pozdvižení: „Náš Vašík je tu! A jakou si vám přivedl nevěstu!“ Nebeská se všem líbila, takovou nevidět daleko po vůkolí, jen ten její smutek! Všichni se kolem předbíhali, jak ji potěšit a čím přijít vhod.

Václav zavedl doma krám, střižní obchod k tomu, všechno bohatě vystrojil, a žili krásně. Co viděl Nebeské na očích, hned měla. Na ty její smutné hledy si pomalu uvykli, všechno se jim vzmáhalo, až dostali taky hošíčka. To bylo najednou radosti! Celý dům se nepřestal točit. I Nebeská začala být jasnější, ba usmála se někdy na synáčka a Václav se těšil, že snad teď zapomene. Její pírka dobře uschoval, ani nikdo nevěděl.

Teď rodiče už byli staří, u Václava takový blahobyt, tak co, vzal si je k sobě.

„Co byste se kde sušili! Máte, prej, u mne místa dost.“

Komu to bylo milejší než jim. Mají vnoučka hned na klíně, zpívají mu, laškují, a když Václav musí za tím obchodem, i Nebeskou utěší, aby se jí nestýskalo.

Jednou matka uklízí po domě a našla tam v koutě skříň. Hned jí bylo všetečno, co jen tady ten náš hoch má? Chvíli se dobývá a sem tam přehrabuje, až najednou vykřikla: „Nebeská, skoč se podívat, co tu náš Václav má za péra. A jen to suď, samé, samé zlato!“

$

Nebeská přiběhla a div se nezajíkla — to jsou moje pírka! Rázem je popadla a vtom je z ní labuť a fr, ulítla i s hošíčkem. Matka zůstala jako sloup. Dechu by v ní nenašel. Teď Václav přijde.

„Kdepak je žena?“

„Ach, hochu, hochu, jak ti to mám jenom říct? Tuhle, taková tři pírka, popadla je, a najednou pryč a pryč i s hošíčkem. Jako husa ti ulítla.“

Václav se chytil za hlavu.

„Maminko! Co to povídáte, pryč? Kam já se teď poděju? Ach, není mi pomoci, já musím za nimi.“

A než mohli co pojednat, už není Václava vidět. Brzy běží, brzy klopýtá, kde myšlenky nabrat nevěda. Ohlédl se a stojí před chaloupkou. Dědeček na něj zakýval.

$

„Copak, hochu, co? Snědla ti kočka podmáslí, či honíš včerejší den?“

Václav mu padl do náručí, pověděl mu celé neštěstí a oči plny slz.

„Kam jen mohla zalítnout? Kdepak se my shledáme?“ (mirv2-rmr)

Děda ho nechal vyplakat a potom povídá:

„Holenku, jsou zas všecky tři v houfu — a jinde nebudou — za tou velikou vodou. Má je tam pod mocí čarodějka Rafana, ty ani nevíš, samé princezny. Nepřeje jim štěstí, proto. Já ti povím, je tu stará liška, něco jí přilepšit a ta tě dovede na místo.“

Václav se poděkoval, belhá se z domu a jen běduje. Jak ho liška slyšela, už byla u něho. Něco jí pohodil, a když si pomlsla, vzala ho pod paží a jdou. Po cestě mu liška povídá: „Kdybys tam došel a Rafana ti bude hrát a do tance zvát, ty jen seď a ani se neohlédni.“

Vtom byla ta velká voda, samé perly po ní svítily. A liška hup a byla v ní. Václav se jí chytil za ohon a už spolu jedou. Pomalu, pomalu, kola se dělají a bílá pěna po nich klouže. Václav kouká a už zdaleka viděl tři labutě. Která pak jsi má? Ještě pár kol, a liška je u břehu.

Ale v tom labutě vzlétly a letí, až taková věž do samých oblak, a tam horem zapadly.

Václav přijde a kouká, smutně se točil na místě. Nikde dveří, nikde vrátek; aby měl křídla, dostat se nahoru. Ani neví, jak se mu Rafana směje.

Ještě se točil a najednou hle, tolik myší se za ním hrne, hejno za hejnem, jako by byly z celého kraje poslány. A tak smutně piskotí. Kdyby jim taky něčeho hodil. Tak Váša obrátil mošnu, sype jim, sype, a když si je nakrmil, čeká, co milé budou dělat. A myšky pojednou alou. Kde byla země nejlepší, zoubky začaly rvát, všechynko trhají až strach, drápky zas ryjou dlaby dlab, ještě malinká minuta, a sláva budiž, Váša vklouzl do věže. Vyletěl po schodech, až nahoře, nahoře je otevřeno nebe. Rafana vyjekla, kdo tu. No počkej, dlouho se mi neohřeješ! Vtom spustila hudba, všecky cimbály a flétny do toho, snad ani turecký kníže na takovou nehraje.

$

A Rafana nalévá vína rudého a zve Václava.

„Pojď, pojď si připít do tance. Zakolujem si spolu v oblacích“ — a jen si myslí, jak ho z té výšky smete po hlavě. Ale Váša nic, ani se po ní neohlédl.

Vtom jedna princezna k němu, pověsila se mu na krk a tolik se raduje. „Jak ti mám děkovat za své vysvobození!“

A zas nová hudba do toho a ještě krásnější, mohlo se srdce rozplynout. Rafana hned na Vášu:

„Pojď, pojď si připít do tance! Zakolujem si spolu v oblacích.“

Váša zase nic a jako by neslyšel. Vtom má druhou princeznu na krku a zas mu tolik děkovala.

Ale teď spustila hudba potřetí, takovou nikdo u nás neslyšel. To snad nebeské inštrumenty hrají! A Rafana zrovna tu.

„Pojď, pojď si připít do tance! Zakolujem si spolu v oblacích.“

Všechny žilky v něm poskočily a Váša už měl sto chutí se podívat. Jak ho ten hlas mámí a láká! Jak mu to jen hlavičku mate! Ale ještě si vzpomněl, a přece sebou nepohnul. Poslední nota zahudla, a najednou u něho je Nebeská, synáčka za ruku, a nechtějme vědět, co se dělo! Radost se jim rozlila tělem a nemohou se pustit z náručí. A co se tak radují, zas nové muziky do toho, a nade vše slavnější, to na mou milou sami andělé boží spustili. Teprve se všem vrátila svoboda.

Teď Václav s Nebeskou jdou, synáčka v náručí, ani neměli kdy se o tamty co starat dál. A když přišli za lesy a doliny, na místo, Nebeská udělá najednou fuk, a bylo divení! Před nimi stojí palác, vrata dokořán, a hned tady diamantoví sluhové dokola, jenom se klanějí a vítají panstvo.

„Aha, to nám dal dědeček věnem,“ povídá Václav. „Však se půjdem poděkovat.“

Pěkně se usadili, a než sluníčko ráno vstalo, Václav zapřáhl diamantový kočár a dojel si pro své rodiče. A byla nesmírná radost všech a ta jim trvá do dneška.

No, a my se radujeme s nimi, však po tom hloupém smutku nic není, jen zbytečně suší kosti, ch-ch!

$

ŠKUBÁNEK

$42

Třicet mil za naší stodolou žil sedlák Loula. Pěkně a blaženě tam na svém trávili. Chlév byl plný, vařenka plná, i zahrada nosila hojné ovoce. Pámbu požehnej! Žena se nemusela nikdy točit, co dnes uchystá k obědu. A ke vší té chvále měli hezkou dcerušku, jejich Aninka byla jako rozmarýnka. Oči jí jen v hlavě hrály a po líčku kvetl máj.

Ba, bylo vám tehdy všude blaho, sedlák jen zpíval po mezi a mlýn vesele klepal v olšinách. I chuďas dostal svůj krajíček za boží slovo.

Až jednou se takhle stalo. Bída, škaredá fída se zatoulala v naši zem, a ne se odtud hnout. Tak se jí tady zalíbilo. Kudy šla, ševelil jen hluchý klas a pomalu kolem kol jiného neslyšet: „Co budeme jíst?“

Taky u našeho sedláčka padl poslední kus, červeně malovaná Ratole. Ta, co svítila vždycky jako zrcadlo. Chlév ohluchl, Ratolka, živá harfa, jim přestala hrát. Pane na nebi! Máma sehnala po statku poslední záměru brambor, byly už nahnilé, a povídá:

„Udělám ještě škubánek, a až jej sníme, abychom zemřeli. Jiného nám nezbývá.“

Špetkou omelků zaprášila, drobínkem soli osolila a hle, milý škubánek se kouří v plecháči. Jako spasení života. Táta hned chytil měchačku a žene se po jídle jako lačný vlk. Ale žena mu plecháč utrhla a povídá:

„Počkej, taťko, nejdřív dostane Aninka, chudinka!“

Snad neslyšel, nebo mu slovo ulítlo a jen se mermomocí dere k plecháči. Tak máma co, milý plecháč popadla a ven a teď jí to žene skokem, ani vám cesty nehledá, kudy a kam. No, táta, když viděl, jak mu plecháč před nosem utíká, taky honem za ní, a jen kdyby si mohl aspoň kousek škubánku uštípnout! Tolik byl dychtivý. Aninka koukne, bože jaký to běh! Nechala všeho a taky se milá pustila za nimi. Napřed letí máma s plecháčem, za ní skok co skok ubíhá táta, měchačku v ruce, a naposled Aninka, div dechu popadá. Tak běží jeden za druhým, hustý les šumí před nimi, ani se nestačily stromy uhýbat. Aninka taky hupy, hup, až najednou vyjekla bolestí. Šídlatý trn ji uštkl svou jehlič-

$

kou do paty. Ach! Ach! Noha jí na místě ustala a ubohá nemůže dál.

Skulila se tam do trávy, chvíli chová nožičku na klíně, když za křovinkou šustlo a Bída stojí u dívky. Za ní se tulí do sukní syneček, vyhublý Hlad. Ranec má na zádech a cpe tam poslední sousto, co utrhne lidem od huby.

Oba minutku postáli a koukají, až Bída povídá: „Copak tu, děvečko, naříkáš?“

„Ale naše mamka uvařila z posledního škubánek, a když ho chtěl tatínek ochutnat, popadla plecháč a se vším se dala na útěk. On honem za ní, a než by se řeklo stůj, byli oba titam. Tak jsem nechala všeho a taky utíkám, snad je někde dohoním. Jenže teď mi zajel trn do nohy a nemohu dál. Je to bída!“

„Taky na ni, holka, naříkáš?“

„Bodejť, babičko, a to ne jenom já, ale každý, komu ještě zbyla řeč. Aspoň kdybychom věděli, kdy že té bídě bude konec!“

„Až se sejde hora s údolím.“

Jak je ten hrbáček vzadu poslouchal a ucho nastrkuje, noha mu tam najednou ujela a milý se skulil do žumpy. Divže Aninka se nezasmála.

„Hle, babičko, už se tvá hora sešla s údolím. Hrbatý spadl do příkopu.“

Vtom Hlad vyskočil jako jelínek a samý, samý smích. Svůj hrb v té žumpě nadobro pochoval. Jeho máma vidí a povídá:

„Inu, inu, pravdu jsi řekla, panenko. Zablýsklo se na jiné časy. Ještě-li tě bolí nožička?“

Milou duši! Jako by něco fouklo, bolest Anince vyvála a po trnu ani památky.

„No, chceš-li prej vašim nadběhnout, uděláš nejlíp tudyhle. Aby jim ten škubánek nevystyd.“

Bída jí ukázala a vtom i se synečkem byla kde? Snad ji spolkla vedle ta křovinka. No, ať je to tak nebo tak. Anče vesele skočila, bílé nohy jí trávou jen svítaly. Kde jaký květ, přiběhl za ní a volá:

$

„Aninko, Aninko, pojď taky na chvilku mezi nás!“ Postála s nimi, posmála se, zas jí rozkvetl na líčku máj. A jak cupe vesele, najednou větve uhnuly a před ní se ukázal veliký, bohatý dvůr. Pasáček vyháněl stádo krav a milá Aninka se ho ptá: „Kdopak tu obývá, že ani nevím?“

„No, to nevíš mnoho. Jen jdi dál a uvidíš.“

Aninka kouká a hle, řada žebráčků se bere po záspí a všichni s plnou mošinkou. Jen hlavou kývají. Vtom ji už zahlédl mladý dvořan sám, vidí to líčko opadlé, kytlici jeden cár, a už byl u ní:

„Taky si na tobě, chudinko, bída pomlsla. Snad ji už jednou zkrotíme! Pojď dál, ať se nasytíš a oděješ.“

A Vitoušek vzal Aninku za ruku, bylo mu libo poslou-

$

chat její řeč. Vede ji do síně a v minutě se před ní ze zlaté mísy kouřilo. Ba, ještě ani nesnědla, otevřel almaru a povídá:

„Hle, byl jsem včera v bazaru a koupil šaty, co první švadlena ušila. Koupil jsem, a nevím pro koho. Pojď si je, Aninko, ozkusit.“

A hned ji strojí do botiček, byly červené, a do šatiček, byly zelené. Zlatých květů po nich naseto, jako když se louka oblékne na jarní ples. Vitoušek kouká a div ji v náručí nestiskl. Chytil ji dychtivě za ruku a vede ji před otce a povídá:

„Hle, tatínku, chceš pořád nevěstu do domu, a ona přišla, ani jsme nečekali. Srdce mi po ní usedá. Jen ta anebo žádná.“

Starý zeman se podíval — dlouho-li či krátko-li se dívá? — až se teď hlavou poklonil a povídá: „Hochu, hochu, všecka chvála je hned zpočátku, co zbude na konec?“

Hned bylo slávy a vtom veselí bohatí lidé plnili dům. Ký div, Aninka docela zapomněla na jejich škubánek. Až teď koukne z pavláčky a na mou pravdu! Tamhle za lesem vidí, utíká máma, plecháč před sebou, a milý taťka za ní, jen tou měchačkou sousto ulovit! Až se musela zasmát. Ženich to vedle slyšel a povídá:

„Copak se, Aninko, tolik směješ?“

„Ale prej co! Napadlo mě, tolik hostí jde a ještě přijde, kde se tu o svatbě všichni podějem?“

„No, a máš ty větší dvůr?“

Jak se tak ještě smála, milá si na nic nepomyslila a v tom žertu povídá:

„Ba, můj taťka má stavení z mramorového kamení a na něm střechu ze zlatého plechu.“

„I dítě, dítě! To budeme všichni jenom tím raději. Je-li váš dvůr tak pěkný a veliký, kde jinde oslavit svatbu nežli tam?“

A hned vyskočil, aby všem pověděl tu milou novinu. Aninka jen zaslechla veselé vivat z komory. Ale teď se ubohá lekla! Co jsem jen hloupého mohla blábolit! Hlava jí

$

klesla do dlaně a divže nevypukla v pláč. Ještě tak sedí plná úzkosti, když dolem jde kolem ta Bída, synáčka za ruku. Jen koukla a povídá:

„Copak, Aninko, ještě tak smutná? Už se ti odtud stěhujeme.“

„Ale přišlo mi kouknout a vidím, za lesem utíká máma s tím škubánkem a taťka ji honí, až jsem se musela zasmát. Teď můj ženich to zaslechl a čemu se prej směji. Tak jsem se vymluvila, že tu máme na svatby málo místa, ale v našem dvoře mramorovém tam by ho bylo! Teď se nám chtějí všichni stěhovat, a zatím dvůr žádný. Je to bída!“

A bylo ji milo poslouchat.

„I to tě nemusí rmoutit, Aninko. Jen pozvi ženicha i hosty, jen je pozvi! A až do toho dvora půjdete, dávej si pozor. Vyběhne bílý zajíček z houští, a kde se zastaví, tam bude taky stavení z mramorového kamení.“

Bída zmizela a nikomu se už po ní nezastesklo.

Ráno dal Vitoušek zapřáhnout sto kočárů, u každého koně jako krasavci. Sám usedl do prvního s Aninkou a ostatní, kam kdo chtěl. A jedou slavně. Cesta jim byla veselá, muzika troubí, bubnuje, na patery housle hrá. Jedou, jedou — daleko-li, krátko-li? — ani mysl nesouží. „ Juchú!“ zavolá Vitoušek a sto jiných odpoví. Až koníci volní krok, veselost ustala, ženich se ptá:

„Aninko, brzo-li bude náš zlatý dvůr?“

„Bude, už bude.“

Vtom bílý zajíček vyletěl z houští, ani si nikdo nevšiml. Jen Aninka vidí, běhy mu cupou s kopyty, hopity, hopity. Ještě chvilku, něco šustlo a milý zajíček zas tentam. A jemináčku! Najednou před nimi vrata stříbrná a veliké, veliké stavení z mramorového kamení. A na zlaté střeše samo sluníčko si vlasy češe. Děvečky vyběhly dychtivé a hle, Vitoušek s Aninkou vstupují do domu. Bylo hned vítání a bylo povídání.

No, po dlouhé cestě u plného stolu nejlépe. Už hosté zasedli a zlaté mísy zvoní kolem, když najednou, panenko z cucků! do síně vklouzla máma, plecháč škubánků před se-

$

bou, a na skok za ní muž, už jen do nich zajet měchačkou. Ale vtom se oba zarazili, ta zapomněla utíkat a ten v minutě nevěděl, čí je. Koukají, hlava jim zůstala hloupá.

,,Inu, jsem blázen nebo co? Tohle je přece naše Aninka?“

No, ta už vylítla ze židle a k nim, jenom je objímá a povídá:

„Hle, moje máť, můj taťka. To jste se, chudáci, s tím plecháčem uhnali!“

A zrovna lžicí do něho, panečku! To je vůně, jako z nebeské kuchyně. Aninka už nabírá druhou. Vitoušek taky přiskočil, ženou se všichni hosté. Jedinej! V minutě vám byl škubánek pryč!

„Jaká prej dobrota! Takový nám musí maminka vařit do smrti.“

Teprve všichni jak se patří usedli, muzika spustila tuš, troubili a bubnovali, na patery housle hráli. No, a při tom růžovém veselí pěkně se svatbilo, juchú nemělo konce. Mladí i staří budou mít nač pamatovat.

$

EJ HEJ, MIKULO!

$49

Tak byla jedna vdova, aby se řeklo, ještě docela mladá. A ta vdova měla hoška, říkali mu Pěťa, bodejť. Měli jen chudý došek nad hlavou, tuze se tam rozbíhat nemohli. No, ale u takových jsou zvyklí — nikdo ti bábovku pod nos neponese, musíš se ohánět pěkně sám. I maličký Pěťa se do toho zaučoval. Vida, roští nasbírá, s konvičkou pro vodu doběhne, inu, nač mu drobné ručky stačí.

Tuhle ráno vstal a slyší, jejich dvě slepičky žalují zle: „Kokodák! Vajíčko chcete, ale najíst nedáte za mák?“ A tak honem skočil, že jim půjde na pár klásků. Však bylo zrovna po žních a sem tam se jich válí dost.

Netrvalo chvilku a milý Péťa vleče snopek, byl hnedle větší než on sám. Až mu ruměnec polil tvář. Matka koukne a usmála se:

„To jseš, synáčku, hodný. Vida, jak ti slepičky děkují.“ A Péťa jim drtí, ty si jen lahodí, kvo, kvo, takovou snídani neměly dávno. —

No, léta skáčou a hoch s nimi, ještě si utíral nos o rukáv, a pomalu aby šel do učení.

Jen kam, aby mu to jednou osladilo život? Co budem dlouho vybírat! Nedaleko byl mistr švec, a tak máma bez dlouhých mutací tam hocha zavedla. I na verpánku někdy štěstí kvete. A pak to dobré, bude ho mít ještě čásek jako doma.

Teď, když se po svém vyučil, koukejme, byl z něho pomalu hezký chasníček, a čiperný vám, ani nemusel k němu kolík přivazovat. Až taky, že by rád někam na zkušenou. — Božínku, už to je tady! A mamce ukápla slzička. No, ale co dělat, hoch doma věčně uváznout nemůže, toť víme. Tak mu upekla pár vdolků, Péťa si spakoval pingl a spánembohem jde.

„Opatruj tě tam ruka Páně, a brzy piš.“ Dvě smutná očička ho provázejí.

A Péťa jde, pomalu klape, až dorazil k velikému lesu. Byly tam dvě cesty, kouká, kudy medle na tom sedle, když tuhle u něho stojí babička, jako by najednou z oblak spadla. Péťa pozdravil a honem se ptá:

„Kudypak, babičko, abych přišel nejdřív ke stavení?“

$

Ukázala mu:

„Touhle, jenže tam —.a nedořekla, jen se usmála. „Cože tam? Myslíte, snad straší? Oho, strašidel já se nebojím. Tomu bych se podíval? Che, che, těm já ukážu, jakým dřívím u nás topíme.“

Babička mu přikývla:

„Bodejť, smělému štěstí přeje.“

A Péťa se dal naskutek cestou, kudy mu ukázala. Nedlouho jde, když tady zámek, jeden lesk, až oči přecházely. Stál tu jako zakletý, ani se noha nikde nehnula. Ale to nic. Péťa se pustil rovnou nahoru. Přijde do jednoho pokoje, tam vidí truhlu hezky hrubou. Stála taky, jako že jí dojde řeč. Otevřel ji a hleďme! tam zas jiná truhla, o něco menší. A tak to šlo, až přišel na devátou, ta byla malinká jako dlaň.

$

Koukne do ní, byl tam pergamen a na tom stálo: „Ej hej, Mikulo!“

Pomalu čte, slabikuje a vtom u něho chlapíček jako lokaj premovaný a honem se ptá, co by si přál. — No, že má velký hlad, kdyby bylo něco k snědku. Beze všeho se mu postřelo, samé dobré věci, jakživ nic takového nejedl. Jen si dává do trumpety, jako když paličkami tluče. Když se poměl, až mu opasek praskal, tak zase udělá: ,,Ej hej, Mikulo!“ Ještě tak pěkně si zakouřit! Honem tu bylo dýmek se zlatým kováním na vybranou, i voňavého tabáčku dost. Péťa vyskočil — tohle je nadělení! Labužně si bafá, pokuřuje — inu, u sta beček, Mikulo, a co pít, to nevidíš? Hned tu je korbel piva, pět lahví nejlepšího vína. Péťa si nalévá podle chuti, jen se číše potácí. Panečku, takhle se má jen káně galilejské.

Když měl všeho dost, natáhl se na kanape a pěkně spí. Sladké sny mu drnkají na housličky. Ale ty byly celé zlaté, abyste nemyslili! Ráno už ptáčkové šveholí kolem, vesele popěvují a Péťa se také probudil. Chvilinku kouká jako zajíc — aha, už vím.

Tak co jiného, než by rád bohatě posnídal. Ale nemohl si honem na to slovo vzpomenout. Tak vytáhl papír, slabikuje: ,,Ej hej, Mikulo!“ a milý lokaj jako na komando tu, že co by si přál? No, prej něco, rukama objel stůl, to už budeš vědět. Ani nestačil mrknout a na stole kouří konvice čaje, jiná zas kafe, dobrot kousky k tomu, samý dort. A Péťa si libuje — kdyby tohle trvalo až do skonání, prach žaludy dudy!

Péťa si pár dní tak blahorodil, až jednou zavolal lokaje a povídá:

„Víš, Mikulo, já jsem jen usmolenej prťáček a rád bych taky zkusil, jak se to jednou dělá pána. Tak mně přines pěkné šaty, abych se vyšvihl, a potom kočár s bohatými koni a někam si vyjedeme.“

Hned tu měl knížecí šaty, všechnu stroj k tomu, hvězdy na prsou zaplály, kočár už na dvoře blýskal samým zlatem, a Šemíci jako panny bujně hrabali.

„A kam?“ ptá se Mikula.

$

„Inu, až tam,“ usmál se Péťa. „Však uvidíme, jak povídal ten slepý.“

I jezdili široko daleko, všechno vám vybíhalo, co je tohle za velmože, až taky přijedou na jedno město a tam se dělá sláva veliká. Jen muziky všude procházejí a panstva jako kvítí.

„Copak tu máte, že se taky ptám?“

„A to vy nevíte? Prej tuhle na Boháňce zámecký pán, jeho jediná dcera má dnes svátek, bodejť, kontesa Sidonie.“

Péťa poslouchá a kývl na lokaje:

„Teď kdybys vystrojil bohatou hostinu, aby to bylo jako za dobrých let, a toho velmože i dceru pozval. Že se mu Cidlinec, rytíř z Potěhu a na Smolíně, dává poroučet.“

Kočár vyjel honem, samé zlato z něho kape, na Boháňce byli jako omámeni. — Jaká čest! A jen se všichni klanějí. Sidonii taky hned májové ptáče v srdci zaplesalo.

No, hostina byla slavná, jak se na takové sluší, oba mladí se měli k sobě, jednom slyšet jejich smích a laškování. Péťa viděl, — holka plná krásy, hned se mu do oka zalíbila.

A tak milý hrabě, že mu ji dá. Za týden aby přijel, všechno spolu umluvíme.

Teď, když bylo po všem, Péťa i Sidonie byli svoji, milý Mikula přijde a povídá:

„Co medle, jsi ode dneška velkým pánem, ten lístek mi vrať. A kdybys někdy něco, jen se u mne přihlas.“

Péťa na nic nepomyslil, lístek vytáhl a — tady to máš. Zatím ti pěkně děkuju. Ale nastojme! Když páni ráno vstali, místo nádhery a všeho se Péťa octl v takové chajdě jako u nich, hvězdy z něho spadly a milý sedí zas mezi škrpály na verpánku. I volá na ženu — abys mi usoukala dratev. Ta kouká jako na nové vidění — no tohle! a ruce jí vyletěly. Hrabě se taky nemohl hned vzpamatovat. Svíčko nebeská! Okolo samá branže ševcovská. Kopyta se rojí, šídla tancují. Viděl, do čeho skočili, a začal se zle čepejřit. Prej na šibenici s lumpem! Ale Sidonie přece za něj prosila, a tak, jak ho pámbu stvořil, dal chlapa uvázat u silnice na strom. Ať se na něm ovádi a bzikavky pomějou! Ale pane, tancovali po něm šotyš, děkuju nechci!

$

Péťa se jen ošívá — u sta kavek, tohle jste mě tuze neuctili! Když tam čásek visel, pojednou jede kolem kočár a v něm sedí ten Mikula. Začal se smát:

„Vidíš, to ti tvé panstvo brzy přešlo, chacha! Není dobře s pány se přetahovat za palec.“

A jak se mu tak směje, Péťa ho prosil, kdyby mu dal lístek na dobrou vzpomínku aspoň políbit.

„No, to nic není, jen si ho polib, aby ti neukáplo.“

Podal mu ho k pysku, ale vtom Péťa chňap, a už ho má v hubě.

„Aha, jsi zase v mé moci. Teďko ti poroučím, tuhle mě rozvážeš a ať tu mám minutou své šaty a pojedem k Sidonii. A tisíc vojáků ať tu stojí!“

Co měl Mikula dělat! Všecko se stalo a Péťa zas jede jako princ. A rovnou do zámku. Ale tam vědí, kdo je, ani ho nechtěli do brány pustit. — „Tak? Vy že tohle? Mně se budete protivit?“

Vojsko se hned obořilo a brána ani nehnikla a letí dokořán. Muziky všude spustily a růžová záře zalila zámek. Šlehla také Sidonii do oken. Ta koukne, bože! Vyskočila a už padá Péťovi kolem krku. „Tys přišel, jaké štěstí! Mrak černí, ale zase zlaté sluníčko vyjde.“

A bylo jásotu, až se hory zelenaly.

Vtom si Péťa vzpomněl na maminku. Ach světe můj, ta kdyby tu byla! A tak poslal zlatý kočár — honem vyjeďte! Jen si tleskl do dlaní, maminka dotvrdí naši radost.

Ta chudák byla jako vyjevená — to mě synáček můj volá? Mžitky jí pletly oči. Kvapem se ohlíží, co by měla vzít s sebou — aha, ty dvě slepičky tu nenechám, přece budou mít mladí něco do začátku. A Péťa měl ze slepiček větší radost nežli z celého zámku.

„Jejej, koukni, Siduško, naše slepičky tu máme, to jsi ráda, viď? Ty jsou ale od maminky! Zlatá vajíčka nám ponesou, uvidíš.“

Měli se všichni jako v herbábí a sametě, jen jim pořád muziky hrají — a hle, kočka jim při tom spadla z kamen a mé pohádky je taky amen.

$

AGA BABA

$55

U jednoho sedláčka sloužila husopaska, říkali jí Bíba. Mladá holčice ještě, ale mohli se na ni ve všem spolehnout. Radši by duši ztratila, než něco dopustit na své milenky.

Lada voní, zelená pláň volá a Bíba sem denně žene hejno bílé, že je bylo vidět na dvě míle. Hajhá, baninky, hajhá! A husy kejhají kolem ní a Bíba jim denně vyzpívala všechny známé písničky.

Jednou taky vesele pěje, a když vzala poslední notu, lidičky zlatí, milé husy pojednou vzlétly a letí vám, letí až za tu horu tlustou, za ten černý les. Bíba zůstala na místě tuhá. Oči, plny splašené úzkosti, taky se jí rozletěly za milenkami. Co jen, co počít? Má jít domů bez nich? Ach, co by jí řekli, pilné husopasce! A tak jiného nezbývá a milá Bíba se pustila za husami. Běží, běží jeden kalup, až taky přeletěla tam za tu horu tlustou i daleký černý les. Točí se tam chvíli, ale husy nikde.

Ty zatím zočily jezírko siné, vykoupaly se v něm a hleďme! mají pojednou peří jako stříbrné hedvábí. A už si kejhají v kupě:

„My jsme malé panenky! My jsme malé panenky!“

Byla tam osutá chajda u vody a v ní panovala mosazná Aga baba. Slyší husy, husičky čilé, a honem si je zahnala do svých kotců. Bíba přiběhla vyděšena, koukne: „Ach, babičko zlatá, neviděla jste tu někde naše husy?“

„I viděla, děvenko, viděla, máš je tu dobře schované. Jen se pojď dívat. Ale domů stejně nemůžeš. Dvě tři ti popadly štiky, sedlák by tě s hladkou neuvítal.“

„Ach, co já si počnu!“ běduje Bíba.

„No, no, neměj soužení žádné. Stanou se, milá, jinší věci: piliny spolknou truhláře a měchačka kuchaře, lávka vezme vodu a beznohá kobyla usne v chodu. Zůstaň a pas u mne. A tvůj sedlák? Počkej!“

Nad hlavou letělo zrovna divoké hejno, Aga zabublala, Aga zatleskala, a už mu spadlo celé do dvora. Sedlák se mohl vyjevit, hus jako chmýří. Jen Bíba chyběla. Ta zůstala u Agy, duše se jí pomalu usadila a hubička zas vesele zpívá.

Jednou, za pár časů, vyjela si z Veselíčka stará kněžna.

$

Jede jako na špacír. I přišlo jí kouknout a div nevypískla — jédinej, tohle jsou husy! Učiněné stříbro. A zrovna je hltá očima. Aga šmatle po záhrobní, a tak milá kněžna na ni: „Ej, babičko, jaké vy tu máte husy! Vdává se mi dcera, víme, tohle by byly peřinky! Ani svět neviděl. Povídám, nenechala byste nám to peří?“ A jen jí oči dychtivě hořely.

„I což je o to,“ zakřastala Aga, „peří jako sněhu. Máme tu takovou koupel, jen se husy vyplaví a už musíme škubat. Všecko na nich letí. Někdy si myslím, že posteleme peřím celý svět.“

A hned jde a nacpala jí pytel, dobře jako stoh. Kněžně se mohla kukadla splašit.

„A co prej za to?“ zeptala se.

$

Ale Aga jen zamáchla rukou:

„No, no, však k notáři nepůjdeme. Nic. Ledaže se někdy stane, přišla bych taky do Veselíčka, necháte mě vyspat na mém peří.“

Kněžna dál nic nemyslila a přikývla hlavou.

,,I copak pro vyspání! To není svět. Toť se vyspíte jako doma.“ A jen jí hlava třeští: „To je peří, to je peří — to bude naše Sylvinka koukat!“

Na zámku byly zatím svatby, veselka hlučná. Mladá nevěsta se mohla rozplynout, co všechno dostala od ženicha, až do zlatého náprstku. A těch peřin. Jen voněly, jako by je naškubal z andělských křídel.

Na Agu při tom dávno zapomněli.

Až jednou byl v městě trh a baba taky, že potřebuje něco koupit. Ale stará, nožičky už nejsou jako strunky, nežli všecko oběhala, noc je na krku. Však tu mám nocleh, pomyslila a už se šáme do zámku. Klapy klap, hůl jí duní po síni.

„Podívej se, Karolínko, kdo to k nám leze na samou noc?“

Než holka na sebe hodila šátek, Aga je už ve dveřích.

„Copak tu chcete?“ škrtla po ní kněžna okem, co za můru.

„I prej, pamatujou se, mám tu vymíněn na svém peří nocleh, ráda bych přespala. Už mi je těžko k nám.“

Kněžna koukne, aha! A jen hodila bradou.

„Karolínko, doveď tu babičku na komoru, víš?“ A myslí si:

Bodejť, někdo pak bude po tobě líhat! Taková baba, měchatá žába. Za Agou zapadly dveře, byla potmě. Ani jí tam svíčku nedali. Však jde, pohladila duchnu a vidí hned: „Hoho, to není moje peří! Já mám vymíněno spáti na svém!“ Oči jí rázem zaplanuly, od koutků vyšlehla pěna a Aga zasoptila jako tisíc běsů: „Eh, ej, takhle vy umíte v slově stát? Podívejme panskou monarchii!“

A kde co, Aga v jednom kuse škube, drtí, láme, rány slyšet, jako že bije hrom. Na zámku byla jedna hrůza. A když tu všechno odpravila, napsala křídou na dveře: „Byl nocleh, ale ne na mém. Hehe!“

Ráno všichni jdou, a viděli tu spoustu. Mladí až spráskli

$

ruce: „Vida, co pobudů přijde! Podruhé to žeňte na sto honů.“

Voda plyne, oblaka utíkají, pomalu zas na Agu zapomněli. Na zámku mají jiných starostí, nežli si s někým hlavu lámat. Ale jednou je veš v košili, tak hned se nevyplení.

Naše Aga měla tam a tam bratra Ježiděda. Už nebyl na světě pro nic, jenom spát. Boží sluníčko hraje na zlaté struny, pěkně se to při něm odpočívá. Usni, usni, hlavičko stará. I dostala Aga jednou vědomo: „Přijď, holka, honem! Uvidíš, jaké se věci se mnou dějí. Přijď a sprav mi tu holotu!“ Aga poslouchá a konečně si myslila: I nikam nepůjdu! Už to vím nazpaměť. Krkavci ho někam ve spaní zatáhli a já abych teď chodila pěkně mu je plašit. To tak! Nemusíš, milánku, pořád spát. A že nepůjde. Ale pak se jí to přece rozleželo, kdo ví, co se mu kde přihodilo, rodnému bratříčkovi, i povídá Bíbě:

„Dobře tu, holka, dokoukni, ať se nám chalupa neztratí a jezero nevyteče, musím někam odběhnout.“

A cestou si přemítá, co se jen s jejím Ježidědem stalo? Kdyby tak věděla! Ležel v líbezném chládku pod Kocandou, když se kolem šustlo devět čertů. Kocanda, pěkná hospoda, zahlédli tam pláň, na konci devět kuželek stojí. A hned do nich vjelo. Prej, hoši, pojďme si taky hodit: kdo všech devět! A už byli v tom. Jen nějakou kouli, pro světa, čím budeme házet? Kule vám nikde. Tak Kůrka tam skočil, vidí toho dědu, hlavu měl jako glóbus. I tohleto bude kulička, něco! A beze všeho dalšího mu ji ukroutil. Vida, smáli se, je pomoc hned. A teď bim, bim, kuželky lítají jedna radost.

Aga přišla a už z daleka slyší hluk a smích, až se hory zelenaly. Přidala do kroku a teď vidí: Bác do bažantnice! Všech devět! A Ježidědův glóbus lítá jako zblázněný. Aha, pro tohles mě, hochu, volal. Tak ale hůl do výše, čerty tam přimrazila a už pálí s hlavou za bratrem. Naříkal si pod chvojinkou zle a jenom volá: „Ago, Ago naše, pomoc! Hlavičku mně rozbijou.“ No, hlavu mu nasadila a povídá: „Vidíš, tohle máš ze svého spaní! Ještě tě jednou odnesou celého a nebudeš nic vědět. Ale hé, jak má ten nos za-

$

plesklý! No počkejte, roto pekelná!“

A Aga šla, každému přivázala po kuželce k oháňce, tak, a teď se mi kliďte. Ti se rozběhli jako diví, a čím víc jedou, tím víc je kuželky bijí do stehen. Jako když jalůvky mají klepec u krku. Pustila je všechny, jen devátého ,,krále“ tu nechala. Že bude pěkně za Ježidědem postel nosit, každý den ji novým mechem vystlávat, a když pán usne, odhánět mu dotěrné bzikavky.

„Tak, a teď se tu měj, hochu, dobře, musím zase k nám.“

V cizí končině dlouhá cesta. Aga jde a všeho už bylo mnoho na její nohy. Taky noc jí pomalu lepí černou smůlou obě hleďátka. I vzpomněla si, něco zabublala a krok dva, Veselíčko je tu. Lucerny ji všude přivítaly slavně. Aha, tuhle je zámek naproti!

„No, abych se přece jednou vyspala v našich peřinách!“

Hůl zaklepala po síni a baba bere za kliku. Všichni se vyhrnuli, stará kněžna honem koukne a div ji někde nepíchlo. No, pěkně vítám, už ji tu máme zas! Ale počkej, harapínko, já ti dnes ustelu, že budeš navěky pamatovat.

„Copak je k libosti?“

„I nic, jen se jdu vyspat do svého peří, jak mám vymíněno.

„Aha, tak pojďte,“ a kněžna ji sama vede, vede do černé komůrky, všecko tam jedna mříž, okénko taky jako do holubníku. Tak prej, tady se, babičko, vyspíte jako makrela v oleji.

A už za ní zabouchla železnou desku. Noha se odtud nedostane. Ale jen si, paní, mysli! Aga jde, pohladila duchnu a už v ní zasoptilo tisíc běsů. „Oho, to není naše peří! Vida, vida tu povedenou monarchii! Takhle oni dovedou na zámku plnit slovo? I vy!“ A teď kdeco, mříž nemříž, železo nebo perník, všecko se láme a drtí, ve chvíli byla komora na dračku. Tak!

A ráno zas tam bylo napsáno: „Byl nocleh, ale ne na mém, hehe!“

Ještě hrůzou drkotají všem zuby, když mladý kníže vyskočil, obě ruce nad hlavu a hrozí, hrozí, kde sedí ta tlustá

$

hora a mračí se černý les. „Ej, Ago babo, ještě jsem tu já! Páchni mi na zámek a uvidíš! Roztopím plamennou pec a ohřeju tě v ní, že budeš mít navždy našich noclehů dost.“ Pevné slovo má svou váhu. Jako když utne, taky na zámku se hlava všem utišila a nebylo nadál strachů.

Avšak nastojte, jak tomu bývá, z odříkaného chleba největší krajíc. Mladé panstvo mělo synka, a krásného, jako to májové kvítko. V celém dílu světa nebylo mu roveň. Kdekdo se kolem něho točí a pohlíží jako do obrázku. Až jednou, co se stalo? Hoch vám bledne, hlavičku kloní a jen ho položit do truhličky. I bylo v minutě shonů, kdejaký doktor, všechno na nohou, ale dělej co dělej, s malým je čím dál hůř a pomoc žádná. Ach, bylo pláče, že to není možno vyslovit.

Vtom stará paní sepjala ruce, v oku jí svitlo jako plamínek, naděje a nohy jí poskočily.

„Už vím! Aga, jen Aga nás může spasit. Když ta nepomůže, pak je konec všemu.“

I sedla honem do kočáru, nejlepší slova sbírá, a tam. „Ach, bábinko zlatá, Dudeček nám stůně, pomoc, pomoc, smilujte se! Jen u vás poslední naděje zbývá.“

A kněžna ji líbá, nohy objímá a do náruče vine. Aga se po straně ušklíbla — vida, najednou jsem tobě zlatá! No, ale kající hlavu meč neseče, nechala ji chvíli, ať si poběduje, a pak povídá:

„No, abyste neřekli, že se bába odtahuje, půjdu, půjdu.“ A už taky sedá na kočár. Koně se rozletěli, a malá chvilka, jsou na zámku. Aga se hned hrne k loži.

„Tak kde je ten slavný pacient? Ukaž se mi, a přece se usměj. Já nemám takové mraky ráda.“

A opravdu vám, na to slovo jako by se Dudík trošinku usmál. Bába ho vzala za ruce, do oček mu foukla a povídá:

„Nono, nebude tak zle, avšak musím tu nějaký den zůstat. Jenže chci spát na svém peří, jak mám vymíněno! A vy všichni musíte do černé komory, jinak to nepůjde.“

I božínku, třeba na trní, na holé kamení že si lehnou, jen když bude jejich Dudeček zdráv. A tak je tam Aga pro-

$

vodila, závory zaklaply a baba si jen huhle:

„Tak, tak, miláčkové a teď se tam vyspěte vy, a třeba nadosmrti.“ Dudečka sebrala a hajdy s ním domů, do své chalupy.

A měl teď někdo vidět! Hoch, jako že ho něco projme, skokem byl na nohou, a hned jako mihulka, a toho smíchu! Po lučině hej a hej, po jezeře jeden rej, Bíba mu nemohla ani stačit. Tohle se mu dokazovalo! A když se dost nadováděl, zas teď skok, a babičce na klíně, začal nový tanec. „Zazpívej, babičko, zpívej o těch ja-b-kách, ať se Dudeček zasměje!“ A už jí visí kolem krku a polibky může stařenku udusit. Kdo by mu odolal? A Aga jen si Dúdu houpe a rozmanitě hoškovi prozpěvuje:

{„Ho-p-ka, ho-pka, ho-p-ka,

byla jedna ba-b-ka,

prodávala ja-b-ka.

Přišel jako ši-p-ka,

koupil od ní Ry-p-ka.

Ale byly tr-p-ký,

měly samé hr-b-ky,

tolik tlusté šlu-p-ky

a dlouhaté sto-p-ky —

ho-pky, ho-pky, ho-p-ky!“}

A babička se jen rozplývala, co u nich pojednou veselí. Hehe, ani by to nikdy neřekla. A Dúda ji malíčkem propíchl: „Vidíš, vidíš, mohla jsi už dávno pro mne přijít. Nemusela bys teď litovat!“

Bylo tak včera, bylo tak dnes, když Bíba večer vylétla ze spaní, a jako že do ní vrazí nůž. Co jen to najednou všude slyšet? Takový pláč, div srdce neusedá, a zas kvílení v jednom kuse — Kriste Pane, buď nám milostiv! A Bíba se ráno hrne, obě oči z důlku vyběhlé:

„Ach babičko, vy nevíte nic? To bylo kvílení po celou noc!“

„I mlč, prej, někde ti pískala myš.“

Inu tak myš? Jenže teď druhou noc, sotva Bíba ulehla, už to tu je zas, a ještě hůř. Tohle snad kvílí všech sedm

$

bolestí světa. Holka dělala zase ráno svoje dílo:

„Ne, ne, babičko, to nebyla myš!“

Když Aga viděla, že ďouče je už z toho napolo blázen, podává jí klíč a povídá:

„Na, jdi na zámek a odemkni tam železnou skrýš. Snad uvidíš.“

Tak Bíba běží jako bez dechu, skokem komoru odemkla, a bože! Všechno panstvo se z ní vyhrnulo a hurtem ven, divže si hlavy neutlukou. V minutě proběhli celý zámek — kde je náš Dúda? Ach, Dudeček zlatý! A když nikde nic, otočili paty a vítr jim nestačil, jsou u Agy. Přihnali se a teď vidí: jejich Dudeček sedí Aze na klíně, jen se k ní tulí a jako rodnou objímá.

„Babičko, ach babičko, dejte nám našeho Dúdu! Bez něho je milejší smrt.“

„Dám, dám,“ usmála se Aga, „ale tolik si pamatujte, že musím já s ním! Je ode dneška taky můj.“

A už ho zas pěkně houpe

{„Ho-p-ka, ho-p-ka, ho-p-ka,

byla jedna ba-b-ka — „}

Všem rozlila se nekonečná radost v duši, přijdou na zámek a první, co bylo, zavedli Agu do nejlepší komnaty, kde bylo ležení v jejích stříbrných peřinách — tady si budete odpočívat do smrti. A Dudeček se měl teprve dobře. Aga mu všecko štípila. Co tajno, hned mu bylo zjevno, co zavřeno na deset zámků, hned se mu otvírá, a jde-li na dalekou cestu, jen mukne, a z míle je jeden krok. Nikdo se Dudečkovi nevyrovnal.

Kdekdo mu jen tleskal — otec i mamka, babička i Bíba, a husy, ty dělaly teprve kusy!

$

JAK VYZRÁL NA ŽENU

$64

Byl jednou chalupník na Bezince, jmenoval se Balda. Ale chudák vám, chudáček! Zlý osud ho potkal se ženou. Sama nosila kalhoty, a pro něj že je dobrá sukně. No, kdyby jen to, už by on nějak oželel, ale byla horší věc. Mohl chtít tohle, takhle, jeho milá Floriána zrovna ne! Muselo jít všecko naopak. Říci bílé — kdepak! Hned bylo po jejím černé, nebo tudyhle cestička napravo — to to! Honem uhnula nalevo. Ach světe, světe, Isidor Balda měl se na své chaloupce jako holý v trní.

Jednou v zimě jí povídá: „Vidíš, Floriáno, takové nám uhodily mrazy, potřeboval bych tuhle boty jako sůl. Celý se oznobím.“

„A bodejť, prej, boty! Ty by ses navymejšlel věcí! Však to doma přechodíš, nemáš nikam napilno.“

A Balda musel i do sněhu bos.

V noci, bylo zima jako v psinci, stáhl na sebe kousek peřiny. Prej, klepu se, až mi v kostech lupe.

„I ty máš pořád něco. Však tě v sednici neubude. Jen lež tak!“

A Floriána mu rovnou duchnu vysápla.

Balda měl ráno oči zarostlé jinovatkou a všecek prokřehlý, nemohl údy kale narovnat.

„Takhle kdyby bylo horkého kysela, až mě v žaludku zebe,“ povídá ženě. Dásně mu jen cvakaly.

Floriána se rozjela:

„No, kyselo tu je. Ale že horké? To bys si dal! Studené musíš zahnat studeným — to už je stará pranostika. A ta panuje.“

A vzala hrnek s kyselem a v letu jej postavila venku na záhrobeň. V minutě bylo jako cejn.

„Tak, tady máš a jez!“

Toť se ví, Balda se jídla ani nedotkl, místo lžíce musil by na to s kladívkem.

„Ty nejíš? Inu tak měj půst, co jiného. Kočáry ti strojit nebudu.“

Po sednici ploval ledový dech, Balda se hned nabídl, že naštípe polínek, aby to v plotně zahuralo. Jen se klepal.

$

Ale Floriána vyjekla: „Co! Polínek? Žádná polínka. Jenom vzplanou jako sláma a kde nic tu nic. Jdi a raději zameť dvoreček, je tam sněhu po kolena. Nejde kale paty vytáhnout.“

Tak se Balda točí, kouká po koštěti, dlouho nic neviděl. Voříšek mu přiběhl pod nohy, ale koště kdovíkde.

„Snad bys, Isidore, nemyslil! Aby se mi koště ometlo! Máš na to ruce dost dobré, však ti neupadnou.“

A tak Balda musil zametat rukama, jaká pomoc. Sníh byl jako jehly, div nepřišel o prsty. Tak, tak.

Floriána zatím rozpálila plotnu, cpe do ní poleno za polenem, mohlo jí kamna rozmetat. V sednici se teplem jen rozlejvalo, ale Isidor z toho nic neměl. Smejčí rukama dvoreček. Konečně to jaktak uklidil, bylo skoro samý večír. Přišel do sednice jako mátoha a povídá:

„Ale teď se, Floriáno, kácím hladem opravdu. Je tam v komíně kousek uzeného, mohla bys —“

Nedala mu ani domluvit a spustila ostrou:

„I že by tě něco! Kyselo mu nejelo, a najednou si poroučí jako nějaký baroun. Nevídáno! Byl bys hned jako ti, co začnou na zlatě a končí na blátě! Ostatně je půst, tak jaké uzené, dej si milou chuť zajít!“

Co měl Isidor dělat, z tohohle konopí se do smrti nedostane. I jaký div, že si konečně umínil — dost!

Snad nějak tomu osudu uteče, a ty, milá Floriáno, dělej si tu, co chceš.

Už začaly první vlahé vánky, skřivani velebili Pánaboha, každou chvíli mu některý letěl zazpívat pod okna. Balda se vytratil z domu a pryč. Utíká, jen mu nohy kmitají po cestě. Potkal ho jeden a zrovna se ptá:

„Kampak se ženeš, sousede, kam? Jak se máš?“

„Ale, hochu, bledě. Darmo mluvit. Žena se mně nevyvedla, mám s ní takový osud. Tuhle vidíš, ani mi najíst nedá, boty nekoupí — copak jsem pro posměch králíkům? Ani nevím, kde se poděju.“

A zas utíká jako splašený. Ten se za ním podíval a jen pokyvuje hlavou — hm hm.

$

A Balda utíkal, až se najednou ocejtil u lesíčka a slyšel on takový smích — chachacha, chachá. Kdo se to jen tolik směje? Ohlíží se kolemkol, a zatím nikoho. Jde pomalu blíž a pořád se to chechtá. Až tady slyší, lískové pruty v ořeší se chechtají, něco vám ku podivu. Baldovi nedalo a šel k nim. Ale ty najednou všecky vzhůru a začaly ho švihat, v minutě byl jeden modrý pruh. A zas takový smích, jako že pod pupíčkem lechtá:

„Vidíš, patří ti, čehos měl užít doma sám! Chachá!“

Jen tak že jim vyklouzl, snad by ho ubily načisto. Sedl si tam, hlavu v dlani, myšlenky mu z ní uletěly jako splašení ptáci, bylo mu pusto. Až si po chvíli povídá:

„Ju, řekne se vám, čehos měl užívat doma ty — to mou

$

Floriánu neznáte. Já na ni prstem, a ona popadne pavuzu. Jen to s ní, miláčkové, zkuste!“

A tak Isidor chudáček sedí, sedí, ještě ho ty švihy pálily. Až pojednou vyskočil, v očích mu jako zasvitlo.

„Bodejť, tak to udělám. Budu jí kázat všecko taky naopak. Že mě to dávno nenapadlo!“

I vrátil se honem domů s dušičkou rozkvetlou. Floriána koukne, až ruce sepjala: „Bože, Isidore, jak to vypadáš! Kdo tě to pošavloval?“

„I to nic. Chtěl jsem ti suchou slívu u pole porazit, co tam s ní. Trochu mě mrška podrápala.“

„Co se slívou! Nech ji tam a tuhle si lehni, dám ti obkladek. Máš hlavu jako v plameni.“

„Že by tě, holka, napadlo! Budu ve dne ležet! Mám toho v noci dost.“

„Ne, ne, jen si lehni, uvařím ti lípové thé, sotva se držíš na nohou.“

„I to nic není,“ kasal se Balda, „počkej, nanosím vody dobytku.“

„Žádnou vodu! Tuhle si lehneš, povídám.“

Tak si dal konečně říct, bylo mu jednou velebno v peřinách. A to horké thé mu dělalo jako nebeský lék.

„Co bys jedl, Isidore? Udělám ti kousek uzeného.“

„I jdi mi s jídlem. Nemám ani pomyšlení. To tak, ještě uzené! Jen ho tam nech, ať v komíně pěkně dojde. Ještě mi spadneš ze schodů.“

Ale Floriána už skočila, šrůt uzeného tu, za pár chvil všecko to u nich voní. Isidor jen lapal vzduch.

„Povídám, holka, že jíst nebudu.“

„Tuhle je, a mlč!“

Ještě chvíli se jako odtahoval, ale když Floriána ne a ne slevit, dal se chutě do jídla. Pane, jen to do něho klouzalo.

„Prej, napiju se vodičky k tomu. Uzené chce pít.“

„To tak, vody! Aby tě naběhlo! Počkej, skočím pro džbánek piva.“

Isidor zvolal:

„Ale ženo, ženo marnivá, slyšíš? K čemu pivo, je dost dobrá vodička.“

$

Ta byla v minutě tu a už mu nalívá.

„Já nevím, holka, snad abys pila sama!“

Až ho musela nutit. No, chvíli ji nechal, ale potom se sklenky přichytil a byla v něm. Tak, tak. Všecko blaho se mu rozlilo v životě.

Aha, takhle na tě, Floriáno! myslil si Balda, a od té chvíle se měl jako Turek na trafice. Jen si lahodí, pokuřuje, Floriána se mohla uběhat. Chtěl-li bílé, jen poroučí černé, jak ho co napadlo, a všecko měl. - - Tudy na to!

Časy letí jako oblaka po nebi, až byla taky v Božkově pouť. Zástupy lidu se hrnou kolem jejich chalupy, staří mladí, všecko dohromady. Den byl jasný jako karmazínka.

„Ale my nepůjdem!“ povídá Balda. „Lepší je doma, kam se v tom horku plazit.“

„A zrovna půjdem!“ vyjela Floriána. „Mohou-li jiní, nač my tu čučet jako syslíci!“

A tak šli. Balda v duchu jen poskočil. Zlaté mžitky se hemžily vzduchem a motýli, milenci květin, měli svou veselou. Jen se honili po záletech.

„Po sluníčku se to pěkně šlape,“ ozval se Balda.

„I ne, jen pojď tuhle do chládku. Je tu lesem měkounký mech.“

Po chvíli zas udrtil slovíčko:

„Musíme si pospíšit, všichni budou už tam.“

„I budou, budou! My si tuhle kapinku odpočinem. Však ona pouť neuteče.“

A Floriánka se skulila pod smrček.

Honem vytahuje něco z tašky, že taky pojedí.

„Že bys, mámo, nemyslila! Po cestě jíst nebudu.“ A chvilku se jako odtahoval.

„Tuhle na a mlč. Však nehoří!“

Balda si dal do volátka, jako by týden nejedl.

Konečně došli do Božkova.

Všude samá bouda, boty, bundy, čepice, a těch mlsků, propána světa! Co ti lidé všechno nevynajdou! Pouť byla slavná.

„Tak pojďte, pantáto, u nás boty jako do roboty. K neroztrhání,“ ozvalo se od ševců.

$

„Ach miláčku, v létě se cupe pěkně bos. To si musíte přivstat na jinší,“ odvětil Balda.

Ale Floriána se vypjala: „Hoho, taky si můžeme koupit. Jen ty si, Isidore, jedny zkus!“

„Že bys nemyslila! Takovou škodu.“

„Jak povídám. Tuhle mu jedny zkuste!“

A za chvíli měl Balda boty na noze. Jenom se svítily. Pořád měl oči na nich. Pozdrav tě pámbu, Floriánko! Kus dál visely zas bundy, až radost se podívat. Ale Balda chytil ženu za ruku.

„Pojď, pojď, aby tě ještě něco nenapadlo!“

„Tak co, pantáto! Máte už tu halenku nadranc, vyberte si taky něco u nás.“

„Ti dovedou mámit. Mám nové boty, je toho ažaž na kapsu dost. Jen, Floriánko, pojď!“

Ale ta sebou škubla. „Cože! K novým botám musí být taky bunda. Koukej, tahle se jen směje.“ Balda ji měl co držet. „Nic, nic, tolik peněz, kam by se nedělo! Sama bys potřebovala kabátek.“

„Já! Kabátek! Mám jich na komoře, že je do smrti neroztrhám. Ale ty si bundičku koupíš.“

A mocí mermo ho táhne ke krámku. Balda chtěj nechtěj si musil jednu navlíknout. Padla mu jako ulitá.

„Ale pamatuj se, ženo, já žádnou nechci, povídám.“ A už ji zas honem svléká z rukávů.

„Nic, nic, jen ty si bundu nech!“

Tak toho pomalu skoupili, Floriánka se jen prohýbá pod uzly. Ať teď tady před hospodou jeden na ně zakýval, čepici na veselo:

„Copak si, balšáni, nepůjdete ani zavdat?“

„Ještě něco!“ láteřil na oko Balda. „Tuhle se napijem u pumpy. Vodička nade všecko.“

Ale jazyk se mu jen lepil, bože, kdyby tak sklenička kápla. Až ho laskominy omráčily.

„Viď, Floriánko, stavíme se na čisteckou?“

Ale ta hodila hlavou:

„A zrovna si dáme nalejt. Však to chalupa unese.“

$

A už táhne Baldu do šenkovny. Sto známých hrdel je uvítalo.

„No, jak teda, Flórinko, chceš. Ale povídám, víc ne než jedno pivo.“

„To tak! To máme doma taky. O pouti ať žije víno, červené vínečko.“

I pijí, už pijí jistě pátou skleničku. Bože, jsou tohle vynálezy! liboval si v duchu Balda. Floriána taky už rudla, v očích pomalu jeden plamínek.

„Abychom se, holka, hnuli!“

„I co! Tak na cestu ještě jednu. Však není každý den pouť.“

Když se konečně vyhejpali, Floriána necítila ani tu zem pod nohou. Všechno se s ní točí dokolečka, dokola, a krok kudy tam, tudy tam. Až teď pod nimi zahučela Jezera, žene se dolem jako divoký drak.

„Flórinko! Flórinko! nechoď tak na kraj! Abys mi tam ještě nespadla, prach na milou duchu!“

„A víš, zrovna půjdu!“

Ale nebesa! Vtom pod ní kamínek povolil a hrr, a milá Floriána tam žuchla, jen se nad ní voda zavřela. Balda se chytil za hlavu. Honem vyrval vedle soušek, v letu ho olámal a už se tam žene. Ryje, ryje proti vodě, loví pořád vejš, kdyby někde ženu dostal, milou ženušku. Jeden poutník se nad ním zastavil.

„Copak tam, pantáto, máte za rybičku?“

„Ale mám. Žena se mně utopila.“

„A to snad musíte po vodě. Neponese vám ji nahoru, prach patalióne.“

Balda se na něj otočil:

„Pěkně po vodě! To holenku mou Floriánu neznáte. Ta musila všecko naopak.“

Balda ještě kousek ryl, ale marná naděje. Kdepak s ní už Jezera pádí! Tak jaká pomoc, musil ji oželet.

A Balda přišel domů sám. V nových botách a strakaté bundě, učiněný kavalír.

No, čas pomalu minul a ženské se začaly za ním otáčet.

$

„Copak vy, Baldo, v chalupě sám? Je to u vás jako mlýn bez vody.“

Jedna dopoví a druhá se hlásí. Už to Isidor uměl nazpaměť. Tak si konečně vybral k sobě persónu, byla milá jako z růže květ, a tak dobrá jako beruška. Blaženě se jim dělo až do smrti, lískové pruty u lesíčka přestaly se dávno chechtat. Jen to v ořeší tichounce šeptá.

$

FÉLINKA

$73

Tady pod krkonošskými horami byl jednou mistr kovář, a už starý jako šedinka. Už nemohl ani perlíkem hnout. Měl doma tři syny, taky je vyučil k sobě, byli z nich kováři. No, někdo by myslil, tolik hochů, kladiva budou jen zvonit a celá kovárna se třást. Ale ve výhni zatím ani uhlíčku a milí hoši se někde povalují pod bezem. Ani pomyšlení, aby na něco sáhli.

Když to starý otec viděl, povídá:

„Co budeme dělat? Takhle vám zplesniví krev! Koukejte, ať přijdete taky z domu. Pomalu nemáme do čeho kousnout.“

Hoši slyšeli tu litanii včera, slyší ji dnes, tak nejstarší Toník vyskočil, a že tedy půjde. Vzal si uzlíček buchet na cestu, aby se mu samotnému nestýskalo, a už je za humny. Ale o něco se shánět, tak dalece mu nevonělo. Buchtu za buchtou pomalu vytahal a teď byl načisto. Třetí den — a nedošel ani tuhle za lesík.

A tak si doma nikdo nepomyslil, a milý Toník je zase zpátky.

Skulil se na lavici a běduje:

„Ach, ach hoši, to jsem tam zkusil, árií to nepřeju našemu Čoklovi, jak mě ten svět prohnal. Sotvaže nohama pletu. Ach, ach!“

A zůstal na lavici ležet. Tatík nad tím škaredil, tak po chvíli vyskočil Venda, že teď půjde on. Taky si napěchoval buchet, kdyby ho potkaly zlé časy na cestě. Ale jde kousek, a zatím ho potkala u lesa stará bába. Vendou to škublo: potkat bábu, a neštěstí učiněné!

„Kam tě sem krkavec nese?“

„Ba to, panáčku, jsi nějak tuze uctivý a umíš dávat pěkné pozdravení! Raděj se vrať domů za pec, pro taková kvítka není ve světě záhonku.“

„I nebrňkej na ty housle! Beztoho tě vyhnal Lucifer!“ A Venda šel taky kus, nežli poslední buchtu vytahal.

Pak chvíli kouká do dálky a pomyslil sobě: Však kdo ví, zdali se tudyhle do toho světa jde! A kvapně se otočil a byl doma ještě dřív než Toník. A už na prahu začal hudrovat:

$

„Ba, je to honěnka na tom světě, i dejte mi s tím pokoj na všední den! Už sotva stojím na nohou.“

A taky se překotil na lavici, aby si po tak dlouhém cestování oddechl.

Nejmladší, Honzíček, dudlal si za pecí na svou harmoniku, poslouchá řeč, a jako by ho píchlo, už byl dole:

„I jste vy to vejpadové! Ani se tam kale neohřáli a budou nám něco na vrbě malovat. Kdo ví, tamhle-li jste byli za lesem!“

Ale vtom hoši vylítli z lavice, a už se na Honzu něco sypalo.

„Tumáš, prej, abys neřek, že jsme ti nic nepřinesli z pouti.“

Honza se chytil za hlavu a běží k mámě.

„Ach maminko, spakujte mi můj raneček, teď půjdu na vandr já. Podívejte, bratříčkové! Už toho mám tady dost!“

Ale matka nad ním sepjala ruce.

„I ty můj hlupáčku, kam by se nedělo! Buď rád, že máš doma teplou pec. Takovým nikde nenesou bábovky pod nos.“

Hoši jak to slyšeli, hned začali zhurta domlouvat:

„I jen ho, maminko, nechte! Však mu neuškodí, vytáhne-li taky jednou paty.“

A to si myslili, takové desatero hlouposti — kluk nedojde ani za obecní pastoušku. Budou se mít čemu smát.

A tak roztrhaný uzlíček s harmonikou na zádech, dal Honza pěkně spánembohem, maminka mu udělala tři křížky, aby ho Pánbůh všude sprovázel, a ten se veselou pustil do světa. Jde, a pomalu přišel taky k tomu lesíčku. A na mou milou! Zrovna ta stará bába mu belhá naproti. Usmál se na ni.

„I pozdrav Pánbůh, babičko! Kampak, kam?“

„Dejž to Pánbůh, Honzíčku, jak vidíš, jdu ti naproti, abys v tom dalekém světě nezabloudil.“

„Ale jaképak strachy, jen se o mne nebojte!“

Byla tam v lese pěkná studánka, rozbalil uzlíček na mechu a dal se do jídla. Babičku taky pozval na placky.

„Jen si se mnou vezměte! Ve dvou lépe chutná.“

$

Když pojedli, babička se ptá:

„A kampak máš, hochu, namířeno?“

„Ale jdu prej někam do světa, kdyby se mi něco hodilo.“ „No, jdi, Honzíčku, jdi, však ty se už neztratíš. Hodnému štěstí přeje.“

A Honza šel. Vždycky někoho potkal, zahrál mu na cestu a peněz měl víc, než mohl utratit. Jde pořád, až před ním samé bory, samé hory, už mu to trvá kolik dní. A dlouho človíčka živáčka nikde nevidět. Ale Honza si jen zadudlal a bylo mu veselo. Teď k večeru už na něj chodilo slabo, točí se pomalu sem i tam, kdepak já se dnes ocejtím? Až koukne a vidí, tamhle v houštině chaloupka, z komína se jí kouří. Honza hned k ní, a on tam starý poustevník, chystá si večeři. Tak zaklepal a zrovna prosí, kdyby ho tam nechal do rána. Děda byl povděčen, že má zas jednou společníka, a povídá:

„I to máš, hochu, štěstí, žes přišel. Potlouká se tu plno zbojníků a s takovými si není co hrát. Můžeš tu se mnou počkat, snad se to časem trochu vyčistí.“

Tak Honza tam zůstal, byl rád, a měl-li dost malou chvíli, jen se roztáhl s harmonikou a na prahu si dudlá. Plynula píseň za písní, a kdo je slyšel, ani se nemohl utrhnout od místa. Jednou, za nějaký den, jel tamtudy taky kníže lesů na koni a hle, poslouchá, co to za divnou muziku. Až to uši lechtalo.

„Medle, medle! Koho to tu, dědečku máš? Že taková muzika?“

„I to sem prej zabloudil nějaký mládenec až od těch Krkonošských hor.“

Kníže se zastavil a povídá:

„Tak, tak! A to jsem sám rád. Takový chlapík z Krakonošovy zahrádky nám bude jen vítán. Ti zbojníci kolem, mohl by nám od nich jednou pomoci.“

A hodil Honzovi lesklý tolar. Za tu jeho líbeznou muziku. Hoch jej obrací na dlani, jakživ neměl tak veliký peníz v ruce. Když milostkníže viděl, jakou má z tolaru radost, ještě mu jich hrstku hodil do klína. Copak mu o tolar! Doma má takovými dlážděný celý dvůr. Honza se jen usmíval

$

a hned musel slíbit, že ty zbojníky vyprovodí! Chce-li to takový pán, něco se musí dělat. Tak ještě zavedne vstal, sebral drobek toho rozumu do hrsti a jde tuhle do nejbližšího dvora. Za ty tolary koupil čuníka a kozu, svázal je lýkem a teď milá hovádka žene lesem. Ale byl to těžký hon! Čuník ječel, chce sem, koza se zas plašila tam, a pořád se nemohli shodnout do kroku. Nešlo to s nimi z místa. Inu, aby vás tatrman vzal! Honzovi už docházel dech. A tak začne ryčet na celé kolo:

„Lidičky, kde jste kdo, aby mi pomohl! Už se s tou havětí nikam nedostanu.“

No, jako na zavolanou byla tu rota zbojníků, koukají, panečku, hoši! Tohle by byla laciná večeře! A hned milého Honzu obstoupili i s tím jeho průvodem a taky mu oba kusy na místě zapíchli. A ještě se smáli: „No, teďko ti snad půjdou líp.“ A myslili, kdovíjaké nářky Honza nepovede. Ale ten jim povídá:

„I jen si, chlapíčkové, nemyslete, že mně to něco udělá! Já jsem je taky ukrad!“

Tak ti, když viděli, jaký je umělec, hned ho vzali mezi sebe a Honza byl jejich. Byla slavná večeře, sud vína vyvalili a hoši hodují. Jedli a pili, až se hory zelenaly. Ke všemu Honza roztáhl svou harmoniku, hraje a hraje, až ti kladli pomalu hlavu jeden po druhém. Nebylo ani s půlnoci, a všichni se skulili do slámy. Tak Honza potahoval pořád míň a míň, až přestal nadobro. A teď kouká, v polici tam svítila ošatka zlata a drahého kamení. Hrábl si do toho a strčil pár hrstek do kapsy. I ti budou kozla vědět! A pomalu se vyloudal ze skrýše. Jde od rohu k rohu, všude škrt! a zapálil, v minutě jim drábovna stála v jednom plameni.

A tak co dál, Honza se s veselou sebral, až mu na cestu svítil nový den. Přijde k milému dědečkovi a zkrátka povídá:

„Tak, pantatínku, nechte všeho a zvěstujte pánovi, že má les čistý. Už tu nepotká ni jediného zbojníka.“

Ale Honza musel přijít sám, všichni ho na tom zámku objímali, a darů dostal, že měl co nést. Chtěl se s dědečkem

$

o všecko rozdělit, ale ten mu povídá:

„Nic, jen si to, hochu, nech! Tvá cesta vede dál, nežli si myslíš. Mohlo by se ti jednou nedostávat.“

Oba se pěkně rozloučili.

Teď si Honza koupil nový mundúr, pingl taky nový, aby nemusel s tím hadrem putovat, a jde, jak mu dědeček ukázal. Cestoval dlouho sem a tam, až tady ho přivítala slavná rezidence. Bylo hned vidět, že je to královské. Chodí a zrovna mu bylo jít okolo královské kovárny. Mistr se tam potil u měchu sám.

„Poslední tovaryš mi utekl, a tuhle do týdne abych měl nový kočár pro krále.“

Honza to poslouchá a hned se přitočil.

„I to já vám, mistře, pomohu. Jsem taky od řemesla, to je nejmenší.“

No, toť se ví, ten chytil Honzu všemi desíti, musel hned zůstat u výhně. A pane, párem jim to šlo hned jinak do noty, práce jim utíkala jako z vody. Mistr byl samý smích. Když kladiva večer umlkla, Honza dostal groš na pivo, mohl si zajít mezi kamarády, kam sám chtěl.

Jednou jde taky z hospody, tma byla jako v sudě, Honza neviděl na krok. Ale nic, jen si vytáhl ten karbulín a měl světlo jako ve dne. Celá ulice byla v červeném ohni. A jak jde, cestou se mu vynašla královská princezna, už Honzu znala, že je z jejich kovárny. A hned byla jako u vidění: „Čímpak si to, Honzo, svítíš?“

„Ale, prej, takovým karbulínem. To já jich ještě mám!“

A jak milé Félince po tom karbulínu oči hrajou, Honza honem povídá:

„Na, a vezmi si ho. A kdybys ještě chtěla, já mám takových doma plnou mísu.“

Félinka karbulín popadla a běží, vyběhla po schodech, hned doma zhasla všechny lampy a ten karbulín si postavila na stolek. A teď toho světla! Král zůstal vyjeven.

„Kdes to, holka, vzala? Takové bohatství!“

Tak Félinka mu všechno povídá, a že Honza jí dal kámen zadarmo.

$

„I to je až k nevíře! Holka, holka, ten člověk je bohatší než my.“

A Honza musel nechat všeho, na místě byl volán do zámku, a král mu povídá:

„Tohle, hochu, nic! Ty dál kovařit nebudeš. Já tě udělám prvním po sobě, a máš-li naši Félinku tak rád, taky ji dostaneš.“

Hned nové šaty, všecko, udělali ho chlapíkem, že by nikdo neřekl. Najednou byl jako májová kytka. Félinka se radostí jen třásla, dušička v ní plesala. Ach, ach! A královský zeť se taky ukázal! Ty kameny dal své nevěstě k svatbě, a teprve lidé viděli, jaký on je vznešený pán.

Slavně žili, v lásce se kochali, pomalu byl rok a Félinka

$

povila děťátko. Klouček jim rostl jako z vody prut. Až jednou si Honza taky vzpomněl, co dělají doma jeho rodiče. Vyjevil se s tím, že by je mohl taky navštívit. A Félinka hned tak, tak, jen ať jede, když tolik chce. V ničem ho nezrazovala.

Tak Honza jde, a přišel zas do toho lesa, jak se tehdá honilo tolik zbojníků. A to on nevěděl, že se tam zatím nasadili noví a ještě víc. Teď tady jede, jede takový pán, samé zlato premované na sobě, a vtom milí zbojníci tu! Sesypali se na něj ze všech stran, hurá! a Honza byl v jednom kole. Nemohl se ani hnout. Ti mu hned zlaté premování svlíkají, kabát, všechno, nenechali na něm ani holou nit. A stál tam hastroš v zelí, toho stáhli, a Honza chtěj nechtěj musel se do milých hadrů obléci. No, tohle bylo nadělení! Můj ty smutku! Ale těšil se, aby už byl aspoň doma! To je let, co nikoho neviděl!

Tak přišel šťastně, bere za kliku, vtom už hoši vyletěli.

Honza! Honza! Koukají a samý smích, no tys roztočil svět! Máma s tátou taky spínají ruce, bože, co nám to přišlo za hastroše! Ale Honza si zvedl hlavu.

„Jen kdybyste věděli, co nevíte! Já jsem sardinský král!“ Chytali se za hlavu, co že to blábolí, tak aby jim dokázal, povídá:

„No, nechcete-li věřit, budu teď psát své Félince a uvidíte hned.“

A zrovna se shání po kousku papíru. Není tu někde aspoň škartka? Jen co by se vešlo dost kratinké psaníčko? A když po celém stavení nenašel nic, prosí otce:

„Dejte mi, tatínku, nějaký groš, ať jim tam napíšu.“

Ale tatík se uškubl, bodejť, bude si nerudá ještě dělat své blázny z někoho! A nedal mu nic. Naštěstí jede tudy ten lesů pán, zlámal si po cestě nápravu a Honza mu ji v rychlosti stloukl. Dostal od ní víc než groš a teď honem píše. Všecko své manželce vyjevil, co se s ním stalo, a jak to má udělat, aby za ním přijela.

Tak Félinka se bezmeškání vydala na cestu. Jede jen v rozbité korbě s dítětem, aby je nikdo nestíhal. Ale jen

$

vstoupila do těch lesů, a zbojníci tu! Bylo jich zrovna čtyřiadvacet, jak jí Honza psal. Na místě ji zatáhli a hrnou se ze všech stran. Vtom ale Félinka zdvihla zlatý kalich, měla s sebou i hostie (ty omočila v jedu), a tady volá:

„Kajte se všichni Bohu, neb jsem svatá Agáta a snímám hříchy ze světa.“

Do těch jako když uhodí, hned padli dokola na zem a sbírají kdejakou modlitbičku. A Félinka jde a milé hostie jim rozdává. Ale sotva ji který spolkl, tak se skulil a už dál nedýchá. Zůstali tam ležet do jednoho.

Pak teprve Félinka jede dál, a když přijela ke kovárně, že si dá tu rozbitou korbu spravit. Ale jiného k tomu nechtěla než Honzu. Přišajdal se v tom hastruším kvádru, až se lekla — tohle je můj Honza! Ani poznat ho nemohla. Ale neříkala nic. Honza chytil kladívko, do korby řínk! Jen se to rozsypalo. No, tys to spravil! Táta, hoši, všichni ho ženou od toho dál, ale Félinka ne, ne, chtěla mít korbu jen od Honzy. A on ji schválně tak dorazil, aby žena nemohla dál, aby tam musela zůstat i s dítětem.

Přišla noc a Félinka zůstala v sednici. Ostatní vylezli na půdu a Honza že si ustele v kovárně u té rozbité korby. Však otep slámy tam měl. Ale dlouho tam nepobyl.

Když nahoře všechno spalo, přiloudal se do sednice, pěkně se omyl, přistrojil se do královských šatů, které mu Félinka přivezla, a teprve se jak se patří objali. Teď dali na stůl ten karbulín, děťátko taky posadili doprostřed, každý je vzal z jedné strany za ruku a začali mu kolem stolu zpívat. Sednice byla jako v ohni. Zpívají vesele a na radost ze šťastného shledání, a jen se točí okolo milého hošíčka. Vtom se Toník nahoře pohnul, koukne skulinou, co se to děje, a už byl vzhůru a jako vyjeven!

„Pro pána, lidičky, vstávejte. U nás je svatý Josef s panenkou Marií — neslyšíte, jak tam Ježíškovi zpívají?“

Tak ti honem dolů, každý jak byl, a na prahu klesá jeden vedle druhého. Félinka kouká, točí se po Honzovi: „Kdepak jste nechali Honzu?“ Ten je prej v kovárně. Tak hoši pro něj.

$

„Honzo, vstaň, pojď se honem podívat, kdo to k nám při-83 šel.“

Ale Honza se v kovárně ani nehýbal. On tam ty své hadry vycpal slámou a ani se nehýbal. Když ho nemohli pořád vzbudit, Toník ho chytil a nese ho tam. Ale v tom honu ve dveřích klopýtl, Honzu tam upustil a teď všichni vidí, z milého Honzíčka leze sláma! Jen si pomyslete, co se s ním stalo! A máma hned k němu a spustila usedavý pláč. Tu teprve ji Honza objal.

„I neplačte, maminko, vždyť já jsem tadyhle. Už to není ten váš Honza, ale sardinský král, pořád jste nechtěli věřit.“

Teprve ho poznali po hlase, hned všichni na zem, objímali mu kolena a Félince taky. A prosí jeden přes druhého, aby jim to odpustili.

To bylo najednou radosti v chudé kovárně! Honza jim tam nechal peněz, že mohli být do smrti pěkně živi, a když se s nimi rozloučil, jel s Félinkou zase domů. A tam kraluje ve vší slávě až podnes.

$

NEBESKÝ MLÝNEK

$84

Ach, kde jsou ty doby, kdy se u nás ještě stavoval Kristus Pán — co nebeského štěstí po něm zůstalo! Kudy šel, konvalinky kvetly, a kam se podíval, vonné stolístky rozpučely. Proto jich bývalo tolik v Čechách. Všude jen úsměv, dobré slovo panovalo. Lidskému srdci bylo jako v pohádce.

Jednou jasná hvězda jako oko boží spočinula nad chatou, co stojí tamhle nad Kozlovem u cesty. Bydlel v ní děda se svou bábinkou, a dlouho už, dlouho. Však tu zběleli, vida, jako dvě šimlátka. Říkali si Janoušek a Januška, jako za mladých let.

„Copak se ti zdálo, Janoušku?“

„I co jiného, o tobě, Januško.“

„A medle, co jen pořád huhleš, Janoušku? Co jen tolik huhleš?“

„Ale co, žvatlám si tvoje jméno, Januško. Líbí se mi čím dál tím víc.“

Měli u sebe vnoučka Péťu po nebožce tetě a nic se jim nestýskalo. Hošek veselý, bylo se pořád čemu smát. Když přestal Janoušek, začala Januška, teď spustili oba a hned všichni tři.

{„Ach, ta naše chaloupka,

to je naše nebe - - -“}

Dnes měli u sebe nocleháře, a jako by jim bylo dvojnásob veseleji. Kdo jen to je? Takoví pantátové, oči jim svítí jako po sluníčku a slova zrovna rozkvétají v ústech.

Sotva začalo svítat, Janoušek vyskočil a pobízí bábinku:

„Abys, Januško, chystala snídani! Poutníci, trvám, říkali, že hodlají časně ráno dál.“

„I jen se neboj, nenecháme je odejít bez jídla. Žaludek nalačno je největší vrtidlo.“

A Januška hned čachtá kolem plotny, honem i to, ženské ruce jsou divotvorné. Všechno v kuchyňce letí jedna dvě. I nedlouho bylo, a bábinka nosí na stůl. Avšak pozemské oko nevidělo, jak se jim pojednou postřel sněhobílým ubrusem, dokola andělíčky vyšívaným, i jak spanilá kytka, poslíček božích lučin, zavoněla uprostřed. V sednici bylo jako ve svatyni. Vtom taky u komůrky vrz, a oba poutníčkové tu.

$

„Tak pojďte, pojďte, však jsem vás už chtěla volat. Je na stole.“

Všichni se vítali milým úsměvem a hned plno řeči, jak se jim tu spalo a zdali myši hadraby tuze nebláznily, když Pán koukne na ten utěšený stůl.

„Ale, babičko, snad byste nemyslila, ke všemu takovou škodu!“

„I bodejť, jakápak škoda! Však proto chudáci nezchudneme.“

A tak co, Pán pokynul a všichni usedli.

Petr si vybral místo vedle hocha, pohladil ho a povídá: „To máte hezkého synka. Bůh s tebou, dítě.“

„I kdepak syn!“ usmál se Janoušek. „To nám zůstalo vnouče.“

„No, máte aspoň pro potěchu. A jak mu říkají?“

„Prej, ani byste neuhodli… Péťa, je málo takových jmen v okolí.“

Svatý Petr poslouchá a hned se pochlubil:

„I vida, jmenovec! No, může se čehos nadít.“ A šeptá hochovi: „Kdyby se ti jednou stesklo, jen se přihlas.“

Když hosté dojedli, vyslovili dík a Pán se ptá:

„Čím se medle máme odsloužit?“

V tu chvíli kvítky někde zavoněly, housličky samohudky zahrály. Listí si kolem chalupy šeptalo radostné aleluja.

„I čím byste!“ povídá Janoušek. „Od srdce přáno, z ochoty dáno, viď, Januško. Vyspal se chuďas u chuďasa. Nejlépe bude, necháme to uležet na věčnou oplátku.“

„Snad přece by vás něco potěšilo,“ zvídá laskavě Pán.

Že přece něco? Januška si dávno přála kanárka, ještě nikdy neměli takovou radost v domě. I poškubla Janouška za kabát.

„Tak, hloupej, zmiň se o něm, když tolik pobízí!“

Janoušek se ohlédl, vidí její žádoucí oko, a tak pomalu povídá, jako by slabikoval:

„Inu konečně, když by to muselo být, tuhle moje Januška už dávno stůně na kanárka, to by ji tuzince těšilo.“

Pán se usmál, přání jako pyramida, i kývl hlavou:

$

„Má ho mít.“

A na mou milou! Ani nefoukne a na stěně vám klec, po zlatě se leskne, a v ní poskakuje ptáček jako kytka vystrojený.

Tak tohle že je ten kanárek? Všichni koukli vyjeveni a ne se nadívat na ten div. Ach, bábinka má svého kanárka! Zaplácala do dlaní jako malá holka nad panenkou — jemine, jemináčku!

Vtom ptáček zazpíval, jako že korálky sype, až usedá duše. Všichni byli nad tím zrovna v devátém nebi, radost je chytla do náručí. Ani si nevšimli, že oba poutníci zatím ti tam, ani dveře neklaply.

Janoušek měl teď pilný úkol, chodí denně na semenec a všechny pochoutky shání pro milánka. Jako by tu byl najednou první osobou. Avšak zato bylo v chaloupce zpěvu, že to dál nejde. Jak milý kanárek spustil, hned všichni kolem klece a dušička se jim může rozplynout. A to trvá od božího rána do samého večera. Kde jen tolik písní nabere? Naše chaloupka nevycházela z veselí.

Ale, jak povídám, blaho nemívá zvyk posedět dlouho na jednom místě. Aniž se kdo nadál, přišlo jedno z těch hubených let, samé nečasy vám, pole, louka, sad nic nevydaly. I do naší končiny se zatoulala bída, škaredá fída, a roztáhla se po vůkolí. Hlad! Hlad! Jinou písničku neslyšet. Lidé se potácejí, učiněné stíny, a padají jako mouchy.

Ani u Janoušků nebylo jináč. I ten kanárek, celá jejich radost, přestal plesat — ba, není do zpěvu, je-li všechno kolem smutno. Péťa vidí s žalem, jak jeho starouškové kloní hlavy, a jen je položit do truhly. Jak by neželel? Až mu slzy zalily oko.

A tak když byla nouze nejvyšší, Péťa se dívá jednou po nebi — pane, kdyby tam tak uhlídal toho kmotříčka, to by bylo něco! Myslí si, zakývnu na něj, jistě by mi něco poslal po nebeské poště. Vtom zavířil divý rarášek, a než se hoch nadál, ujal ho a letí s ním, letí, a zrovna do náručí svatého Petra. Díval se právě nebeskou končinou, je-li všechno v pořádku, a najednou taková návštěva! „Namoutě,“ zasmál se, „divžes mě, hochu, neporazil!“

$

I měl z něho takovou radost, že se zapomněl ptát, co ho sem vede. Hned mu ukazuje tisíc lákavých věcí, co by mohlo hocha potěšit, tuhle botičky samoběžky, tu zas housle samohrajky… Ale Péťa se uzdráhl na mlýnek, co mlel samé jídlo. „Tohle můžeme, kmotráčku, potřebovat!“ a jen po něm dychtivě sáhl. Už ani mnoho řečí nenadělal, jen že — bábinka, dědoušek vás hodně pozdravují, a už aby byl doma. Vtom se vedle nich sklenula duha, jako hlásný jiné pohody, a milý Péťa po ní sklouzl a hup, tuhle zrovna k nim. Ani promluvit nemohl:

„Bábinko! Dědečku! Koukejte, co nám ten kmotříček posílá.“

A hoch začal honem mlít, v minutě byl jídel plný stůl.

$

A bylo jídel blahoslavných, že oko ještě nevidělo. Všichni zas po dlouhé době jedí, jedí, až jim tváře do kolečka rozkvetly. A tak bída, škaredá fída, se ani nestačila odtud klidit. Kanárek taky začal zpívat, divže duše neroztaje. Všechny smutky odletěly jako hejno špačků.

Bábinka měla teď hon! Co pocestných, i domácích šlo kolem, jen volá a volá: „Pojďte taky na uctěnou! Jen se stavte, stavte!“ Mlýnek ochotně počastoval, vydává dary nekonečné. I ze zámku na Kozlově přišel jeden čumílek, však na mou pravdu, takovéhle pamlsky ani u nich neplatí. Zrovna se jazyk plašil, že vám nelžu. — —

V ten čas na blízkém zámku kníže Ratmír vdával dceru. Pravda, u takových se bída tak hned neusadí. I bylo tam šumu a shonu mnoho. Všechen Kozlov voněl, jen se peklo ve dne v noci. Kuchyňské už byly z toho zmatené. Vtom si jedna vzdychla:

„Takhle mít na ty koláče mlejnek! To bychom si vejskly.“ Zaslechl to panský kočí Valkula a hned to s ním škublo: „Počkej, já Lízince ten mlejnek potají vypůjčím. Má pro mne jen hranaté slovo, snad se taky konečně usměje.“

I jde, už samý večer, přitočil se k chaloupce, a sláva! Mlejnek tam sedí na okně. Podlezl, jen ruku natáhl a byl jeho. Držel ho jako svátost a upaluje, co mu nohy stačí. Když byl už hodný kus, napadlo ho — což abych ten mlejnek zkusil taky sám! Naschvál, co mi nadělí. Zatočil kličkou, ale nastojte, ta mu na místě palec urazila. Oho, s tebou není mého společenství! Již chtěl bolestí milým mlýnkem bacit, ale pak si myslí: Želeli by, stařečkové, jen ať jim slouží do skonání. Však sem tam něco od bábinky smlsnu, za ten palec to stojí, a donesl zas milý mlýnek na své místo.

A tak na chaloupce pod Kozlovem mleli dál, bábinka jen zve a častuje, mohla se všechna rozdat. — Já taky šel jednou kolem, a co byste řekli! Nandali mně vám tam ranec, div jsem se nepolámal. Ještě dodneška jsme ho nestihli pojíst, taky že nelžu!

$

SLAVÍK, VESELÝ TOVARYŠ

$91

Za onoho času panoval v jedné zemi král a ten snad ani nevěděl, co je na světě zle. Život mu plynul jako s medem. Jen samé radovánky a zas hodovánky, jiného tam neslyšet. Ráno začali a večer nevěděli, kdy jako skončit. Inu, co jsou páni, to jsou páni!

Avšak i plná ošatka se jednou rozsype, a ani nepomníš.

Ten král měl tři dcery, každá jako růže květ, malíř by to lépe nesvedl — jenže tak pyšné a naduté jako ty pávice. Mohl je pozdravit, pěkně se poklonit, jen takhle bradu ohrnuly a šly dál, hlavu až do oblak. No, byly z toho řeči bublavé — přece holky z takového chování, a nedovedou ani poděkovat.

Povídá se, povídá, až taky doslechla z černých lesů Hadule, ta mosazná bába. Shání jednou po háji divoké koření a zrovna si umínila: Počkej, to já ty holky taky vyzkouším, co je na tom pravdy. A už se šourá po milé rezidenci, kde by je uhlídala. No, nemusela dlouho koukat. Jen malý kousek a hle, tady plavou všecky tři, a v samém herbábí, ani jim nestačí ulice.

„I ručičku líbám, milostslečinky, požehnej Pánbůh a všeho nejlepšího!“

Ale ty jen švihly okem, na Haduli se ušklíbly a jakoby nic, kroutí se dál. Nestála jim za slovo. A tak milá bába zakývala hlavou, zvedla hůl a vrky brky, něco si zahuhlala. A vtom se ty princezny ztratily, jako by je sfoukl ze světa. Byly vám pryč.

Sotva to došlo na zámek, král i královna zůstali jako dvě sochy. Života v nich nebylo.

Komorní hned lítali, samé běhání po městě a sem a tam, ale kde se mohly naše princezny podět, to suď milý bůh! Ani hádanka neuhodne.

Ta Hadule se ještě klátila v ulici, když to kolem ní supe, dupe a houf biřiců tu. „Cos ty zač?“ A že ji nikdo z domácích neznal, bábu v běhu popadli a hup s ní do vody, do té divoké Hltavy. Jen se nad ní tůň zachechtala. To štěstí, že šel kolem Slavík, veselý tovaryš, písničku si zpívá. A když dozpíval, koukne, ó, ó, dušička se topí, což ty, Voříšku, nevidíš?

$

A honem na psa: „Hop a dobře chop!“ Ten skočil, jednou dvakrát se ve víru překulil a už má Haduli u břehu. Babice se na hocha usmála, a jako že struhadlo drhne, povídá: „Rata, rata, otevřel nám vrata! Že tě, panáčku, stará bába nemrzela, nebudeš litovat. Kdyby tě jednou cesta zavedla, mlč, já si taky vzpomenu.“

Ještě nedořekla a zmizela mu před nosem. Slavík si myslí:

Dobře, dobře, a začal novou písničku.

Už minulo kolik dní, a zprávy o holkách žádné. Když to nikam nevedlo, král dal potáhnout město černým a vyhlásit mandát, kdo by jeho princezny přivedl, že nebude na nic koukat, ani na půl království ne. Jen kdyby je už měl doma!

$

Ale kvítí kvete, opadává a nikdo se tak dalece nehrnul. Všichni to těm fiflenám přáli, že je od nich svatý pokoj.

Až takhle jednou, byl modrý pondělek, a hulán jeden přijde do zámku. Zaklepal na dveře a povídá:

„Milý králi, vidím, žes v tom zármutku postaven, já bych šel princezny hledat.“

Ten ho s nádherou uvítal a hned se ptá:

„Kolik bys potřeboval?“

„Prej dvě stě zlatých.“

Tak ho vede do své pokladny, co chtěl, mu odpočítal a povídá:

„Najdeš-li je, půl království bude tvé.“

A ještě se hulánovi poklonil. Ten se rozběhl do světa, kapsa mu vesele chrastí a oči kvetou všemi plamínky. Ale sotva byl kus, kde ho známý nepotká, pěkná krčma na něj pojednou zakývla. Nedal se dlouho pobízet a milý hulán byl skokem tam. Pije a pije a při plném korbeli na princezny docela zapomněl.

Minula doba, nikdo se nehlásí, král vydal nový mandát. A ještě slavnější. Byl zrovna takový pondělek a jeden myslivec si povídá: „Což abych to taky zkusil! Najdu je, najdu, když ne, ne. Nějak se to zamluví.“

I zaklepal na zámku: „Milý králi, vidím, žes v tom zármutku postaven, šel bych taky princezny hledat.“

Král se mu zas poklonil, a kolik by prej potřeboval? „No, nevím, jak mě dlouhá cesta povede. Jsou na tom světě všelijak spleteny — prej tři sta zlatých kdybych dostal.“

Dobře, král mu je vysázel, kamarádu tiskne ruku, byl rád, že se zas jeden vynašel. Jen abys, hochu, dobře pochodil!

Tak myslivec jde, cesta ho stejně vedla, kudy už jiní šlapali. Nežli se nadál, je taky u krčmy. Ani nemusela dlouho kývat, poslechl ji jako žáček a už stojí na prahu. Hulán, korbel před sebou, zdaleka pozdravuje:

„I vítám tě, milánku, u nás! Snad nejdeš taky někoho hledat? To se podívej, já už svou princeznu našel — a ju-

$

chú!“ zvedá pěnivou skleničku nad hlavu. „Tuhle pojď a raděj si přiťukni, teče jako po provázku.“

A už chytil myslivce pod paží. No, jaké dlouhé pobízení, ten byl skokem u mázu a chutě se přichytil. Jaképak dlouhé cesty, tady to jde pěkně zkrátka.

A tak se dva kumpáni našli, šenkýř se nestačil otáčet.

Král doma čeká, už to trvalo dobu, ale pořád nic. Ani hlásek se neozval. A tak co dělat, vydal ještě jeden mandát, a to bylo už potřetí. Bubny po městě bubnují, trubači v ulicích troubí, poslouchá je taky Slavík, veselý tovaryš, a když uslyšel, běží domů k staré matce:

„Ach maminko, víš-li ty co? Už zas vyšel nový mandát na ty princezny. Kdybych věděl, že mi štěstí podá ruku, hned bych se taky rozběhl.“

A plamínek mu zasvítil v očích. Matka se na něj usmála a povídá:

„Vidím, že tě dobrá touha chytla. Jdi, synáčku, jdi! Máš štěstí své vyvolené, a kdyby se s tebou dohodlo, na starou matku taky nezapomeň.“

Ještě bubny nedozněly a Slavík bere na zámku za kliku.

„Milý králi,“ povídá, „vidím, že jsi v tom žalu postaven, rád bych ti vrátil veselost.“

Ten se podivil nad hochem, sotva mu první chmýří posedlo bradu.

„A ty že by ses odhodlal? Už tu byli jinší a není po nich dodneška slechu.“

No, ale viděl, veselý hoch, takovému každý k službám. A tak se ho optá:

„Kolik bys na to potřeboval?“

„Ještě nevím, králi, kde líska roste, i těžko předem louskat oříšky. Až po činu milá odplata.“

Tak ale král mu nahrnul nesčítaně, aby nebylo nouze, a povídá:

„Jdi tedy, jdi, a dobře-li pochodíš, ani já tě nezklamu.“

Malá chvilka, a Slavík je za branou. Vesele si pohvizdoval, hojá, hojá. Cesta ho vede, vede přes ty hory, kopce zele-

$

né, až se pomalu ocejtil v hlubokém lese. A tu pojednou tma, že nevěděl ani kam šlápnout. Oči mu zalepila. I mate se chvíli v houští, když tady vidí, černá paní Noc seděla na kameně a dlouhé vrkoče si rozplétá. Padaly jako stíny dokola. Slavíček honem k ní a povídá:

„Zdráva, matičko! Kudy tu cesta? Je pozdní hodina, kdybych našel dost malou chaloupku, aby se dalo přespat.“

Noc koukla a už otvírá velikou knihu. Měsíček jí honem posvítil.

„Aha, tady jsi, hochu, zapsán. Dobře, dobře, jen se u mne ohlas, ve dne najdeš sám a v noci ti povím. Jen tudyhle a pár kroků chaloupka stojí. Přespíš jako v oleji.“

Ukázala, a měsíček ho vzal ochotně za ruku. Hoch přijde, a hle, chajda se tam krčí jako zamáčknutá. Koukne okýnkem a viděl, na lavici sedí baba, černého kocoura si chová na klíně a ten jí místo lampičky očima svítil. Slavík se chvíli rozmýšlel, až přece zaťukal na vrátka. Že kdyby ho tu nechala do rána.

Baba mrkla do tmy a zaskuhrala:

„Což je o to! Ale staví se u mne každou noc čert a ten by ti ráno dal. Ještě tak mlaďoučký, bylo by tě škoda.“

Když se jí Slavík nehýbal, Hadule se lépe podívala a povídá:

„No, žes to ty, nějak to spravíme. A jářku, nejdeš taky hledat ty princezny?“

„Jdu, babičko, jdu!“ povídá Slavík. „Nemohla byste mi o nich něco povědět? Takové babičky bývají u samého pramínku.“

„Abych ti řekla, byly tady u mne, a všechny tři. A kde jsou teď, to ví sám rarach. Ale napni kapičku uši a v běhu se dovíš.“

Jen šustla Slavíka pod peklík, roštím ho zarovnala, když jedenáctá klapla a milý čert tu. Zatočil se dokola a zrovna na babu:

„Fí! Fí! Koho tu, starý věchte, máš?“

„Koho bych! Ledaže jsem si ježka nasadila, aby mi vyplenil stinky po koutech. Tuhle jez a mlč.“

$

A Hadule přednáší pečené hadí ocásky. Ten ještě lítal po sednici, když ho ta vůně omámila. Skokem zasedl a jí, jen mu lupalo za ušima. Baba šachtá kolem a hořekuje: „Co já mám tuhle se vším práce! A on beran jedna mně i ty holky odnese! Přece mi na něco sáhly. Kams je mohl jen zarotit?“

Čert si chutě pomlaskoval a mezi jídlem povídá: „Kdepak, nechávat je tu u samé cesty! Holky musely dál. Uklidil jsem je až na tu pustou horu Kobylu, co ani všivec neroste, chacha! Je v ní hluboká díra, tak holky pěkně tam a skálu na ně, tu neodvalí ani ďas, chachá!“

Slavík měl pod pekelcem sto uší. Zatím hodina odbila, kohout někde zakokrhal, a čerta jako že píchne, byl tentam. Hoch si teprv do vůle poležel.

Ráno vstane, Hadule už nesla snídani a povídá:

„Tak vidíš, holenku, zkoušek tě to bude stát až dost. Ale máš pevnou vůli a takoví se neztratí. Půjdou ti cesty vlevo, vpravo, jen se drž té, kam se ti pokloní keř růžiček. Už tě tam vždycky uvítá.“

Pomalu bylo po snídani, Slavík se ohlíží, kdyby tak bylo něco zakouřit.

„I copak je o to!“ A Hadule mu v letu podává pytlíček divokého koření. „Tuhle si zakouříš a budeš mít obrátkou síly, ani tě nezmůže ten dvanáctihlavý drak. — A hleme, na co bych ještě zapomněla! Už víš, v jaké jsou holky ukrutné díře. Tuhle na lano, to si vem, bude ti dobré. Jak jen budeš dlouhé potřebovat, samo se ti natáhne. Jen tolik ti řeknu, ať se vyhneš ošemetným kamarádům! Takoví pizdí sekyru věk a pořád nic nenaštípou.“

„Dobře, dobře, babičko!“ A Slavík jde. Ochotná cesta ho vzala za ruku. Ani se kale nenadál a hle, hospoda tady. Taky se na něj pěkně usmála. Oba kumpáni tam ještě výskali, juchú, a hned na milého Slavíka:

„Hej, kamarádíčku, kampak? Pojď mezi nás. A jdeš-li taky ty princezny hledat, jen je pusť k vodě!“

Oba ho hned měli v kole, jen si vesele ťukají a sem a tam. No, Slavík na chvíli prodlel, i útratu za ně zaplatil a poté povídá:

$

„Nic, hoši, já nemám na vaše zástoje kdy, musíte si k sobě hledat někoho jiného.“

A rázně vykročil dál. Hulán se otočil a dloubl myslivce.

„Hleďme, že ten paděrka něco ví! Jde jako po jistotě.“

I zdvihli se oba a alou za ním. A jen okolo něho čmuchají. Ale Slavík si jich tuze nevšímal, měří svou dálku a kouká, kde by uhlídal jakou kobylu, ať dlouho nezahálí.

Malá chvilka, a pojednou fú, fú, jako že se všecko zblázní, taková futeř se jim přihnala do cesty a randabas učiněný. Kde co, láme a bere, stromy se potácejí jako opilci a jen to v nich kvílí. Hoši se tam chytili hrůzou za patník, aby je něco neodneslo.

Vraťme se! Vraťme! volají na Slavíka. Ale ten si klidně zanítil svou dýmečku a milá futeř jako na komando zalezla, není jí víc. A Slavík zas rázuje dál. Ti když viděli, taky skokem za ním a jen bublají — vida, bude on něco vědět, bude!

Teď pár kroků, a ukázaly se jim dvě cesty, jedna hladká, pěkně šlapaná, ale po druhé aby se tloukl ras. No, hoši nečekali a už je vede pěkná cestička. Jeden živý květ ji vroubil. Ale Slavík koukne a hej, tady se mu kloní keř růžiček, pěkně se usmívá, i beze všeho dalšího se rozběhl cestou necestou. Kumpáni jen zakroutili hlavou — aha, rád by nás spletl! Chvíli tam čekají, a když nic, pustili se taky za Slavíkem. A podívejme, jen malý kousek a ona pěšinka jako po mejdle. Slavík měl oči plné plamínků. Už utekla hezká doba času, najednou před nimi končina jako v předpeklí. Nikde ani kvítka, božího dítka, ani broučka, božího vnoučka. A tamhle se zdvihá kopec, učiněná Kobyla. Smutno je tu, až zebe v duši. Hoši zas dotírají: „Do jakého pekla jen tohle vede! Vraťme se a utíkejme!“ Ale Slavík jako že neslyší. Skokem byl na Kobyle — a jej, co tu je za skálu! Obešel dokola, zkouší ji zvednout, ju, tu by ani pár volů nezmohlo. Takový placák! Hoši si zatím dole sedli a jen se dloubají: „Ten něco ví! Už je to tak!“ I žádná milost, taky skočili a za ním na milou horu tam.

Slavík se ještě hmoždí — povolí to, nepovolí? Když oba nad ním stojí jako dvě rafiky.

$

„Tak co, hoši, jste tu, pojďte mi taky jednou zatlačit! Ať se to kousek hne!“

Ti se rameny opřeli, tlačí co síly, ale všechno marná sláva. Placák se jen smál. Už u toho kleli nemravně. No, Slavík je chvíli nechal, cpe si pomalu z pytlíčku pár bafů a povídá:

„Počkejte! Zkusím to zas kapinku já.“

Do milého placáku šťuch, až to v něm luplo, a na mou pravdu! už se koulí z černé Kobyly až kdovíkam. A teď se mohli všichni vyjevit — ona tu díra, div je nespolkne. Slavík z té radosti nevzpomněl a povídá:

„Tak, hoši, princezny konečně máme! Jsou tam. Jen jak teď dolů?“

Vytáhl provaz a prej, jiná pomoc nebude, jeden že vždycky poleze, a kdyby bylo zle, ať na ně zatřepá, No dobře, nejdříve měl do toho jít hulán. Leze, leze, ale najednou ý Jene, Trijene! Lano měl u konce. Koukne a ona taková hloubka pod ním! Strach na něj sáhl a milý hulán jen třepe, divže lano nestrhal. Honem ho vytáhli, klepal se jako nevímco a byl rád, že je už nahoře.

Tak teď aby lezl myslivec. Taky se spustil, ale jen malý kousek a začal s tím třepat jako bláznivý. Prej, do živé smrti mě tam nedostanete! Jaká pomoc, zbývala řada na posledním, na Slavíkovi.

„Nic platno,“ povídá, „polezu teď já. Ale tolik vás prosím, mám doma starou maminku, kdyby něco tento, co by si nebohá počala! Tak chytněte lano dobře do ruky a bude to.“

Hoši pokývali hlavou a jen se v duchu smáli, jak mu zatopí. Teď Slavík leze, pořád hloub a hloub, lano se mu po vůli natáhlo, až se ocejtil načisto dole. Najednou taková louka, a tři zámky na ní svítí jako div, jeden vedle druhého. Všecko jako na jiném světě. Slavíkovi až hrklo v duši. Ale byl jednou tu, tak žádné vrtochy a pustil se do prvního zámku. Vejde do veliké komnaty a vidí, holka tam vije věnec, samé kvítí zlaté, a tolik se usmívá. A to byla ta Eurosína, nejstarší princezna, Jak ho zhlídla, honem k němu a div ho radostí neobjímá.

$

„I vítám tě, Slavíčku, k nám! Bylo by všechno hezké, jenže nevím, jak obstojíš. No, tuhle máš takový meč, seká jako divý, snad tě vyseká.“

A ten věnec mu posadila hlavu. Aniž spolu dojednali, vtom se začal celý zámek třást a její muž byl tu. Drak jako drak, sedm hlav mu rejdilo v týle. Sotva stačila Slavíka schovat za záclonu.

„Čuchy, duchy! Koho tu, žahule, máš? Dej ho sem, nebo tě roztrhám i s ním.“

A drak rotil jako sto hromů. Tak Eurosína povídá: „Nezlob se, mužíčku, všechno ti povím.“

A vede mu Slavíka.

Ten ho drobínek ofuněl, zaohnil po věnci a káže:

„Když tu už jednou je, dej nám něco k obědu, aby se posilnil. Budeme se spolu o ten věnec potýkat.“

I jedí a drak pořád na něj:

„Ber, ber, ať taky něco porazíš.“

Ale Slavík jen do toho dloubl, vyndal si svou dýmačku, pomalu zanítil a povídá:

„Jenom ber, kamaráde, sám. Já už mám dost.“

No, ten se dlouho s mísou nemazlil, bylo to v minutě v něm. Vzal Slavíka a jdou, jak byla ta zelená louka, a drak se divě zazubil.

„Abys tedy věděl, zkusíme, kdo s koho.“

Ale než mohl dost málo mrknout, Slavík se jen rozehnal a všech sedm hlav se koulí po zemi. Ulítly, jako když foukne. Eurosína se jen zajíkla.

„Milý hochu, mne jsi vysvobodil, ale dál čeká jinší túra. Nevím, nevím.“

I vede ho chvatem do druhého zámku, kde seděla princezna Radomila. Ani se neptejme, jak byla taky ráda. Ale sotva měla kdy navlíknout mu svůj ohnivý prsten, pojednou se všechno třese a její muž tu. Devět hlav mu rejdí v týle. Honem schovaly Slavíka za záclonu, když drak zafuněl:

vy

„Čuchy, duchy! Koho tu, žahule, máš? Dej ho sem, nebo tě roztrhám i s ním.“

Princezna leknutím vyjekla:

$

„Nezlob se, mužíčku, nezlob!“ A pomalu odhrnuje záclonu. Ten kouká, co za chlapíka, když mu taky ohnivý prsten šlehl do očí. Jen to s ním divoce škublo.

„Něco nám přece podej, ať se červíček posilní. Hahá, budem se o ten prsten potýkat.“

Sedli za stůl a drak ho jen pobízí:

„Ber, ber, ať něco porazíš!“

Ale Slavík jen do mísy ďobl, a nohy křížem, už si pěkně dejmá. Tabáček jako mandle. Ten měl oběd v letu v sobě — tak, a teď prej půjdeš, ať zkusím, kdo a co jsi zač.

Vyhlíží na louce místo, kde by se dobře rozjel, když něco fiklo a půl tuctu hlav se mu koulí po zemi. Divoplod vyletěl jako ďas, jen pod ním louka duní, a hr, hr, jen rozdupat, co živé. No, Slavík taky nelenil, seká to v jednom kuse, hlavy lítají jako osečky, až byly do jedné dole! Tak!

Holky samou radostí zavýskly. Draka zas hodily do jámy, něčím ho zamuchlaly, aby druhý neviděl, a všichni rovnou do třetího zámku. Tam seděla nejmladší Amálka. Seděla smutně, dušičku jako v pasti. Ale jen zhlídla Slavíka, všecko v ní zahrálo, a neví, co radostí činit. Směje se a plesá, vine se k hochovi, až mu ze všeho vtiskla na čelo polibek. A co se nestalo! Jenom ho políbila a pojednou mu zablýskla na čele hvězda, svítí a hoří mu tam zlatá hvězdička.

Slavík si chvilku odpočinul a holky teprve viděly, že tohle není všecko! Ještě tu je třetí drak — jen pomyslit a srdce omdlévá. Ten, ten má dvanáct hlav, a jednu hroznější než druhou. Hochu, aby s tebou byla ruka Páně a všichni svatí!

Ani nemohli dojednat, a divotvor tady. Jen uhlídal tu hvězdu a zarotil jako sto ďasů:

„Cos mě přišel, zmetku, škádlit? Pojď, za ten polibek se budem potýkat.“

A už jim louka nestačila, jaký hon. Slavík byl jako v ohni. Meč mu lítá, hlava se sype za hlavou, ale pořád jich tolik! Mlha mu zalila oči, kam se jen poděje? Ale vtom nabral poslední sílu, hvězda na čele zablýskla, veselé světlo, a už

$

není živé hlavy. Porubal je do jedné. Obr se svalil jako trám.

Teprve byla radost učiněná! Ani jim zámek nestačil. Holky se div nedaly okolo Slavíka do tance. Ale ten povídá:

„Nic, abychom už byli zase nahoře! Na ostatní bude času dost.“

Tak přijdou tam, a sláva budiž! Lano pěkně čekalo. Slavík zaklepal na kumpány a milí hoši táhnou jako zjednaní. Nejdřív šla Eurosína, hned druhá a naposled Amálka. Ach, Amálka! Jak se tam samou radostí na laně klátila, oba pantoflíčky se jí smekly a zrovna Slavíkovi na hlavu. Byly celé zlaté. Hoch je na chvilku obrací na dlani, inu, inu, v čem teď půjde ubohá domů!

Teď holky byly nahoře, když si pojednou Slavík vzpomněl, co mu babička v lese nakázala. Úzkost ho napadla — aby mě tu tak nechali! I sehnal tam bedničku, dovrchu nahrnul zlatem a na víko napsal: „To posílám svým kamarádům. A ještě větší bednu pošlu!“

Chlapi, šelmy okované, už byli na koni.

„Aha, teď poleze on!“ I táhnou kousek, a jako by se jim najednou provaz vysmekl, prej hvězdo nebeská! Milého kamaráda pustili a Slavík zůstal tam. No, děkuju pěkně!

Když holky viděly co, jako že je chytne kolotoč. Běhají, rukama lomí, ale oba kumpáni se jen takhle chechtali: „Jaképak nářky u šafářky! Nikdo tam za ním nepoleze. My jsme vás dobyli, jste naše.“ Nebo řeknou-li něco, že je tam hodí taky, ať se té hloubky najedí! No, to si holčičky nechtěly nechat, i nezbývalo jiného, jen oželet.

Za pár časů přišli domů a hned se činila sláva na zámku. Ani tam neměli dost fanglí, jak milé děti uvítat. Král taky, jen hulána a myslivce objímá jako své syny, přijal je s celou nádherou. A že se tedy budou slavit svatby, ať si jen každý z houfu vybere, mají na vybranou dost. Ale princezny byly víc smutny než radostny. Myslily co chvíle na Slavíka.

„Tatínku! Jsme ještě od těch draků jako umučeny, mohlo by se čásek počkat. Však tu nic neubude.“

$

A tak si pěkně krásně vyprosily, že jim to prodloužil o rok a den.

Teď Slavík, co měl dělat, chodí sám po těch zámcích, a hlavu jako v koudeli. Ani ho netěšilo, co všude zakleté krásy. Maní nemaní a přišel taky do těch komnat, co bývala Amálka. Chvíli se točí, kouká, když tam uviděl tři bedýnky pěkně stulené. Copak tohle znamená? Odemkne měděnou a on tam bubínek jako pro děti. Jen uhodil paličkami a hotový šuměl kolem! Samé vojsko pěší se hrne, pochodem pochod.

,,Co milost král poroučí?“

„I jen, jak umíte poslouchat.“

Teď otevře druhou bedýnku, stříbrnou, a ona tam trumpeta. Jen do ní foukl a zas takový šuměl, samé koňstvo vyrukovalo, až jedna sláva. A prej:

„Co milost král poroučí?“

„I jen, jak umíte poslouchat.“

Už mu to nedalo a odemkl třetí bedýnku, zlatou. A z té na něj blýskla píšťalka obdivná až mnoho. Slavík do ní foukne a pojednou samé oficírstvo tu. Dva vojvodi jako archandělé vyjeli z houfu a:

„Co milost král poroučí?“

„Já poroučím, abyste mě vytáhli ven.“

Hned vyskočil taky na koně a všecko to vojsko troubí a bubnuje, až se octli před městem. Tam je nechal Slavík hotově stát a sám s těmi vojvody zašel do první hospody.

„Copak je u vás nového?“ ptá se šenkýře.

„To jste, pane, z daleka, že to nevíte! Královské princezny se budou vdávat. Zrovna nejstarší Eurosína dala návěští, kdo by jí udělal stříbrozlatý věneček na hlavu.“

Slavík, jak to slyšel, nechal oba vojvody tam a rozběhl se po městě. Hledá, až uhlídal na parkánech chudou dílnu mistra pasíře.

„Copak vy zahálíte? Či neslyšel jste mandát?“

„I slyšel, panáčku, slyšel. Ale kdepak! Moje dílna na takové věci nestačí. U nás je člověk rád, že je rád.“

„A to by prej bylo!“ povídá Slavík. „Jsem taky od řeme-

$

sla, dejte mi, čeho potřebí, a do rána bude věnec hotový. Půjdete pěkně na trh.“

„Inu, děj se po vůli boží!“ A pasíři svitlo v očích. Honem sehnal hrstku kování, Slavík se tam zavřel do komůrky a že bude pasovat. A aby ho nikdo nerušil! Ale zatím chytil kladivo, zlato a stříbro rozbil na hať, a teď si lehl a spí, až do bílého rána. Mistrová jen ošlapuje kolem, a co to? V komůrce se nehýbe ani myš.

„No, ten ti omastí kašičku řezankou!“

„Však mlč,“ povídá muž, „takové dílo se musí rodit v tichu a rozjímání. Teď vidíš, když něco takového já, jen kolem mne rejdíš!“

Už bylo dávno devět hodin, a Slavík měl ještě půlnoc. Tak mistr jde a potichu zaklepal na komůrku.

„Hej, hej, copak dělá ten věnec?“

„I žádné prej strachy. Tuhle je v celý parádě.“

Pasíř koukne a zůstal jako nad novým viděním. On věnec, že mu světa kraj nebylo podobného.

„A cože za něj?“

„No, je to princezna, prej tisíc zlatých. Jen ať matka jde a postaví se na trhu.“

Tak mistrová skočila a byla stejně poslední. Trh už byl od rána plný. Teď Eurosína chodí krám od krámu, všude prohlíží, ale pořád nic nebylo po chuti. Až tady poslední bába. No, ta už nás nevytrhne. Ale jen koukla a div ji někde nepíchlo. Poznala hned svůj věnec.

„Copak za něj?“

Že tisíc zlatých.

„No, ten stojí ještě za víc!“ A zrovna sází peníze.

Domů se přihnala jako splašená: „Holky, holky, on je tady! Koukejte, můj věneček!“

Tak na druhý den dala Radomila návěští, kdo by jí udělal zlatý prsten. Slavík chodí po městě, hledá takovou dílnu, když mu jedna padla do očí, okatá bída z ní hledí. Ani se tam nehnulo palcem.

„Copak, mistře, vy nevíte o mandátu?“

„I vím, panáčku, vím. Ale přece do zámku! Kam by se na-

$

šinec kasal? Necháme to uležet.“

„Inu,“ povídá Slavík, „to vám nikdo nepřinese mazanec pod nos. Zrovna hledám mistra, že bych ten prsten udělal.“

Zlatník vykulil oči.

„A ty že bys to sved?“

„Ach, to je hračka pro mne.“

A tak mistr byl hned celý dychtivý. Splašil mu kousek zlata, kdož ví, bylo-li, a Slavík se zamkl zas do komůrky. Ale co bude něco pizdit, pěkně se tam překulil a spí. Nehnul se nikde ani šváb. No, mistr ošlapuje, neslyší ani klepnout, a myslí si: Ten tu bude platný jako pes v kostele. „Prej, mámo, to jsme si nasadili pěkného štvance! Vždyť on tam spí — dej mu pámbu dobrou noc. Tohle bude prsten!“

Už je dávno bílý den, trh na rynku plný, a chlap ani muk. Tak mistr na něj zabouřil, co je?

„Tuhle prej, prstýnek jako z cukru. Pět tisíc zlatých za něj řekni.“

Mistr se chytil trámu — on prsten, že by lepší v nebi nesvedli. Ty můj trůne! Máma se honem ustrojila a jde. Ale byla stejně zas poslední. Radomila už chodí krám od krámu, bedlivě prohlíží, a ono pořád nic! Už zbývá leda tuhle ta babička. Jen se tak namátkou podívala, když v ní všecko zahrálo — on její prsten! Poznala ho hned.

„Copak, matko, za něj?“

„Až se bojím říct. Prej pět tisíc zlatých.“

„Ach, ten stojí ještě za víc! Tuhle jsou.“

A Radomila zas běží, celá radostná: „Holky, holky! Vždyť on je tu! Koukejte, můj prsten!“ A tak třetí den Amálka vydala mandát, kdo by jí ušil zlaté střevíčky. Slavík chodí po městě, až tam ve slepém koutě našel ševce, jen tak z bídy něco flokoval. Takový boháček, nemá ani na páček. Hned se u něho zastavil a povídá:

„Copak, mistře — tohle! Vyšly na jiné věci mandáty, než se jen dívat pánubohu do oken. Na zámku jednají zlaté střevíčky. Jsem taky od řemesla, dáme se hned do díla.“

Děda na něj zvedl okule.

„Zlaté střevíčky! Leda takhle pár bačkor, to bych ještě

$

sved! Holenku, abych ti pověděl, u nás je na takové věci tenký knot. Nemám ani tuhle na kůži, natož aby se řeklo zlatou!“

„No, mistře, jen chtít! Kousek kůže splašíme a bude se šít slavně.“

Švec se jen drbal v týle. Myslí si, nějaký blázen! Kousek kůže mu sehnal a Slavík se tam zavřel do komůrky. Teď kůži vzal, krájí z ní pentličku za pentličkou, a když to měl na capart, skulil se a spí. Už dál nepíchl ani šídlem.

„Inu, povídám, nějaký blázen! Ještě mi zpizdil poslední kousek kůže.“

A milý děda se div nedal do pláče. Copak jsem pro švandu králíkům? Chodí okolo dveří, poslouchá, ale kdepak! Tam se nehnul ani prášek. Už byl den a trh dávno plný, ševcová konečně volá chasníka k snídani. Ani se mu o nějakých střevíčkách nechtěli zmínit. Taková věc se nedá jen tak sfouknout! A zatím — padejte, bouchoře! Chasník vyjde z komůrky a samý smích.

„Koukejte, jaké střevíčky! To bude mít Amálka svatbu!“ A byly div učiněný.

„Honem prej, matko, na trh s nimi! Než bude pozdě.“

„A co za ně?“

„Co? Deset tisíc zlatých! Ať se princezna jednou poměje!“

Bába se mohla na místě skácet, prej deset — deset tisíc — och, panenko světa, to vám nejdu ani na krok. Ti by mně posvítili ve dne! Abych přišla ještě někam do arestu, ne?

„Jen prej jděte, jděte, na mé zodpovídání!“

A Slavík ji skoro vystrčil ze dveří. Dobelhala se tam jako svázaná otýpka a sedla si až na posledním konci. Snad ani nedýchá.

Amálka už dávno chodí od stojanu ke stojanu, všude botičky mustruje, a ono nic. Začala mít před očima mhu. Až tam zahlídla taky starou ševcovou.

„Copak vy to máte v šátku? Ukažte!“

Amálka jí balíček rozhrnula a mohla se vyjevit. Jsou to ty!

„Copak za ně chcete?“

„Ani vám to, paničko, neřeknu. Prej deset tisíc zlatých,“

$

povídá jako šeptem. A po tom slově se div nepropadla v zem. Ani se nemůže podívat.

„Myslila jsem hned,“ zakývla princezna, „ty stojí ještě víc. Kdopak je dělal?“

„Ale přišel k nám takový tovaryš.“

„A kdepak zůstáváte?“

„I tuhle kousek, v tom slepém koutě.“

Amálka jí peníze dala do košíku a hned s kočárem tam. Prej aby ten tovaryš k ní honem šel.

„Kdo aby? I však má ke mně stejně daleko jako já k ní.“

A tak žádná pomoc jiná, skočila a rovnou do chajdičky. Je, je to on! A byla v devátém nebi. Jen se tam spolu zatočili a už kočár letí na zámek. Amálka mu dala královské šaty, hvězda mu na čele zasvitla, i byl krásný jako máj. Holky hned kolem něho a vedou ho do hodovny.

„Hleď, tati, tu je ten pravý, co nás vysvobodil. Tamti jsou jen lupiči jeho slávy.“

Hulán a myslivec seděli u stolu jako nastávající princové. Když teď viděli, kam se vítr točí, honem na kolena a prosí, co prosí. Slavík, že byl hodná duše, chtěl jim všecko slevit, ale král povídá: „Ne! Jsou-li takoví chrti, ať má svět od nich pokoj navždy.“ V krátkosti, a oba se houpali za městem na Krkavci.

A teď byla teprv opravdová sláva. Hlučné svatby se strojily, Slavík si vzal Amálku a ti jeho dva vojvodi taky každý jednu. Holky byly najednou jako zjinačeny, kdekdo se měl od nich dobře. Vojáků taky nebylo potřeba. Slavík mohl jen zapísknout, regimentů vyrukovalo až hrůza. Maminku, tu si vzal k sobě, měla se teď jako v nebi, jen si chovala vnoučata.

No, a jsme zase z Prahy doma, kočka spadla z kamen a je pohádky amen.

$

KOVÁŘ JAKOTAK

$108

Ještě dnes se vypravuje, jak Pán Ježíš chodil po naší končině, a kde se dalo, rád v nouzi lidem pomohl. Chodili se svatým Petrem.

Jednou taky jdou, bylo ohavné horko, jen se slejvalo, a Pán uviděl na cestě groš. Zablýskl se mu do oka. I povídá Petrovi:

,,Vidíš, zvedni ho na štěstí, ať se tu nadarmo neválí.“

Ale Petr si myslí: Nestojí mi za to shýbat se pro takovou mrvinku, a nechal groš ležet. Tak Pán Ježíš upustil jako hůl, po straně groš zvedl a schoval jej do dlaně.

Jdou dál a tam u cesty sadař česal slívy. Pán se na slovíčko zastavil, a aby Petr neviděl, koupil za milý groš sliv. Bylo jich asi dvanáct. No, prahlo pořád víc, Petr už měl žízeň jako suchý plot, a kapky vody nikde. Pán to věděl, tak jednu tu slívu upustil. Petr koukne, pozadu se pro ni shýbl, a už byla v něm. Jen se mu rozlila na jazyku. Za chvíli mu Pán zas jednu potrousil, a zas, až pomalu bylo všech dvanáct pryč. Ten se pro každou musel shýbat, až je taky do posledního snědl. Tak mu Pán teprve povídá:

„Vidíš, jednou ses nechtěl ohnout, když tam ležel groš, a teď to na tě čekalo tolikrát! Abys věděl, já jsem ty slívy trousil.“ Připozdilo se jim, když přišli do jedné vesnice, hned na kraji byl kovář. A tak oba prosí, zda by dostali nocleh, že už jsou tuze umdleni. A že mají po tom vedru žízeň. Tak je tam nechal, dal jim najíst i nocleh. A když ráno vstali z lože, Pán se ptal kováře, co by chtěl za úsluhu, ať si řekne.

„Jako tak? Ale to nestojí ani za řeč. Pro kousek vyspání! Toť bývá tu všelijakých chasníků, kdopak by o tom mluvil.“

I jen ať si řekne! Aspoň něco na památku.

„I já nevím, co bych medle chtěl.“

Petr mu honem ukazuje na nebe, chtěl mu to přichválit.

„Tak když by to muselo být, těšil by mě takový pytel, kdo do něho vleze, aby nemohl ven, ledaže sám řeknu: Hej, z pytle ven!“

No, to že dostane.

„Tak budiž, máš ho mít. A co ještě?“

$

A Petr zas ho bere za šos a ukazuje nahoru. Ale kovář nevěděl, jaký má s tím nápad.

„Inu prej, co ještě? Tedy takovou lavici, když na ni sedne, aby z ní nemohl vstát.“

Dostalo se mu jí taky, a cože by chtěl ještě do třetice. Petr ho chytil za ruku, ale kovář ho odstrčil.

„No co ještě,“ povídá, „abych měl takovou hrušku před kovárnou, a jako tak, kdo na ni vyleze, ať nemůže dolů, jen když právě já řeknu.“

„Máš ji taky mít.“ A už milá hruška tu, celá obalená, stáli pod hruškou.

Pán měl ještě chvíli přívětivě mluvení, potom se rozloučili a jdou oba dál.

Už bylo od té doby pár časů, kovář měl tuze dětí, jako koukolat se mu jich honilo kolem stavení. Ani nevěděl, co s haranty počít. A jak to bývalo, nejspíš ho potkal čert, koukne, ten je všecek vyjeven, tak se ho ptal, cože mu chybí?

„Že všechno.“

„No, já bych ti pomohl z nouze, ale upíšeš se mi na třicet let.“

A jen dukáty haraší v pytlíčku. Kováři svitlo v oku, jako tak? Beze všeho se mu upsal a hned dostal tři mošny dukátů. Krví to upsali a Jakotak měl najednou peněz nad hlavu. Už nemusel kovařit a nic, jen po radovánce chodil a všechny kejkle vymýšlel.

Ale třicet let, ani ho nenapadlo, a třicet let je tu a čert taky tu.

„Tak, kováři, dnes je poslední tvůj den a nic platno, musíš se mnou.“

„Jako tak? Nono. Ale,“ povídá, „počkej chvilku, jen co se uchystám.“

Vtom děti vyjekly kolem a fr, div se nezbláznily — čert, čert!

„Koukej, jak se tě bojí! Tuhle si zatím vlez do pytle, ať mi je všechny nesplašíš.“

Čert do pytle skočil a byl tam, byl v pasti. Kovář se dál o něj nestaral. No, ten čeká, už počal v pytli ječet, hudrovat,

$

ale kovář pořád nic. Chodil si klidně po svém. Čert už měl hlad, měl žízeň, tak prosí kováře, jen aby ho pustil a že on nic nechce, i zápis mu vrátí, jen aby ho nechal.

„Jako tak? No, to je, hošku, jiná nota. To si dám líbit.“

A kovář šel, milého čerta pustil a ten cvalem letí, v minutě byl pryč.

Teď bylo asi měsíc pokoj, když se najednou vynašel druhý čert, a ten byl pane jináč zlý. Přijde a zrovna uhodil na kováře:

„No, basama s fousama, půjdeš se mnou! A nemysli, že ti to dopadne jako s prvním. To ne!“

Tak nic platno, kovář se chystá, jako se chystal, a povídá:

„Máme tuhle zrovna křtiny, posaď se na chvilku na lavi-

$

ci a vypij taky s námi kapku rosolky. To bys nebyl ani na křtinách, prach milióne!“

M, rosolka, ten se nedal dvakrát nutit a už sedí. Aha, chlapíčku, už tě máme! A kovář si zas navlíká klidně zástěru. Co to? vykulil čert okule. Chce taky vstát, ale byl přilepen. Z místa ne se hnout. Zas ječel a sliboval hory doly, pusť mě, pusť mě, až kovář povídá:

„Jako tak! Tedy tě pustím, ale pamatuj, ať tě ani jedenkrát nenapadne ještě se k nám omejlit. Nebo bude s tebou jiné šveholení.“

Čert zas vyletěl a byl tentam.

Kovář si kale nepomyslil, když asi za měsíc je tu třetí čert a zrovna se na něj sápe:

„Hej, hej, kováři, žádné smilování a pěkně se mnou! A hned! A tolik si pamatuj, mne neopentlíš, jako se ti povedlo s mými bratry.“

„Jako tak! Nono, už jdu, jen žádné jeky. Ale počkej, musím se taky kapinku ošpláchnout, koukej, ani by lidé nevěděli, kdo z nás je opravdu čert — ty-li či já.“

Když se umyl, vzal si čistý šátek a jdou. Byli kousek a kovář se najednou otočil:

„Ale podívej, milánku, jaké pěkné hruštičky. Nemůžeš jich pár natrhat? Přijdou nám v tom horku k chuti.“

„I to mohu,“ a už byl na stromě.

No, kovář si ho dál nevšímal a obrátil oj domů. Už věděl, ten se z hrušky nedostane. A taky ne. Větve ho tam sepjaly jako do řetězů a listí ho bodalo hůř než jehly. Chlapíčkovi bylo bledě. I počal ječet, co měl síly: „Kováři, kováři, pusť mě!“ Ale ten se jenom smál — jako tak? Když se tam vyječel, div to stavení nezbořilo, a všechno na světě nasliboval, kovář ho přece pustil.

„Tak! A ať mi sem do smrti nepáchneš!“

Čert vyskočil a peláší, jako by mu paty hořely. Milá kovárna měla teď svatý pokoj. Celé peklo se jí vyhýbalo na sto honů.

Jako tak byl ještě dlouho živ, až ho to konečně omrzelo.

I jde jednou, kráčel nahoru k nebi a zaklepal.

$

„Kdopak to?“

„Já, kovář Jakotak.“

„I tady nemáš nic schovaného,“ povídá Petr, „já ti tenkrát ukazoval na nebe, a nechtěl jsi tomu rozumět. Tak si teď šlapej třeba do pekla!“

No, když do pekla, kovář tedy jde. Ani nezaklepal a zrovna tam. Ale milí čerti, jen ho zahlídli, naráz vyletěli: „Hoši, je tu Jakotak!“ A sypou se do jednoho ven. Ani nechtěli s kovářem mluvit. Ten se chvíli otloukal dokola, vidí ty kotle plné dušiček, jak bědují a pláčou, i nemeškal dlouho a všecky je vypustil. Alou, hrnulo se to jako z úlu a rovnou do nebe. Jakotak se honem .přimíchal do houfu, a už klepou na vrata.

„Kdopak to?“

„My, dušičky,“ a každá hlásí radostně své jméno.

Když je tam Petr pustil, ohlídne se a vidí, že tu má taky kováře. Uhodil na něj zle:

„Co ty tu chceš? Ty sem nepatříš. Zůstaň si jen pro hanbu v pekle.“

„Jako tak?“ zasmál se kovář, odepjal honem svou zástěru, sedl si na ni a povídá: „Oho, já tu jsem na svém a ani se nehnu.“

No, Petr ho nemohl vypáčit, a tak milý kovář zůstal tam a byl pěkně v teple. A bude on tam dodnes.

$

HAVLÍČEK

$114

V jednom městě byl chudý sklenáč, bydleli na podruží, jak to bývá u takových lidí. Dlouho neměli děti, až takhle jednou v zimě se jim narodil synáček — hezounké jezule. Byli mu tolik rádi, až při tom nadělení zapomněli na bídu.

Když se křtilo, vstoupí do jizby žebráček v mechovém kožíšku a celý prostydlý. Kdyby ho prej nechali kapinku ohřát — taková zima, až to v žaludku zebe!

„I copak bychom nenechali, jen se ohřejte.“ A otec mu v té radosti také nalil sklínku červené rosolky.

Ten ji s chutí vypil a hned se mu oko vyjasnilo.

„Slavíte křtiny, jak vidím. A jak že se maličký jmenuje?“

„Prej Havlíček.“

„No, hezké poupátko. Přál bych, aby mu šlo všecko samo v životě.“

A jak zakýval hlavou, krásná kytka se mu houpe za kloboukem. Sklenáč se až podivil: „Copak, dědečku, venku samé sněhy a vy takovou kytičku?“

„I to u mne prej kvetou v zimě a v létě. Až jednou se Havlíček ke mně podívá, uvidí.“

A vtom za ním klika cvakla a děda byl pryč. No, pocestný žebráček, přejde jich na kopy, jaká dál starost. Měli jí tuhle se svým dost.

Havlíček pomalu roste, batolí se, ještě pár let a chodil do školy. V městě byl knížecí zámek a matka tam časem posluhovala. Toť se ví, hoch jako připěňátko, všude za ní, a taky musel na zámek. Na to se jen klepal. Tam zas měli dcerušku, zlatovlasou Mínku, a obě děti si hrály. Až pomalu tak daleko, že malá Mínka nechtěla u sebe nikoho, jen Havlíčka. A jak by ne! Nikdo si tak neuměl hrát jako on. Nač sáhl, to bylo zrovna divadlo! Mínka se mohla vyjevit. Sedli si třeba na polínko a to s nimi jede jako kůň, hopsá, hopsá, a hned v každý ruce bič, práskal jím jako učený. Nebo Havlíček zavolal susi, susi! a vtom měli kolem sebe plno myšiček, syslíků a morčat, kde jaká díra, byli tu. A ne ty ošklivé ocásky, všecky zlaté! Havlíček s nimi zahrál cirkus, rividi bum! i paní kněžna se na chvíli zastavila. A když pro ně upekl z bláta bochánky a pocukroval je pískem, ach jé, ani

$

Mínka ještě takovou dobrotu nejedla.

Ve škole taky Havlíčkovi všecko letělo. Jen sáhne na pero a už mu píše samo, jako by tiskl. Hned v první třídě uměl všechno jako sám pan učitel. Taková hlava! Ať ji někdo pohledá. No, čas oběma dětem pěkně ubíhal, ten už byl ze školy doma, ale pořád se táhli s malou Mínkou k sobě. Seděla si v zahrádce a Havlíček už u ní. A hned plno kytiček a všeho, nač si jen holka pomyslila. — „Chceš, abych ti zavolal ten košilatý obláček z nebe? Chceš si pohladit malovaného strakapouna, co leze tamhle po jablůňce?“ Inu, mohla chtít všecko, všecko. Jaro jí kvetlo s Havlíčkem, růžové jaro. I když usnula, matka ji slyší šeptat: „Havlíčku, můj Havlíčku!“ Až se knížata sami začali děsit — co jen s ním pořád má, s usmoleným klukem! A nakazují chůvě, aby se vyhnula.

Ale co, na věčné hračky život nestačí, milý sklenáč viděl, hoch má čas, aby se ohlídl po nějakém řemesle.

„Na to své tě ale nenechám! Aby ses do smrti sušil. Na výdělek nikdo okna netluče, a tak si něco vyber.“

„Prej šel bych na ševcovinu.“

Otec mu to pochválil.

„No, to máš, hochu, dobře. Bot se něco roztrhá. Tak sebou hni a půjdeme k mistrovi.“

A Havlíček se octl v dílně, mezi samými kopyty. Myslili: Takové pískle, u nás to není jako zakytovat tabuli, a hotovo! Budeš se muset jinak otáčet! Ale jen si to někdo považ — Havlíček jen sáhl na šídlo, a už mu to jelo samo, zrovna bez učení, fidli, fidli — a hleďme, botičky jedna rozkoš a jako z cukru. Mistrovi mohly oči vyběhnout. „No, takového učedníka jsem ještě neměl!“ Pomalu, a byl z něho první tovaryš, mistr mu dával nejlepší dílo.

Teď se zámkem to přestalo, kontesa měla dlouhou chvíli. Havlíček jí nešel z hlavy. Tutam zatoužila, shání se po něm, kdyby aspoň na pět minut zaskočil!

„Mami, já od jiného botky nechci než od Havlíčka! Podívej, jaká krása — zrovna divotvor.“

Botičky dostala, den se v nich potěšila, pomazlila a už aby bylo po nich.

$

Havlíček přinese nové, uvidí ho, promluví s ním a její štěstí se aspoň na chvilku nasytí.

A Havlíček nosil na zámek obuv jednu za druhou. Vždycky dostal zpropitného víc, než botky stály. Mínka se jen při tom usmívala. Pomalu chápal, co to od ní znamená, a smutně věšel hlavu. A věšel ji den ode dne víc. Co jen mně napadá do hlavy, přec není možná, aby si taková kontesa na Havlíčka myslila! Až tak daleko a umínil si, že půjde do světa, aby tam zapomněl. Večer se měli spolu sejít. Mínka už na něj v altánku čekala, těší se, těší, jak spolu pojednají, a najednou tohle! Až jí skočily slzičky do očí.

„Nic platno, musím. Hrozí válka, jde mi dvacátý rok, odejdu, aby o mně nikdo nezvěděl.“

$

Tak jí dal sbohem, ona jemu taky, až nakonec vtiskla Havlíčkovi pěknou hubičku a tatam. A ta hubička s ním šla teď všude, kudy se bral. Cítil její med a byl jí tolik rád.

Doma se rozloučil a tedy putuje. Už byl hezky daleko od domu, všude les a nový les, ty Krkonošské hory. Ale pohvizdoval si na cestu. Najednou za ním zabrnčí kočár, párem koní to jelo, Havlíček se zastavil. A vtom kočár tu. Šemíci zarazili běh, a před hochem stojí mohutný pán, vousy až na zem, mechový kožíšek se na něm zelenal. A kdo by si všiml, pěkná kytka mu tancuje za kloboukem.

„I vítám tě, můj Havlíčku, to je dost, že jdeš! Čekám na tě dobu.“ A hned hocha sebral, kdopak ví, co tam spolu jednali. Šemíci zas brnčí jeden kalup, až do těch lesů, do těch hor. Pojednou jasný palác před nimi a veliká, veliká zahrada. Od hory k hoře. A tam samý květ a samá vůně jako v apatyce.

Byli na místě. Havlíček kouká, mohl se vyjevit. Takové hemžení, kam oko stačí! Všude plno mužíků, každý jako holba a jen ty květy rvou, šťávu tlačí a voňavé masti míchají. A hned s nimi do lahviček, všecko se pečetí a cedulka lípá.

„Vidíš,“ povídá Krakonoš, „potřebuju tě tu jako sůl. Musíš mně všude dohlídnout, aby se nic neprohloupilo. Ti hoši jsou někdy šibalové: dá na zlomeninu, co je třeba na dušnost, a pak se vysměje. Tak abys měl všecko na dozoru. Já musím chvílemi tam a tam, je tam hodný člověk, něco se mu přihodí, aby dostal medicíny. A zas je nerudá, taky ho spravíme, ať se od něho ulehčí světu. O plat se při tom nestarej!“

A tak byl Havlíček v novém závodě. Jen se prochází zahradou, všude oči na stráži. Klapalo mu to jako stroj. Všecko si dobře ved, pán s ním byl spokojen. Někde se začala lahvička bláznit, jen koukne na cedulku — aha, paducína nebo zas mrtvice, no — všelijaké. To ji otevřel, takhle se zakouřilo a už ta milá paducína někam letí, svého nerudu našla a měl ji na krku. Víckrát se z ní nevylíže.

Při té práci Havlíček nezapomněl na svou kontesu. Utrhne kytičku a první dá přivonět Emince. Nebo pentlové jablíčko, a ona musí taky první ukousnout. Pořád myslil, že

$

stojí všude vedle něho, ta sladká hubička mu nedala zapomenout. Jen ji cítil tuhle u srdce. No, ale nepsal, ani domů nepsal.

Až jednou přijde jeho pán a povídá:

„Tak, milý mládenče, máš rok u nás za sebou. Nebudu tě dále zdržovat.“

„Božínku, rok? To snad ani pravda není. Takhle měsíc!“

„I ba, už rok. Uběhlo to. No, máš doma zámožnou známost, nebudu ti kazit mládí. Opatřím si jiného dozorce.“

Tak se shodli, vyplatil ho, a prej ještě nějakou památku, abys mohl být dobře živ. Sedli spolu na kočár, a když to přijelo pod živou skálu, Krakonoš jde a nabral mu tam láhev vody. Pak jedou nový kus, zas byla mrtvá skála, taky tam jednu nabral a povídá:

„Dobře si je ulož. Stačí jen lžičku, kdyby už dokonával, tadyhle ta, a v malé minutě je uzdraven. Anebo by stonal a dlouho stůně a nemůže se Boha dovolat, zas z téhle lžičku, a usne jako v líbezném spaní. Ale cedulky na to, aby sis vody nezmýlil!“

Potom se spolu laskavě rozešli a Havlíček pomalu jde. Přišel domů slušně, pěkný mundúr na sobě, rodiče ho rádi uvítali.

„A žes nepsal celou dobu! Už jsme tě tak říkajíc oželeli.“

Mínka se taky jen ptala, jak matka přišla na zámek, kde je Havlík? A co píše? A jenom se sháněla, že nedává známky o sobě vědět. A teď on tu osobně a statný junák. To bylo hned radostí! A že, je-li kontesa ještě svobodná?

„Je, je, ale všechna smutná. Na zámku je to taky divné. Chodili hrabata, baroni, ale Eminka nic, jen se podomácku strojila, poslední zešmajdaný škrbálek od tebe, a v jiném nechce chodit. A taky jen většinou chudinu kolem sebe.“

Havlíček poslouchá se zatajeným dechem. Navečer se vymódil a jde. Mínka tam seděla ve svém altánku a čte. Najednou ji někdo zdraví.

„Kdo to?“ ohlédla se.

„Já, Havlíček, copak mě neznáte?“

Hned vyskočila, rukou k němu a už mu visí na krku.

$

„Havlíčku! To že jste vy?“ A dlouho spolu jednali.

Když si všecko pověděli, Mínka ukazuje svůj škrbálek, a že bude-li zas dělat obuv?

„Ne, prej, mám teď jiné závody.“

„A které?“ chtěla na něm vědět.

„Zatím není čas, abych se vyjádřil.“

Mínka svěsila hlavu:

„Škoda! Škoda! Tolik jsem se těšila na botičky od vás. Máme tu mít za týden obžínky.“

„A vy půjdete taky?“

Prej ne, že by musela mít botky, jako on šíval.

„No, to je lehká pomoc. Tak vám je udělám.“

Na to Mínka čekala. Míru Havlíček měl, a než bylo nové ráno, žene se na zámek. Botky byly zlatem vyšity, na perly se zapínaly. Mínka je popadne a divže nevykřikla radostí. Celuje botičky, k srdci je tiskne a povídá:

„Ne, ne, v těch tancovat nebudu. Až o svatbě. Ať máte se mnou stejnou radost.“

Musel jí ušít nové, aby měla k obžínkám. Týden utekl, jako když foukne. Kníže dal vysekat pole, mandele jezdily, až poslední snopy, všechno pentlemi vystrojeno, a muzika jenom hrá — juchú!

A teď byl slavný rej na sále. Přišli bohatí i chudí, toť seví, Havlíček se taky vynašel. Sedí a kouká. Přijde mladý hrabě, vzal kontesu do tance, ale ta s ním zatočila půl kola a už ho nechala být. Zas jiní páni se jí uklonili, ať byli vznešení, ať chudí, a stejně se žádným víc netačila nežli půl kola. A jen čeká. No, když Havlíček pořád nic, jen v koutě seděl, najednou zatleskala a že budou mít volenku všecky ženské. A už stojí u svého Havlíčka. V té chvíli ho polil pot, ještě nikdy s takovou vznešeností netančil. Ale něco mu vjelo do nohou samo, a to bylo divu, pojednou takový tanec, jako by jakživ jiného nedělal. Jen mu to letí lehce a křepče, Mínka se mohla rozplynout rozkoší. Přelítli spolu několik kol a Havlíček jí zašeptal:

„Chcete si odpočinout?“

„Ne! Prej ne, s vámi budu tancovat do rána.“

$

Když muziky dohrály, zeptala se sama:

„Nedáme si ještě jednou?“

Tak Havlíček zatleskal a už jim to jde nanovo. A zas jako vítr. Mladý hrabě na ně kouká a jenom se mračil: „Co prej na tom smolkovi může mít?“ Vysoké dámy také do kola štěbetají: „Byl by to pěkný párek, kdyby ten hoch byl šlechticem!“

Pomalu se muzika rozešla, Eminka ještě celá hoří, každá žilka v ní hraje. Stiskli si ruce na dobrou noc.

Za pár dní sešli se zase v altánku, ale co to? Havlíček nemohl Mínku ani poznat. Oči plny smutku, ani do řeči jí nebylo.

„Copak se vám přihodilo? Ani vás nepoznávám, kdež jindy býváte jako mihulka!“

„Ach, kdybyste věděl! S naším tati je tuze zle, doktoři mu kladou, že se rána nedočká. U nás všecko ztratilo hlavu.“

Havlíček ji vzal za ruku, těší ji sem a tam, že kdyby ho nechali, pan kníže ještě dnes vyskočí a bude jako rybička.

Mínka na něj otevřela oči:

„A vy že byste to dokázal?“

„Mám takovou medicínu, všecko vám slibuji.“

Tak Mínka ani nečekala, co a jak, a skokem je doma. Sotva to slovo mohla vyrazit: „Ach tati, já vím o jisté pomoci. Ten tě vyléčí!“

„Kdo by mohl ten div dokázat?“

„Prej Havlíček.“

,,I neblázni! Ten švec? Leda by botu spravil.“

Mínka se dala do pláče, že ne, že to ví jistě. Aby jí konečně byli po vůli, ať ho tedy zavolá. Havlíček přišel, jde k posteli a vidí, kníže tam ležel bezvládně, oko tak říkajíc vyhaslé a dechu namále. Tak honem mu dává užívat, lžičku mu toho nalil. A jen tu suďme! Minutka, a kníže pán už si sedá, už se pousmál, a to se mi prej odlehčilo. Tak Havlíček honem ještě jednu lžičku. Sotva ji ten spolkl, zahrálo mu všecko v těle a už jim chce skákat z postele.

„Inu, inu, co jen tohle je za medicínu! Tolik doktorů až z Děvína a Tetína, každý jen něco patle, a zatím účinek žádný.“

$

To bylo hned radostí! A nejvíc Mínka, chtělo se jí výskat a jen výskat. Tulí se k Havlíčkovi jako ke spasení.

No, Havlíček se přišel druhý den podívat a panečku! Kníže si už pěkně vykuřuje a pokojem běhá jako čemelka. Ani by nikdo nepoznal, že byl taky jednou nemocen. Nechali tam hocha na oběd, a co prej bude požadovat?

„Ach, to já nedělám na výdělek.“

Že nic!

Ale vtom Mínka vyskočila, jakpak nic! Že bylo slíbeno půl panství, a Havlíček nechce, jenom mou ruku.

„Holka, co blábolíš! Tvou ruku! Vždyť není šlechticem.“

„I ať je nebo ne, Havlíček je do mého srdce a já si jiného nepřeju. Jenom s ním chci skončit běh života.“

Kníže chodil po pokoji, v hlavě mu všecko mutuje. Bylo to zatěžko sem i tam. Až teď v krátkosti se rozlítla pověst, že tam a tam je tak čilý doktor, ten dělá divy!

A bylo hned pro něj sháněk, kam si kdo pomyslí. Havlíček aby byl v desíti osobách.

Taky se o něm dověděl ten saský král a hned tu je pro něj zlatým kočárem. Že jeho babička hrozně zkouší, taková nemoc ošklivá, ani k ní nechce nikdo do pokoje. A jen kdyby mohla v tichosti zesnout. Tak Havlíček přijde, dal jí z druhé vody užívat a opravdu! Zavrátila jen tiše oči a byla v Pánu.

Pak Saský král na Havlíčka, mohl si diktovat jaké přání, bohatě byl odměněn a dostal titul „rytíř Věkoslav“.

Mínka mohla vyskočit do stropu.

„Vidíš, tati, chtěls šlechtice. Ať se teď někdo pochlubí jako můj Havlíček!“

Čí bylo větší štěstí, jako Eminky! Už jim dál nic nestálo v cestě! Rodiče jim dali své požehnání a zakrátko strojili slavnou kopulaci na zámku. Kde kdo přišel, dobře se poměl a veselé muziky ho ještě sprovázely domů, aby nezabloudil. Starý sklenáč nemusel už do smrti zasklívat, a když někomu přišlo zle, Havlíček mu dal jen cucnout lžičku a už se nemoc poroučela. Chovají dědečka Krakonoše v paměti až dodnes.

$

NA ČERTOVĚ VINOHRADĚ

$123

Tak byl jeden táta s mámou a měli tři dcery, holky jako měsíček. Všecko na nich jen kvetlo. Jedna se jmenovala Mařenka, jedna Kačenka a ta třetí byla Aninka.

Měli tam doškový baráček, kousek polí u toho, a tak společně hospodařili. A věru, štěstí jim svítilo do oken.

Až takhle jednou táta si umanul, že holky lenoší, takové prej tři batolice, tak nasel na korci máku, až dozraje, že ho budou chodit hlídat. No — to bylo něco pro ně! Už se nemohly dočkat.

Teď, když měli jít, makovice už chrastily, táta jim povídá: „Nejdřív půjdeš, Mařenko, ty. A Kačka ti přinese oběd.“ Tak dobře, Mařenka chodí okolo máku, hlídá, a jak ptáčkové všude samý zpěv, milá Manča taky zazpívala: „Roste máček na koláček, napečem jich plnou pec, až je sníme, neslevíme, zase bude plácanec.“

A jak si u boudy zpívá, najednou taková větřice, div se listí nesplašilo, přilítne veliký pták a prosí:

„Mářo, Mařenko, dej mi taky makovičku!“

„I prej, tamhle si utrhni!“

Tak milý pták si makovičku uškubl, ale co byste neřekli! Teď vzlétl a Mařenku taky odnesl s sebou. Byla na místě pryč. Poledne zvonilo, Kačka přijde s obědem, kouká sem tam, volá, hledá, ale Mařenka nikde. Jaká pomoc, sedla si u boudy a pláče. A v tom pláči tam zůstala na druhý den sama. Když se ráno vyspala, zas přilítne ten pták a prosí: „Káčo, Kačenko, dej mi taky makovičku!“ „I prej, utrhni si tamhle, kterou chceš!“ Tak on si utrhl a zrovna ji taky odnesl pryč. Teď holky nejdou jedna ani druhá; táta si myslí:

I hleďme, ty tam mají nějak napilno! Ani nevědí, kdy domů. „Aninko, musíš jim s obědem.“

Tak Aninka se sebrala, přijde tam, zas kouká, hledá, ale kde nic tu nic. Mohla běhat, volat, holky tytam. Tak se dala do pláče a plakala. Když toho měla dost, jde k boudě, skulila se do slámy a tam šťastně usnula.

$

Už dávno sluníčko čmuchalo okolo boudy, makovice lupaly, když Aninka procitla. A baže, měla notný hlad. No co, holky nikde, dala se do milého jídla a snědla to všecko. A sotva si utřela hubu, pro páníčka! Najednou všš! a ten pták zas tu, přilítl a prosí:

„Anko, Aničko, dej mi taky makovičku!“

„Však si tamhle utrhni!“

Ten si ji utrhl a v tom cuku letu milou Aninku si taky vzal.

Teď rodiče doma čekají, brzo-li se holky vrátí — bože, byly všecky pryč a pryč. Tak jaká pomoc, máma se sebrala a na pole. Přec není možná, aby se někam ztratily! Jde, hledá okolo kolem, volá, co měla hlasu — ježiškosti, holky nikde, jako že je voda odplaví. Tak se vrátila domů a ani mluvit nemůže. Když to táta viděl, povídá:

„Nic platno, půjdu tam tedy sám.“

Uřízl si březovou metlu, až je dostane, že jim ještě vyšlohá, co nejdou domů. Někde se pajdat takovou dobu! Ale chodil stejně sem a tam, i řádky prolezl, a holky pořád nikde. Tak se nakonec skulil do boudy a pláče. A jak pláče, vtom se zatočilo povětří a milý pták tu: „Táto, tatíčku, dej mi taky makovičku!“

„I chceš-li, jen si utrhni!“

No, ten se nedal dlouho pobízet, jednu si utrhl a teď se žene pro milého tátu. Ale ten chytl metlu a začne ho šlohat až běda.

„Tak tos ty, cos odnesl naše dcery? No počkej, já ti jich naložím, že budeš pamatovat!“

Ale tomu takový máček nechutnal, otočil se a pryč. Teď táta běží domů a nestačí povídat. Svíčko betlémská! Že nejspíš ten pták jim všecky děti odstěhoval! Tak jaká pomoc, museli se spokojit a zůstali načisto sami.

Zatím ten pták (a byl to čert!) letěl do jednoho lesa, kde měl své obydlí — černou chajdu ze smůly, zarostlou trnkami. Kolem dokola ani broučka, všecko jako vyhořelé, jen divoké víno se plazilo po zdích. Čerti tam říkali Na vinohradě. Posluhovala tam šajdavá bába a ta měla teď všecky ty hol-

$

ky v komandě: Mařenku, Kačenku i Aninku. Ale co! Milý čert si usmyslil, Nanynka se mu tolik zalíbila, tu že si vezme za ženu. Tamty obě dali na krmník, jen samé cukroví pro ně, a Nanynka jim musela zakládat za jesle. Už si pomalu všemu zvykla a druhé holky také se u plných jesliček neměly zle. Až tady zakrátko čert povídá, aby se Nanynka chystala, že budou mít svatbu. Holka přece sklonila hlavu, jde a povídá babičce:

„Jen si považte, milá babičko, co si teď naši počnou, když jsme všechny pryč! Kdyby aspoň Mařenka byla doma, už by jim bylo veseleji.“

Bába nebyla dvakrát ráda, že jí přibylo tolik starostí, a tak jí povídá:

„Na tuhle stránku ti prej něco poradím. Pán je pryč, vem pytel, Mařenku strč do pytle a zarovnej ji zlaťáky. A provázkem zatáhni. A až pán přijde, jen se k němu měj a promluv úlisné slovíčko. Pak už ostatek uvidíš.“

Jak Nanynka slyšela, všecko v ní naráz poskočilo. Vzala Mařenku z kurníku, pár slov a šup s ní do pytle. Dobře ji obložila zlaťáky a pytel ucpala. A když čert po chvíli přiletěl, zástěru přitáhla na oči a slaďounce ho prosí:

„Ach můj zlatý miláčku, hleď, jsou ti naši rodiče sami, myslím si, budou mít oni hlad. Mohl bys jim donést trochu peněz, když tě tolik prosím. Ani to tvůj měšec nepozná.“

Milý čert ji chytil za ruku a povídá:

„I ty má drahá Nanynko, všecko ti s radostí udělám; kdopak jiný nežli já!“

Pytel hned popadl a letí k té jejich chalupě. Když byl na půl cestě, záda ho bolela a chtěl si trochu zlaťáků odsypat. Shodil pytel na zem, v pospěchu rozvazuje, ale v tom to z pytle volá:

„Já tě vidím, já tě vidím!“

Myslil, že to je jeho nevěsta, ohlédl se a ve smíchu hrozí: „I má zlatá Ančičko, ty prej daleko vidíš.“

Zas popadl pytel na záda a letí jako větrník, aby už byl tam. Teď hodil všechno komínem, až to na síni zabuchlo, a v minutě je zpátky Na vinohradě. Rodiče staří slyší, tako-

$

vá rána, až se stavení oklepalo, běží do síně a pane bože, kdo jen to? Kdo to k nim leze z pytle?

„Vždyť tohle je naše Mařenka! Kde se tu, holka, bereš? Už jsme myslili, že nejste žádná na světě.“

To bylo jásotu najednou. Nechtěli ji pustit ani z rukou samou radostí, že mají aspoň jednu dcerušku doma. A ke všemu tolik peněz, svatá dobroto! Peníze sebrali, a teď Mařenka musela zdlouha povídat, co a jak, kde jsou ostatní děti. To bylo zas křižování!

Zatím čert přišel domů a nakazuje Nanyce, aby se chystala, že on musí už zvát hosty. Tak milá Aninka vyskočila na půdu, přinesla pytel a prosí babičku, zda by mohla ještě Kačenku uklidit. No, té to bylo jedno, proč ne, svolila jí k tomu. Ať jen dá holku do pytle, obsype dukáty, aby ji pán nenahmatal, a ostatek už ví. V cuku letu byla se vším hotova, jak čert vstoupil do jizby, hned běží k němu:

„Ach, můj zlatý miláčku, koukej, rodiče jsou po krk zadluženi, kampak to všecko stačilo. Mohl bys jim pár grošů donést, ať si chudáci přilepší.“

„I prej, má zlatá Ančičko, to ti s radostí udělám, takovou maličkost.“

A zrovna chytil pytel na záda a letěl k té jejich chalupě.

Letí, letí, jazyk už vyplazený, chtěl si zas na půl cestě odsypat. Ale jen pytel rozvázal, holka už volá:

„Já tě vidím, já tě vidím.“ Zasmál se:

„Ty prej, Aničko, daleko vidíš!“

Tak pytel nanovo chňapl a letí, jako když prší. Zas jim ho komínem shodil, bác, tady ho máte. Rodiče vyskočili, zas taková rána, bože, aby to tak byla naše Kačenka! A opravdu, milá Kačenka leze z pytle. Ani se neptejme, co bylo objímání a radosti. Dukáty taky sebrali, bylo jich dobrý věrtel. Ale co je po dukátech, když ke všemu viděli, že o tu svou Nanynku, zlatou batolinku, dočista přijdou. Až se jim z toho srdce krájelo. No, jdete kolem, postojíte, potěšte je, milí přátelé, politujte, dobří sousedé!

Mezitím čert samé ejchuchú, odešel hosty zvát.

A Aninka chodí, chodí tam smutná po Vinohradě. Co si

$

jen počne? Myslila, plakala, až povídá babičce:

„Copak, babičko drahá, nedalo by se dělat, abych našla cestičku z té zakleté chalupy?“

„I, děvečko, já prej nevím. Tohle jsou těžké věci. Rozsekám tě, zas tě slepí, utečeš mu, vyčmuchá tě. Ale počkej, snad bych ti ještě něčím pomohla. Na půdě je koňská kůže, ještě dočista nevyschla. Doskoč pro ni a já tě tam zašiju. Snad tě v ní neucítí.“

Tak Aninka v pospěchu skočila, ale vtom ji napadlo: ouha! Jde a z věchtu tam upletla slaměnou pannu, ruce, nohy, všecko jí pořídila, a teď pěkně své šaty na ni, no — učiněná Aninka. Taky svůj šátek na hlavu, a když byla hotova, milou pannu postavila do síňky za dveře. Tak, tady stůj! A teď popadla košík, vybrala si z pokladů nejdražšího kamení, aby měla něco na památku, a hop do kůže! Rozloučila se s babičkou. Ta ji pěkně zašila, jen jí nohy koukaly, a Nanynka v bázni boží jde.

Když byla už za Vinohradem, najednou potká houf čertů. S veselou klapali na svatbu. Teď se u holky zastavili, očmuchali ji a jeden se ptá:

„Kampak, panna, kampak?“

„Páni, s vejci na trh.“

„A co dělají naši na Vinohradě?“

„Vaří, pečou, metou, páni! Nevěstě rulíky pletou.“

„Hoj, brna, srna, kamarádi, pospěšme si!“

A vzali nohy na ramena, jen se za nimi koptilo. Když to Aninka viděla, přidala taky do kalupu a hajdy dál. Sotva uběhla kousek, tady ji potká druhý houf. Zas ji všichni očmuchujou.

„Kampak, panna, kampak?“

„Páni, s vejci na trh.“

„A co dělají naši na Vinohradě?“

„Vaří, pečou, metou, páni! Nevěstě rulíky pletou.“

„Hoj, brna, srna, kamarádi, pospěšme si!“

A zas letěli dál, všecko fičelo. Nanynka se taky rozběhla, a jak běží, mezitím potkala devět houfů čertů. Každý na ni uhodil: „Kam, panna, kampak?“ Až se jí dušička plašila.

$

Ale šťastně všem uklouzla, když tady se žene desátý houf a v tom byl její ženich. Zas všichni na Aninku, jen ji okukují, očmuchují, a nejvíce on, to jako by chtěl kůži očima provrtat.

Ale jak slyšel o rulíkách, najednou všeho nechal a fff, třikrát pískl, až to v uších zalehlo, a pobízí kamarády: „Hoj, brna, srna, pospěšme si!“

A zas lítnou jako vítr, div si kopyta neotloukli. Nanynka taky nemeškala a ať trní, kamení, bere to pádem, maní nemaní. Už měla dech na doběrku, ale poslední skok a sláva budiž! Nanynka je doma na síňce.

Teď ale po síni takový rumot, rodiče se ulekli, kdo jen tohle k nám leze? Bez hlavy, bez rukou, pámbu s námi! Nikdo Aninku nepoznal. Až v tom běhu slovíčko vylítlo: „Tatínku, vezměte nůž a řízněte kůži!“

Tak. on honem kůži rozťal a teď zůstali vyjeveni! Milá Nanynka tady! No, to bylo radosti a plesání! Nanynka nestačila povídat. Inu, prej, jen když jsem zase doma. Nestálo to za nic. Mezi tím časem čert přišel domů, ohlíží se, kdepak je nevěsta? Babička mu ukázala na dveře.

„Tamhle stojí Nanynka.“

Všichni se jí už klaněli, jeden houf pořád za druhým, a jen se kolem lísají.

„Koukejte, hoši, to je ona!“

Toť se ví, holka ani nemukla, vždyť to byl slaměný vích.

Až tady poslední houf, sám pan ženich, a jen ji představuje hostům. Všichni se zas klaněli až do země. Ale co to? Nanynka pořád jako němota. Tak mu to bylo divné, co nemluví, přece je to opravdu jeho Nanynka, ty botky, sukně, až konečně šel a hmátl ji za ruku.

„Copak, Nanynko zlatá, ztratilas řeč?“

A teprve vidí, kus věchtu mu zůstalo v hrsti. I ty hadice uzená! Tak honem na babu:

„Kdepak je nevěsta?“

Ju, že neví, kam se mohla podět. Tuhle má plno běhání, mák třít, do pece chystat, uhoněná za celý den, jak by to mohla vědět! Že neví. Tak milý čert běhá po dvoře, po půdě,

$

všude, ani na kurník si nelenoval — a ejhle, Kačenka a Mařenka jsou taky pryč!

„Ty babo černá, kde jsou? Jak nepovíš, těš se!“

Už se musela vyznat, že utekly všechny tři. Tak tohle slyšet, čert se rozletěl a za milou Aninkou. Ale ta byla už dávno doma. I co, vzteky se rozčepejřil, do milého došku kope, až ho dočista rozkopal. A teď co jiného, hosty musel rozpustit, bez nevěsty těžká svatba. Všem se už sbíhaly sliny na jazyku a tu máš! Sklaplo jim. dočista.

„Ale jako že jsme z pekla, hoši, tohle jí nedarujem!“ Rozletěli se a hr k milé chalupě. Nanynka právě vařila oběd, když jí přiletí do plotny cumel koudele — a lidičky! Najednou po stavení tolik puchu, že by to do smrti nevykouřil. No, ale vynašli si jiné bydlení a tam žili slavně jako páni na vysoké báni.

$

POKOŘENÁ PRINCEZNA

$132

Byl jeden král a měl hezkou princeznu. A zas byl vedle jiný král, ten měl prince také hezkého, byl jako malovaný. Oba pěkně rostli, a když dospěli v letech, milý Vach píše princezně, zdali by mu ruky nepodala. Ale ta byla tuze pyšná, ani se nepodívala a beze všeho vzkazuje, že by si o něj ani zablácený střevíc neotřela.

Psaní uhodilo prince jako kamenem. Tak si to vzal do hlavy. Hned si pořídil bláznivé šaty, byl v tom všelijaký, a jde do světa. Cestou si hrál na flétnu, uměl na ni hrát, až se každý divil. A jen šel, aby přišel do toho království, kde milá princezna byla domovem.

No, při písničce pěkně cesta ubíhala, ani se nenadál a je tam. Tady zámek jako z pohádky, Vach koukne, a lidé všichni v oknech, jako by na něj právě čekali. I princezna se tlačí ke kraji. Tak blázen se honem postavil, nasadí flétnu a už to šlo. Písnička za písničkou, a tak dovádivé, že se div celý zámek nedal do tance. Každým to jen škubalo. I princezna se musela hrozně smát. Když ho už chvíli poslouchají, pan král povídá:

„Abyste mu také něco hodili!“

Královna hned zabalila žlutý dukát a hází mu papírek před nohy. Vach jej zvedl, rozdělal, ale zrovna zahodil. Král povídá:

„Vidíš, bude spíš mít hlad. O peníze nestojí.“

Tak zabalili kousek něčeho, a zas mu princezna hází papírek dolů. Vach nechal hraní, papír popadl a maso obírá rukama, jako by nikdy nejedl. Divže při tom jazyk nespolkl. Král zas:

„Vidíš, je hloupý! Kdyby si byl za to koupil maso, co mohl mít masa! Inu blázen, blázen!“

Když to okousal a prsty olízal, princezna povídá:

„Ach papá, ach, nech si tady toho blázna! Nemáme se ani čemu kale smát.“

Když tolik prosila, král ho dal zavolat a zrovna mu ukázal na pokoj, aby tam zůstával. Bylo to blízko pokoje, kde princezna přebývala. Teď večír, když přišla noc, Vach si položil na stůl prsten a začal mu hrát. A smál se a skákal okolo jako bláznivý.

$

Princezka povídá komorné:

„Jdi a podívej se, čemu se ten blázen tolik směje.“

Komorná skočila, koukne tam dírkou ve dveřích a hned je tu.

„Princezno! Má tam prsten na stole, jako když oheň svítí, celý pokoj je z toho v jednom ohni.“

„Tak jdi a zeptej se, zdali by mně ten prstýnek neprodal.“ — Komorná letí.

„Blázne, neprodal bys ten prsten? Naše pricezka by si ho ráda koupila.“

„Prej neprodám, ale dám, když si se mnou jedinkrát zatančí.“

Princezna se nad tím slovem zasmála, ale přec jí to dělalo hlavu. Jít se bála, a zas nejít, nedostane prstýnek. Tak se obě chvíli radily, až povídá komorné:

„Ty víš, poslouchej, zkus to za mne si s ním zatančit.“

Komorná přijde, blázen ještě skákal dokola. Teď ale zahodil flétnu, přestal hrát a vlezl si mezi boty pod postel. A tam zůstal spát až do rána. Komorná čekala na tanec, už bude hnedle den, ale tance se nedočkala.

Princezna už byla dychtivá, jak dopadl taneček.

„No, tančila jsi s bláznem, tančila?“

„Ach princezko, nic! Hned zahodil flétnu, vlezl si tam mezi boty pod postel a s těmi spal. Na tanec žádný nedošlo.“

Princezna se jen divila. Je to prej blázen!

Teď druhou noc postavil si na stůl ptáčka zlatého a zas mu hraje a skáče dokola. A tolik smíchu tam! Princezna poslouchá, nedalo jí to pokoje, i povídá komorné:

„Jdi a podívej se, ráda bych věděla, čemu se ten blázen může zase tolik smát. Toť je nějakého smíchu.“

Ta letí, jenom dírkou u dveří nakoukla a:

„Princezko, prej tam má takového ptáčka na stole, je celý zlatý, a jen mu hraje a skáče dokola. Inu k neuvěření!“

„Tak běž a zeptej se, jestli by mně ho neprodal.“

Komorná hned je tam.

„Blázne, máš prodat toho ptáčka princezně, ráda by si ho koupila.“

$

„Och, neprodám, ale dám, když si se mnou jedinkrát zatančí.”

Tak princezna myslí, jednou si zatančit, nebude tolik zle, nikdo nemusí nic ani vědět. Pomalu se sebrala a tam. Ale blázen nelezl mezi boty, slaďounce se poklonil, a už byli spolu v kole. Ani pokoj jim nestačil, a flétna k tomu hrála jako divoká. Tancují a tancují a tanec nebere konce. Princezně to mohlo pomalu srdce utrhnout. Ale tancuje pořád. No, už dýchat nemohla, blázen ji posadil, a k ní, a jen ji hladí a celuje. A to celování trvalo dýl, než si kdo na zámku mohl pomyslit.

Teď jednou král a královna někam odjeli. Princezna už nebyla svá. Po tom jednom tanečku všecko ji táhne k bláznovi, jako by jí opravdu udělal. Všude na něj myslí, všude za ním jde. Až mu jednou takhle povídá:

„Už vím, že ty nejsi žádný blázen, a já bez tebe nemohu být.“ Vach se jako pousmál a povídá:

„Tak víš, staří nejsou doma, něco ti řeknu: my spolu utečem!“

Honem se na tom smluvili, princezna nabrala zlata, co by unesli, a utíkají ze zámku. Už byli hodný kus, až přišli takhle na hráz rybníka. Princezně byl už ranec těžký, nebyla zvyklá, tak Vach povídá:

„Ukaž, já ti to chvíli ponesu.“

Ranec jí vzal, a než se nadála, najednou bác! hodil ho i s poklady do vody. A teď byli načisto! Princezna se dala do pláče a naříká, jak budou živi, že jsou teď bez groše, ale Vach ji potěšil:

„No, mlč, přijdeme do vesnice, všude jsou dobří lidé, poprosíme je o almužnu. Ty po jedné straně a já po druhé.“

Sám šel ale po její straně napřed a v každém čísle povídá, že tudy chodí žebračka tulačka, aby jí nic nedávali. A tak nesehnala nic, jen ji hnali od prahu. Vach vyžebral kousek chleba u pekaře, za vesnicí se o něj rozdělili a jdou dál. Šli, až přišli do jeho rezidence, do jeho království. Tam vyhledal chudý domeček a povídá princezně:

„Tuhle budeš bydlit, jsou to moji rodiče, buď na ně hodná!“

$

A aby měla práci, opatřil jí krám, plno hrnců a talířů, že se na náměstí vyloží a bude prodávat. Aby měli co jíst.

Teď když se pěkně vyložila a prodává, sám si osedlal koně, vystrojil se za rytíře a tryskem jede po tom náměstí. Vjel jí zrovna do nádobí a všecko rozdupal. Chudák se dala do pláče, že má takovou škodu a výdělek tentam. Když to večír Vach slyšel, povídá:

„To nic, opatřím ti něco lepšího! Dostaneš leštidlo a kartáče a budeš na rohu pánům boty čistit.“

Tak si s radostí na rohu sedla a čekala na práci. Tady přijde pán ve shrnovačkách, do něčeho skočil a boty má samé bláto, samý kal. Jestli by mu je vyleštila? Ta ale beze všeho chytne kartáč, a v minutě byly boty jako sklo. Dosta-

$

la zlaťák od práce a byla ráda, že pro domácnost tolik vydělá.

Když bylo večír, Vach povídá:

„No, boty jsi leštila, už víš, jak i to chutná, našel jsem ti lehčí službu. Budeš na zámku kuchyňskou. Aspoň se ti přihodí něco od jídla zastrčit a donést starým rodičům do chalupy. Na ty mně nezapomeň!“

Už v kuchyni nějaký čas sloužila, když princ povídá králi:

„Papá, já bych se ženil.“

„No, a kde máš nevěstu?“

„Já ji mám prej tady na zámku, jen udělej muziku, a kterou chytím do tance, je má.“

Tak muzika hned spustila, všichni se vynašli k tanci, až princ taky skočil pro svou kuchyňskou. Roztočil ji, až jí kusy jídel z kapsy lítaly. A povídá:

„Tohle je, papá, moje nevěsta!“ A zrovna se taky obrátil k ní.

„Vidíš, to jsem já, jak jsi mi psala, že by sis o mne ani zablácený střevíc neotřela! A neminulo tě, musila jsi otřít můj.“

A tak jí hlavu kapitálně napravil, všecka pýcha z ní vyvála, byla už jako holubička. Teprve byla svatba hlučná a veselá, kočáry jen drnčely a muziky bylo slyšet za devátou zdí. I její rodiče přišli a nemálo se divili, jak to ten blázen uměl pěkně roztancovat.

$

HRDINA KREJČÍ DROBÍNEK

$139

To vám byl jeden veliký hrdina, jináč jako z můry duch, a jmenoval se krejčí Drobínek. Jednou se taky zařekl, že už má toho píchání dost a dále šít nebude. Ať si chodí svět roztrhaný třeba dočista! A tak milou jehlu zahodil, sebral se a z domu. Už mě tu, lidičky, neuvidíte. Při tom měl víc ejchuchů než peněz v kapse. No, ale nějak bylo, nějak bude, z kozy voják nebude. A jak jde, najednou se seběhly všecky děti z vesnice a kolem něho, a teď ječí až mu uši zaléhaly:

{„Franc!

Má na zádech ranc

a v tom ranci brabenci,

to jsou jeho bratranci,

lezou Franci po ranci.“}

A tak to šlo jako na kolovrátku. I dejte mně svátek, bando miliónská, copak mě utrhli za zelena? Rozehnal se hrdinsky holí, a aby měl od sršňů pokoj, byla tam u silnice hospoda, Drobínek jen hup! a už si pěkně zasedl ke stolu.

„M, tohle se mi líbí. To jsem přece jednou pán!“ Šenkýřka zrovna tloukla máslo.

„Tak co byste rád?“

„I třeba uzená povidla se zelím.“

No, nalila mu hrnek podmáslí, něco silnějšího by ho mohlo porazit. A k tomu kus chleba. Krejčí dlabe, už dávno tak panské jídlo neměl před sebou. A jak mu trochu ukáplo, najednou síla much kolem něho, much jako mraku, byly by ho snad snědly i s podmáslím. Tak ale na ně vztáhl mohutnou pěst a plác! — Lidičky, padesát jich naráz zabil a ještě padesát pochromil! Až se podivil sám sobě, jaký je hrdina. Hned si pak na pásek u čepice vyšil písmeny jako vrata: „Já, hrdina krejčí Drobínek, naráz padesát zabil a ještě padesát pochromil.“ To prej bude komedie! Když se najedl, žaloudek jako v peřinkách, hospodyni se poděkoval a cestuje dál. Šlapalo se mu vesele, že byste ani neřekli. Ale mnoho neušel, byl tam pěkný remízek, takový hned všude nemají. Což, aby si po té únavě kapánek odpočinul? A už se svalil do trávy, nečekal ani na odpověď. Nechal si pěkně hrát a zpívat, všechno kol něho bzučelo. „To se mám sametově!“ poví-

$

dá. A ký div, že v té hudbě za chvíli usnul hrdinským snem.

Teď jede kolem král se svou princeznou a vidí tam chlapa válet se v remízku. Povídá kočímu:

„Skoč se podívat, kdo to! Jsou přece tabulky, že se do remízku nesmí. Plaší se bažanti.“

Kočí se hned zastavil, chytne do hrsti bič a přižene se tam. Ale vtom se zarazil, chvíli kouká, pane na nebi! A už zpátky, jako by ho štípl had.

„Jejich Milosti! S tím nic není! Nějaký hrozitánský hrdina! Padesát jich naráz zabil a ještě padesát pochromil.“

Králem to škublo. „A, toho bych mohl potřebovat. Jdi tam ještě jednou a zeptej se, zda by nechtěl ke mně do služ-

by. Že mu král vzkazuje.“

Kočí se pomalounku vyloudal, obchází, a zpovzdálečí pokašlává, jako by chtěl a nechtěl. Když to chvíli trvalo, Drobínek se nadzvedl z trávy a tady vidí strejce, točí se, jako by zapomněl hlavu v otrubách. Tak se ho ptá:

„Copak mi neseš dobrého?“

„Pan král si přeje s vámi mluvit.“

„Ale! Má prej tak daleko ke mně jako já k němu.“ Tak nic platno, kočí tam musel zarejdovat a král povídá:

„Slyším, jaký jsi hrdina. Kdybys chtěl, takové práce je u mne dost. A odměna podle toho. Vykonáš-li, co ti uložím, dostaneš mou princeznu a budeš hnedle polovičním králem.“

„Ó, to jako žhavý! Na takové věci jsem zrovna ušit,“ udělal si krejčí.

Hned ho vzali k sobě do kočáru, princezna se jen tulila. A jak jedou, král mu povídá:

„Rozumíš co, máme tu zlého kance nenaprance, nestačí lidé, co jich do roka podáví. Toho mně zhladíš a přineseš jeho hlavu. Ale nebojíš se?“

Krejčí se nadzvedl a postrčil čepici do čela.

„Já a bát? Už jsem byl taky, počítám, mezi velkými.“ Při tom si v duchu myslil: Nebojím se, jenom mám strach.

Když přijeli domů, Drobínek se dobře najedl a jde na milého kance. Nevěděl ani, jak vypadá, ale to jsou pro něj

$

samé nicy. Jen ať švehulka přijde, já mu ukážu, jak se to utíká.

Kousek jde lesem, a rameno boží — obluda najednou tu! Tesáky, že by vola rozpáral, a funěl jako sto čertů. Náš hrdina se nestačil otočit, byl vedle buk, hup na něj a už po větvích mete jako veverka. Na mne si prej, chlapíčku, nepřijdeš! Chvíli tak sedí, jen se mu lýtka klepala, a podívejme se! To by nikdo neřekl, kanec dostal ze všeho strach, pomalu se vytratil a pryč. Když ho nebylo vidět, krejčí si myslí: No, když jsem takový hrdina, snad abych už slezl dolů. Leze, pomaloučku leze, jen se ohlíží, až byl šťastně na zemi. Nikoho tu. Ale co sám kozel nechtěl, vtom obluda vyrazí z houští jako blesk a má ji na krku zas. Divže z Drobínka nespadly kalhoty. Naštěstí hrdinství ho neopustilo: byla tam na skok taková besídka, hop tam! Ale jen vidí, jak kanec utíká za ním. Aha prej, utíkáš! Tak ale jedním skokem to vzal okýnkem a ven, teď skočil zpátky a za milým kancem dvířka zašoupl. A už ho měl v kleci. Já ti prej dám, hrdinům se plésti pod nohy!

A hned hlavu vzhůru, nesl ji jako na holi, přijde ke králi a tady melduje:

„Tak, Jejich Milosti, co se týče toho kance nenaprance, už ho máme v kleci. Honem pár udatníků, půjdeme se na něj podívat.“

Král mu dal deset nejlepších myslivců, Drobínek si sedl vpředu na vůz, čepici postrčil do čela a vesele jedou. Když přijížděli k besídce, pěkně seskočil, a aby neviděli, postavil se hezky daleko a teď jim velí:

„Jen do toho pácněte, a nebojte se nic! Já jsem tu.“ Hoši závoru odemkli a všech deset spustilo, jako když houkne hrom. Milý kanec byl na hromadě. Krejčí se na tu ránu svalil s ním, ale už vyskočil, přiběhne k obludě a povídá: „Vidíš, bobečku, já ti to pečetil, že s námi nejsou žerty.“

Pěkně kance naložili, byl ho plný vůz, a Drobínek slavnostně jede. Hned všude plno lidí, tlačí se ze všech stran, každý chce vidět hrdinu. A všichni: „Sláva! Sláva!“ — házejí mu kytky pod nohy. Jen se klonil a čepičkou točil nad hlavou.

$

Teď byla v purku velká hostina, Drobínek si musel sednout mezi krále a princeznu, jen mu nalévají: „Pijte! Pijte!“ — a nejlepší kousky kladou na talíř. Krejčímu až lupalo za ušima. Když se najedli a napili, král povídá.

„Copak o to! Ale teď tu máme sedum obrů, železných Kobrů, zámky na ně nejsou dost pevné a člověk životem jist. Abys je odtud vyprovodil!“

Krejčímu při těch obrech naskočila husí kůže na těle, ještě dobře, že ji nebylo vidět. Honem nasadil čepici do čela a povídá:

„Co bude mého možného, taky udělám. Jen tolik vím, že ti Kobři se tu dlouho roztahovat nebudou.“

A hned se sebral a jde. Selka tam plácala čerstvé ho-

$

molky, jednu si koupil a šup s ní do kapsy. Taková mladá, třeba bude pro štěstí. Přijde k lesu, hrdinsky se rozhlíží, kdyby něco tento, že se honem skrčí za stromem. Tak chvíli jde jako po jistotě, nikde nic, jen si listí něco šeptalo. No, tohle by všechno nebylo tak zlé. Myslil, sedm železných obrů, že bude les jedno pozdvižení, a zatím všude jako v kostele. Už si chtěl trochu zahvízdat. A najednou, ani se nenadál, železný Kobr mu šlápne do cesty! Divže z. Drobínka dušička neodletěla! Zkameněl na místě. Kdyby se něco nezdálo, hned by byl vklouzl někam, třeba do myší díry. Ale už neměl na nic kdy, obr na něj zarachotil:

„Kampak, ty zemský broučku?“

Ani nevěděl, kde se to v něm vzalo, Drobínek povídá:

„Kam? Abych se s tebou potýkal.“

„Kdepak bys mně, červíčku, stačil!“

„Jak? Já prej vím.“

„Tak když víš, změříme každý svou sílu. Aha, uvidíme, kdo s koho.“

„To můžeme, rozhodně!“

A krejčí se shýbl jako pro kámen, sáhl si při tom do kapsy a povídá:

„Hleď, jen ho smáčknu a břečka poteče.“

Homolku stiskl mezi prsty a jen to z ní vyprsklo. Teď tedy chytil Kobr oblázek, rozmáčkl ho taky, ale neteklo nic.

„Tak vidíš, kdo má z nás větší sílu!“

A Drobínek si otočil čepici víc do čela. Obr se podíval, čte a čte ještě jednou, oči najednou jako úplňky.

„Kampak půjdeš na noc?“

„Ani prej nevím.“

„S námi bys nechtěl? Takový hrdina, škoda tě zahálet. Hodil by ses do našeho chomáče.“

„Proč ne! Mezi obry, to poletím s největší radostí.“

Ale zatím dušičku měl na kraji.

Tak šli, Kobr ho vede, až se ocitli v hluboké jeskyni; tam se válelo ostatních šest obrů, železných Kobrů, na zemi. Pěkně si hověli po práci. Ten je vzal hned do vedlejšího pokoje a tam jim šeptem povídá. Ale obr šeptem, a bylo to

$

slyšet za devátou zdí. Krejčí poslouchá, jak se o něm radili: „Padesát naráz, to si, hoši, považme! Nejlépe ho opít a pak mu ukážem cestu na jiný svět. Takového raději dál od stavení, aby nám něco neuplet.“

A tak hned pití veliké, obři jen korbele obraceli a hrdinovi také nalévají jednu za druhou. Krejčí si se všemi vesele ťuká: „Ať žije rozkoš a český lev!“ Ale byl při tom na stráži sám nad sebou — víno jen olízl a ostatek vybryndal. Za to obři, že byli po veliké výpravě, chladili se jako nezavření. Ještě jim tak nikdy korbílek nechutnal. No, a každé písničce je konec: pomalu začali hlavy klonit, víc a víc, až usnuli nadobro. A na to náš hrdina čekal jako na smilování. Vytáhl jednomu meč, takový řeže sám, jen udělal šmik a už se koulela hlavička jedna za druhou. Žádný ani nehnikl.

Když byl hotov, vesele si nasadil čapku a už byl v zámku. Přijde tam a dává vědomo:

„Milostkráli, melduji, že všech sedům obrů, železných Kobrů, vzalo chválabohu za své. Už nevstane ani jediný. Teď jen vozy pevné a pojedeme.“

Krejčí ani nevěděl, co je čehy a co hot, ale zapřáhli a jelo se. A sto chlapů s ním. Toť bude zdvíhaná!

Přijeli k jeskyni, vozy rozpojili na půlky, jako když se mají svážet klády, a ještě koně s tím nemohli hnout. Všechny postranky praskly jako pavučina. Inu, takových Kobrů!

No, ale konečně jedou, kola jen skřípala a koním praskaly žíly. A teď jste měli vidět divadlo! Jak se to rozhluklo, lidu hned všude černo, zrovna k umačkání. A té slávy! Jiného nebylo slyšet, lidé jako opilí, co dělali. Malý, velký, všecko jedno, jen se tlačí kolem Drobínka, a snad by ho byli taky umačkali. Musel utéci zadem, aby se vypletl z nejhoršího. Hned sám král mu přijel s princeznou naproti, musel k nim do kočáru, a zrovna si ho odvezli na zámek.

Zas byla hostina, víno teklo a kuchaři se mohli potrhat. Našemu hrdinovi se oči jen blyštěly.

A když bylo v nejlepším, král povídá:

„Ještě tu máme město, luza nekřesťanská, daně ne platit a takhle každý dělat, co by chtěl! Zákony na ně neplatí. Tak

$

jiného nezbývá, dám ti svého koně a pojedeš je ukrotit.“

Krejčí si myslí: Jen už kdyby s tím byl konec! Není radno tahat čerta dlouho za ocas.

Ale v městě už měli vědomo, jakého král našel silného muže, že všecko zmůže, hned veliký poplach se rozmohl a celý výbor i s družičkami čeká, z které strany přijede.

No, krejčí jakživ na koni neseděl, tak povídá:

„Abyste mě radši přivázali! Chci se tam rozjet jako vítr, ať ta rota vidí, že nejsem jen tak hej nebo počkej, budou na mne do smrti pamatovat.“

Jak si poručil, nohy mu přivázali pod břicho a milý hrdina jede. Kůň se rozpumpoval a toť se ví, krejčí ho pořád nohama lechtal po břiše, ten letěl jako diviš divoký. Jen se mračno za ním koptilo.

Najednou celé město, už zdaleka viděli, už jede! Pánbůh s námi! Ruce spínají, padají na kolena, ale ten nic, neměl teď kdy na jejich hlouposti. Jen kouká, kdyby se mohl něčeho zachytit, aby kůň pod ním podjel, ať si pak letí, kam chce. Naštěstí tam byl dřevěný kříž u samé cesty, chytil se ho, ale nastojte! Zůstal mu v ruce jako sirka a kůň letí dál, až teď zapadl mezi dva ploty, a tam uvázl. Honem všichni kolem krejčího, jestli se panu rytíři něco nestalo; ten se hrabe z kopřiv a zle se na ně podíval.

„Mně? Co mně by se mohlo stát! Ale vás, křečkové, tady rozdupu na prach, abyste se už nemohli stavět na zadní nohy! Žádná milost se nedává!“ A jen tím křížem šermuje nad hlavou.

Družičky padají na zem a výboři slibují, že budou věčně věrní poddaní, jen aby jim město ušetřil.

„To je jiná písnička! Ale dáte mně od minuty úpis.“ Hned pergamen a pečetě, starosta všecko svatosvatě upsal a se skloněnou hlavou podává krejčímu.

„A co myslíte, že já za vámi pojedu zadarmo? Deset tisíc dukátů mi vyplatíte za cestu. Jinak s vámi nemluvím!“

Všecko s radostí bez reptání spravili a pak teprve hrdina jede domů. Ale na koně už nesedl, museli mu vystrojit kočár, všecko jak se sluší a patří, čtyři koně berušky do

$

toho, aby jim nic divokého nenapadlo. Jen mu volají vivat! a ratolesti stelou na cestu.

Teď přijel slavně domů a úpis věrnosti podává králi. A co jiného, když mu všecko tak hrdinsky vykonal, král ho na místě objal a políbil jako svého syna. Hned se strojila svatba, svatba slavná jako sám ženich, kočáry jen hrčely a z každého domu visely fangle, až darmo povídat. Milý hrdina dostal princeznu a s ní půl království, do smrti to má dobré. Jen žije a pije a jeho mladá paní se při tom na něj líbezně usmívá. A už to je!

i

$

HVĚZDIČKY

$148

Tak poslechněte, milí, co vám ještě povím. Byl jednou pod Levínem sedláček, říkalo se tam Na sluníčku. Ach, ta krása dokola! Háje a louky tam nikdy neodkvetly, a těch ptáků, umělců povedených, na mou pravdu. Kdejaká větvička, taky šveholí na ní písnička. Rádo se oko podívá a noha na chvíli zastaví.

Ale co platno, kde srdce želí, tam ani ráj neutěší. U našeho sedláčka měli syna — měli a neměli! Přišel večer soused na pobytí, ohlédl se po jizbě a zrovna se ptá:

„Kdepak máte, kmotra, Divsu?“

Matka mu smutně pokývla:

„Divsu, povídáš? Ach, ten zas někde na Levíně počítá hvězdičky. Už odmalinka jiného nedělá. Jen takhle celé noci vysedět a po nebi koukat, to bylo jeho! Doma ho kale neuvidíš. A teď v zimě, co je nebe jako leštěnec, to teprve. Ani nám nepřijde domů spat a jen pořád mezi hvězdičkami. Bože, ještě se mu z toho hlava pomátne, co jiného.“

A selce ukápla drobná slzička.

Inu tak, měli s Divsou holé trudy. Jako by hochovi naplnil hlavu nějaký kouzelník, divné věci se v ní dějí, je jiná, nežli zvykl ostatní svět. Jak se medle setmí, jen ho to žene ven a nahoru na Levín a to mu oči bloudí po nebeské pláni, mezi hvězdami — copak jsou? A nač jsou? Ještě neměl v ruce bič, neví, co je zorat brázdu, ale kde se slízají hvězdičky, kde jich jako korálků, nebo kde sama jediná si chodí v celé nádheře a jako krasopaní, to už věděl dávno nade vše. Oči se mu na ně věsí, kvetou s nimi, ba už se v nich zrovna zhlídl a má je sám jako dvě hvězdičky. A tak daleko, že si milý Divsa umínil, já je musím všechny spočítat.

Jednou sedí zas na samém Levíně, oči ve hvězdách, když se u něho vynašel děda šedivý a vousy bílé jako dokola ten sníh. Chvíli Divsu nechal a pak pomalým hlasem povídá:

„I bože, hochu, co jen tolik po tom nebi hledáš? Snad ne místo, kde postavit sloup? Neboj se, nespadne ti nebe na hlavu.“

„I to si, dědoušku, nemyslete, ale počítám hvězdičky.“

$

„Oho! Holenku, kdybys tu seděl devětkrát devětadevadesát let, těch nespočítáš. Taková boží hleďátka — mrknou, zakmitnou, hned jich je víc, hned míň, to si dáváš marnou úlohu.“

,,I ne, dědečku, mám pevnou víru, že je spočítám; ale někdy mně přeletí mrak a musím začít od nového konce, nebo napadne dřímota, zamží mi oči a zas abych počítal znovu. Toho kdyby nebylo!“

Dědeček pokýval hlavou, potom vytáhl něco z kapsy a povídá:

„Vidím, že ti už ta světýlka nedají pokoje. Tumáš, vezmi si tuhle mou čulku, bude ti nápomocná. Pojednou se vylíhne na nebi mráček, zacloní vyhlídku, jen řekni: ,Hup do čulky!‘ a nebe ti bude čisté. Nebo napadne spaní, jen zas na ně: ,Hup do čulky!‘ a oči budou jako rybičky. To všechno umí má čulka. Ani sám nevím, koho jsem už do ní za ta léta zavěznil — vlky, rohaté ohnivce a zbojníky, všecko, co mi přišlo do cesty. Jsem už tuhle stár, ať jí zas užije někdo jiný.“

Pověděl, čulku podal Divsovi, a jako že ho něco sfoukne, byl tentam.

Panečku, teď měl Divsa hody! Nebe pořád vymydleno, hvězdiček po něm jako kvítků v jarní zahrádce. Ukáže se obláček, chce mu jich pár pochytat do šosu, ale Divsa jen udělá: „Hup do čulky!“ a milý obláček už je tam. Anebo spaní? Jen se ozve a už je taky v čulce. Ať si tam pospí dál samo do libosti!

A Divsa div neposkočil radostí. Teď se mu nic nebude plíst do jeho počtů.

Jednou, byl pěkný fialový mráz, už dávno svítalo a hoch zůstal ještě na hůrce. Doma, jako vždy, jeho postel netknuta. Matka uklízí po jizbě, postýlku s pláčem objala, i duchnu si měkce pohladila — vidíš, vidíš, pořád tak sama! Až ji teď chopila a ven s ní na bidlo: počkej, navoní tě čistý vzduch. A milá duchna venku visí, vydechuje, až po chvíli začala přemítat. Jaký mně tohle život! Všechny jiné mají koho přikrývat a teple zahřívat, jenom já pořád nic. K čemu mi takový darmobyt? A milá duchna z bidla pryč a poví-

$

dá: „Půjdu já, půjdu, snad uvidím někoho, kdo se ke mně ještě rád přitulí.“ Řekla a už jde, sněhem se brodí, mějte se tu Na sluníčku zatím dobře.

Už dávno byl bílý den a Divsa se vrací z Levína. Pojednou něco zahýklo horou, přelítlo to jako černý stín, až mu v očích zatemnělo. Ale Divsa si nevšiml a jenom kvapí. Hle, lesíček dole a za ním už jejich stavení. Rozhlídl se zvysoka, na chvíli postál, když vidí, batolí se k němu po sněhu jako tři kachny, červeně pruhované. Počkal na ně, až dojdou, kouká vyboulené — inu pro světa, co tohle je? A ony to byly jeho tři podušky.

Spoustily udýchaně:

„Divso, Divso, nepotkals někde naši mámu? Abys věděl, utekla ti z domu.“

„Cože? Prej utekla! A co vy, sojky? Utečete taky, a kam si já pak doma lehnu?“

„Och, tam už ležet nebudeš,“ povídají. „Letěl kolem čaroděj Chochol a celé stavení sebral do pytle. Je totam i se vším všudy.“

Divsa div neupadl leknutím. Tohle že se stalo. Skokem je doma. Kouká a opravdu — jejich statek, zahrada, úly, všechno pryč, jako když to pohltí země. Ani po pírku památky. Padl tam hlavou do sněhu a hořce zaplakal: „Maminko zlatá, můj tatíčku, kam jste se mně poděli!“ A ryje nehtem, hrabe až do hlíny, ale nevyhrábl ani kostičky. Vstal a potácí se bludným krokem, neví kam — — —

Pod bílou horou daleko v kraji byl zámek, slavný Muchovec. Jenom knížata v něm bydlela. Všecko tam bylo krásné, ale princezna Drahuňka byla ještě krásnější. Jako nebeský červánek. Hleďme, vyběhla právě na pavlač, kouká do těch sněhových plání a vidí, co vidí. Oči jí zasvitly bílým sněhem, jaká krása! Rozpjala dychtivě paže, zatleskala a prej, dnes doma nezůstanu, zapřahejte! Vyjedu si! A na slovo pár koníčků stojí u saní, ach, jaké saně! Celé zlaté. Drahuňka vyhupla, otěže do dlaní a džin, džin, už rolničky zacinkaly plavným smíchem. Hej a, hej, Drahuňka má duši plnou světlé touhy. Plave to, plave tím sněhovým mořem,

$

bílé pýří lítá pod kopyty, když najednou hu! chomáč ohnivých stínů se jim mihl kolem — to dva huňatí čerti se tady ženou do pekel. Klopity, klopity, zachrochtali, zachrchlali, až se může země vyjevit. Ale vtom také koníci sebou smýkli jako vyděšení, a nechtějme vidět! Milá Drahuňka se octla naráz v hluboké závěji. Teď tady leží, už dobu leží a snad ani nedýchá. Kdopak ji zvedne a kdo vyvede? Koně dávno uletěli v divém honu, jako když je posedne ďas. A Drahuňka leží, mráz jí pomalu zháší plamínky ve tváři, už i ledovou rukou sahá na srdce, potiskuje, ach, snad jí ustydne nadobro.

Ale nebojme se, neustydlo! Šla tudy zrovna Divsova duchna teplodajka, uviděla a hned k milé Drahuňce. Honem ji přikrývá, teple zadechuje a sladkým slovem hovoří: „I, i, holčičko zlatá, kam tě jen tohle vede! To bys mi tu zmrzla navěky.“ A duchna byla ráda, do duše ráda, že může taky jednou někoho zahřát a ukrývat. Všechno v ní rozkvetlo radostí.

No, pěkně usedla, Drahuňka jí dříme v loktech, spalo se jí jako v nebi — když nastojme! Kdo jen se to k nám brodí sněhem? Duchna koukne a na mou pravdu! Ony její podušky, a všechny tři. Ťapy, ťapy, už jsou taky tu. „I vy dětičky rozmilé, jak jste mě jen mohly najít?“ A máma duchna se mohla nad nimi udivit. „No, pojďte, pojďte, však tuhle je práce pro všechny.“

A bylo slavného vítání a tichého šveholu, aby Drahuňku nevzbudily.

V tu dobu taky Divsa šel vám stejnou končinou, hlavu kloní a noha míjí smutně nohu. Vtom mu něco třesklo do ucha, džin, džin, saně zlaté k němu přiletěly a dvé koníčků jako na komando zůstalo stát. Divsa kouká, nikdo s nimi, pozdravil je — snad mě dovezete, kde bych proměnil svůj žal. A už sedí, opratě v hrsti. Koníci poskočili, nohy jako strunky, a než by kdo pomyslil, Divsa stojí na nádvoří v slavném zámku Muchovci. Ale neměl kdy ani se ohlédnout a najednou plno panstva kolem, sbíhají se o překot a každý oči vyvalené: „Kdopak jsi ty? A kde je naše princez-

$

na?“ Ach, nebyla nikde a Divsa neuměl povědít. Tak zas všichni na něj a třesou s ním, mluv, mluv, div kosti nechrastily, a hrkavá slova lapají — kde je? kde je? Divsa nevěděl ani jak, a deset pochopů ho chytlo a milý se octl v hluboké šatlavě. Jen džbán vody u něho stojí a pecen chleba na stolku. Až se mu ze všeho motá hlavička.

No! Bylo teď shonu po zámku — pro svaté nebe, Drahuňka je pryč! Alou, rozlítlo se hejno sokolů a do všech konců, nevynechali místečka. Všude se jich vysypalo, oči jako blesk, jehla by jim nezůstala tajná. Až tihle po sanici našli lehko Drahuňku. Přivezli ji i s duchnou, vida, princezna se pod ní hřeje a tulí, sláva, sláva budiž! Ale dušičku jí to vyplašilo, ani hned nevěděla, čí je. Teprve bylo veselosti,

$

všechny sály jeden ples a každý jen kolem ní — no, jen když ji máme zase doma! Kníže ji pohladil taky po vlasech.

„Jen to nám, dítě, řekni, kdo ti tam duchničku poslal? Čípak medle je ta teplodajka? Služba žádá taky svůj groš.“

Ale marná hádka. Mohli zvídat a hledat po celém kraji, nebylo človíčka, aby se přihlásil. Na Divsu při samém plesání nadobro zapomněli.

Ten zatím sedí v temnici a neví, je-li den či noc. Všechno se mu slilo v hlavě. Ach, takhle spát, třeba měsíc, rok, jaké by to bylo vykoupení! Ba nezamhouřil oka, ani nepamatuje. A Divsa sáhl do kapsy, byla tam, byla jeho čulka divuška. Chmatl ji, rázem otevřel, a táhni si vše, co v ní, jenom když můj spánek zůstane. A Divsa blaženě zaklopil víčka a vtom taky usnul jako ve vonné bazalce.

Jenže čulka se otevřela a najednou, jaký šum! Co kdy dědeček do ni uvěznil, všechno ven a ven, dveře šatlavy byly v minutě na třísky a teď to z ní uhání všechno cesta necesta — vidíte, divoký býk, až hrůza, vlkodlaci a zas stohlavec a tlupa zbojníků, rány světa, kdopak ví, co toho bylo. A jen, všecko horempádem brnčí, ať jsou už daleko z té čulky pryč. Přelítli nádvořím jako ta bouře, okna na zámku zařinčela, stěny se rozklepaly. Kdekdo zůstal vyjeven a necítí dušičku. Až dlouho, dlouho, když netušila ani myš, pomalu vylézá hlava za hlavou a koukají, jaké to bylo dopuštění. Za chvilku stáli taky nad Divsou — vida, železná vrata šatlavy jsou napadrť. Snad to naposled nebyl tenhle pobuda! Vzbudili ho a teprve vidí — on hoch jako nebeská krása, dvě velké hvězdy na ně vykoukly. Stáli ještě dychtiví, až kníže Much povídá:

„Kdo jen jsi? Medle nám řekni: Neviděls tu hrůzu? Muselo to kolem tebe jít.“

A Divsa si vzpomněl:

„Aha, to mně utekli z čulky, sám nevím, co všechno. Mám takovou čulku divušku, jen řeknu hup! a je to v ní.“

Jen pověděl, kdo měl oči, vytřeštil je na Divsu:

„A třeba celý zámek?“

„Myslím, že taky. Jak povídám, všecinko.“

$

Kníže honem ho bere měkce pod paží:

„Pojď, pojď, tady nezůstaneš, pro tebe máme jinší příbytky.“ A jako v bázni, beze slova, vedou ho nahoru do zámku. Divsa přišel, podíval se, a najednou skok a oči obě v úplňku: Nebesa, moje duchnička! Kdepak se u vás bere? Hladí ji mileně, slzičkou kropí a ta se taky stulila k němu jako svá. To bylo u všech divení! A kdo se divil nejvíc, jako Drahuňka. Jen uslyšela co, a už chytla Divsu za ruku a klokotá, jako když zacinkají zlaté zvonečky:

„Ta duchna že je tvá? Ach tatínku, slyšels? Je jeho, ale je stejně má, dala mně nový život.“

A od té chvíle dva páry očí utonuly v sobě. Divsa s Drahuňkou jsou ty a ty. Otec, matka ho v lásce objímají: „Pozdrav tě nebe, synu, a odpusť nám, že jsme to nevěděli hned.“

Nebylo dlouhého smlouvání na zámku. Zrovna se zvali hosté a celý Muchovec je na nohou. Muziky vyhrávají od rána do noci, všude je veselo a samý smích. Sjelo se panstva nevídaného, čeká je slavná hostina; kde jaké okno, planou už jásavým ohněm.

A Drahuňka! Kdo ji dnes neviděl, ani neví, co je to štěstí. Ustlalo jí v srdci zlaté hnízdečko.

Mísy zacinkaly na všech stolech — ale najednou, kde Divsa? Nevěsta se točí dokola, dychtivým okem hledá, kde jen je? A on nikde. Běhají, volají, nezbylo místečka, až sama Drahuňka v údechu vyhupla taky na nejvyšší věž. A teď někdo suď! Divsa tam, oči zabodnuté do nebe, a jako by mu nebyl nic ostatní svět.

„Divso! Divso! Co jen to! Všichni čekáme, už pojď.“ Jen se mile pousmál a povídá:

„Nech mě, Drahuňko, malou chvilku jen, počítám hvězdičky.“

Cekala, přišla udychtěná podruhé a ještě kolikrát, ale zas nadarmo, Divsa jen počítá.

Noc uplynula, muziky smutně skončily, co jen se to s Divsou děje? Drahuňka znovu skok a skok! Je u něho, v slzičkách tone: „Divso, ženichu můj, svatby čekají!“ Usmál

$

se, vlasy jí letmo pohladil, ale oči jen vnořeny v tu nebeskou báň.

Už tak minulo deset let, Drahuňce dávno umřeli oba rodiče a byla sama paní na Muchovci. Ale jakou pak paní! Chodí, chodí jako smutná vdova, vlas jí probělel a hlava se naklonila. Plíží se pomalu až na tu vysokou věž, bere Divsu za ruku a slzami ji smáčí: „Pamatuj se, ženichu můj!“ Pohladil ji, i na čelo chvatně políbil, ale oči neutrhl. Ty mu dál bloudí mezi hvězdami. Poslouchej a v němé věži uslyšíš, jak to za každým schodem žalostně zakvílí.

Bylo nových dvacet let a už jich bylo i třicet, když jednou drobný věchýtek se belhal do věže. Dobelhal, kolena objal Divsovi, jako když se malá nitka ovine, a sotva slyšet šeptnutí:

„Divso, ženichu milý, ty — ještě — počítáš — hvězdičky?“

Došeptala, věchýtek upadl a není v něm dechu víc.

Divsovi v očích zamžiklo a zdá se mu, že najednou plno hvězdiček se rojí dokola. Koukne, co to, a ještě uviděl — Drahuňka mu leží u nohou, a ty hvězdy, zlaté kvítky, celou mu ji posypaly. Naklonil se pohaslý stařeček, a žalostně zaplakal:

„Drahuňko, nevěsto má, jak mě jen život obloudil! Světlo zhasíná, tebe jsem neužil a hvězdičky také nespočítal. Kdo nám navrátí věk?“

Rtové se mu zachvěli a dva věchýtky se stulily k sobě ve věčném objetí.

$

VAŠÍČEK ZLATOHLÁVEK

$157

Krátce a moudře — byl jednou jeden sedlák a byli se selkou spolu už patnáct let. Pěkně jim na statku chodilo, měli všeho hojnost. Sousedé kolem říkali: „Copak u těch! Mají se jako v nebi.“ Inu, dobře, dobře, ale copak je do toho, když neměli na koho hospodařit, na rodinu čekali pořád nadarmo. Jeho to pomalu trápilo, nevěděl, pro koho by se staral, a tak ho všechno den ode dne přestávalo těšit. Kale už ani nepromluvil, a aby se zasmál, to mu teprve vyšlo ze zvyku.

Jednou podvečer chodil takhle smutný kolem rybníka, a tam říkali, že má své bydliště hastrman. Sedlák, co je ých, ke každému odříkal již všechny modlitbičky, už nevěděl žádnou, ale dědice pořád nedostával. Tak chodí pořád sem a tam jako vrtohlavý a prosí milého hastrmana, kdyby se nad ním smiloval a dal mu radu, aby byl přeci jako ostatní tátové. Najednou, ani se nenadál, ve vodě to zašplouchalo a před ním stojí starý dědeček menší postavy, podává mu rybu ne malou a ne velkou a povídá:

„Tuhle si vezmi a až přijdeš domů, rybu pěkně usmaž, půl dej ženě a půl domácí kobyle.“

Ten si ani nepomyslil a ve tmě se to ztratilo.

Sedlák přijde domů, ani se slovem nezmínil, ale nikomu přitom nebylo nic divného. Žena i čeládka byli tak zvyklí. Honem všechno uchystal, jak mu ten dědeček uložil, a bože, neminul ani rok a selka měla chlapečka, i kobyla se jim ohřebila, válelo se pod ní pěkné hříbátko.

Najednou bylo u nich radosti! Každý běhal samá veselost, děvečka jen zpívala, Voříšek na dvoře skákal a kohout si mohl típek roztrhnout… Ale štěstí nerado zůstane na jednom místě. Matka se kale ani s malým Vašíčkem nepotěšila a umřela. Hoch osiřel a na hospodáře to dolehlo ještě hůře než předtím. Žena mu všude chyběla — však se nadarmo neříká: Odejde matka, odejde všecko. No, ale hlavu neztratil — co by to bylo taky za mužského — Vašíček mu dodával kuráže. Hoch rostl jako z vody, pomalu bylo ho plné stavení. Domácí čeleď se s ním jen piplala, co si usmyslil, to měl.

$

Ale po čase přišla k nim zlá macecha a tu zlobilo, že chlapec vládne na celém statku. Pořád na něj něco věděla, hocha jen otloukala a jen když ho mohla šťouchnout. A tak čím víc ho ostatní mazlili, ta se tím víc čertila, až jednou povídá:

„Však počkej, sloto, já se tě zbavím!“

Vašíček už chodil do školy, když mu macecha jednou dala placku a povídá:

„Domů dnes v poledne nechoď, zůstaneme na poli, tak kde by ses tu klackoval. Však je tam takových přes oběd víc.“

A jen ho vystrčila ze dveří.

Vašíček si zaběhl do maštale k svému hříbátku, které bylo jeho potěšením. Vždycky se s ním chvilku pomuckal. Přijde tam a vidí, koníček se ani nehýbe a jen smutně věší hlavu nad žlabem.

„Copak ti chybí, Višňáčku můj?“

Ten zdvihl hlavu a lidským hlasem povídá:

„Tu placku, cos dostal do školy, nejez! Hoď ji psovi. Nic dobrého v ní není.“

Vašíček si ho pohladil, hodil mu hrstku nejlepšího sena a už zas utíká po svém. Starý Vořech u budky, jak ho viděl, zamrcal ocasem a Vašíček mu tu placku hodil. Když odpoledne přišel ze školy, pes už ležel u boudy natažen a bylo po něm. Vašíček se u něho smutně zastavil a pak běží kalupem do maštale. Viděl hned, co to bylo za placku. Už se strojil, že to poví otci, ale Višňáček ho zadržel:

„Ne, ne! Ještě jsi tuze mladý, abys mohl do světa. Jen dočkej, však ono na to dojde.“

Macecha, když viděla, že jed nebyl nic platný, ještě víc na Vašíčka sočila. Co nejhoršího může být si na něm vymýšlela. Taky se hned začala durdit, že ten kůň k ničemu není, jenom pro žrádlo dobrý, a kluk, místo aby se učil nějaké práci, že ho jen kazí. Nejlépe ho prodat! Táta už toho měl plné uši. Vašíček, když to kázání neustále slyšel, běží, že provede Višňáčka po dvoře, aby ho mohli vésti na trh.

Ale táta ho zastavil: „Nikam nepůjdeš! Kůň je divoký,

$

ještě by tě mohl kopnout nebo něco. Ani pacholek s ním nic nesvede.“

„I co mu budeš bránit,“ povídá máma, „hříbě mu je zvyklé, tak jen ho nech.“

Sedlák už nemukal a Vašíček si Višňáčka vyvedl z maštale. Vyskočil na něj, Višňáček s ním projel třikrát po dvoře, a najednou jako když vyletí a ten tam, unášel Vašíčka do širého světa.

Už bylo kvečeru, když přijeli do lesa k jedné studánce a tam si odpočinuli. Višňáček povídá:

„Umyj si tady hlavu a mně omočíš taky ocas a hřívu. Pak odvaž z krku šátek, roztrhni jej na tři díly, tím jedním si otoč hlavu a mně taky oviň ocas a hřívu.“

Když to Vašíček pořídil, ani nevěděl, že má vlasy celé zlaté. Vyskočil zase na koníčka, ten se ani země nedotýkal a jen uhání přes hory a doly, až se před jednou skálou zastavili. Koníček povídá:

„Hlavu budeš mít od nynějška pořád ovázanou, a kdyby se tě někdo ptal, jen řekni, že je u vás tak móda. Zaveď mě do téhle skály za velikou slují, jsou tam pěkné konírny, a tam mně hřívu a ocas rozčešeš.“

Pak mu ukázal jednu komnatu ve skále, tam byly samé šaty rytířské. „Z těch si prej vybereš, až budeš potřebovat, a o mne se nestarej. Ale teď si musíš v městě hledat službu. Je tam rezidence královská, tak se o nějakou tu službu hlas.“

Vašíček ho pěkně rozčesal a vidí, že místo hřívy měl koníček taky žíně samé zlaté v ocase i na krku. Pár mu jich pustilo, ty si schoval, aby tu nezůstaly někde ležet. Pak se spolu rozloučili a Vašíček šel. Hned se melduje u krále, že by hledal práci. Král měl tři dcery a nejmladší se za hocha přimluvila, že by se mohl v jejich zahradách učit. Tam už bylo jiných zahradníků tolik, a ti nebyli dvakrát rádi, že tam přijde takový usmrkánek, neví ani, je-li pes hovado. Ale Vašíček jim hned utřel:

„To nic nedělá, práci se od vás naučím, sám všechno mám, a tak na dobrou vůli všecky své diškrece vám mohu

$

rozdat.“ Tím si je jako udobřil, a už se na něj tolik nemračili.

Hned první sobotu uvili pro ty princezny kytky z nejhezčích květin a Vašíček jim je nese. S diškrecí se hned pochlubil a ti taky po ní jeli jako hladoví. Teď ten starší mistr zahradník mu povídá:

„Víš co, hochu, aby ses zaučil, ode dneška budeš kytky dělat sám, jaké kvítí se na to bere, už víš, a tak si po celé zahradě můžeš vybrat.“

Vašíček byl rád, že bude mít aspoň chvíli sám, aby mohl někdy odběhnout do skály k Višňáčkovi a trochu se s ním pomazlit. Však se mu již stýskalo.

Když přišla neděle, vil kytice sám, vybral na ně po zahradách nejlepší kytky a pěkně je zlatou žíní otočil. Prin-

$

cezny se divily, kde tak malý zahradníček takovéhle nitě vzal, i vyptávají se ho jedna přes druhou. Inu, prej, jak se večer měsíček česal, měl vlasy trochu zknocené, tak si jich chomáček vytrhl. Že je našel na té cestě k lesu. Daly mu diškreci ještě větší, a když zahradníci viděli, že je u princezen tolik oblíben, nechali mu dozor nad celou zahradou.

Když nadešla nová neděle, už spěchal k svému koníčku, a ten lidským hlasem zařehtal:

„Dnes se oblékneš do těch rytířských šatů, rozčešeš si vlasy a pojedeme spolu do kostela. Král tam již bude sedět a hned ti bude jako neznámému panoši dělat místo. Ale ty se jen ukloň a do půl mše zůstaneš stát uprostřed kostela. Pak vyjdeš první ven a dál se nestarej.“

Když Vašíček přišel do kostela, každý zdvíhal hlavu. I kantor zapomněl na varhany hrát, a všichni koukají, jak sám král zve toho šlechtice k sobě sednout. Ale ten se jen uklonil a netrvalo chvíli, již odchází z kostela. Vyhoupl se venku na svého koníčka, a ten jako vítr letěl ke královským zahradám, ani nehledal vrata a hup! a přes zeď a do nejlepších záhonů. Třikrát to přeletěl tam a sem, jen se mu pod kopyty prášilo. Kde jaká kytička, všechno rozdupal napadrť. Pak vyletěl do povětří jako pták a už byl v lese u té skály, kde měl svou konírnu. Tam zas Vašíček šaty složil do komory, koníčka zavedl do stáje, a jako by se nechumelilo, odešel ke svým zahradám.

Teprve viděl, jaké tam bylo dopuštění. Všichni mu honem vypravují, že rytíř se zlatými vlasy na koni přiletěl a zrovna do zahrady, ani nehledal vrata. A jak byl zlý! Ani kytička nezůstala po něm zdravá. Bude to práce, než to dáme do pořádku! Kdyby sem přišla některá princezna, z chleba by nás vyhnali.

Když třetí neděli zas Vašíček nesl kytky do zámku, ode všech dostal pěknou diškreci, jen nejmladší princezna mu nedala nic. Co se to jen mohlo stát, přec jí uvil nejhezčí kytičku! Bylo mu skoro do pláče, a druzí se mu ke všemu smáli. „No mlč, však ti to podruhé vynahradí.“ Tak čekal dychtivě, až bude zas u svého koníčka, tam z něho spadlo všechno soužení.

$

Teď koníček povídá:

„Ještě máme dvě neděle na tu práci, než bude všemu konec, pak bude z tebe statný rytíř, vybereš si všelikou zbraň a pojedeme nejslabšímu králi na pomoc.“

Když se potřetí Vašíček postavil do kostela jako neznámý panoš a zas na koníčku ty zahrady rozdupali, vyhledal si zvečera místo, kde by ho nikdo neviděl, aby se mohl zchladit. Tam si zalezl a své vlasy rozčesává. Najednou jde blízko nejmladší princezna, zastavila se, až ji to oslepilo. Co se to tak svítí? Tiše se přišourala a teď vidí, zahradníčkovi celá hlava hoří zlatem, jako by stála v ohni. Zůstala chvíli vyjevena a od té doby už si jinak nepřála, jenom ho dostat. Ale Vašíček nechtěl tomu rozumět, když je tak skoupá, že by jí radši ani ty kytky nenosil.

„Však mlč, už ti to asi přestane, byl jsi tam naposledy. Král má teď jiné starosti. Rytíř jeden se o ni ucházel, ale kdo ví, co má holka v hlavě, ne a ne, že si ho nevezme. Tak se pro to náramně pohněval a vypověděl našemu králi válku. A kdepak! Ten jaktěživ na vojnu nepomyslil, tak je na hradě samý smutek, všecko jako zařezáno.“

Hoch slyšel tyhle povídky ze všech stran. Tuze se divil, že ona tak mocného rytíře odmítla, a když přišel k svému Višňáčkovi, všecko mu povídá.

„Vím o tom, hochu, vím. Však tě proto čeká práce, aby ses vyznamenal a dobyl si ruky té princezny sám.“

„Ale já ji nechci!“

„I mlč, bloudku, musí to tak být, válka je vypověděna, král nebude tolik vojska mít, kde by je sebral, a naše vojsko dříme v Blaníku, ty je musíš vést do boje.“

Když byl den vojny ustanoven, Vašíček se tedy vystrojil ve skalní sluji do nejlepších šatů, vzal na sebe zlaté brnění a chtěl vyskočit na svého koníčka. Ale ten mu povídá:

„Pro dnešek to jinak zaonačíme. Dojdeš si do konírny, až daleko dozadu, tam si vybereš koně od kraje třicátého. Je to stará klisna, už šedivá. Taky si vezmeš šaty nejvíc ošumělé, zavážeš si hlavu a jdi se ohlásit u krále.“

Když tu herku viděl, sotva nohama pletla, hoch dvakrát

$

rád nebyl. Ale Višňáček mu povídá, že to tak musí být, aby se dál nestaral. Tak se na ní přikejval ke králi a hlásí se k vojsku. Všecko se mu dalo do smíchu, ty prej to vyhraješ, mezi bačkoráky ses měl hlásit! Ale král se potěšil, že mu je tak věrný, a hned ho poslal do řady. Když to všecko vytrhlo, koně napřed, jeho stará hemelka nestačila takovému trysku, až se svalila do příkopu. Aby se vojsko nezdržovalo, král mu poručil, ať se vrátí, že mu děkuje za dobrou vůli. Hoch byl rád, že se všemu vyhnul, a obrátil se do skalní sluje. Tam povídá koníčkovi, jakou mu klisna vyvedla ostudu, a že ho král poslal domů.

„To nic nevadí, jen když tě viděl! Teď se převlíkneš do toho zlatého brnění, pěkně mě rozčešeš a sobě taky spustíš vlasy. Než bude boje konec, abychom byli na místě. Leží tam vedle černá palička, tu nezapomeň vzít s sebou. Až se octneme před nepřítelem, jen s ní třikrát ťukneš o zem a všechno vojsko z Blaníka nám vyjede na pomoc.“

Tak když přijeli přes čtyři kraje na velikou rovinu, už viděli, jak obě vojska proti sobě ženou hurá. Ale kdepak! Rytíř měl třikrát tolik nežli král, na výhru nebylo ani pomyšlení. Už do nich vjel strach, všecko se mu začalo obracet na útěk. A ten rytíř jen do nich rube, zprava, zleva, za chvíli jich byly hromady. Tak teď Vašíček zaklepal třikrát paličkou a najednou tu vojska jako much a všecko to náramným křikem volá: „Zdráv buď náš vysvoboditel!“ Král jako udivený koukal, ke komu se to neznámé vojsko přidá, kam ten zlatý rytíř obrátí. Ale netrvalo mžiknutí, Vašíček zahnul se svými pluky na pravou stranu královu, aby ho chránil svým mečem. Nepřítel hned hurá zastavil a teprve teď se trochu vzpamatoval, co se to děje, nový boj započal. Už tekly potoky krve, jak se to všecko na sebe sápalo, už nebylo ani vidět, nastávala tma. Cizí rytíř do té doby ztratil dobrou polovičku svých, ale Blanickým nechyběla ani noha. A tím víc kol sebe sekali. Tak když sluníčko zapadlo, už je nikdo neudržel a horempádem se všecko dávalo na útěk i s milým rytířem. Ještě v poslední chvíli přiletěla kulka a škrábla Vašíčka nad kotníkem. Král skočil, vyndal svůj

$

hedvábný šátek a sám mu nohu zavázal. A jen ho prosí, aby nechal všeho a jel s ním do zámku, že mu tam jeho doktoři pomohou. Ale Vašíček na to nedbal, takové škrábnutí prej nestojí za to, a podal královi ruku na rozloučenou. Ten ani neměl kdy se poděkovat, ani nezvěděl, kdo ten zlatý rytíř je a jak se jmenuje.

Když přišel domů, zavolal dceru a spustil na ni zle: „Vidíš, tohle bylo všecko pro tebe, co lidu mně pobili, a kdyby ten neznámý rytíř nebyl přišel na pomoc, ani nevím, co by se bylo stalo. Mohl jsem přijít o trůn a žebráckou mošnu si vzít do ruky. Tak abys věděla, dál se ke mně nehlas, a aby byl od tebe pokoj, za trest si vezmeš toho zahradníčka.“

Princezna byla naoko smutná, ale zatím se v srdci třásla, že bude zahradníček její. A tak měli svatbu, jenom docela tichou a smutnou, ani nikdo z dvořanů jim nebyl za svědka. Dostali poslední komůrku k obývání a živobytí že budou mít odměřeno. Král už nechtěl o ní ani slyšet.

Mladí zatím tomu přivykli a brzy byli jedna mysl. Všecko si pověděli, co jeden o druhém smýšlel, a princezna se taky přiznala, že se jí Vašíček líbil, hned jak se u nich přihlásil do služby. Diškreci že mu tenkrát nedala, aby se neprozradila. On jí zase sděloval, co všechno zažil se svým koníčkem, kterého má ve skále, a taky nesmlčel, jak jejímu otci celou bitvu vyhrál. Hladila mu zlaté vlásky a teď vyskočila: „To žes byl ty, Vašíčku?“

Ani svým uším nechtěla věřit. Ale on jí už ukazuje, jak ho kulka střelila do nohy, jak sám král mu ji hedvábným šátkem zavázal. Však byl ještě přischlý na ráně. Tak už ji nic jiného nedovedlo zdržet, rozběhla se, a kdyby mohla s otcem promluvit. Ten už sám po čase začal věšet hlavu, že přec neměl nejmladší dítě takhle zavrhnout. Tak když teď uslyšel, že se dcera sama k němu hlásí, nemeškal a jde se podívat, zdali jí něco nechybí a jak tam hospodaří. Ani nezaťukal a otevře. No, tady vidí, že Vašíček leží zavázán v posteli, bledý jako stěna, nohu podepřenou o židli. Ale jak král vstoupil, honem ji strčil pod peřinu a chce vstát, aby ho

$

uvítal. Jenže král ho nenechal, ať prej leží, když je nemocen. Bylo mu divné, jak může být stonavý, když přece v žádné patálii nepobyl, ve vojně ani nebyl!

„I byl,“ povídá Vašíček, „byl, drahý králi můj, abych vám život zachoval, a sám jsem utržil ránu, že nemohu na nohu.“ Král ho tak poslouchá, a hned se mu zdálo, že slyší jako hlas toho zlatého rytíře. Znenadání mu smekl kuklu z hlavy a div se neskácel! Byl to on! Musel mu hned nohu ukázat, král vidí svůj šátek, už ani nemeškal a líbá ho a objímá kolem krku. Dcera musela taky přijít a bylo tam radosti, že se nemohli utišit. Král jenom vzlykal: „Moje děti. Moje děti.“ Mladí hned opustili to podruží a byly pro ně připraveny první komnaty na zámku, jak se sluší a patří. Dlouho se stěhovat nemuseli, měli tam všecko.

Ale Vašíček se již nedal dlouho držet, jen toužil po svém koníčku. Ten, když ho uviděl, radostně zařehtal a povídá:

„Milý hochu, den našeho vysvobození se přiblížil. Teď si dej přinést šaty a meč, jak jsi v tom bojoval.“

Vašíček se pěkně oblékl, zas to byl ten zlatý rytíř zlatovlasý, Višňáčka vyvedli na nádvoří, a když tam byl, kůň povídá:

„Teď mně musíš svým mečem hlavu useknout.“

Vašíček se ulekl těch slov, prej si radši srazí svou.

„Musí to být,“ povídá koníček, „jináč bych své svobody nedošel!“

Tak když viděl nezbytí, Vašíček zamhouřil oči a hlavu mu srazil. Ani kapka krve při tom nevytekla, jen bílá holubička vyletěla a v letu se proměnila v rytíře taky tak mladého a krásného. Oba rytíři se horoucně objali, ani se pustit nemohli, a pak se už všichni radovali až do smrti.

$

FIKMIK

$167

Byl jednou sedláček jen tak menší, tuze si výskat nemohl. Pole mu rodilo víc oblázků než brambor a na skládce také myší víc než zrníček. To je svatá pravda. No, ale kamenem horu nesrazíš a u Bradánků byli tak dalece spokojeni.

Jednou Bradánek dělal s koňmi až daleko u lesa. Povídá ženě:

„Víš co, na poledne domů nepřijedu. Škoda času. Něco mi tam do uzlíčku svaž.“

Máma sehnala, co se v běhu dalo, patku chleba, kousek slaniny a milý jel. Skřivani mu hudou polem i dolem. Halenu tam složil u vozu, uzlíček pod ni a teď zvesela oře. Hlavu k zemi, ani není kdy se ohlédnout dokola.

Slanina zatím pod halenkou voní, voní, věru boží kvítek lépe by nedovedl. Ani tak dlouho, a koho vám nachytala! Čmuchal tady jako pobuda čert. Dychtivě nosem vrtí — mm! — co jen to? A už byl u vozu. A hlele, najednou oči v květu a jazyk se mu rozlejvá. Honem chmátl, a než by kdo pomyslil, milá slaninka v něm. Jen si pracky olizuje, chachá! A tiše, jak přišel, zase hupy hup, a tentam.

Slunce bylo na poledne. Bradánek dooral líchu a že si taky odbude ten slavný oběd. Hledá uzlíček, co v něm, ale pomalu zůstal tuhý. Ono nikde nic. — Prej, kdo mi jen tohle vyfoukl? No, byl-li chudobný, požehnej mu Pánbůh. Ale byl-li iškariot, ať si ho ďábli vezmou!

A milý sedláček byl po obědě. Aby se teď spokojil suchou hubou.

Co si to povídá, zatím chundelatý čert vjel na koštěti do pekla a jeden smích. Až se za boky popadal. Hned všichni kolem něho:

„Copak se ti, Štětko, přihodilo tolik slavného, povídej!“

„I prej, hoši, to vám byla jedním slovem slaninka! Ještě mi po ní slavnostně vytrubují v břiše samé intrády.“

„Jaká slaninka?“

„No jaká. Taká! U lesa vám oře takový chundelka, víme, měl ji s sebou k obědu a voněla vám jako nevím co. A tak nebylo dlouhých orací, a slaninko, pojď ke mně! Zakousl jsem ji zrovna pod krkem, chachá!“

$

A Štětka se zas chytal za boky, div ho někde nespolkla ohnivá káď.

Ale poslouchá vedle tatík Luciper, poslouchá ten jek a vousy se mu naježily. Chňapl plamenný karabáč, pošvihl jím prudce, až se peklo zachvělo a dokola ustal pustý smích.

A tatík povídá:

„Ej, Štětko, je ten Bradánek chuděrka, tos mu neměl dělat! Abys věděl, teď půjdeš a budeš mu za to rok sloužit.“

A zas ten karabáč divoce švihl. Po pekle nastalo utišení

v

a Štětku přešel na místě smích. Ani nemukl a ven.

U Bradánků byli zatím po obědě a ještě v samé mutaci, kdo jen mohl tu slaninu vyčmuchat, když tady vstoupí do

$

sednice chlapík jako jedle a hned se ptá:

„Mnoho štěstí, pantatínku! Copak, nevzal byste mě do služby? Už bych nerad někam klopýtal.“

A sedláček pozvedl oči:

„Že do služby? A jakpak ti říkají?“

„Fikmik,“ povídá Štětka.

„No, taky jméno. Jenže do služby, holenku, to u nás nepůjde. Tak vysoko nám hlava nerejdí. Abys věděl, u nás míváme k jídlu mísu slepičího kvoče a k tomu knedlíky z červotoče. To by ses tuze neoblízl.“

„Ale pantáto,“ vemlouval se Fikmik, „vyschne bláto, bude léto. Když na to přijde, budu sloužit třeba zadarmo. Jen mě tu nechte, však neprohloupíte!“ Bradánek se chvíli kejval sem a tam, až slovo k slovu, povídá:

„No co, mámo, zkusíme to? Tak si, hochu, ten pingl někam hoď! Aby se ti to u nás ve zdraví roztrhalo.“

Fikmik, jak se teď pořád jmenoval, pohodil vesele hlavou a zůstal tedy na chalupě.

Na druhý den Bradánek povídá:

„Pojedeme do lesa pro dřevo. Mám tam pár kusů, aby naposled neshnily.“

Fikmik v letu připravil koně a vůz a jeli. Práce byla hrdelná. Ale sedlák se jen divil, nemusil ani rukou hnout, pacholek jen fik, a už je dřevo na voze. Mohlo být jako hrom. A zas mik, už je tam druhé, třetí, hrál si s tím jako s panáčky, na mou milou. Bradánek nestačil koukat.

„Tak dost, teď pojedem.“

„I co by vás, pantáto, napadlo! Fůra není ještě plná.“

„Však prej, koně by víc neutáhli.“

Ale chlap jen fik, mik, koulí vám nové klády, vůz byl pomalu dovrchu. Sedláčkovi mohly oči vypadnout.

„Tak, a teď si sedněte.“

Oba se vyhoupli, milý Fikmik jen pošvihl a měl někdo vidět! Koně zrovna vzletěli a jeden let, přes pole a hory jim to fičí. Bradánek si držel hlavu, aby ji neztratil. V minutě byli ve stavení, právě zacinkalo ve vsi poledne. Fikmik odpřáhl, kalupem složil dřeva a v sednici povídá:

$

„Tak, hospodyňko, jdeme k obědu.“

Ta vysypala na mísu zemáčků, a ať si každý tvarohem pomaže. Fikmik vykulil oči: „Co, tohle? To já chci maso!“

„Ju, panáčku, u nás není jen říct maso a tancuj, baso! To sis měl vybrat někde na panském.“ A že maso nemá.

„Ale maminko, co budete povídat — nemám,“ kroutil se Fikmik. „Na komoře máte masa, klobás, jen skočit.“

„I kde by se tam vylíhlo?“

Ale jako pro jméno šla a na mou pravdu! Komora vám plná uzeného, mouky, hrachu, nač si jen pomyslí, až se jí ze všeho hlava zatočila. A u Bradánků jedli, mohli se udávit.

Za malý čas si sedlák vzpomněl: „Abych šel na trh pro nějakou sviňku. Je to u nás jako vysmýčeno. Nikde nic.“

„I to já půjdu s vámi, aby se vám nestýskalo,“ přitočil se Fikmik.

A tak šli. Jdou, jdou už dlouho a město se pořád neráčí objevit. Bradánka už píchalo v kolenou.

„Takhle bude pomalu po trhu! Co to? Vždyť je cesta jako věčná? Jindy jsem tam za hodinku.“

„A jářku, nespletl jste si kolej? Víte co, chvíli si odpočineme, a nechme trh trhem! Já mám takový pisk, jen zapísknu a uvidíte.“

Ani nečekal na slovo a Fikmik pískl, až to v uších zalehlo. A lidičky, vtom se jim žene do klína sviňka jako na komando, a ke všemu za ní dvanáct selátek jako růžových děťátek. Rány Matějovy! Bradánek zůstal na místě vyjeven.

„Je tohle nadělení do punčochy!“ smál se Fikmik. „Hle, ani ne sviňka, ale hned hejno bravečků s ní. No, mluvte přece, pantáto, něco!“

Ten jen koktal:

„Inu, dobře, ale kdopak ví, čí jsou! Abych potom neměl nějaké oplétačky.“

„I nic vy se nebojte, jaké strachy! Kdo se bojí, straky se mu vysmějí na vrbě a vrány ho roznesou po měkkotách. A tak jaké dál upejpavé řeči.“ Vesele vyskočili a všecko se chumelí domů. Zrovna malá povodeň.

Máma měla teď v chalupě shon. Růžová děťátka chová

$

a jen se mezi nimi batolí po celý den. Oko plné veselých plamínků.

No, Fikmik ještě dlouho dělal u Bradánků divy. Za ten kousek slaniny div jim taky nenaklátil zlatých hvězdiček z nebe.

Až pomalu začalo po chalupě svítat. Lidinky, co je tohle za kumpána! Toť se ani věřit nechce!

V nedalekém háji byl zámek, bydlil tam pán, ale chamtivec z celého světa vybubnovaný — lakota mu osedlala duši. Nejradši by viděl, aby slunce svítilo jen do jeho zahrad a slavíci se klaněli jen jeho pivoňkám, zkrátka, nepřál ani tuhle dráteníkovi na dlani chlup. A ký div, že se u něho ani ten pasáček kale neohřál, a pryč! A tak se ten pán v letu dověděl, jakého mají u Bradánků chlapíka. Hned v něm všechno poskočilo — toho musím, musím dostat k nám! I vzkazuje na místě do chalupy:

„Copak, jářku, sousede milý, mám tolik honů, nepůjčil byste mi na chvíli svého čeledína?“

Tohle slyšet, Bradánek byl zrovna na koni. I jakéže půjčky, ať si ho tam nechá třeba na věky. Ještě mu poděkuji. A tak povídá:

„Poslouchej, hochu, tuhle zámecký pán mi o tebe vzkazuje, takovému je těžko odříci. Pane, ten by nám už vypil krev! Konečně řečeno, uslyšíš tam jinou písničku, než jaká na chalupě panuje. Je to zámek!“

Fikmikovi docházel pomalu rok a bylo mu jedno, kde doslouží. Přišel tam a pán hned si ho lačně okoukl.

„Prej, slyšel jsem, jakýs ty chlapík. Potřebuju do večera vymlátit stodolu.“

„Ale třeba dvě! To je u nás fik, mik a bude hotovo.“

A taky bylo. Než se kdo nadál, milá stodola je načisto. Jenže co teď Fikmik udělal? Obilí všecko naložil a fr s ním k Bradánkovi. Pán koukne, všechno se v něm splašilo. Přejel chlapa očima jako pilníkem.

„Co ty tohle! Abys na místě puk!“ A žílu v ruce, už se žene, jen je sázet.

Ale Fikmik se naježil, otevřel na něj hubu jako pes a povídá:

$

„Bradánkovi sloužím, k tomu taky toužím. Vyjednáno!“

Pán viděl, za rozbitou sklenicí marno plakat, přešla ho dál chuť. Žílu zastrčil do holínky, kdo ví, jaký pekelník se nám tu vylíhl!

Byl zrovna poslední den služby, Fikmik se chtěl ještě naposled projet. Kdypak se mu to stane na knížecím koni! Vyvedl ze stáje Bleška, malinko ho poplácal, a už je v prachu. Ani nevídáno. Knížecí hosté všichni koukají, až se začali smát:

„Vidíš, chlubíváš se, že není jezdce nad tebe. Myslím, že by ses nemohl s čeledínem měřit.“

Ej, to bylo slovo do živého! Pán se až zakohoutil. A jen jak Fikmik za chvilku tu, jako svíčka stoje na koni, povídá jemu:

„Cože, kazbundíku, snad nemyslíš, že předjedeš pána? Pojď, zkusíme tě!“

Fikmik jen pohodil bradou, a už byli oba v sedle. Koně se jim rozlítli jako blázniví. Ale kdepak Fikmikův Blesk! Brzy byl o celé hony vpředu. Však já ti nepovolím, i kdyby to košili stálo, myslí si pán a jen do koně praží, až cucky lítají. Hle, již je Bleskoví v patách!

Vtom se jim otevřela jako brána, a oba v kalupu hup tam. A ono vám to bylo černé peklo. Tam se Fikmik teprve produkoval! Letí, letí, pán za ním, ale teď huš! a milý kníže se koulí jako brambora. Čerti se mohli uplácat. Vítají Štětku, pazoury mu tisknou: „Ej, ej, jsi ty přece chlapík náš!“

A ještě dnes, chtějí-li mít v pekle podívanku, musí zámecký pán se Štětkou na závody. Nechali si ho pro všechno tam.

$

TŘI LEDOVÍ KUMPÁNI

$174

Pane — listopad, to už přikvačí noc, člověk se ani nenaděje.

Najednou se v oknech zatmělo a kmotr Volech šel pomalu zavřít chalupu. Je tu u samé cesty, a to se hned nějaký světák vynajde a chtěl by jako do svého.

Ale jen dopadla petlice, na dveře slyšet buch, buch, a někdo se mocí dobývá.

„Lidičky zlatí, jdu z daleka, nohy jak olše, nechte mě u vás na noc!“

Volech se otočil a vyzvídá:

„Kdopak to?“

„Ale já, Studenka, nejmladší syn tatíčka Mráze. Víte, co on panuje v těch ledových jámách.“

„No, a kampak putuješ?“

„Ani, prej, nevím sám. Bylo u nás takové horko, jen jsem celé léto spal, a teď, co studeněj zafoukalo, jdu se podívat do světa, jak to tam po pěšinkách chodí. Ach, už se tluku od samého rána, co vám to udělá. Však se dobře odměním.“

Volech něco zahuhlal, okoukl hosta a vede ho dál. Ale jen vešli, ucítil takový chlad, až mu v kostech začíslo. I myslí, bude on člověk vykřehlý, zima z něho věje, uložíme ho v teplíčku.

A tak mu nabídl pěkné místo na peci, ať si pohoví. A sám zůstal v komoře.

Teď ráno, jak procitl, první jeho bylo, Volech se jde podívat na hosta. Ale jej, sotva páchl do kuchyně, až ho to zadechlo, jaká zima. I koukne a podivil se teprve — milý poutníček leží napolo nahý, houně se mu válí někde po zemi, no, ten bude vytuhlý, panenko svatá! I honem ho začal budit.

„Hej, cizinče, vstávat! Taková zima jako v lednici, a ty si tu vyspáváš naholo! Hú, až to jezdí břitvou po zádech.“

Chlapík pomalu prokoukl a div se nerotí.

„U sta měděnců měděných! Tohle byla, pantáto, noc. Taktak, že nejsem upečený.“

Volech zůstal vyjeven.

„Cože povídáš? Upečen? Vždyť je. tu ledovo, že tuhne dech.“

$

„Ach jej, pantáto, jaképak ledovo! To máte vidět, co my hoši z Krkonoš umíme, jdeme-li spat. Do ledu se zahrabem a sněhovou duchnou pěkně přikryjem. Co byste tomu říkal? Vaše pec by člověka zabila. To není nocleh!“

A chlapík vyskočil z chalupy, a v letu tentam. Ani neřekl za placky pámbu.

Volech se za ním škaredě podíval.

„Aby vás kamení zasypalo! Pohan jedna, jakou mi tu zimu nasadil! To má člověk k lepšímu.“

A jen se celý klepe.

Minul týden, dva, a kdo tudy jednou šel, dávno po něm šlápoty nezbylo. Až jednou večer zase na chalupu buchy, buch, a venku někdo volá:

,,Ej, lidičky zlatí, už sotva nohama pletu, nechte mě tu u vás na noc! Buchy, buch!“

Volech vylítl ze židle. Hele, už zas někoho kozel nese.

„Kdopak to?“

„I prej Sněhota, jsem tatíčka Mráze druhý syn. Víte, z těch ledových jam.“

„Tak?“ durdí se Volech. „Ke všem všudy! Nedávno byl u nás jeden takový.“

Ten venku honem vykládá:

„To jistě můj bratr Studenka. Vyběhl si někam do světa.“

„A kam ty se tudy pleteš?“

Chlapík spustil čilou řeč:

„Abych vám řekl pravdu, bylo u nás ďábelské horko. Spal jsem celou tu dobu. A teď, co první snížek přiletěl a jeho růže kvetou pod nohou, všecičko ve mně zaplesalo. Ej, sněhu bílý, bratře milý! — a jdu se taky někam podívat. Svět je divná panoráma, má on plno nelíčené krásy.“

Volech poslouchá, hati, pati! Ale neměl dvakrát chuti odemknout. Jen přileze kdejaký pobuda, naplodí neplechy a zas tentam. Nejsem tady pro něčí zábavu.

Poutník venku zaskuhral:

„Ach pantatínku, nevyhánějte! Kam se mám ubohý v noci podět? Konečně to nechci zadarmo.“

Volech zas je u petlice, a jak slyšel sliby chyby mazat kolem úst, povídá:

$

„Ó, ty vaše odměny, aby tě pámbu miloval! Znám to už jako svou abecedu. Nic na divánky ani na jídánky. No, děj se co děj!“

Petlice vylítla a tatík pustil nocleháře. Ukázal mu na pec a sám šel do komory. Všechno tak honem a skokem, nebo ucítil ihned, jak se mu hrne do stavení jedovatý mráz. Jen mu to projelo kosti.

Zimní noci — dlouhé noci, každá jako věčnost. Volech se nemohl dočkat rána. Ale to pořád neráčí. Snad je zakousli tchoři na kurníku a odnesli s kuřaty mladým. Když konečně slabě za okénkem svítalo, už mu nedalo a honem do kuchyně, co tam dělá jeho host. Jen vstoupil — a pro pána světa! Div mu oči nevykřikly. Ono všude jinovatky na dva lokte jako v sněhové jámě, a Volecha uhodil mráz, že ho to mohlo na místě zalknout. A ten jeho Sněhota zatím leží celý rozhalen, houně taky bůhvíkde, bude, bude chudák na rampouch.

„Božínku, co se tu děje?“

Poutník se na slovo protáhl a mrzutě povídá:

„Ach, pantáto, to byla noc! Jako v peci ohnivé. Ani jsem oka nezamhouřil.“

„Cože mluvíš o peci ohnivé — zatím tu zima jako vrah, až mohou knoflíky umrznout.“

Ale chlapík se jen smál.

„Pěkná zima! Tuhle, podívejte, leje ze mne pot. Holenku, tatíčka Mráze syn musí mít jinačí postel — pod sebou led, na sobě sníh, pak se mu spí jako v oleji.“

Jenom se slovem poděkoval a tentam. I na slíbenou odměnu slavně zapomněl. Volech se točí kolem a všechno v něm splašeně zahrálo. „No, ten mi zas nadělil do stavení, umučená hodinko! Vida, abych teď byl sám jako ten sysel v ledové jámě. Och, vy jste mi pěkní potentáti!“

A tatík hudroval zle.

Ale hranatá vzpomínka mysl neosladí. Co je tam, to je tam, škoda si kalit růžovou chvíli.

Chalupa u cesty tiše zas stála, když kolem vánoc opět někdo klepe pod oknem.

$

„Buch, buch, lidičky naši, už lezu sotva po čtyřech, nechte mě u vás na noc! Buch, buch!“

Sáňky borové, co to?

Volech u kamen podřimoval, zvedne hlavu a pomalu jde do síně.

Buch, buch!

„Kdo to je? A kam tě vede cesta?“

Venku slyšet hlas:

„Já prej, Ledovec. Víte, tatíčka Mráze nejstarší syn.“

Volech poslouchá, ale vtom vyjel zle:

„Tak, Ledovec! A zas tatíka Mráze. Oho, to jen se, milánku, kliď, už znám ty vaše řeči. Pro takové kumpány já nocleh nevedu. Už tu byli dva, jenom to škody naplodí, odměnu slíbí, a zatím se ani kočka neoblízne. I nebudeš ty o nic lepší. Jen mi táhni s poklonou o číslo dál!“

Ten začal sypat nové proso:

„Ale, tatínku zlatý, aspoň mě nechte chvilku odpočinout. Morduju se celý den.“

„Nic, nic,“ katí se Volech, „už mě to šišaté slovo nedostane. Abys mě zas odměnil mrazem, to tak!“

Cizinec pomalu viděl, že se na koně nevyhoupne, ještě naposled naladil řeč:

„Což, pantáto, mějte slitování. Aspoň na půdě bude kousek místa! Jen když si kapinku oddechnu. A povídáte, mí bratři že zapomněli? Inu, jsou ještě mladí srnci, hlavy do světa, avšak já se odměním dvojnásob, věřte mi nebo ne!“

No, máme lidi, spálí se jednou, dvakrát, a lezou tam zas. Když Volech slyšel o půdě, myslí si: „Ech, bude-li zavděk, ať si tam hajdala vleze. Nevídáno!“ A ještě ho dovedl po schodech.

Teď spali, spali, noc jako smůla, konec to nemá. Snad boží sluníčko ani nevstane.

Volech konečně procitl, ale jej! Jako když ho něco škrtí ledovou pěstí, dechu nemožná polapit. Celé hrdlo mu zamrzlo načisto. I vyskočil, kouká, a varhany nebeské, co se medle děje? Krovy lupají nad hlavou, stěny se bortí, a nač sáhneš, ruka jako přibitá. Tohle je pěkné nadělení. K tomu

$

ho stiskl do klepet mráz, div srdce neztuhne v těle. Ej, kožich, kožich jediný spasitel.

Když se celý zachumlal, Volecha napadlo, co jen bude s hostem, propána krále. Kuchyň se přece tak nelekne, ale půda! I vyběhl, letem se podíval, a oči mu nestačily. Cizinec tu leží rozhalen, na holé hlíně, mráz po něm dupe, a ten si ještě huhle:

„U všech kominíků, tohle byla na mne noc! Hůř než někde v pekelné výhni.“

Volech se chytil za hlavu.

„Co? Mráz tě ani nepolechtal?“

Na půdě zařinčelo smíchem: „Ach, pantáto, povídáte mráz? Ó, takového já nic neznám. To máte vidět našeho dědu Krakonoše — když u nás uhodí zima, až to kolem uší hvízdá a ledové balvany se koulejí pod nohama, juchej! Ten vyběhne jenom v košilaté halence, usne vám někde na vysoké skále, kde divoch vítr s Meluzínou tančí a kde si břitvy brousí vražedný mráz — to byste koukal! A náš děda se ani neoklepe. Tohle? To jsou u nás dětské nicy.“

Povídá, děkuje za vyspání, a už chtěl vyrazit ze síně. Ale na prahu se otočil.

„Vida, málem bych zapomněl na vaši odměnu.“ A Ledovec shodil vak, vytáhl z něho dva měchy, černý a bílý, ty hned naběhly jako boule, a povídá kmotrovi:

„Že jste mě u vás nechal, tohle si vezměte na památku!

V měchu bílém je mráz, ten když zamrazí dokola, hú, všechno je na kost. A v tomhle máte zas teplo, to když zateplí, ani se nenaděješ a všechno se taví jako máslo. Potřeba jen maličko povolit a uvidíte celé divadlo.“

Řekl a skokem byl chalupě z očí.

Volech se mohl vyjevit. Když byl teď sám, honem že zkusí, jakou mají slavní divotvorci moc. Povolil nejprve černý, a pěkně vítám! Mrknutím je po stavení teplo, teploučko roztomilé. Jen to lahodně dýchá ze všech stran. Volech si radostí zamnul ruce.

Když se pěkně potěšil, najednou ho napadlo: „A co já budu čekat na jaro, udělám si jaro sám.“ Otevřel za chalu-

$

pou měch, a tady vám div divouci. Sníh se v minutě uklidil, po luhu se všecko zelená a kvete a vida, už taky drobné vlčky těkají osením. No, tohle je něco! Jinde ještě závějí stohy, a na jeho kvítí kvete. Jinde po stromech jinovatka a na jeho listí šumí. Ať to někdo posoudí!

I bylo malé pozdvižení po vsi. Všichni se hrnou na Volecha.

„Jářku, proč je u tebe dřív jaro? Člověku ani rozum nestačí.“

Ale ten se jenom směje.

„Mm, proč! Mám takový pytel. Jen rozhrnu a teplo se z něho valí.“

Pytel! Pytel! Letem se rozneslo po okolí, nikdo o jiném nemluví a Volech měl pořád diváků u chalupy. I sám kníže přijel a zavolal kmotra:

„Je pravda, že máš takový měch?“

„Taky že mám, nebudu lhát.“

„Tak abys věděl, hned mi jej dáš, sic tě vypovím z nájmu. Ty ho na svou šlápotu pole nepotřebuješ.“

Slovo jako nůž! Volech sklopil hlavu, co měl chudák tady dělat? Pán je pán, jeho vůle platí. I jde pro milý měch, ale v tom smutku hmátl po bílém a pustil mu dech. Jédinej, to byl najednou kalup! On se vyvalil mráz, zasyčel dokola, a v minutě je všechno na kost. Kdo má ještě nos mezi očima, může plesat, zaplať pánbůh! Kníže se v kožiše oklepal a taktak, že stačil švihnout bičem. Koně dupli, jedna dvě, a Volech je tu víckrát nespatřil.

No, jeden odbyt, ale co jich dál! Hromada za hromadou se jich hrne a tlačí do stavení. Pomalu klika nestačila.

„Prej, kmocháčku zlatý, co budeme dlouho jednat, prodej mi ten měch, peněz ti dám, zlata, co uneseš. Nač tobě takového měchu?“

Ale tatík stejně povídá všem:

„Holenku, z vola dvě kůže nestáhneš. Mám já, a nemůžeš mít ty. Jen si nech své zlato, já si nechám měch. Tvé zlato mě neohřeje.“

Ale jak na světě bývá, co nejde po dobrém, někdy chce

$

po zlém. Vynašel se taky jeden a v duchu si myslí: Však počkej, lopuchu, já ti ten tvůj měch ve spaní vyfouknu. A jak myslil, taky vykonal. Koukejte, mámo, děti, slavný měch je náš. Teď budu dělat jaro já. A srdce měl jako na výsluní. Honem škubl za kličku, měch rozvolnil, ale běda, běda Samuele! Teplo válem vyrazilo jako z pece ohnivé a v minutě je všechno na troud. Teprve na Volecha, kmocháčku, buď tak dobrý, co se nám nestalo! Už si dovedeš poradit.

Chalupník viděl hned, kdo mu lezl za měchem. Honem z bílého přimíchal, mráz do tepla, a ti mohli být rádi, že se jim nesvlíklo víc než prašivá kůže.

Tak, a byl jeden sedlák, měl kobylu a bič — a naše pohádky jsou pryč.

$

ZE SVÉHO ZLATODOLU VYBRAL - JOSEF ŠTEFAN KUBÍN

ILUSTROVAL ANTONÍN STRNADEL; TYPOGRAFIE OLDŘICH HLAVSA; Vydal jako svou 7082. publikaci Albatros,; nakladatelství pro děti a mládež,; v Praze roku 1987; Odpovědný redaktor Miroslav Petrtýl; Výtvarný redaktor Lumír Ševčík; Technická redaktorka Zoe Blahová; Z fotosazby Digi Antikva z n. p. Svoboda, Praha,; vytiskl Tisk (mirv2-rmr), knižní výroba, n. p. Brno, závod 3, Český Těšín; Náklad 80 000 výtisků; 4. vyd ání