Amálie Kutinová

FARMACEUTKA

« Předmluva k 1. vydání »

Říká se: staré zlaté časy. Nevím, je-li tomu opravdu tak. Je pravda, za dávných časů se žilo klidněji, nenáročněji, hlavně na venkově, pokud nebylo třeba najatých pracovních sil, kde rodina si stačila na práci sama. Uprostřed zahrádek, polí, lesů, luk a chaloupek plynul život jednoduše, prostě. V té prostotě byla krása a je podnes.

A podívejme se do měst, do průmyslu, dílen — i lékáren. Zde vládla za stara pevná, nejčastěji tvrdá ruka. Zde nebylo prostoty. Zde byl pán a učedník.

Ale podívejme se, jak je tomu dnes. Jaké rozdíly! Jak jinak se dýchá, žije dnes učni — byť lékárnickému! Vzdělání i doba, které tolik sociálního dobra přinesly, změnily šéfy a praktikanty v přátele. Zákon chrání nároky zaměstnanců. Už není pánů Ptáků, ani politováníhodných Jalovců.

A tak ty „staré zlaté časy“ nechť zůstanou jen ve vzpomínkách.

Své Farmaceutce, kterou napsal život sám, přeji na cestu do světa mnoho štěstí. Staří nechť si ji přečtou s povzdechem a zamyslí se nad svou vlastní praxí. Mladí nechť zatratí staré zlaté časy navždy a radují se z pokroku, z nové farmacie. Věřím, že oba světy, mladý i starý, poslání Farmaceutky správně pochopí.

Pro svou pravdu, kterou řekla, trpěla za okupace. Nechtěla se líbit německým úřadům a jejich přisluhovačům.

Doufám, že český lékárník se s ní potěší, zasměje, a na staré zlaté časy — zakleje!

Amálie Kutinová 1947

5$

« První den v lékárně »

V táborské lékárně je od božího rána plno ruchu. Od sedmi hodin starý laborant Jalovec utírá regály, myje třecí misky a doplňuje nádoby s léky. Práce mu jde od ruky, ale pobroukává při tom a dívá se co chvíli na hodiny a ke dveřím. Zřejmě někoho čeká.

Do lékárny vchází starší žena, šátek na hlavě, širokou sukni, zástěru, v ruce brašnu, ze které vykukuje smeták, lopatka, koště i kousek hadříku.

„To je dost, bábo, že už jdete,“ spouští na ni laborant. „Víte, co je dnes práce, a jdete si pomalu jako na procházku!“

„Nu a co? A pročpak bude moc práce?“ ptá se paní Zajícové, uklízečka lékárny, prostomyslná, ba podle laboranta přihlouplá osoba.

„Ještě se ptejte: Nu a co? — Jako byste nevěděla, že dnes bude jarmark,“ dívá se po ní hněvivě Jalovec.

„A jé, já zapomněla,“ ťuká se do čela uklízečka. „Kdopak by si všechny hlouposti pamatoval.“

„Jarmark je hloupost?“ čertí se laborant. „Bábo, jarmark a náš starej, víte, co to je, osobo?“

„Jó, jako milostpán? No jó! Už vím. Půjde na jarmark.”

7$

„Cet-sak — hloupá bábo!“

Jalovec rozzloben prudce zastrčí zásuvku s třecími miskami pod táru, pod lékárnický stůl, na jejich místo.

„Milostpán půjde na jarmark! Cha! A kdo by tady prodával mastičky, prášky, medicínky? Kdo? Vy?“

Bába je z takové řeči trochu prudkého laboranta všechna vyděšena a stojí tu s otevřenou pusou a jen se na něj s obdivem a trochu ustrašeně dívá.

„A to není ještě všechno,“ spouští laborant znovu stavidla své výmluvnosti. „Dnes nastoupí nová praktikantka. A vy, osobo, tu jen stojíte, místo abyste jí připravila pokojíček.“

„Že přijede?“ bába třeští oči ještě udiveněji. „A co to? No ne! A já o tom nic nevím!“

„Inu, zapomněla vám to asi telegrafovat,“ odbývá ji Jalovec.

„Co? Ona mně měla jako tento telegrafovat?“ ptá se bába stále s údivem.

To už se laborant spravedlivě dohřál. Popadl ji za rameno a vedl do pokojíčku, který má bába připravit pro novou praktikantku.

„Nemluvte mi tady, a začněte raději uklízet! Starej vám vzkazuje, abyste umyla podlahu. Starý papíry, přilepený na zemi jako koberce, máte seškrábnout, vyndat pod postelí hrnce od vazelíny, na okna nalepit jiný noviny, jako záclonky, a pod almaru postavit dřívko místo čtvrté nohy, aby slečince nespadla na hlavu, kdyby si do ní chtěla pověsit nějaký to šatstvo. Kamna máte vymést, bábo, zandat pořádně tu kachli, co se hejbá, popel vybrat, však už se aspoň tři roky nevymetal. Potom bedničku s přihrádkami — jako kredenc — máte prohlídnout, utřít tříletej prach a vyhodit zbytky po starým magistrovi, co tu kdysi bejval. Jó, abych nezapomněl. Postýlku máte pro slečnu připravit, tu lepší, ne tu bez nohy. Bábo, nespleťte to! Povlaky už milostpaní připravila, ty s těmi červenými pruhy. Stůl umejte, prostřete na něj noviny a — hotovo!“

Laborant si jde po své práci. Rozkaz dal, tak co by se už o slečinku staral?

Zato bába!

Hledí jako vyjukaný zajíc. Darmo se nejmenuje Zajícová. Nejdřív spráskne ruce nad hlavou a pak lamentuje:

8$

„Jejejej, to bude prácička! Ale vždyť já musím nejdřív zamést lékárnu. Co by řekl milostpán, kdyby viděl, že to ještě není hotovo?“

„Právě proto jste měla přijít dřív!“

Bába, která velice drží na „milostpána“, už se chutě opásává kartounovou zástěrou a v duchu vidí, jak se milostpán usmívá, že všecko udělala tak pěkně, jak si přál.

„Všecinko to dohoním, laborant, uvidíte, jako že jsem Zajícová,“ ohání se koštětem a libuje si:

„Vidíte, jak nám to spolu pěkně jde. A vy pořád jen hubujete.“

„Cože nám pěkně jde?“ durdí se Jalovec. „Nic nám pěkně nejde. Když si vzpomenu, že starej hnedle přijde, že už taky ta slečinka může přijít a že ještě nemáte uklizený pokojík — i hrom do toho a hodně velikej — to bude den!“

Bouchl pěstí do regálu a odplivl si.

Nevidí, že dveře z chodby se otevírají a tichounce mezi nimi zůstává stát podle laboranta „ starej podle báby „milostpán“, jinak lékárník Pták, s nedůvěřivýma očima, placatou čepicí na hlavě, s cigárem, které dokuřoval, v ruce a s lejstry pod paží.

Ano, to je on — lékárník Pták. Vždy přichází tiše, nikým neslyšen, zrovna jak přísloví říká: Kdo za dveřmi poslouchá, sám o sobě slýchá.

Však už uši natahuje a porůznu krabatí čelo, podle toho, co právě slyší.

A Jalovec pokračuje:

„Vy, bábo, pořád nemilostpánujte. Ucho mi to jednou utrhne. Copak to je nějakej milostpán? Co by proti němu byli hodný lidi? Třeste se dneska! Už ho vidím, jak vyvádí, jak vyskakuje, vždyť on je hotový blázen! Z každý maličkosti je hned rozčilenej. Ze samýho škudlení. A jak je línej, bábo! Línej je večer si jít lehnout, to jde radši do hospody, a ráno je zase línej vstávat. A našinec aby to tady všechno odedřel! Inu, když mám na něj vztek, tak bych toho na něj mohl říci, bábo, to byste oči vyvalovala. “

„Jó, víte něco?“ cupitá k němu bába. „Jen mi to, laborant, řekněte, já to nikomu nepovím,“ odtahuje si šátek od uší, aby lépe slyšela.

9$

To už je na lékárníka moc. Dost! Už nechce o sobě slyšet ani slovo.

Bouchl pěstí o regál, až se lahvičky zatřepaly, a zahromoval z plných plic:

„Už toho mám dost! Jalovče, že se nestydíte… Takhle se mluví o službodárci? Víte, co bych vám udělal, kdybych vás nepotřeboval? Na hodinu bych vás vyhodil. A vy, bábo, jděte mi z očí — lichometnice stará! Vás bych nejraději roztrhl v půli jako žábu — za všechnu vaši faleš.“

„Jejejejeminánku, jen to ne,“ hořekuje bába a hned jí tečou slzy. „Já jich ctím, já jich mám v lásce, oni jsou přece náš drahej milostpán

Laborant opodál si dává v šeru lékárny pohlavky jeden za druhým. Co to jen provedl? Ale nebyl by švec (Jalovec vskutku v civilu je ševcem a spravuje večer doma boty), aby si nevěděl rady, jak to spravit. Ha, už to má: „Vědí, moc mě mrzí, pane lékárníku,” promlouvá k šéfovi skoro uraženě, „že tak na mě mohli spustit a ani si nic vysvětlit nedali. Vědí, o kom jsem mluvil? O starým lékárníkovi Křivánkovi — od konkurence. Toho se to týkalo a ne jich. Jak to jen mohli vztahovat na sebe?“

Lékárník sice příliš nevěří, ale je rád, že laborant všechno svedl na Křivánka, který mu už dlouho leží v žaludku. Co se tu Křivánek usadil, přebral mu víc jak polovinu pacientů. Na lidi se usmívá, je sama vlídnost, dělá lidovýho — ale on, lékárník Pták, proč by to dělal? Jednou je lékárníkem a úcta patří jemu. Ať se lidi usmívají na něj, a ne on na ně!

„Věřejí mi, pane lékárníku,“ žadoní Jalovec. Plat má sice jako almužnu, ale je toho přece aspoň na chleba pro sedm dětí a nemocnou ženu.

„Kohopak byste, bando, více pomlouvali než svého chlebodárce? A tento — copak jste to chtěl říci o starém Křivánkovi? Jakou to máte novinu?“

Když bába vidí, že milostpán už je napůl usmířen, zjasní obličej, přikrčí se a už cupitá k pokojíčku, kde se dá do úklidu.

Zato laborant! Drbe se za uchem a vymýšlí. Pořád plete dokola: „Ach jé, pane lékárníku, to se podivějí! To budou koukat! No jó! Bodejť! Móóc se podivějí!“

10$

„Nu, copak?“ nemůže se dočkat lékárník.

„Vždyť von ten starej chamtivec, vědí, teda, jak bych to řek — nám dělá konkurenci.“

Lékárník, toť se ví, se zatvářil nad takovou novinou trochu zklamaně.

„To já vím už kolik roků! To je nějaká novina? Co by dělal jiného než konkurenci, vy chytráku? Nic jiného nevíte? Odneste to,“ hází laborantovi svou čepici a ten ji poslušně věší na věšák u dveří.

Lékárník se tváří přísně a pohlédne na svůj psací stůl. Běda kdyby jen tu bylo papírkem hnuto! Nasadí si skřipec (o kterém se všeobecně ví, že jej nosí pro parádu) a velitelsky poroučí laborantovi.

„Nakoukněte ven, jde-li už nějaký pacient. Rád bych věděl, kdo nám přinese první počinek.“

Laborant vyhlédne a hlásí:

„Jde sem nějaká slečinka. Aby to tak byla ta nová praktikantka.“

Lékárník se honem upravuje, znovu přeleští svůj skřipec a zas jej nasadí, a už jen čeká prvního hosta.

„No, mohla by to být ona, právě přijel vlak,“ dívá se ještě na hodinky.

V té chvíli vchází do lékárny štíhlá, avšak stará panička s drdůlkem.

„Dobrý den,“ zdraví již ode dveří.

Lékárník mrskne zlostně okem po laborantovi, jako by říkal: To je pěkná slečinka, pěkná praktikantka!

Panička už cupitá k táře a zvonivým hláskem přednáší své přání:

„Já bych chtěla dudlík. Ale honem! Kluk mý dcery tak řve, že je celej dům vzhůru nohama. Tak povídám: Fando, takhle to nepůjde! Doběhnu do lékárny pro šidítko! Vona ještě neví, jak kluka utišit. Že prý je dydlík nehygienický. A to je hygienický, když si kluk cucá umazaný palec?“

Lékárník se tváří stále nevlídně a jen zavolá na laboranta:

„Jalovec, přineste mi krabici s dudlíky!“

„Kterou,“ ozývá se z koutu lékárny. „Tu pro lepší zákazníky, nebo na pokladnu?“

11$

„Tu krajní — vy chytráku!“ durdí se lékárník.

A to tedy laborant musí přinést obě. Lékárník se zase mohl zlobit, ale paní si už vybírá z krabice pro lepší zákazníky a ptá se na cenu.

„Dvě padesát.“

„A prosím slevu — jsem porodní asistentka!“

„Jó, drahá paní, kdybyste ten dudlík cucala vy a ne to vaše mrně, tak by i nějaká ta sleva byla. Ale takto? Co vás napadá? S Pánem Bohem!“

Porodní asitentka ještě není ze dveří a už jsou tu noví pacienti.

Přichází babička pro zinkovou mast, panímáma pro andělský mazání a větrové kapky a zas mladá maminka pro vodičku na bolení bříška pro své děťátko. Lékárník má plné ruce práce a laborant skáče sem i tam, hned je u regálu vlevo, hned vpravo a zas v laboratoři, a podává lékárníkovi žádané věci.

Venkovská apatyka! Lékárník tu musí být všeumělec a laborant také. Oba jsou na sebe odkázáni a musí být dobře sehráni. Není-li to umění, když se tak na ně člověk dívá — jak se jim nádobky v ruce kmitají a každá přichází zpět přesně na své místo a zase se vrtí v ruce kouzelníka — apatykáře? Ten musí mít stále všech pět pohromadě a při práci musí zapomenout na všechny své radosti i starosti, které zůstávají zavřeny za dveřmi jeho soukromého bytu. Vidí jen recepty a své pacienty. Má mít porozumění a po navážení léku třebas i dobré slovo. To mnohdy také pomáhá.

Lékárna má být příjemným odpočinkem pro lidi, kteří čekají na léky.

Je-li však lékárník prchlivec nebo zlostník a bručoun na lidi, jako lékárník Pták, pak to zle dopadá. Lékárník Pták bručí nebo rozhazuje zlostně rukama. Nu a to je vždy na čase, aby se objevil nějaký anděl míru a vnesl do lékárny trochu jasu. To znal i Pták, když si pozval novou praktikantku, slečinku z Prahy.

„Hrom do toho, už aby ta ženská tady byla,“ hromoval, když se mu lidé — o jarmarce — kupili kolem táry.

.„Já chci za korunu zevně,“ křičí malá holčička přes všechny lidi a podává lahvičku.

«

Lékárník se čertí: „Zevně nic není, husopasko! Zevně znamená, že se to nejí! Na co to máš?“

„Dědečkovi na nohy.“

„Čuchnou si k lahvičce, pane lékárníku, třebas to poznají. Škoda každýho krejcaru,“ radí šeptem laborant.

„Já čuchat? Čuchněte si vy.“

Laborant čichá a učeně prohlašuje:

„Amoniakový mazání!“

Sám nalévá žluto-bílou tekutinu, podává ji holčičce a lékárník bere peníze.

A zas laborant přináší Klokotské mazání, dědečkům na záda náplasti a francovku.

„Dají mi kapky proti bolení,“ žádá nová příchozí, baculatá panímáma.

„Já tu byla dřív. Mně něco pro škrkavky,“ žádá vysoký hlásek.

„Vám pro škrkavky?“

„Ne, mému psíčkovi.“

„Pes má čas. Kdo tu byl dřív?“

„Já chci Expeller!“ volá děda ode dveří.

„Mně něco pro krávu, špatně dojí.“

Laborantovi se kmitají ruce i nohy, jak přináší léky.

Lidí je téměř plná lékárna.

„Má úcta,“ zazní ode dveří.

Porodní asistentka se tlačí znovu k lékárníkovi.

„Tak tady mají ten dudlík. Kluk mý dcery to nevzal, ať jsme mu to cpali do pusy jak chtěli. Napíšou tý firmě, od které to mají, aby si to nechali na památku. To je dudlík? Zapáchá to na kilometr cesty! A kluk mý dcery není obyčejný škvrně. Jeho táta je oficiál. Tak! A peníze mi dají nazpátek!“

„Set-sak — co je mi do vašeho mrněte? Snad si nemyslíte, že z nějaké ušmudlané huby vezmu něco nazpátek? A ještě peníze vrátím, ne?“

„Tak mi za to dají koření pro šestinedělky.“ „Milostpane, prosím jich, ráčejí sem na chviličku,“ volá bába ode dveří pokojíku, kde uklízí.

„Pokoj, teď chci pokoj! Teď expeduji,“ křičí lékárník.

13$

„Milostpane, ale ta kachle, ta kachle…

„Dejte mi s kachli pokoj a zmizte! Přijdu potom.“

„Poklona uctivá,“ zní zas ode dveří.

„Rukulíbám,“ ozval se jasný dívčí hlásek.

„Pan lékárník, prosím?“

„Ano! Ano, já jsem lékárník Pták,“ nadzvedá apatykář skřipec a dívá se na silnějšího pána a na štíhlou slečinku.

„Já jsem doktor Janda z Prahy a přivádím vám novou praktikantku — švagrovou Málinku.“

Přistupuje k táře a podává lékárníkovi ruku.

„I saprlote! Tak už jste konečně tady. No, to mě těší, pane doktore. Však vidíte, co tu čeká na vaši švagrovou práce. Safra, měl bych vás pozvat dále — ale jistě mi prominete, ona naše bába, totiž uklízečka, ještě myje pokojíček.“

„Málinka se do lékárny velice těšila,“ usmál se doktor Janda.

„Na práci jste se těšila, slečinko, co?“ dívá se lékárník na dívku v kostýmku a v modrém baretu, s hnědými vlasy a s kufříkem v ruce.

Dívka se rozhlíží vážnýma očima po lékárně, až zastaví zrak u pacientů. Spokojeně se na ně usmívá, jako by říkala: Tuze jsem se na vás, drazí lidé, těšila. U vás budu doma.

„Nu, jak jste se těšila na práci?“ opakuje otázku lékárník a mírně se usmívá. Je vidět, že se mu ta holka zamlouvá.

„Velmi, pane lékárníku,“ říká Málinka.

Zasní se a pak tišeji povídá: „Šla jsem na lékárnictví s láskou a s velikými ideály. Od dětství jsem se na své povolání těšila.

V Praze jsem již byla několik měsíců na praxi, ale tam jsem se,“ teď se Málinka rozkašlala, „trochu zklamala. “

„A jakpak to?“ vyzvídá lékárník jedním uchem a druhým poslouchá laboranta a očima rozkazuje, co má přinést, a zas přijímá od lidí peníze.

„Stále jsem jen vážila čaje nebo plnila kapky na zuby a podobně. Sta sáčků a sta lahviček. Jednotvárná práce. Taky jsem chodila pěšky pro zboží po Praze a někdy toho bylo hodně, že mě ruce i nohy bolely. Ale to nevadilo. Jen mě rmoutili pacienti.“

„Nu a jakpak to?“

14$

„Naši pacienti, to byli hlavně velké dámy a pánové, vážní a nedůvěřiví. Přezírali nás. Neviděli, že bych srdce s nimi chtěla dělit. Kolegyně byla nemluvná, a neměla mě asi ráda. Hněvala se, když se mnou pan lékárník vlídněji promluvil. Nikdo se tam na mne nikdy neusmál…

„Na takovou hezkou slečinku?“ spráskla ruce babička, co chtěla kapky proti bolení. „I jen tu s náma budou, my ji budeme mít moc rádi, slečinko, uvidějí.“

„Oh jé! A jak já vás všechny,“ jasní oči Málinka a přehlíží pestré procesí, které drží v ruce tu zázračné mazání, tam větrovou mast a foenum graecum pro krávu, anebo francovku.

„Naše Málinka je pracovitá, budete s ní spokojen, pane lékárníku,“ dodává doktor Janda. „Je plna ideálů, jako každé mládí…“

„Inu, ono tento — jako ty ideály, víme — člověk musí i při těch ideálech počítat, aby mu to, tento, něco vyneslo. No ne, pane doktore?“ směje se lékárník.

Doktor se usměje a podá ruku lékárníkovi, maje se k odchodu. Pohladí a políbí Málinku.

„Buď tu hodná, Málinko, pracovitá a poctivá. Nezklamej své rodiče ani nás!“

Málinka má oči plné slz a vyprovází švagra ke dveřím.

Kroky doktora Jandy dozněly. Poslední zamávání přes skleněné dveře a Málinka se vrací k táře.

Však už šéf čeká. Stojí jak přísný soudce a spustí na děvče:

„Tak, slečinko, vemte svých pět švestek a dejte si je do pokojíčku. A už pojďte expedovat. Práce čeká. Žádné fňuky, žádné brečení! Když jste se dala na mužské povolání, budete mužsky pracovat!“

Vtom se ozve z pokojíčku rána, jako když někdo vystřelí.

Málinka vykřikne, lékárník až poskočí a lidé také všichni hledí ke dveřím. Však už z nich vylézá bába Zajícová, celá učerněná, a spouští nářek:

„Milostpane! Marně jsem jich nevolala! Už je to tady. Chtěla jsem propálit saze a spadly mi kamna. Vždyť byly celý ke straně. To pro tu hejbavou kachli. Teď to mají! Pokoj je toho plnej!“

Lékárník běží do pokojíčku a Málinka jde pomalounku za ním.

15$

Zajícová si jí konečně taky všimne a založí ruce do boků.

„Tak oni jsou ta nová slečinka, co ji dnes čekáme? Ta z Prahy? No hezounká jsou a voči mají taky dobrý, no my dvě jistě budeme spolu dobře vycházet. A až vobnosejí nějakej ten svůj plášť — jen mně ho věnujou.“

„Bábo!“ zahučel v té chvíli lékárník. „Snad já to tady budu uklízet? A vy půjdete expedovat, ne? Alou sem! A vy, slečinko, netočte se tady jako holub na báni, chopte se práce! Laborante, ukažte jí, co kde leží! “

Lékárník za sebou a za bábou zabouchl dveře, neboť se dým valil i do lékárny. Málinka stojí chvilku všechna zaražena, ale pak se rozhlédne, položí rychle kufříček na zem, odloží svůj baret na lékárnický stůl a statečně vydechne. Málinko, vzhůru do práce!

Už přistupuje k táře s vlídným úsměvem a laskavýma očima. Laborant jako strážný duch vedle ní. Šeptá:

„Ta ženská vzadu, to je paní Vostrá, na tu si dají pozor! Klepna!“

Hubená panička se blíží a Málinka se přelaskavě ptá:

„Na co čeká paní Vostrá?“

„Já, Vostrá?“ upře na ni pichlavé oči panička.

„Jejej, to jí tak jen nadávají,“ šeptá laborant, krčí se pod táru, jako by něco zvedal, a drbe se za uchem.

To se pěkně zavádím! Málinka se začervenala až po uši.

„Promiňte,“ omlouvá se slušně. „Já to jméno tady zaslechla…“

„I můžou tak říkat třebas mně,“ mačkala si břicho panímáma, která chtěla větrové kapky.

„Dají mi ty kapky, nebo mě větry roztrhnou!“

To si Málinka ochotně pospíší, ó jé, to ona dobře ví, že větrové kapky jsou Spiritus menthae piperitae a stojí v řadě, kde jsou všechny spiritusy podle abecedy. V každé lékárně je takový pořádek. Plní lahvičku a radí paní, kolik kapek denně užívat.

„Každý den se také trochu projděte po obědě. A na noc jezte jen brambory. Anebo jezte jen brambory nebo zeleninu, nic těžšího,“ upřímně jí radí.

16$

„Dočkám se toho expeleru nebo nedočkám?“ přešlapuje starý pantáta.

Málinčiny nožky se rychle kmitají, a když se přitom děvče usmívá, i ten pantáta zapomíná, že mu nohy mají upadnout. Málinka mu musí ještě říci, odkud je, a když pantáta slyší, že z Moravy, hned je jako doma.

„Tam jsem byl na svatým Hostýnku na pouti jako malý kluk. Jsou tam moc dobrý lidi. A tady zase máme u Tábora Klokoty, slečinko. To je poutní místo. Nezapomenou tam jít. Kdo se tam modlí, ženicha si vymodlí!“

„A na ty nohy, pane, si dávejte horké obklady. Dělá to velice dobře. A nejezte moc masa!“

„Slečinko, už čekám celou hodinu. Já dostanu koření pro šestinedělky, už to mám zaplaceno,“ hlásí se vychytralá porodní bába.

„Nedávejte zbytečně koření mladým maminkám,“ radí Málinka. „Spíše více klidu a dobrou stravu.“

Inu Málinka toho už mnoho ví. V pražské lékárně měli starého laboranta, říkali mu Josífek, byl v lékárně padesát let, mnoho znal a mnoho uměl. Říkával: Dobrá životospráva a spokojená mysl jsou půl zdraví. Léky jsou jen opora. Však po něm jediném se bude Málince v Táboře stýskat!

„A na ty škrkavky pro psa nic nedostanu?“ zlobí se hubená slečna. „Takhle se zachází se zvířaty. Copak Puntík může za to, že je pes?“

„Ale paní, ráda vám posloužím, nevěděla jsem.“ Málinka podává tabletky s návodem, jak dávat užívat, tak jak to dělával lékárník v Praze, a ještě radí:

„Dávejte psíkovi řídkou stravu a do toho vždy trochu písku. Vyčistí mu to střeva.“

Pacienti jsou obslouženi a zbývá jen paní Vostrá.

„A mne se nezeptají, co chci?“ obrací se na Málinku už s úsměvem.

„No, co prosím? Paní Vost…?“

„Já prodávám lístky do divadla. Dají starý bábě počinek! To vědí, u mě to neztratějí. Chodím po celým městě, každý mě, starou biletářku z divadla, dobře zná, a udělám slečince dobrou reklamu.“

17$

„I toť se ví, že si vezmu lístek,“ povídá Málinka a v duchu počítá, kolik má peněz v peněžence a může-li si to dovolit.

„Musíme podporovat jeden druhého,“ povídá paničce a s úsměvem přijímá lístek na „Stambulskou růži“.

Paní spokojena odchází a Málinka se rozhlíží po lékárně. „Můj nový domov! Má práce!“ šeptá vroucně. „Zdá se mi, že tu budu spokojena…“

„Ale já nebudu!“ zakřičel na ni lékárník, až v ní hrklo. „Už vás tady ode dveří hezky dlouho poslouchám. Set-sak, takhle se expeduje? Takové obsluze vás v Praze naučili?“

Marně se Málinka brání, že tam ponejvíce vážila čaje, a co umí, že zná jen od starého laboranta Josífka.

„Čert vás vzal i se starým laborantem! Takhle vy děláte obchody? Takhle se prodává? Takhle se radí? Aby vás husa kopla! Osobo! Dědkovi na revma horké obklady? Ten si podruhé dá obklad a apatyce se zdaleka vyhne. A tetce na větry? Vy se jí opovážíte radit, aby chodila na procházky a jedla brambory? Ať jí, co chce! Na co bychom pak měli větrové kapky, kdyby lidé místo užívání se vylítali? Léky abychom si potom dali za klobouk a šli žebrat, ne? A šestinedělkám klid a dobrou stravu! Toť se ví, to se samosebou rozumí. Ale koření k tomu! A kupovat lístky do divadla? A kdo bude dělat noční službu, co? Tyátr v lékárně máme celý den. Jak si to vlastně představujete?“ „Já, prosím — on starý Josífek říkával…“

„Co je mi do toho, co říkával nějaký Josífek. Tady říkám já: radit, léčit, ale prodat! Vždyť jsme taky obchod, ne? Musíme platit daně, ne? A proto se musíme rentovat.“

Lékárník domluvil. Najednou zapíchl oči do Málinčina baretu, který nevinně odpočíval na jeho psacím stole. Lékárník se vzteky až pokrčil.

„Jak jste se mohla opovážit na můj psací stůl položit svůj baret?“

Jde po špičkách ke stolu, bere čapku do dvou prstů a hází ji na Málinčin kufr.

„Pamatujte si: Na tomto stole nesmí ležet ani smítko — natož vaše stará čepice! Tak! Papírky všechny urovnané — pery nesmí být hnuto — jinak se těšte!“ zahrozí.

18$

„Milostpane, milostpane,“ nahlíží lékárníkovic služka do lékárny. „Milostpaní prosí, kdybyste byli tak laskavi a přišli nahoru. Potřebuje čtyři vajíčka ze spíže…“

Málinka tu stojí celá zkoprnělá a musí se přidržet táry, aby neupadla.

Bože můj, jaký je to člověk, ten její šéf? Bože můj, ať je on jediný takový ze všech lékárníků!

S jakou láskou šla na lékárnictví! Od dětských let se na ten úkol připravovala a těšila — a nyní tolik zklamání! V Praze vážit celé řady pytlíků čaje, den ze dne konat jednu a tutéž práci, nebo nosit těžké balíky přes celou Prahu. A proč jí nevysvětlovali práci? Kdyby nebylo starého laboranta Josífka, Málinka by nevěděla ještě dnes nic. A tady pořád jen: dejte pozor, nepřevažujte, škoda každého drobtu! Ach bože! Už od první chvíle nic jiného neslyší. Nesmí ani od srdce lidem poradit.

Hned by odtud utekla.

Ale kam? Zamyslila se. Domov už nemají… Dům na Moravě prodali. Rodiče jsou u vdané dcery na Čachrově, a také vlastně nemají domov.

Málince se sklonila hlava ještě níže.

Proč jen svůj domeček prodávali? Mohla se tam kdykoli utéci a na dvorku, pod kalinou, vyplakat své hoře. Byla by doma. Kde má vlastně teď svůj domov? Vnitřní hlas jí říká: Zbuduj si svůj domov sama. Jsi už dost veliká! Čím těžší bude práce, tím krásnější bude tvůj domov!

Ale když ten lékárník — když on na ni tak spustil! Zas se Málince zalily oči slzami a zase zavzlykala.

Ale nestojí tak ani půl minuty, už je tu lékárník zpátky a zas všecek nakrčen se plíží k psacímu stolku.

„Málem bych se byl zapomněl přesvědčit, zda jsem dobře zamkl všechny zásuvky,“ povídá drsně a mrkne okem po Málince. Potom zkouší všechny zámky, jeden po druhém, u všech sedmi zásuvek, a když vidí, že je vše zamčeno, něco zabručí a odchází.

V Málince by se nikdo krve nedořezal. Můj Bože, tak takové je její nové místo.

Ta nedůvěra. Ta nedůvěra! Ta je nejhorší ze všeho. Dosud nikdo na světě před ní nic nezavíral ani nezamykal…

19$

Položila hlavu do dlaní a rozplakala se…

„Nic si z toho, slečinko drahá, nedělají,“ přistoupil k ní laborant. „To náš starý je už takový divný patron. Dají hlavičku nahoru. To vědí, pro chleba se musí něco vytrpět.“

„Vy taky trpíte pro chleba?“ zvedla po chvíli hlavu.

Zadívala se do ustarané tváře laborantovy, jako by z ní chtěla vyčíst pravdu i načerpat síly k životnímu boji.

„No bodejť! Dobrá stovka za tejden! Vždyť mám doma sedm krků a nemocnou ženu. Přivydělávám si večer ševcovinou. Stejně moc nevydělám.”

Málinka se upřeně dívá do tváře laborantovy, ostře řezané, a čte v ní: co vrásků, tolik bolesti. A přece vytrval! A ona, Málinka, pro trochu hubování a nedůvěry by ztrácela hlavu? Ne! Nikdy! Ukáže, jak je poctivá, že před ní mohou zůstat všechny poklady světa otevřeny a zůstanou jí svaté, natož lékárníkův stůl, ve kterém jistě dohromady nic není.

Málinka vytrvá! Zbuduje si svůj domov a vlastní chléb! Otírá si slzy, zjasňuje tvář a podává ruku starému laborantovi.

„Pane Jalovče, my budeme dobří přátelé!“

Laborant jí stiskne ruku a povídá:

„Jak by měli, slečinko, u něho,“ ukázal prstem ke dveřím, „tento — jako hlad, jen přijdou k nám. Jako k tátovi a mámě. Bramboračky máme vždycky dost.“

20$

« Život za tárou »

Málinka si na táborskou lékárnu brzy zvykla. Jak by ne? Přicházelo sem více venkovského lidu než městského — z vesnic a okolí — hlavně o trhu a o jarmarce. Vše se jí líbilo, i to, že jí pan lékárník slíbil ke stravě ještě plat. Ale prý až jak se osvědčí.

O jé, Málinka bude pracovat za tři. Vždyť si buduje svůj domov. Ať si lékárník hubuje, ať pětkrát za den zkusí zámky u svého psacího stolu, ať si vůbec dělá, co chce. Málinka si toho nebude všímat a věnuje se práci. A kdyby snad pan lékárník někdy zvláště mnoho huboval a chodil zase po špičkách všechny špehovat… Nikomu nic neřekne a sedne večer do koutku v inspekčním pokojíčku a zapláče si, aby to nikdo neviděl. Jen mamince pak napíše psaní…

Život za tárou není jednotvárný, jak by si kdo myslil. Je to život zvláštní a krásný, ačkoli je práce namáhavá. A kdo si naň zvykne, nerad odvyká. Styk s lidmi a rozmluva s nimi je román, který za tárou píše život sám. Dobrý magistr nebo i praktikant zná své pacienty, zná jejich nemoci, strasti i radosti a rozumí si s nimi. Málokterý pacient mlčí a jen se dívá. Venkovský už dokonce ne. Rád si popovídá a ptá se třebas po kolikáté: Co myslejí, bude mi to oučinkovat? Napsal mi to pan doktor dobrý? Oh Bože, kdyby věděli, jaký mám píchání!

21$

A dobrý lékárník odpovídá: Musí to dobře účinkovat. Náš doktor je přece tak zkušený. A z píchání si nic nedělejte. Každý máme nějaké trápení…

Pro každého — kde je třeba — má mít lékárník dobré slovo a vlídný pohled. Na své bolesti a starosti musí zapomenout a má vědět, že před tárou čeká na lék člověk trpící, vděčný i za dobré slovo.

Málince se život za tárou velice líbil a už to bylo samo sebou nějak v ní, že pro ty venkovské panímámy, dědoušky a babičky našla vždy vlídné slovo i dobrou radu. Není divu, že ji ve městě i okolí měli brzy rádi, a to jí nahradilo všechno strádání. Ba, bylo tomu tak, Málinka strádala…

Doma byla zvyklá se napapat, co jí bříško stačilo, a tady — podle jejího zdání — všeho jen tak tak.

A práce za tárou je těžká a zodpovědná. Celý den se musí stát na nohou a člověk slábne. Lékárníci by měli dobře jíst.

Někdy maminka poslala bochník chleba, ale o ten se dělila bába s lékárníkem. Oběma chutnal. Málinka měla na jídlo málo času. Jen ve chvatu nebo večer po práci.

Lékárna měla stále víc a více pacientů. Zejména šla na odbyt anglická náplast, kterou si kupovali táborští mládenci.

Lékárník si zprvu liboval, ale brzy se začal škaredit.

Zase jeden zákazník přichází a žádá:

„Slečno, prosil bych anglickou náplast.“

„Má to být růžová nebo černá či bílá?“ ptá se Málinka.

„Oh, co myslíte, slečno, jaká by mi slušela?“ ptá se ne mladý, ne starý muž, načesaný, nažehlený, celý vonící. Nevidí, že lékárník stojí přikrčen ve dveřích a poslouchá.

„Jaká by vám slušela?“ ptá se Málinka a dívá se udivenýma očima na pána. „Na co to má vlastně být?“

„Nu, co bych vám povídal, miloučká,“ usmívá se pán. „Řeknu rovnou, jak to je. Bydlím naproti, a tak jsem vás chtěl poznat. Jsme a budeme sousedi.“

„Jak to, že budeme?“ diví se děvče.

„V divadle budeme. Paní Vostrá mi prodala lístek zrovna vedle vás.“

„Jejejej, a já ho darovala naší bábě,“ směje se Málinka do dlaní.

22$

„A safra, to je mrzutá věc,“ ťuká hůlkou do země našňořený pán. ,,A já se tak těšil. A neřeknete mi ani svoje jmeníčko?“

„Já jsem Málinka…

„Oh, Málinka. To je Amálie. A víte, co to znamená správně česky? Líbezná! Čili Libuše. Vy jste Libuše, Líba, to je jako líbat…“

,,To je jako hýbat ven!“ vzkřikl lékárník, až se Málinka zachvěla. „Tady není místnost pro bavení! Takový pán, jako jste vy, pane profesore, mohl by to vědět!“

„Oh, zdá se, že pan lékárník žárlí,“ koktá profesor a má se k odchodu.

Sotva odejde, lékárník spustí na Málinku.

„Pamatujte si, že vás tu mám pod dozorem. Plním svou povinnost, vy jedna mrňavá slečinko. Hleďte si své práce a neprovokujte pány. Nebo, basom teremtete, nadělám z vás pilulek!“ „Já, já že provokuji pány?“ děsí se děvče a už zas má oči plné slz. „Já za nic nemohu.“

„Mlčet a poslouchat!“ bouchá znovu lékárník do stolu. Pak, aby se snad uklidnil, zkouší opět všechny zámky u stolu, i u skříně, co je v Málinčině pokojíku a v níž má lékárník kdovíco.

Kdyby nebyl tu chvíli přišel do lékárny místní lékař, snad by lékárník ten den ani vlídné slovo pro Málinku nenašel. Takto musel představovat:

„To je náš pan doktor, naše všechno,“ poplácával ho po rameni a obíral mu peříčka na kabátě. „Naše zlatíčko, náš diamant!“

Laborant mezi dveřmi nakoukne, kdo to je, ale jak vidí doktora, usměje se.

„To má starej vopravdovou radost,“ říká si sám pro sebe. „Hlavně však, aby doktor nechtěl nic pro sebe, čili, jak se v apatyce po latinsku říká: pro usu meo.“

Ať už si lékárník myslí, co chce, povídá nahlas doktorovi: „Tak co chceme? Nějakou injekci?“ Málinka se rozběhla ke skříni s injekcemi a ptá se lékaře: „Které injekce, prosím?“

Lékař i lékárník se upřímně zasmějí.

„Tuhle má pro mě lékárník injekci,“ ukazuje lékař na skleničku s hořkou, výborným lékem pro žaludek.

23$

„To je přece injekce, pane lékárníku, co?“ směje se.

To se musí usmát i Málinka, třeba ještě přes slzy.

„Pojďme se posilnit chvilku nahoru, dám vám ochutnat svou novou specialitu — vínokoňak,“ pobízí lékárník a odvádí lékaře s sebou.

Málinka si oddychla, když za nimi zapadly dveře.

Zaplať Pán Bůh, hned se volněji dýchá.

Teď přichází venkovská babička a Málinka už je veselá docela. Takové pacienty má ráda, a ne floutky, ani mládence. Ona za to nemůže, ale hledí přes ně, jako by byli vzduch. Nic pro ni neznamenají.

S radostným úsměvem jde vstříc stařence.

„Dají mi, slečno zlatá, asi za dvě koruny šalvostr.“

Šalvostr? hrklo to v Málince. Ne, to ona ještě nikdy neprodávala! Copak to asi je? Nu, zeptá se laboranta.

„Hned to přinesu, babičko, sedněte si na chvilenku. Aspoň si odpočinete…“ povídá a jde do laboratoře.

„Pane Jalovče, prosím vás, kdepak tady máte šalvostr?“

„Šalvostr? Jako tento — šalvostr?“ drbe se za uchem starý laborant a přemýšlí, kde by jaký šalvostr mohli mít. „Jo to, jako myslejí to lepidlo? Ale to se jmenuje syndetikon a to my lékárníci neprodáváme. Řeknou tý paní, ať si to koupí u materialisty. A poradějí jí, že lepší je dextrin, a taky lacinější. Já tím lepím boty…“

„To ta paní asi nechce. Vy asi nevíte, co to je,“ povzdychla si farmaceutka a vrací se chodbou a pořád opakuje: šalvostr, šalvostr. Dívá se do regálů, které jsou v chodbě s různým zbožím, čte nadpisy a kroutí hlavou. Ne a ne šalvostr najít.

Pojednou jí padnou do očí minerální vody. Uvidí láhev s nápisem: Selterská.

Hoj! To je ono! To jistě je ten šalvostr. Seltrská minerální voda. Farmaceutka popadla radostně jednu láhev a už ji nesla vítězně babičce.

Ta se taky nějak usmívala!

„Toto je přece pořádná lahvička,“ libuje si. „To jsou hodná, slečinko, že mi toho tolik dali. Bůh jim to oplať,“ žehná Málince za tolik šalvostru. Platí pár korunek a cupitá domů.

24$

Málinka je také spokojena. Vida, jak si uměla poradit! I bez lékárníka. A hned je člověku radostněji, že by si povyskočil.

Však si také poskočila! Až se ozval pod okny smích. Hejno mládenců tu stálo a nahlíželo oknem na Málinku.

„Ogaři škaredí,“ zamračila se na ně a utíkala se schovat.

Ale bylo to marné.

Aspoň půl tuctu mládenců přišlo do lékárny a žádalo anglickou náplast.

Málinka se červená, ale musí obsloužit.

„Slečno, chodíte na procházky?“ ptají se jí.

„Slečno, přijďte večer na korzo!“

„A co na podzim do tanečních — nešla byste?“

„Slečno! Já bych chtěl ještě žužu.“

Málince se pletou ruce i nohy. Ne, na tohle není zvyklá.

„Byla jste už v Pintovce? Znáte Lužnické údolí? A Harrachovu besídku?“

„Na Jordáně jste už jezdila?“

A Málinka neví nic. Neví, co je Jordán, ač má k němu jen tři minuty, neví nic o rozsáhlém rybníku, kde se to tak krásně jezdí na lodičkách. Neví, že Pintovka je les podél Lužnice a o Harrachově besídce ještě ani neslyšela.

„To je asi v Táboře krásně!“ bylo vše, nač se zmohla.

„O jé! To teprve uvidíte! Přijďte navečer ven!“

Ale farmaceutka říká, že nemůže ani navečer, ani kdy jindy. Prázdno má jen jedno půldne za tři neděle a zatím ji ještě pan lékárník nikam nepustil.

Je moc práce.

„Ode dneška stojí náplast deset korun,“ hromuje lékárník, který se právě vrací podívat, co ta žába dělá.

Nenechá přece Málinku samotnou expedovat.

„Já vás naučím!“ hrozí na smělé mládence, kteří se smíchem prchají.

„To jsou hrdinové, vidíte je?“ ukazuje na ně lékárník. „Za trest je to, vzít si ženskou do stavení! Za chvilku to bude všechno mrňoukat jako kočky po střechách,“ křičí a Málince se klepou kolena.

Ne, tohle ona dlouho nevydrží! Stálé křiky, stálé vády. A ta—

25$

ková hrozná slova! Br! To u nich nikdy nebývalo, aby na ni takhle mluvili.

„Já přece za nic nemohu,“ brání se všecka rozlítostněna.

„Kdybyste na ně pořádně křikla, dupla si, tak vám dají pokoj. Dělá vám to dobře, to je ono! Já vás znám, ženské plemeno!“

A Málinka? Jak ten malý ptáček se krčila. Připadala si jako raněná… Zesmutněla.

A když přišly pro hotové léky dvě dělnice z továrny, až se jí ruce chvěly, když balila láhve a mast do hedvábného papíru.

„Mám tu mast mazat na noc nebo na den?“ ptají se Málinky.

„I mažte ji třeba od večera do rána a od rána do večera,“ zlostně je odbývá lékárník. „Bačkoru za to od pokladny dostanu a ještě vám budeme zadarmo radit? Ne?“

„Poradíme se v druhé lékárně,“ pohlédnou ty dvě ženy přes rameno na lékárníka a jdou ke dveřím.

„Mažte vždy na noc!“ volá za nimi Málinka. „Tělo je v klidu a lék lépe účinkuje. “

„Děkujeme, slečinko,“ usmějí se ženy. A špatný dojem byl smazán. Málinka je ráda. Jistě to uzná i pan lékárník.

Ale sotva na něj pohlédne, už zase vidí, že je zle.

„Ženská!“ šermuje rukama. „Takhle se mazlí s pokladňáky? Budeme jim ruce líbat, ne? A vy se opovážíte balit léky do hedvábného papíru? Starých novin je škoda! Za chvíli by chtěli po vás ještě nádavkem zlaté hodinky s vodotryskem.“

„Já myslila, že jsou to také trpící, a že je tedy spravedlivé a lidské…“

„Nechte si svoje výklady. Tady je řád jenom jeden. Když chceš radit, tak plať. A když chceš pořádný lék, zaplať! A nechtěj to od pokladny,“ čertí se lékárník. „Já bych takového pokladňáka zmáčkl, až by z něho vypadla aspoň pětikoruna,“ ulehčil si a pobíhal nervózně sem tam. „Mně se zdá, že já vás budu musit teprve učit expedovat,“ zlobí se stále. „Jakpak jsem to vlastně byl dlouho nahoře?“ dívá se na hodinky a pak zapíchne oči na svůj stůl. Pokladňáci tady byli, našinec musí být obezřetný! A už se zase hrbí, cinká klíči a zkouší všechny zámky.

Laborant v pozadí lékárny vrtí hlavou a malá farmaceutka jen vzdychá. V bříšku jí kručí hlady. Tou dobou doma vždy svačíva—

26$

la. Co asi dělají doma? Totiž na Čachrově? Tatínek, maminka, Jeníček — a co Gabra, nejmilejší sestra? Asi svačí. Sedí u stolu a možná, že na ni všichni vzpomínají.

No nekruč, břúšku, domlouvá svému nepokojnému žaludku. Musíš si zvyknút jest enom třikrát za deň! To víš! A nesmíš reptat! Kdo se dal na vojnu, musí bojovat! Jalovec takéj víckrát nejí a ešče neumřel! Rozmlouvá s bříškem rodným moravským nářečím a polyká sliny. No, neplač, kdybys moc kručel, no tož půjdeme večer k laborantovi na bramboračku.

Břúšek si dal říci. To se asi těšil na bramboračku. Už jen pobroukával. Toť se ví, také mu dalo dost práce, než si zvykl.

Málinka vytrvala a vytrval i břúšek! Splaskoval se a Málinka zapošívala v pase sukénku. Den ze dne se život za tárou měnil a přinášel nové radosti i strasti. Nebylo tedy času myslit na takové darebnosti, jako je — hlad.

Byť byl lékárník divous divoký, jak mu říkával laborant, jedno bylo jisté. V této lékárně se Málinka naučí mnoho. Dostane praxi, mozek i ruce se naučí hbitě pracovat. Pozná množství receptů od lékařů z širého okolí a mnoho dobrých léků, jak je žádají lidé v drobném prodeji.

To je známá věc, že ve venkovské apatyce, kde je praktikant ihned k ruce šéfovi, se nejvíc naučí. Toho ve velkoměstě není.

A taková praxe za něco stojí!

Nu, bylo by to tu pro Málinku dobré — jen aby to ve zdraví vydržela! Dorůstající člověk má hodně jíst, jinak nemá grunt, jak se říká, a trpí celý organismus.

Ale Málinka si časem na skromnost zvykala a hlavně měla radost, co všechno už umí. Však o tom mamince napíše!

Pyšně se rozhlíží a zdá se jí, že za ten krátký čas, co je tady, zná už kde co. Pan lékárník si už sem tam i vyjde na procházku. Sice se v minutce vrací, ale to nemusí. Ne, pane lékárníku, nebojte se, Málinka nic nesplete. Tak říkají její oči, když vidí, že se lékárník pořád vrací a pořádně se nikdy nevylítá.

Právě tak dnes. Proč se klidně neprochází? Ať ji chvilku nechá. Všechno sama zastane!

A zrovna jako by čekal, pořád nakukuje, jak a co ta farmaceutka dělá. Kdyby si raději sedl a nehleděl jí do ruky. Málinka se začíná drobet durdit.

27$

Hle, hle, kdopak to jde do dveří?

A jejda! To je ta babička, která tu byla před několika dny pro šalvostr.

„Pánbu dobrej večír,“ zdraví Málinku zdaleka. „To je dobře, že je tady slečinka. Tak jsou tý lásky a dobroty — dají mi zas do láhve za dvě koruny šalvostr. Ale ten, jak mi už dávali!“

Lékárník se dívá od psacího stolu na ohromnou láhev, pak na bábu, a nakonec zapíchne oči do Málinky.

„Vy jste dávala do téhle láhve za dvě koruny šalvostr?“ vyskočí od stolu. „Na to přece stačí malá lahvička. Takováhle,“ ukazuje výšku asi deset centimetrů.

„I toto! I toto!“ brání se stařenka. „Co jich napadá! Jenom nechají dobrou slečinku expedýrovat. To vím, oni by toho ulejvali jak utrejchu. Zato slečinka! Bůh ji vopatruj! Ta drží na venkovskej lid a na poctivost. Však jde každý za ní. A já to chci taky jenom od slečinky a hezky plnou láhev!“

Lékárníkovi je to vše divné a Málinka začíná mrkat očima. Saframente, dala jsem to dobře?

„Slečno, pojďte ven,“ volá ji lékárník do chodby.

Málinka jde a nějak se jí klinkají nohy. Jejej, teď slízne něco pěkného.

„Proboha vás prosím,“ spouští na děvče lékárník, „odkud jste vzala jaký šalvostr?“ sepjal ruce.

„Ta — ta — tady,“ ukazuje farmaceutka prstem na stolek s minerálními vodami. Honem pak přivřela oči a opřela se o zeď, neboť tušila, že to dala špatně, a čekala takové hromobití, jaké ještě neslyšela. Vždyť se poprvé spletla. Už se jí slzy tlačí do očí. Ale co to? Slyší smích — a jaký smích?

„Vy jedna matinoho,“ směje se lékárník. „Vy jedna popleto! Máte vy štěstí. Víte, co je to šalvostr? — Žíravina! Představte si, kdybyste té osobě byla nalila celou láhev kyseliny. Utíkejte se babky zeptat, na co to vlastně měla.“

Málinka otře slzy a poslušně cupitá k táře. Přemůže strach i lítost, vždyť za tárou musí stát člověk klidný, vyrovnaný a vzbuzující důvěru. To ona dobře ví, co pacient potřebuje. Nikdo jí to neříkal, ale přece to ví a cítí. Přetřela si za dveřmi čelo, srovnala vlasy a vyjasnila oči, usmála se a zeptala se:

28$

„Babičko, na copak jste potřebovala ten šalvostr?“

„I koze na vemeno, děvenko zlatá! Špatně mi dojila. A tak mi sousedka poradila šalvostr. Každej den vemeno tím mazat. Tak jsem mazala, máčela, masírovala, a to by viděla, děvenko, jak mi koza dojí. Mlíčko jak smetana a koza jako z marcipánu!“

Málinka cupitá s tou odpovědí za lékárníkem a ten už ji vítá s celou lahví seltrské.

„Dejte jí to zas, pak si něco povíme.“

A zas Málinka běží nazpátek a podává babičce láhev.

„To je vono, to je můj pravej šalvostr. Zaplať Pánbu, že mi to dávají voni, slečno. Ten starej, víme — lékárník — musí bejt hrozznej lakomec. Viděli, jakou mi chtěl dát lahvičku? Jako palec. Tak jim mockrát děkuju a tady jsou peníze.“

Babička spokojena odchází a lékárník v chodbě má zatím dost času, aby se vysmál.

Směje se a směje, až se za břicho popadá, a Málinka by se nejraději propadla kilometr do země. Ale lékárník ji volá do chodby.

„Poslouchejte, vy jedna vševědko,“ promlouvá k ní. „Víte, že ta koza měla vlastně veliké štěstí, že jste ten šalvostr expedovala vy? A to má ta babka hezkou sousedku! Na vemeno šalvostr! Dávno by už koza ležela vzhůru nohama někde za zdí. Kyselina by jí vemeno rozežrala. Umýt je potřebovala, namasírovat! Proto to tak účinkovalo,“ směje se lékárník.

Z Málinky spadla smrtelná tíže. Čekala hromobití, jaké ještě neslyšela, a on zatím smích! Osvobozeně se usmála, a to hlavně proto, že se koze nic nestalo. Ubohá kozička, ta by asi…

„Moc se neuculujte, vy jeden Kubo! Měla jste, jak jsem řekl, štěstí v neštěstí — vy i ta koza. A podruhé, až zas nebudete něco vědět, podívejte se do knihy.“

Jde s Málinkou k oknu, kde na stojánku je mnoho knih a ta největší z nich nese zlatý nápis: Synonyma. Málinka hledá, hledá, a posléze čte: šalvostr — kyselina sírová.

Strčila prst do pusy a byla celá červená.

„A proč jste mi to dříve neřekli, že je tady ta kniha?“ „Protože jsme myslili, že máte filipa, drahá panno,“ ukázal jí na čelo lékárník. „Kdejakou zásuvku prometete, ke každé bylin-29$

ce čmucháte a vzdycháte, lidem byste vlezla až do žaludku, zvědavino jedna, ale abyste si prohlédla lékárnickou literaturu, to vás ani nenapadne.“

„Já nevěděla, že smím, já myslila, když nesmím ani ke stolu…“

„Láry fáry — výmluvy! Vůbec máte moc velkou pusu. Tady jsou knihy a učte se! Učte se prakticky a nevzdychejte. S babkami se nemazlete a koukejte, ať přibývá do pokladny. To je nějaké laskavosti k lidem. Nač? Mně se zdá, že já vás budu musit naučit expedovat. Hrdě si stoupnu a expeduju. Baví se s vámi ředitel v úřadě? Nebo pan berní správce? Nebaví! Řekne: tu máš, chlape, složenku a plať! Ano! Tak je to v úřadech. A co je lékárna? Úřad! A jaký vysoký úřad! Zítra ráno vás budu učit správně expedovat. Přivstanu si na to. Safra, vždyť jsem nahoře zapomněl toho doktora!“ lekne se lékárník a letí nahoru. Ovšem, že se z půli schodů zase vrátí, vyzkouší zámky u všech zásuvek a pak teprve zmizí.

Na to čekal laborant. Vešel do lékárny a celý se hněvem třásl. Povídá Málince:

„Slyšela ho? Bude je učit expedýrovat. Panečku, to něco uvidíme. Ubozí pokladňáci! Ale, slečinko, kdyby je neměl, od hodiny by mohl apatyku zavřít. Ti ho drží. Když ho tak poslouchám, na mou duši, tak bych — Já nevím… „

„Oh, pane laborante, já také nevím, zda to tu vydržím,“ povídá Málinka. „Tady se vše řeší na peníze, a cit nikde nevidím…“

„A taky ho neuvidějí,“ dodal laborant.

Kdyby nebylo Málince zase tolik škvrčelo v břúšku, jak by si byla pohovořila. Ale jak břúšek uvidí laboranta, vzpomene si na bramboračku a už začíná rozprávku.

„Nu a co dělají vaše děti?“ obrací Málinka řeč jinam.

„Přijdou se, slečno, na ně podívat, snad je starej pustí. Řeknou, že potřebujou vzduch (digr v1). Máma beztak dělá dnes dobrou polívku z novejch brambor.“

Málince se až sbíhají sliny.

„Laborant, zavíráme lékárnu,“ volá vracející se šéf. „A vy, slečno, aby vám nebylo v pokojíčku smutno, tady vám nesu pokladenské recepty a taxujte.“

30$

V lékárně se setmělo a brzy nastal večer.

Železný závěs zachrastil.

Zarachotily klíče u sedmi zásuvek psacího stolu — to se pan lékárník přesvědčoval, zda je správně zamčeno.

Zarachotily ještě klíče v zámku skříně v Málinčině pokoji, aby i zde se šéf přesvědčil, zda je vše v pořádku.

„Nemohla bych se, prosím, trošku projít?“ nesměle se ptá Málinka.

„Málo jste se za den naběhala, ženská? Večer se sedí a pak se jde spat. Na výlet je den. Courat se mi po nocích nebudete.“

Víc už Málinka neslyšela.

Pak zaklaply za lékárníkem dveře a Málinka osaměla.

Nebyla sama, měla v rukou stohy pokladenských receptů, inkoust a pero.

Kolik recetů, tolik bolestí! povzdychla a zadívala se na ně.

Taxovat uměla. To ji pan lékárník naučil hned v prvých dnech. A co by ještě nevěděla, nechá stranou. Škoda, že i zde musí cinkat peníze…

Je po procházce, je po bramboračce.

Málinka usedá smutně ke stolku a stále se jen dívá do prázdna. Pokoj je veliký a tichý. Okna jsou ohromná, bez záclon, velmi nízká. Jen krůček, a člověk je venku. Anebo zloděj uvnitř.

Na Málinku hledí ponurý pokoj, rozviklané postele, zamčená skříň, věšák. A ona sedí a čeká na večer.

Dívá se oknem, kudy proudí život. Dívky a mládenci, mládenci a dívky. Jsou veselí a stále si mají co povídat a čemu se smát. Vracejí se z tenisu nebo z korza. Málinka neví, čemu by se smála, ani si nemá s kým popovídat. Nesmí ven. Je noční služba a ona musí taxovat.

Čeká na večer. Až se úplně setmí. Okna vrhají dlouhé stíny a venku přestává ruch. Dívky a mládenci odejdou do svých domovů. Málinka nemá již komu závidět. Pomalu zastře okna starými přikrývkami, rozsvítí slabou lampičku. Chce taxovat.

Taxovat?

Ale vždyť si musí s někým popovídat, potěšit. Musí! Bere do rukou papír a píše:

31$

{Má drahá maminko!

Tolik na Vás vzpomínám, a tak Vám píši. Jak mi tu je, ptáte se, drazí? Dobře, maminko. Mám vše, po čem jsem toužila. Bylinky, líky, venkovské pacienty, život za tárou. Poznávám nemoci zblízka, bolesti lidí i svou.

Jsem-li unavena? Ani mnoho ne. Vždyť vše dělám ráda. To víte, že si ve dne nemohu sednout, pan lékárník to nedovolí, ale zato v noci se někdy vyspím.

Vstávám-li v noci také k noční službě? Včera sedmkrát a minulý týden i vícekrát za noc. To vždy vstane i pan lékárník a zaučuje mne.

Psala jste, drahá maminko, kdyby té práce na mě bylo moc, abych se vzdala svého povolání.

Ba ne, maminko, nevzdám! Je mnoho lidí, kteří zkusí daleko víc. Například náš laborant. Jí jen třikrát denně a šetří na nemocnou ženu a sedm dětí. A je spokojený. Bez vyhlídky na zlepšení. A já mám budoucnost před sebou – jednou třebas i svou lékárnu. Maminko! Potom budete u mne a uděláme si vše tak, jak jsme mívali u nás doma a zase budeme mít svůj domov. A budeme šťastni.

Píšete, že Gabra je na několik dní v Praze. Ať také za mnou přijede, nemá to sem daleko. Jak bych se potěšila! A zda mám hlad? Co by měl říkat laborant? Mladý člověk musí něco vydržet. Maminko, žádné starosti si se mnou nedělejte. Dobrou noc, drazí i ty, Jendo. Spinkejte krásně a já zatím ještě taxuji recepty a pak vám zahraji ještě na housličky dobrou noc, nezazvoní-li někdo.

P.S. Pan lékárník mě bude zítra učit správně expedovat, už se těším. Teď si jdu lehnout.

Vaše Málinka}

32$

« Kterak pan lékárník učil Málinku expedovat »

„Tak jsem tu,“ hlásil lékárník už mezi dveřmi z chodby, když ráno přicházel. „Slečinko, plivněte si na packy, dáme se do práce.“

Málinka přicupitala, dávno na slibovanou expedici připravena.

Lékárník stojí u psacího stolu a čte jakýsi lísteček.

Málinka je hrozně zvědavá, co pan lékárník čte, a nastavuje uši.

Lékárník si přeříkává polohlasitě dnešní program práce:

Za prvé: Naučit žábu správně expedovat…

Za druhé: Vytknout žábě, aby večer nevrzala na housle či na co, když to neumí…

Za třetí: Opakovat žábě, aby se neopovažovala smát se na mládence…

Za čtvrté: Laborantovi zakázat s žábou jakýkoli diškurs…

Za páté: Říci žábě, aby napsala matce o kus domácího chleba jen pro nás, abych se nemusil s nikým dělit, jakož i o sýr…

Za šesté: Připravit dvě koruny na sběrní listinu pro paní baronku…

Za sedmé: Dát si vyleštit vyznamenání k dobročinné slavnosti a vyžehlit žaket…

33$

Za osmé: Objednat aspirin a octan…

Za deváté: Nařídit bábě vyklepat koberce a pověsit prádlo…

Za desáté: Laborantovi dát spravit necky…

Farmaceutka běžela rovnou k laborantovi.

„Víte, pane Jalovče, že pan šéf si píše na lísteček, co má ráno dělat? Píše si desatero.“

„To jsou tam asi chytrý věci,“ směje se děda.

„Slyšela jsem, že nám zakáže spolu mluvit. To bylo za čtvrté.“

„A to zas mě hubu nezavře. To ne!“ bouchl děda do stolu. „Jen až já si jednou desatero napíšu! To bude…“

„Slečno, do lékárny! Nebavte se! Honem. Lidi už začínají chodit. Začne expedice. Hrdá a sebevědomá!“

Vskutku, do lékárny vstupuje jakási dáma. Tu se lékárník všecek zarazil.

„Ó, poklona uctivá,“ hrbí záda a utíká líbat ruku. „Paní baronka! Sama se obtěžuje pro sběrací listinu. Oh, jaká čest!“

„Dobrý den, doufám, že dáte slušný dar, lékárníku. Sama předsedám dobročinnému spolku.“

„Zlé časy, milostivá paní baronko, zlé časy! Ani magistra si držet nemohu. Musím se zlobit s takovou žábou,“ ukáže dozadu, kde stojí Málinka s naplivnutými packami a s chutí do práce.

Paní baronka si prohlíží Málinku lorňonem a dodá uznale:

„Milá žabka. Umí už něco? Nesplete vám to tady?“

„I motovidlo je to ještě dost veliké, paní baronko, ale já z ní něco vytluču. Za málo týdnů bude lítat jako hadr na holi.“

Motovidlo sklonilo skromně hlavičku a nad tou pochvalou zesmutnělo.

„Tak co, maličká, ráda pracujete v lékárně? Čí jste dcera?“ ptá se vlídně baronka.

„Děkuji. V lékárně pracuji ráda. Jsem dcera řídícího.“

Málinka řekla své jméno i to, že i po dědovi i pradědovi je z učitelské rodiny. „Ale maminky byly vždy selské dcery. A my jsme po nich,“ povídala.

„A pročpak?“ usmívá se baronka.

„Já, prosím, paní baronko, protože mám ráda venkovské lidi a líbí se mi selské chaloupky. Mám to v krvi. Sednička se sto—

34$

lem, lavicí, v okénkách muškáty a myrty, obrazy svatých po stěnách — před okny zahrádka s růžičkami, karafiáty, srdíčky, maceškami, balšámem, pomněnkami. Ve venkovské chaloupce — tam bych byla nejšťastnější! A ráda jím všechna selská jídla, nejraději brambory.“

„To přece není nic zlého. Já také mám ráda brambory…“ přiznává se paní baronka.

„No jó! Po dortě chutná brambor, ale ta holka jich opravdu slupne talíř. Na ní je ten selský stav dobře vidět. To po těch selských mámách,“ dodává lékárník.

„Jen jí přejte, lékárníku! Já zas na ní vidím hodně vlastností po kantorech. A jistě nejvíc od Pána Boha.“

„Nu, kdepak máme sběrací listinu?“ lékárník loví po kapsách, až listinu najde, chvilku se ošívá, ale pak dá pětikorunu. Ať paní baronka vidí, že je kavalír.

Paní baronka poděkuje za dobročinný spolek a rychle zmizí…

S ní zmizí lékárníkova nálada.

„Kdy já vydělám pět korun? Dvě by měli dost!“ láteří. „Čert vem všechny spolky i se všemi baronkami. Hned po ránu vydání. “

Zrovna přicházejí dva pokladňáci. Málinka bere recepty do ruky a říká, že se to bude vařit, čili: bude to za dobré půl hodiny.

„Hodinu to trvá!“ křičí lékárník.

„To nevadí,“ povídají oba muži. „My si počkáme, aspoň si odpočineme.“

„Vidíte je?“ šeptá vztekle lékárník. „Nejraději by si tady lehli!“

Teď přichází tetka a žádá zaječí sádlo.

„Máte to?“ ptá se tiše Málinky.

„Všechno máme. Komáří, zaječí, velbloudí,“ horlí lékárník a ukazuje Málince na nádobu, kde má jakousi míchaninu a říká, to že jsou ta sádla všeho druhu. Málinka naplní krabičku a paní úzkostlivě odpočítává peníze, po šestácích nastřádané. Lékárník je bere a nešťastnou náhodou mu jeden slítne na zem a zakutálí se pod táru.

35$

„Tohle se mi jakživ nestalo,“ čertí se a mrskne okem po Málince. „To že mi ta žába kouká do rukou!“

Málinka jako by neslyšela, plna ochoty se shýbá, že peníz vytáhne.

„Ani máknout!“ chytne ji za rameno lékárník. „Peníze si vždycky sbírám já sám!“ Klekne a hledá po zemi, pod tárou, a nakonec musí na to laborant s pohrabáčem. Ale ne vyhrabovat, nýbrž jen podat pohrabáč lékárníkovi!

Konečně je šesták nalezen.

Lékárník jej ofouká a libuje si.

„Ano, byl to šesťáček. Kdyby jej našel někdo jiný, tak by to byl jen pěťák.“

Málinka a laborant se na sebe podívají, a laborant jako by Málince říkal: vidějí, slečinko, takhle se správně expeduje!

Ba i pokladňáci se na sebe podívali.

Teď sem vběhne lékař.

„Injekce! Injekce!“ volá na lékárníka. Málinka se může přetrhnout, jak běží nalít hořkou. Ale doktor se směje.

„Dnes chci opravdu injekci s kafrem.“

Málinka se červená, a to lékárník už lékaři podává krabici s kafrovými injekcemi.

„Za chvíli se tu zastavím pro tu hořkou injekci,“ směje se lékař na Málinku.

„Copak dnes nepřijde kloudný pacient?“ zlobí se lékárník, když přicházejí sami pokladňáci a všichni si čekají.

Přece však přišel pacient, na kterého pan lékárník čekal.

Do lékárny vstupuje muž, zřejmě kočí, poněvadž hůl od biče má v ruce, široký klobouk na hlavě, vysoké boty. Koně čekají venku.

Točí se nemotorně mezi dveřmi, pak vstoupí dovnitř, klobouk nechá na hlavě a rozhlíží se.

Lékárník už má zřejmou zlost.

Málinka chce muže obsloužit, ale lékárník nedovolí.

Teď Málince ukáže, jak se na to musí!

Přikročí k muži a přísně spustí:

„Nevíte, člověče, jak se chodí do lékárny? Nevíte, že lékárna je něco jako kostel? Alou zpátky za dveře! Nejprve si sundejte klobouk a pak teprve můžete vejít,“ ukázal prstem ven.

36$

Venkovan se tedy nemotorně hrabe ven a sundává si mezi dvojitými dveřmi klobouk, nechávaje jej tam v koutku ležet.

Lékárník přistupuje k Málince a nahlas povídá:

„Teď dejte pozor! Naučím vás správně expedovat, správně jednat. A lidi naučím slušnosti!“

No, to jsou zvědavi i pokladňáci, kterých tu sedí hezká řádka, pousmějí se a natáhnou krky, některý si dá nohy i ruce spokojeně křížem. Zvědavý je laborant, který nakukuje ze dveří do chodby, ba i ten pán, který vešel za venkovanem a zůstal opodál v šeru velké lékárny.

Venkovan už se zas točí do kolečka a pořád nic neříká.

„Tak co, muži, co si přejete?“ pomáhá mu lékárník již o trochu mírnějším tónem.

Ale muž se zas jen točí a rozhlíží.

„Tak co? Bude to?“ Lékárník už je netrpělivý.

„Já chci, jak bych to řek, tentočky, když to tady nikde nevidím?“

Lékárník už na něj spouští přísně:

„Jen to ze sebe vymáčkněte, člověče! To se můžete rozkukovat, jak chcete, nic neuvidíte, protože u nás je všechno pod pokličkou, v porculánových nádobách a s latinskými názvy. Tak co vlastně chcete?“

„Jó, jestli by se pod tu pukličku vešlo, co já chci,“ nedá se venkovan.

„No, zajisté, je to tam,“ dělá lékárník učeného. Inu má před sebou publikum, pokladňáky, a musí se ukázat.

„Má to latinský název, ovšem, to poznám jen já, člověk v latině zběhlý, vzdělaný. “

„Ale to jsem blázen! Že by to přece jen pod tu pukličku vlezlo? A jakpak se to asi latinsky jmenuje?“ točí se muž.

To už se lékárník začíná čertit. Zato pokladňáci a laborant se dobře baví.

Málince až naskakuje husí kůže.

„Člověče, tak řeknete to, nebo neřeknete? Co to má vlastně být? Zázračné mazání snad?“

„To ne.“

„Bórová vazelína?“

37$

„Kdepak! Kampak na mě s vazelínou! Já mažu všecko kozím lojem! To je lacinější a mám ho doma ze svýho chovu.“

„To snad francovku chcete?“

„Dají pokoj s francovkou. To je lepší litr piva,“ rozvazuje muž jazyk.

Zdá se, že také on se začíná bavit.

„Fluid na koně snad?“

„Fluid ne — to já mám doma vejtažek z arniky a špirák a je to dobré. Kdopak by vyhazoval za takový zvláštnosti peníze? Fluid nechci! Ale na koně něco ano.“

„No konečně! Proti škrkavkám, viďte?“ oddychl si lékárník. „Jsou tý lásky a dobroty a neurážejí mý čistokrevný koně! Vychoval jsem si je od mala a jestli mají jednoho červa, ať se propadnu, jako že se Halama jmenuju.“

„Tak co tedy, do čerta starého, Halamo, chcete?“ koulí lékárník očima.

To už jsou zvědavi i pokladňáci, laborant i Málinka, ba i pán, co stojí vzadu.

„Tak teda jim to povím,“ rozkročuje se venkovan uprostřed apatyky a tluče klackem do podlahy: „Bič chci! Tak v které lahvičce ho mají? A jak se latinsky jmenuje, co?“

„Vy blázne!“ Lékárník se teprve po chvíli zmohl na odpověď. „Copak se v lékárně prodávají biče?“

Až si na to musel sundat skřipec.

Venkovan tluče opět holí o zem a nedá se:

„Však jsem jim to hned řek, že to tady nikde nevidím, že to mají marný. Ale voni tvrdili, že to mají pod pukličkou s latinským názvem. Tak mi to teda dají, když to mají,“ točí se mezi dveřmi, hledaje klobouk.

Pokladňáci se smějí, až se plácají do kolen, a starý laborant jistě po dlouhém čase má vrásčitou pusu od ucha k uchu.

Málinka by se tak ráda zasmála, ale vzpomněla si na přísloví: Člověk v nouzi postavený — o posměch se nestarej!

Tu se nemotorný venkovan znovu vrací:

„Teď mi za dveřmi někdo lohl klobouk. A byl novej. Teď mi ho, pane šéf, musejí zaplatit, když mě posílali za dveře.“

„Cóó? Zaplatit váš umaštěný, umrněný klobouk? Vaši oche—

38$

chuli? Co je mi do vašeho širáku?“ soptí lékárník. „Měl jste si ho hlídat nebo držet v packách!“

Venkovan vidí, že nepořídí, hrabe se ven a bručí do vousů. Otevře dveře a znovu se zastaví.

„No, bodejť! Kluci mi ho ukradli. Tamhle s ním hrajou kopanou. No, počkejte, já vám nasolím!“

„Góól!“ je slyšet z uličky, která směřuje k Parkánům, to je něco jako táborská humna. Chlapci právě vstřelili klobouk do branky a to jim stačilo. Než tam venkovan došel a vzal si svůj klobouk, kde už byli!

V lékárně láteří lékárník a vylévá si zlost na Málince.

„Co neexpedujete? Na co, ženská, čekáte? Když budu muset expedovat sám, nepotřebuju mít na to vás! Alou — do práce.“ Málinka filtruje uvařené medicínky pro pokladňáky. Nevšímá si, že lékárník pojednou zbystří oči a běží vstříc onomu pánovi, který stál dosud tiše v koutku lékárny.

„A jejej, Jendo, nazdar! Kde se tu bereš? Tak kampak, kampak, kampak?“

Pokladňáci to už nevydrželi. Jak jim Málinka s milým úsměvem podávala hotové medicínky, jeden z nich povídá:

„Mně se zdá, že tady chtěli slečinku učit expedovat. A zatím se můžou učit vod ní. Tak! S Pánem Bohem! To byl rozdíl! Vy jako sršeň a slečinka jako líbeznej andílek.“

„Nejspíš se budu na vás usmívat a ještě nádavkem hubičky, chlapci, ne? To vím, to by se vám líbilo,“ obrací vše v žert starý mazaný apatykář a zve Jendu ke stolu.

39$

« Orchideje v lékárně »

„To jsou k nám hosti, to jsou hosti,“ vítal lékárník pána v pláštěnce s kapucí, který čekal, až pacienti budou obslouženi.

„Pojď dál a povídej.“

Lékárník má zřejmě svého hosta rád a vede ho ke stolu, kde už čeká táborská hořká.

„Snad zase nepocestuješ?“ ptá se a usazuje ho ke stolu.

„Máš pravdu. Pocestuji. Za květinami!“

„To je nápad — za květinami! To ti přijde tvá sbírka draho,“ hrozí se lékárník.

„Nejde ani tak o sbírku,“ vysvětluje host, „jako o studium! Každý květ k nám mluví! Ale něco jiného slyším od domácích fialek a něco jiného od tropických orchidejí…“

„Tedy pokud mne se týče,“ vpadá hostu do řeči lékárník, „já jsem dosud od květin neslyšel nic. A mám jich tu nasušených plné zásuvky. Ale poradím ti, jak na to prakticky. Sám jsem jednou, jako mladý blázen, koupil v Praze na bál manželce květ orchideje v Strnadově květinářství. Stál sedmdesát korun — ještě dnes těch peněz lituji —! Udělej to také tak, kdy si chceš mermomocí s takovou cizokrajnou kráskou pohovořit. Sedni si k teplým kamnům — budeš v tu chvíli jako v tropech — a, květino, povídej… Ušetříš cestovní výdaje a máš to bez námahy!“

40$

Pán na tuto radu neodpovídá, ale vytahuje cosi zpod pláštěnky.

„To je orchidej, kterou jsem vypěstoval ze semene.“

V lékárně se rozhostilo ticho. Farmaceutka ustala v práci a zvědavě upřela zrak na zkumavku, v níž na dně z mechu rašeliníku vyrůstá tenké stébélko jakési travičky.

Konečně lékárník ticho přerušil.

„Člověče, abych si na to vzal lupu.“

„Ovšem,“ vysvětloval host, „tak něžná je. Dotek ruky by ji rozdrtil, i silný svit slunce. Chovám ji zastíněnou ve zkumavce…“

„A co divoké orchideje,“ skočil hostu do řeči lékárník, „ty také domorodci pěstují ve zkumavkách?“

„Ach, příteli,“ vykládá host, „v tropech je jiná situace.

V tom podnebí si květina stačí pomoci sama.“

„Nakonec máme inteligentní květiny, ne?“ směje se lékárník.

„Zajisté,“ odpovídá host, „u orchidejí jde rozhodně o inteligenci. Je jich na čtyřicet tisíc druhů a odrůd. Rozvíjejí nálevkovité květy všech možných barev i tvarů. Někdy napodobují motýly v letu, jindy kolibříky a jiné bizarní tvary. Cítíš, příteli, ty jejich schopnosti? Jdou samy za sluncem, za vzduchem. Rozmnožují se epifyticky, to znamená, že rostou na jiných organismech, na stromech, kam vítr zanese semínko, lehké jako prach…“

„No ovšem. Cizopasníci!“

„Chyba, lékárníku! Právě to je podivuhodné, že cizopasníky nejsou! Nesají mízu z organismu, na kterém vyrůstají, nýbrž žijí ze vzduchu, vlhkosti a slunce. Není to krásné, příteli, být živ paprsky slunečními?“ odmlčel se host a přivřel oči.

„Člověče, čím vším ty si hlavu pleteš? Techniku, vzpamatuj se!“

„Ba právě, že jsem technik. Kdybys, příteli, viděl, jak nás, techniky, orchideje předstihují! Na jejich přerozmanitých květech lze vytušit architektonické snažení, zálibu a touhu. Zde nevidíme pouze krásné dílo přírody, ale krásný výtvor vlastní vůle.“

Host se opět odmlčel. Mlčel i lékárník i lékař, který se právě vrátil, jak slíbil, na „hořkou injekci“.

41$

„Připomínám si starobylé teorie o stěhování duší u východních národů, a ožívají mi v mysli klasické metamorfózy. Jsem náchylný věřit, že tyto vzácné květiny mají duši,“ dodává host.

„Jste poeta, příteli,“ ozval se lékař a přisedl ke společnosti. „Hezky jste to řekl o těch tropických krasavicích. Jenže vědec se nesmí nechat svést k závěrům bez důkazů.“

„Ach, zavedlo by nás to daleko, kdybychom měli probrat mínění fyziologů a biologů,“ rozhovořuje se host. „Již Aristoteles mluví o vzrůstové duši rostlin. Je prokázanou skutečností, že rostlina má schopnost přizpůsobit růst podle vnějších činitelů a má tedy schopnost vnímat tvar svého těla. V tomto ohledu může mít své zvláštní pocity, třeba bohatší, nežli má živočich a člověk. “

Lékař však nesdílel jeho stanovisko a namítal: „Duševní život souvisí těsně se stavbou nervové soustavy a zvláště mozku. Šestnáct miliard buněk! Funkcí takto složitého mozku je pak složitý život duševní. Člověk má paměť, dovede uvažovat a jednat, dovede vynalézat a zdokonalovat…“

„Promiňte, pane doktore,“ přerušil host lékaře, „člověk má takový duševní život, jaký potřebuje k udržení svého fyzického života. Rostlina však nepotřebuje běhat po zemi, shánět potravu, skrývat se před nepohodou a nepřítelem, vynalézat nástroje, pamatovat si, uvažovat a jednat jako člověk a živočich. Proto její duševní život může být jiný než u člověka a živočicha. Na rostliny nesmíme brát lidské měřítko! Rozdíl mezi člověkem a rostlinou je již v té nejmenší součástce všeho živého — v buňce. Živá buňka, tajemství života, u kterého se bádající zastavili a dosud stojí. Zde je ukryto tajemství života a tajemství duše.“

„Pánové,“ ozval se netrpělivě lékárník, „vy byste svou vědou pomátli člověka na rozumu. Hrůza mne jímá, pomyslím-li si, že tu snad pracuji mezi samými dušičkami bylin, kterými je naplněno tolik zásuvek v mé lékárně. Jsou duše rostlin člověku příznivé nebo záškodné? A je nějaký rozdíl mezi dušemi rostlin léčivých a neléčivých?“

„Žádný!“ ozvalo se za tárou z hrdla farmaceutky, která s takovým napětím sledovala rozhovor, že se neovládla a bezděčně vyslovila nahlas svůj názor. A honem vysvětlovala: „Všechny

42$

byliny mají stejné duše, protože všechny mohou být léčivé, třebas jich lidé dosud neužívají. Copak my víme, co olizuje například motýl, když mu není dobře?“

Lékárník na dívku vytřeštil oči. Taková opovážlivost! Mluví, když se jí neptají!

„Nech slečnu,“ přerušil ho host. „Má mnoho pravdy. Je přece známo, že lidé od zvířat odpozorovali léčivou moc bylin.“ Málinka stála u táry všechna červená a zaražená a ustrašeně se po očku dívala na rozzlobeného lékárníka. Jak se to jen mohlo stát, že myslila nahlas?

„Promiňte, prosím,“ omlouvá se.

„Co si přítel inženýr Krušina pomyslí, když jakási Amálie, lékárnická praktikantka v prvém roce, se odvažuje doplňovat jeho odborné vědomosti?“ zlobí se lékárník.

„Jen vše dobré si myslím,“ povídá Krušina a kýve hlavou, aniž se na Málinku podíval.

„Poslouchejte, inženýre, řešíte ještě kvadraturu kruhu?“ zavádí lékař řeč honem jinam. „Myslím, že mimo květy máte ještě jinou lásku: matematiku. Jde to vůbec dohromady?“

„Květy i matematika se u mne docela dobře snášejí. A co se týče vámi, pane doktore, zmíněného problému, přišel jsem při jeho studiu k cenným poznatkům.“

„Ale vyřešit se nedá, co? Bylo to přece prohlášeno pařížskou univerzitou za neřešitelný problém.“

„Že, prosím vás, povídáte pořád o ničem,“ přerušuje je lékárník. „Kdyby ses, Jendo, raději oženil. To by tě přešla kvadratura kruhu. To bys sám lítal jako v kole!“

„Pleteš se, milý příteli. Řešili bychom kvadraturu kruhu spolu, se ženou. Nebo bychom si povídali o orchidejích,“ usmíval se Krušina.

Málinka zbystřila sluch. Co to ten zvláštní člověk všecko povídá. To je asi nějaký zatvrzelý matematik a botanik dohromady. Ale má krásnou duši. Musí si ho dobře prohlédnout.

Zatím Krušina pokyvuje hlavou a nakonec skoro smutně povídá:

„Jenže to nebude. Já se asi nikdy neožením!“

Lékárník mávne rukou:

43$

„Dej pokoj! Však ono to na tebe také jednou sedne!“

A lékař dodává:

„Proč se neženíte? Pohrdáte snad ženami?“

„Nepohrdám,“ povídá klidně Krušina. „To máte tak: Z emancipovaných mám strach. Taková žena by přinesla do manželství málo štěstí. A prostá dívka mi dosud nevkročila do cesty. A kdyby vkročila, zas by nic z toho nebylo.“

„Proč?“

„Mám svůj názor a málokterá by se mu podrobila. Tak se raději neožením.“

„A jaký je to, prosím vás, názor, to bych rád věděl? A ty také, lékárníku, viď?“

„Nerad o tom hovořím,“ řekl vážně inženýr. „Ale člověk před cestou do světa — do neznáma — jaksi měkne ..

Nadzvedl hlavu lékárník, lékař, ale nejvíc napínala sluch farmaceutka.

Krušina, všecek zasněný, skoro se zavřenýma očima, povídá:

„Má žena by musila být především hodná, velmi hodná, něžná a hlavně — pokorná. Nesměla by znát pýchu ani sobectví. Neměla by vůbec žádného přání beze mne. Byla by jen moje. A musela by mne hluboce milovat. Musila by na mně přímo viset. Bez výhrady. Jako otrok. Neváhala by z lásky mi boty zašněrovat — nebo je i vyčistit. Tak si představuji oddanou lásku ženy, psí věrnost…“

„Hehe,“ popichuje lékárník. „A ty boty by musila čistit každý den taky tvým dvěma tetám, které ti hospodaří, ne?“

„Také,“ povídá tiše Krušina, zády o židli opřen, se založenýma rukama a zasněnýma očima. „A já bych ji za to na rukou nosil a obláčky z nebe snášel. Milovali bychom se nesmírně. Já bych byl hlava a ona srdce rodiny. Andělskou duši by měla, nehádavou, mírnou, odpouštějící. Vytvořili bychom si ráj orchidejí na zemi!“

Málinka poslouchá. Co to slyšela? Tak vypadá ideální manželství? Ale to je hrozné! Cizím lidem boty čistit? I nějakým tetám. Tohle povídá ten něžný člověk? Dokázala by ona, Málinka, být takovou manželkou?

Filtrovala medicínku a stále přemýšlela:

44$

Je to hrozné! Je to sobectví! Je to ponižující. Až se na Krušinu v duchu zlobila. Ona by chtěla jen takové manželství, jako má její maminka. Ideálním porozuměním jednoho pro druhého. Z lásky udělala by maminka pro tatínka všechno…

Tu se Málinka zarazila.

Dušičkou se jí kmitl obrázek: Je ráno, časně ráno. Tatínek spěchá na roráty, bude hrát v kostele na varhany. Maminka ho zastaví na prahu.

— Počkej, tatínku. Máš umazané boty. Takhle přece nepůjdeš! Tatínek se brání, že stejně po ránu není na boty vidět, anebo že si je očistí sám. Ale maminka nedá. — Ať je vidět nebo není. Jdeš do chrámu Páně. A ohýbat se nesmíš, tatínku, šla by ti krev do hlavy.

A zlatá maminka se sama ohýbá, boty tatínkovi čistí a málo na to dbá, jestli jí jde krev do hlavy nebo nejde. Jen když je tatínek jako ze škatulky. To by byla pěkná věc, aby pan řídící šel do kostela s umazanými botami!

A když už je v tom čištění, vyleští boty i babičce. Je už stará, ta tatínkova máma, a co se jen jejím dětem nasloužila a botiček naleštila! Tož, co by jí to maminka neoplatila? Nenechá přece všechno staré služce, která již od čtyř hodin ráno pere prádlo…

A již se znovu kartáč kmitá v ruce a maminka si tiše notuje starobylou písničku, která bývala za jejích mladých let velmi oblíbena:

{Bylo v světě, bylo lásky,

jak na voze furmanským.

Teď jí není a nebude,

za náprstek krejčovský.

Ten náprstek beze dna je,

láska z něho ven vyšla,

a to proto, moje milá,

že jsi nynčko falešná…}

Maminka si zpívala tichounce, jen aby děti nevzbudila. A Málinka ji dosud slyší. Poslouchá a poslouchá…

Ale co to? Slyší teď jen drsný hlas:

„Toť se ví, na čištění bot ti stačí venkovská holka, třeba přihlouplá. “

45$

Krušina je stále zasněn a ještě tišeji povídá:

„Boty jsou jen symbol, chápej přece!“

„To je divný symbol,“ nechápe lékař. „Ne, já bych si s vámi asi nerozuměl. A souhlasím s lékárníkem. K tomu stačí praobyčejná holka, dříč …“

„Oh, jak se mýlíte! Jestli se taková kdy najde, bude jemná, bude ušlechtilá, bude obětavá, a nebude pyšná. Ale proč vám to vlastně povídám? Nikdo mi nerozumí a už asi nikdy neporozumí…“ Všichni se na chvilku odmlčeli.

„Já vám, rozumím…“ ozvalo se po chvíli tiše od táry, kde se zasněné děvčátko dívalo rozevřenýma očima na Krušinu, jako by mu své srdce otvíralo.

Krušina se na děvčátko také dívá, dívá a pořád se dívá, a ty jeho posmutnělé oči se mu jasní…

Zato lékárníkovy oči zasršely zlobou:

„Co se to opovažujete! Mlčte! Nikdo se vás na nic neptá!“ Málinka zachytí vyjevené oči lékárníkovy — a v tu chvíli se jí zachvěje medicínka v ruce, lahvička třeskne o táru a infusum digitalis — lék pro nemocné srdce — zaplaví bílý mramor.

„Jestli jsem si tohle nepomyslil,“ vyskočí lékárník jako hadem uštknutý. „Žába jedna, řečnice ubreptaná! Do všeho strká nos. Co mi škody nadělá. To mi zaplatíte. Hned to spočítám jako privátní recept a lahvičku k tomu!“

„Pane lékárníku, já…“ Málinka, v slzách, chce něco říci. „Pusu držet! Mluv, až se tě budu ptát! Chovej se jako vzdělaný člověk!“

„Nuže, já se ptám za slečnu,“ vstává inženýr Krušina. „Co jsem dlužen? Rád ten lék zaplatím…“

„Podívejme se na kavalíra! Od které doby platíš za ženské? Takový nepřítel žen! —

No když chceš platit, plať! Hloupý, kdo dává, a hloupější, kdo nebere. Tobě to bude jako bratru za dvacet korun. Tak! Dluhy si plaťme, přáteli buďme. Nemám pravdu, doktore?“

Doktor jen mávne rukou, dopije svou sklenku a je ten tam. „Pane laborante, prosím vás, pojďte sem,“ volá Málinka tichým hláskem do dveří laboratoře.

„Žádný laborant!“ rozumí jí už napřed lékárník. „Už jen pro hadr, a táru utřít sama!“

46$

Málinka tone v slzách a utíká pro hard. Nejdřív se do něho za dveřmi upřímně vypláče a pak stírá rozlitý lék.

Lékárník vyprovází hosta ke dveřím a povídá mu usmířeně:

„Víš, že tvůj názor o manželce celkem schvaluju? Ale dobře vybírej. Neber si žádné motovidlo,“ a mrkne okem po Málince, která nad hadrem ještě poškytává.

„Vezmi si, jak jsi říkal, nějakou prostou, ale ať je to fortelná ženská! Aby uměla, mordije, vařit, zašívat, péci, prát, uklízet, smejčit a drhnout podlahu. Abys zkrátka nemusil držet služku, aby ti to něco vyneslo. Nauč se komandovat a pak ji proháněj, až jí budou šosy lítat!“

Krušina neříká nic, jen zavadí ještě teplým okem o uplakané děvčátko, a za chvíli za ním zapadají dvojité dveře lékárny. Odchází do světa — daleko — předaleko…

„Vy jedna ženská zamilovaná! “ třepe se nad Málinkou lékárník. „Však já jsem vám dobře rozuměl! To já vím nazpamět, jak to takoví cápkové dělají. Ta upustí šáteček, ta rukavičku a tuhle to mazané neviňátko rozbíjí moje vzácné medicínky! Můj digitalis! Čí je to tady všechno? Čí? Moje! Čí jsou tyhle jedy? Moje! Čí je Tabula I., II., III. a vůbec všechno? Moje!“

Lékárník obchází regál po regálu a rukama po nich šermuje jako pavouk, a pořád jen: To všechno je moje!

„Já vám to přeju, pane lékárníku,“ zašeptala Málinka.

„Co mi přejete, co?“ rozkřikl se. „To je dvojsmyslné, vy jeden Kubo! Tu škodu, co jste udělala — nebo majetek?“

„Já nevím, já nevím, já vám přeju všechno dobré,“ otřese se Málinka na celém těle.

„A šťastné a veselé svátky taky, ne? Když chcete být se mnou za dobré, zaplaťte lahvičku! Krušinova dvacetikoruna stačí tak na lék. Potom zas možná s vámi ztratím někdy nějaké to slovo.“

„Prosím, pane lékárníku, já u sebe žádné peníze nemám,“ vzlyká Málinka.

„Odpustějí mi, že se do věci pletu,“ strčil do dveří svou ustaranou dobráckou tvář starý laborant, „když to musí slečinka platit, tak jí to strhnou z gáže.“

„Z jaké ga — ga — gáže, vy blázne?“

47$

„No z té, co jí tři měsíce ještě nedali. Nebo už jste tady, slečinko, čtvrtej měsíc?“

„Copak má učedník nějakou gáži, vyjeden chytráku? Sjednávali jsme spolu nějakou gáži?“ vykulil lékárník na Málinku oči a nadzvedl brýle.

„Jen jste mi, prosím, říkal, že dostanu plat, až jak se osvědčím,“ povídá nesměle Málinka.

„A osvědčila jste se? Podívejte se!“

Lékárník ukáže na pozůstatky rozlité medicínky. „Nepotřebujeme tady advokáta,“ ukázal laborantovi na dveře. „Já nedělám advokáta, ale cejtím jako táta,“ nedal se spravedlivý děda.

„Máte sedm krků na starosti málo? Už ať jste venku!“ Laborant se šourá ze dveří, bručí a lékárník ukazuje Málince znovu na místo po rozlité medicínce.

„Třicet korun škody! Vždyť praskla i infundirka. To mi nahradíte. Dobrá. Hlásíte se drze o gáži, máte ji mít. Dostanete vždy deset korun měsíčně kapesného. Tři měsíce služby, to je třicet korun, škoda je také třicet korun — a jsme srovnáni. Adieu!“

Lékárník popadl čepici a šel ke dveřím. Honem se však ještě vrátil vyzkoušet všechny zámky a teprve pak se měl doopravdy k odchodu. Ještě se však podíval po Málince a řekl zlostně:

„Abyste si nedělala marné laskominy. S Krušinou to máte marné. To je pořádný člověk a ten se hned tak nezahodí. Pamatujte si: spíš se Kotnovská brána zvedne, dá si klobouk na hlavu a půjde na procházku, spíš nám za komínem vyrostou fialky, než si Krušina na vás vzpomene! S Bohem.“

„Prosím, pane lékárníku, já si to budu pamatovat,“ tiše hlesne Málinka.

„Ale, pane lékárníku,“ volá ještě za odcházejícím šéfem, „prosím, pěkně prosím, kam jede ten pán na kytičky?“

Následoval opovržlivý pohled a kusá odpověď:

„Do Tramtárie!“

48$

« V laboratoři »

Lékárnická laboratoř! Čarodějná kuchyně s dlouhými stoly, kahany a vážkami, s destilačním aparátem a přemnohými lahvičkami.

Stojí tu také reagenční aparát se zkumavkami a analytické váhy. Je tu mikroskop, aby lékárník mohl dobře prozkoumat lék, než jej odevzdá do rukou pacientových.

V táborské laboratoři vyrábí starý laborant přerozmanité věci. Náplasti, čípky, pilulky, tinktury, sirupy, prášky a mnoho jiného.

Dnes tu laborant Jalovec destiluje vodu, ale nezahálí při tom. Zachycuje vodu a zas skočí k tabletovacímu strojku a dělá mentolové pastilky. Stohy krabiček již tu stojí připraveny pro blížící se podzimní čas.

Léto uteče a co potom vzít dříve do rukou? To aby našinec pak jen vařil sirupy proti kašli.

Strojek na tabletky je starobylý, jako je celá laboratoř tady, a při každé tabletce je nutno uhodit kovovou paličkou.

Co to dnes jen laborantovi je, že do toho tak mlátí?

Málinka se jde podívat.

Přišla v pláštíku i s miskou v ruce, míchajíc prášky.

„Co pořád děláte, pane Jalovče?“

49$

„Vztekám se! Tak se zlobím, že bych to tady na kousky všechno roztřískal,“ bouchl znovu paličkou, až mentolová pastilka odlítla bůh ví kam.

„A na co, pane laborante, na co?“ diví se Málinka.

„Na nich, slečinko. Věřejí tomu, na nich. Že se nechají od starýho tak napálit! S desetikorunou za měsíc! S desetikorunou!“

Málinka se zamyslila.

„Pane laborante, moc vám děkuju. Byl jste tak hodný, že jste se mě včera zastal. Jakživa bych se nebyla odvážila sama si říci o peníze. “

„Že mluvějí, slečinko. To je nějaká gáže? Jezusmarjá, já se klepal ještě celej večír, když jsem to doma ženě vykládal, jak je ten starej lakomec doběhl. Neměli se dát. Bože, za tolik práce, za tolik běhání desetikoruna za měsíc? Jen si, prosím jich, spočtou, co si za to koupějí, co?“

„Už to mám rozpočteno,” povídá děvče. „Mamince na psaníčka mi to stačí a ještě mi zbude třeba na spravení podpatků. Co já víc potřebuju?“

„Jezusmarjá, abych jim tak svobodně řekl, ztratili zdravej rozum? Málo se nalítají, naběhají, málo se ty jejich ručičky nadělají? A co ty voči, nervy a celý tělo? A to se musí ocenit!“

„No, však mě ocenil — na desetikorunu…“ povzdychla si se smutným úsměvem Málinka. „Nejvíc mě však trápí, jak já se jednou dostanu za maminkou, když na to nemám?“

„Vždyť jim starej musí přidat! Copak myslejí, že se jich neujmu?

I kdyby mě za to vyhodil, řeknu mu to. Uvidějí! A až budou chtít jet domů, tak jen mi to oznámějí, já jim to zařídím.“

Domů! Málince se až zajiskřilo před očima. To slovo neměl před ní laborant vyslovit. Jí je vždycky potom tuze smutno. Kde ona vlastně má teď svůj domov? Dům na Moravě prodali a maminka je na Čachrově u Ludvy, vdané sestry Málinčiny. Ne, Málinka již nesmí říkat, že pojede domů. To přece není její domov. Musí vždy jen říci: já bych jela tak ráda za maminkou!

A přece člověk musí někde mít domov. Kde vlastně je teď malá farmaceutka doma?

Ó, Málinka to dobře ví. Málinka je doma tady, v Táboře, v lékárně, v té staré laboratoři se zčernalými stoly, reagenčním aparátem,

50$

analytickými vahami a přemnohými lahvičkami. A potom má domov tady, ve svém pokojíčku, i když má postel bez nohy, viklavý stůl a místo ubrusu novinový papír. Je to Málinčin domov. Moc lidí nemá ani takový.

„Pane laborante, jaký vy máte vlastně domov?“ táže se dědy, který jde chytat překapanou vodu do nádoby a otáčí se kolem destilačního přístroje jako starý Aeskulap.

,,Já, domov? Ve dne tady, v tom starým haraburdí mezi lahvičkami, a večer u svejch dětí. Jéminánku, slečinko, přijdou se k nám dneska podívat. Musím jim něco prozradit. U nás bude hostina.“

„Hostina? U vás? Jak to?“

„Ale, ani se neptají! Až se celej hanbou čepejřím. Narodil se nám kluk. Osmý dítě! A máme dnes křtiny.“

„A to vám upřímně blahopřeji,“ usmívá se. „Určitě přijdu, určitě.“

„Však máme dnes pečenýho králíka. To si dají. A bramboračku z novejch brambor.“

Málinka se až olízla.

„Ale jak já se odtud dostanu?“

„Bože, slečinko, což jsou vopravdu tak velikej votrok? Copak nemají nárok na prázdný půldne? Jak si to se starým vyjednali?“

„Jednou za tři neděle volné odpoledne…“

„Je to hubený, ale aspoň to. A měli už to volno?“

„Neměla. Bylo moc práce. A jak já už toužím ven — ven! Nadýchat se vzduchu, pohlédnout na lesy a vodu. Naši mi píší: važ si toho, jsi v krásném městě. A já je dosud ani neviděla. Neznám z Tábora nic, jen pohled z okna, z lékárny na kus uličky a tady z laboratoře na smutný dvorek a smetí.“

„Jéminánku, slečinko, dupnou si na starýho, mají přece rozum. Řeknou mu: každej pes se chce prolítat a já teda taky. Vodpočinou si vod jednotvárný práce. Abych jim to tak svobodně řek, nemají se dát. Mají k tomu svý svatý právo…“

„Ha! Jalovec zase řeční. Chlape! Kdy už tě konečně to žvanění přejde? Jak ne, tak tě vyhodím. A vy, umazaná žábo, hleďte si své práce u táry a neobtěžujte laboranta. Nezdržujte ho v práci. Jak to má potom v laboratoři vypadat, když se víc žvaní než dělá?“ z čista jasna se tu objevil lékárník.

51$

„Milostpane, nejsou krutej, vždyť je to ještě dítě. Jde ke mně jako k tátovi. A aby věděli, umlouvali jsme se na dnes večer. Slečinka přijde na křtiny. Narodil se nám osmej krk

„I že vás husa nekopne, dědku. Osmej krk! “ zalomil rukama šéf, a pojednou ztichl. Vzpomněl si na svůj prázdný byt, kde necupe ani jedno dítě, kde je ticho od rána do večera, kde zvoní podpatky paní Miny a večer peníze. Ale chlapeček tu není. A mohl být, kdyby mu ho ještě v peřince nebyl Pán Bůh vzal.

Kolik že mohlo být Lambertíčkovi roků? Sedmnáct…

Dítě! Dítě! křičí to v zakleté duši lékárníkově. A u laboranta je mají, kluka, jako byl jejich Lambertíček. Skoro závistivě se podíval na ustaraného, a přece blaženého tátu, a povídá:

„Tak ať se tam žába podívá. A tu máte do vínku.“

Laborant dostal pětikorunu a nádavkem slib na čtvrt litru malaga. Děda se trochu nad tím darem pomračil, ale zato Málinka!

Skákala v duchu kolem lékárníka, oprašovala by ho, všechna peříčka z kabátu by mu ochotně sesbírala jako bába Zajícová!

„A kdy smím odejít?“ ptá se všechna blažená.

„Ve dvě vyrazte a v šest ať jste doma. A abyste si nemyslila, že jsem nějaký krkavec, budete to tak teď mít každé tři neděle pravidelně. Vždycky ve středu, to bývá nejméň práce.“

„Pane lékárníku, vy jste tak hodný,“ děkuje dojatá Málinka. „Abyste se moc nespletla,“ staví výhrůžně prst lékárník. „Mám rád přesnost, jako na vojně. Dobře si zapište za uši: jestli nepřijdete přesně v šest zpátky, třeste se. Hromobití se na vás sesype, jaké jste neviděla a neslyšela. Poznáte, co je lékárník Pták!“

„Milostpane, prosím jich, a kdy já smím domů, když večer voslavujeme ty křtiny? To abych uvítal doma taky slečinku.“

„Tak půjdete dnes domů v pět místo v šest. Ať mám na tom vašem klukovi taky zásluhu. Za hodinu má slečinka návštěvy u vás dost. Od dvou do pěti ať sebou plácne támhle v pokojíčku na peřinu a spí a spí, aby si ty její můří nohy jak se patří odpočinuly a aby mohla zas ve zdraví tři neděle pobíhat kolem táry.“

Ale kdepak, pane lékárníku, Málinka si nelehne, své první prázdno neprospí. Očička jí září od božího rána, Málinka se těší na svou první svobodu…

52$

« Málinčino první prázdno »

Přesně ve dvě hodiny vyrazila Málinka z lékárny. Přede dveřmi se rozhlédla, nadýchla se vzduchu a řekla si: Nejdříve půjdu do lesa. Nevěděla, kde v Táboře lesy začínají nebo končí, a také se nikoho na to neptala. Šla pořád, šla a šla po čichu, a to opačným směrem než k nádraží, a věřila, že les najde. Kde končí domy, začnou brzy lesy…

Starobylou Pražskou ulicí došla na náměstí a zde se zastavila. Historické město! Slavná jeho minulost dýchala na zasněné děvčátko z přemnohých loubí a starobylých štítů, a skoro z každého domu. Nejvíce však z památné sochy Žižkovy, která se majestátně vypínala blízko chrámu Páně.

A ten chrám Boží! I do něho zašla. Je prostorný a krásný a voní domovem. Kadidlo jej tolik připomíná. A jaké že tu mají oltáře? Málinka nejde k hlavnímu, jen k postrannímu, nebude se přece cpát — ona, cizí — až někam před lavice.

Klekla před malý oltář blízko dveří, pozvedla oči a tiše se modlila. Ale, Bože, co to vidí? Kdo že to tady stojí na oltáři a chová Ježíška? Vždyť je to svatý Josef. Patron kostelíčka z jejich vesničky tam daleko na Moravě…

53$

Až se jí radostí zalily oči slzami. Bylo jí najednou tak krásně jako doma. Vždyť je u Josefka! Vida, není tak sama ve světě. Dlouho tu pobyla, dlouho se těšila — a vzpomínala… Potěšena pak kráčela městem dále. Stále se usmívala a bylo jí blaze. A až ještě lesy najde, nebude už k její blaženosti scházet vůbec nic.

Hle — Kotnovská brána! Zdaleka ji Málinka vidí. Stojí tu jak starý voják, jako ten Žižka na náměstí. Zase kus historie. Věky tu stojí a viděla a zažila mnoho. Vojnu i mír, vojáky, dědy, pradědy, babičky, družičky, úsměvy i slzy, však má tělo poseto i ranami z kanónů.

Přešla poslední dům a rozhlédla se. Tu se však tuze zarazila. Strnula dojetím. Ani hnout se nemohla.

Tak překrásný výhled se jí pojednou otevřel. Pod Kotnovskou branou vynořilo se moře lesů a krásné údolí s mlýnem. Tak blizoučko města! Řeka Lužnice šumí a ubíhá k dalším mlýnům. To je přece Lužnické údolí! A veliký les po obou stranách Lužnice, přírodní park — to je slavná Pintovka.

Dlouho se nemohla Málinka nasytit toho krásného pohledu. Jako by ani jakživa lesy neviděla. Modrý vzduch se chvěl nad lesy, voněl, a to už Málinka nevydržela a klusala vilovou čtvrtí dolů — do té zeleně.

Potkávala své známé z lékárny. Lužnickým údolím po pravé straně Lužnice se procházejí mládenci a panny, někteří se učí, a to jsou studenti, jiní si vesele povídají. Lužnice tichounce spěje svou klikatou cestou a ukazuje nová a nová lesní zákoutí. Teď napravo vede pěšinka nahoru. Kam asi? Tou se Málinka dá. Je příkrá, kamenitá, taková prý vede do ráje… Málinka se po ní pustila.

Klokoty! Slavné poutní místo. Hotový ráj pod modrou oblohou.

V rozsáhlých ambitech můžete vidět Pannu Marii, všech národů i staletí, černou, bělostnou, smutnou i s blaženým úsměvem. Ale vždycky s Ježíškem. Tu v náručí, tu na klíně, tu s vyzutým střevíčkem.

A kolem památných obrazů sta a sta drobných podpisů zbožných, i snad bezbožných poutníků — proseb, hrozeb i zaklínání. Zde prosili slepí, smutní prosili o vzácný dar rajské blaženosti, a zamilovaní…?

Panenko Maria, ať si mě Pepík vezme, nebo se utopím!

Panenko Maria, sprav mi moji chromou nohu.

54$

Matičko, vrať nám tátu!

Matičko, pomsti za mě nevěrníka!

Dej, ať se nám dobře vede! Ať nám krávy dojí!

Vrať mi zrak, matičko svatá, ať vidím zase svoje dítě!

O nevěstu prosím, srdce své sem nosím… Vyslyš, Panno, moje přání, ať je ze mne za rok paní…

Málinka čte prosby stále dokola, přemýšlí a je dojata. Jaké ona by tady napsala přání?

Nic, pro sebe nic. Všechno má. Dobré rodiče i nový domov, třeba jen skromný. Na sebe nemyslí, ale přece je na světě někdo, koho by ráda poručila do rukou Panenky Marie. Kéž se zdravý navrátí! Kéž se spolu sejdou! Ještě se trochu rozhodovala, ale potom vytáhla tužtičku a pod ztemnělý obraz do koutečka napsala:

{Pod ochranou lásky Tvojí

kéž tu se mnou brzy stojí,

kdo mne bude míti rád

a květinky milovat.}

Málinka netuší, že tu není sama.

Již v údolí Lužnice ji pozorovali mládenci, dívali se za ní, kam jde, a hned si povídali:

„To je ta nová farmaceutka.“

„Hezká holka.“

„Trochu se upejpá.“

Málinka však šla, jako když neslyší. Jen tak pramalounko se usmála.

„Kam asi chvátá?“

Dívali se za ní, když stoupala vzhůru.

„Já to vyšetřím,“ povídá Jirka, kterému už dávno Málinka padla do oka a který pořád nevěděl, jak a kdy se k ní dostat. A teď taková příležitost! Rozběhl se za ní.

Tiše stojí za pilířem a pozoruje farmaceutku, jak píše. A když pak Málinka odejde ke hřbitovu, Jirka se vynoří ze svého úkrytu a pospíchá k obrazu, kde dříve stála Málinka, a hledá, co dívka napsala.

Přečte, usměje se, pak vytáhne tužku a ihned pod Málinčin veršíček píše:

55$

{Oh, Panenko Maria,

dej, ať jsem ten šťastný já!}

Málinka došla na hřbitov. Malá zahrádka Páně! Ale útulná. Je tu milo na tom širém rozhledu a krásně se hledí do kraje. Jí, i tomu pánovi, co stojí opodál opřen o zeď a píše si noty. Muzikant, profesor hudební školy, Málinka ho zná z lékárny.

Je ticho. A přece vánek mluví.

— Dobrý den, dobrá vílo! zdraví mladý muž a zase píše.

— Dobrý den, pane muzikante!

Málinka se pokochala vyhlídkou, a než si muzikant zapsal árii dobré lesní víly, kde už byla!

Klusala dolů cestou, jak sem přišla, ale ouvej! Kopec byl příliš strmý a podpatky vysoké. A tak se jí jeden utrhl a kulil se dolů a pořád se kulil — až zmizel Málince z očí…

„Co si já ubohá počnu?“ naříkala a hledala nešťastný podpatek.

„Pomohu vám hledat.“

Kde se vzal, tu se vzal, byl tu opět student Jirka. Ani nečekal na odpověď, hledal, až podpatek našel.

To už Málinka sedí na pařízku a student Jirka zatlouká podpatek. Ale hřebíček chybí, a tak nezbývá než kulhat domů. Student se nabízí, že by skočil do lékárny pro bačkory, ale Málinka nechce. To by Jirka dopadl! Nezná lékárníka!

Najednou je studentů kolem plno. Smějí se a volají na Jirku: Pane lékárníku! Mládenci z hospodářské akademie, většinou mladí statkáři, mládenci zdraví a urostlí.

Všichni se na ni dívají. A Málinka jde bez podpatku. To je pěkná ostuda!

„Slečno farmaceutko, vyberte si raději někoho z nás. Jirka bude doma bit! My jsme samostatní,“ nabízejí se.

Ale Jirka nepovolí! Doprovodí děvče až do města, ale ne k lékárně. Málinka míří dále a posílá Jirku domů. Je sice už půl šesté, — ale spěchá k laborantu Jalovcovi. Musí k němu, i kdyby nechtěla. Spraví jí podpatek. Dobře, že je švec.

Zapadla v pravou chvíli. Ze stolu se kouřilo a vonělo to pečínkou a novými brambory.

„To je dost, slečinko, že už jdou,“ jásal jí vstříc laborant. „Už jsme jim to chtěli všechno sníst.“

56$

U plotny stojí velmi hubená, předčasně zestárlá černovlasá žena, snažící se o úsměv.

„To je naše slečinka,“ představuje laborant děvče a už vede Málinku ke stolu, kde sedí sedm hladových krčků—jako sedm trpaslíků, a osmé v náručí porodní báby.

Všechno se třepe na králíka, a Málinka tvrdí, že si nejvíc pochutná na bramboračce.

„Tak jdou, slečinko, přisednou ke stolu, k tý bramboračce.“

Málinka se usmála a s radostí usedla mezi drobotinu a dala se do jídla.

Je to krásný podvečer u Jalovců, děti hlučí, jako kdysi u nich doma, a jen bledá maminka se tklivě usmívá, jako by říkala: Co budeme jíst zítra?

Když dá Pánbu králíčka, dá taky trávnička?

Po chvíli Málinka myslí, že by měla jít domů, ale laborant ji zdržuje.

„V lékárně se k slovu nedostanu. Starý má všude nos i uši. Jsem rád, že jim to teď můžu říci, co si myslím, a poradit jim. Do duše jim kladu, slečinko, ozvou se! Nenechají se od lékárníka týrat. Vždyť by dostali souchotiny. A vůbec domů nechvátají. Ať si třeba přijdou pozdě. Nadýchají se vzduchu k té své těžké práci. A pořádně jíst musejí! Když jim dává málo, dupnou si, ať toho dá dvakrát tolik. Či chtějí dopadnout jako moje stará?“ ukazoval na svou bledou ženu. „Udřela se za mlada v továrně a o hladu.“

Málinka se rozhlédla po skromném bytě s nízkým stropem, dívala se dojatě na ubohou maminku. Krčí se kolem ní plno dětí, a přece je smutná. Můj Bože, jen aby jim neumřela! Ne, takhle by Málinka nechtěla jednou s vlastní rodinou dopadnout! A proto bude jíst, co jen může, mamince si napíše, na procházky bude chodit a dnes vůbec nebude spěchat domů.

„Dovedete si představit, dědo, jak to bude vypadat, když přijdu pozdě?“ povídá jen.

„No — buď se zblázní, nebo nezblázní a dá pokoj. Takhle by to dál nešlo. Nejsou žádnej votrok, mají vzdělání, tak co by si nechali nadávat? Jen to jednou zkusejí a uvidějí.“

„Já nevím, já bych to nedokázala, já…“

„Abych to tak svobodně řek’, až na ně jednou půjde s holí, tak se

57$

teprve probudějí. Pamatujou si: Velký otřes je buď probudí, nebo zahubí…

„To už je asi moc hodin,“ přece jen vstala Málinka od stolu a měla se k odchodu. Neměla opravdu stání. Volala ji povinnost.

Sedm krčků ji vyprovázelo a dvoje upřímné, ustarané, ale přece usměvavé oči. Přijďte k nám zas, povídají jí na rozloučenou. Jako k tátovi a mámě!

Bože, Bože, kolik je doopravdy hodin? přemítá cestou domů Málinka. Snad už není šest? Sem tam vidí dělníka z továrny, oh, to už by bylo tedy po šesté!

Jak že to pan lékárník říkal? Přijde-li jen o minutu později, bude hromobití, jaké ještě neviděla a neslyšela! Až se otřásla. Ne, to by nechtěla. Snad by to už ani nesnesla. Vždyť je „hromobití“ každý den.

„Slečno farmaceutko, je zle,“ volají na ni studenti, kteří jdou proti ní v hloučku. „Lékárník chodí kolem lékárny jako rozkacený lev.“

„A pořád se dívá na hodinky!“

„V ruce má hůl!“

„To bude výplata!“

„Farmaceutka bude bita!“

„Neplašte ji, vždyť je teprve půl sedmé.“

„Tu máte, slečinko, růžičku,“ vyběhne z řady Jirka a podává jí růžové poupátko. „A nelekejte se! Kdybyste něco potřebovala, chodím dvě hodiny kolem lékárny!“

„Děkuji.“

Na víc se farmaceutka nezmohla. Strach jí stáhl hrdlo. Půl sedmé! To bude opravdu zle.

A bylo. Bylo hromobití, jaké Málinka opravdu ještě jakživa neslyšela a neviděla.

„Zatracená žábo! Ženská drzá! Dovolená! Opovážlivá! Frajerko, lítavko! Na to já vám dávám prázdno? Na to? Abyste chodila s galány? A bužírovala u laboranta moje sladké víno? A s hejnem kluků se mi vracela v podroušeném stavu domů? A s pugétem? Jako primadona? A dělala mé lékárně ostudu?“

Lékárník hnal před sebou do dveří vyplašené děvče a křičel při otevřených dveřích.

58$

„Pane lékárníku, dávám na hodinu výpověď!“ ozvala se Málinka. Vzpomněla si na laboranta. „Ano, odejdu odtud!“

„Vy, výpověď? Mně? Tu mohu dát jen já vám! Vy jste jen praktikantka! A ta bez svolení šéfa nesmí odejít. A kdybyste odešla proti mé vůli, četníci by vás přivedli nazpátek. Četníci! Pamatujte si to. A alou do pokojíku!“ ukázal velitelsky dovnitř.

Málinka svěsila hlavu jako po ráně. Ani utéci nemůže.

Lékárník pokračoval v láteření.

„Kvůli vašemu lajdání jsem zmeškal partii karet v hotelu. Čekali na mě. Kvůli vašemu namlouvání v lese. Napíšu stížnost vašim rodičům. Radši stoletého chlapa do stavení než jednu farmaceutku. Víte, co jste? Vy jste, vy jste…“nedopověděl už. Pouze zvedl hůl. „Spráskám vás, já vás spráskám.“

Ta tvrdá, bezcitná slova a nakonec hůl zatřásly duší ubohé farmaceutky. Jako by se ze sna probudila. Jak že jen to říkal Jalovec? Velký náraz, velké hnutí mysli buď pozvedne, nebo zahubí.

Málinku pozvedl.

Celá se zachvěla, zrudla a prudce se otočila. Její vždy mírné oči měly lesk ohně.

„Co jsem? Co jsem? Co mi uděláte? “křikla lékárníkovi do obličeje. „Vy mi budete nadávat? Sám se na své chyby podívejte, vy jeden vydřiduchu! Vy mamonáři, vy bezcito! Buď uteču, nebo si své právo vydobudu! Dvakrát v týdnu volno — a ještě rád je dáte. Dejte sem hůl!“

Málinka svedla krátký zápas o hůl a lehko se jí zmocnila. Tak byl lékárník překvapen, že se zapomněl bránit.

„Tu máte, tu máte, vy sobče, vy jeden tvrdý, zlý člověče. A jestli máte málo, přidám vám. Za laboranta, za sebe, za všecky křivdy!“

Málinka vyplácela lékárníka ze všech sil.

Ten stál jako solný sloup.

„Jen ho! Jen ho!“ slyšela ode dveří.

Studenti! Jaká hanba!

Vůbec nechápala, co dělá. Cítila jen velkou křivdu a nervy jí vypověděly službu. Pláč, lítost, křik a zoufalé „Maminko!” bylo vše, co jí nakonec hrdlo dovolilo. A pak už jen proudy slz.

Přiběhla paní lékárníkova a nejdříve ze všeho zavřela dveře. Hotová tlačenice tu byla!

59$

A poté se ujala Málinky. Odvedla ji — chvějící se, do pokojíku, do postele uložila, uklidnila a dala napít vína. Málinka pořád jen škytala:

„Půjdu za maminkou… Chci jít domů… Bojím se četníků…“

„Nikam nepůjdete, tady zůstanete, a žádní četníci vás neodvedou, nebojte se. Nedám vás.“

A tišeji dodala:

„Mezi námi řečeno, dobře jste mu udělala. Měla jste mu dát také jednu za mě!“

Poprvé, přes tvrdou skořápku, dala nahlédnout do své duše, do svého štěstí…

Tichá noc se snesla nad velkými okny táborské lékárny. Farmaceutka s rukou v dlani paní lékárníkové zavřela svá zarudlá, uplakaná víčka.

A pan lékárník? Pan šéf? Zalezl jak myška někam do díry, ani ho vidět nebylo. A výsledek všeho?

Málinka si tímto dnem vybojovala své postavení v táborské lékárně…

Starý laborant měl pravdu.

60$

« Nová Málinka »

Když ráno Málinka otevřela oči, věděla jen jedno: Četníci pro ni nepřišli. A to jí dodalo tolik sebedůvěry a síly, že si řekla: teď mám možnost vybojovat si všecka svoje práva. Teď nebo nikdy!

A nadávat si nenechám. Ne a ne! Ať jí hrozí četníky, dobrá. Ona bude hrozit také. A vůbec, sepíše si všecky nadávky, kterými ji lékárník už obdařil, na papírek, a kdyby ti četníci přece jen přišli, ukáže jim, proč se prala.

Vyskočila z lože, vzala tužku a notýsek a psala.

Moc hezké to bylo!

Předně motovidlo a Málinka k němu poznamenala jako ve zpovědním zrcadle: aspoň pětkrát za den. Pak přišel na řadu vrták, nádoba, nádiva, ženská pytlem praštěná přes hlavu, kucmoch, matinoha, jeliman a mnoho jiného. A to, prosím, včerejší den tam Málinka vůbec nezaznamenala. Musila by se hanbou sama propadnout.

Ale už se nedá!

A když se oblékla a vešla do lékárny, nebyla tu již farmaceutka z minulého dne, ale zbrusu nová Málinka.

Pan lékárník měl takový zvyk: když ráno vstoupil do lékárny,

61$

postavil se u dveří a vyzývavě čekal, až ho personál pozdraví. A když personál byl náhodou tuze zamyšlen, ozvalo se:

„Nu tak? Bude to?“

Jaképak to bude dnes? pomyslila si Málinka a musila se usmát.

Dnes pan lékárník přišel neobyčejně pozdě. Málinka byla zabrána v práci — čistila jednomu studentovi z hospodářské akademie umaštěný výkres — lehko šéfa přehlédla.

Pan lékárník, jako ta myška, vklouzl za svůj psací stůl, ani nedutal.

Vysoký černovlasý student Málince děkuje:

„Jak se vám odměním, slečno?“

„Ale copak je to nějaká namáhavá práce? Docela nic to nestojí…

„Pak vás za to povozím na lodičkách, až přijdete k Jordánu, ano?“

Lékárník za stolečkem prožívá pekelná muka. Zadarmo ta žába plácá materiál! Drahocennou křídu s benzínem. Tajtrlík jeden, přes ruce jí naklepat, pohlavek jí vlepit, praktikantovi zatracenýmu!

„Á, pan lékárník,“ zarazí se Málinka po odchodu mládence. „Dobrý den.“

„Dobrý den,“ kývne hlavou pan šéf. „Od kdy — poslouchejte — vy jedna…“ začíná se ježit.

„Co prosím? Neslyším dobře. Co dělám od které doby? Rozdávám dva gramy plavené křídy smíchané s benzínem? Ode dneška, prosím! Je to dobrá reklama, a ta něco stojí. Ovšem, až zase získám do pokladny větší částku, která sama tyto drobnosti nahradí, doufám, že si toho také laskavě povšimnete.“

„Vy! Od kdy takhle se mnou mluvíte? Vy, vy, opovážlivá.“

„Ode dneška. Všecko ode dneška. A to ještě nic není. Řeknu vám toho víc: Každý den se projdu i mezi polednem! A svačinu chci. Nebudu jíst jen třikrát denně, nějaké zbytky! Slušné zacházení vyžaduji.“

„Já — vy jedna zmije…“

„Všechny nadávky zadržte! Zapisuji si je. A až pro mě vaši četníci přijdou — vytasím se s nimi. A není-li vám to vhod, prosím — kufříček mám sbalený. Mohu okamžitě odejít. Nebojím se.“

62$

A Málinka k pořádné litanii svých titulů píše: zmije.

„Ne, ne, žádná zmije,“ lékárník zoufale a vzteky šermuje rukama nad hlavou.

„Užovka, napište tam užovka. Ta nekouše, ale had je to také.“

„Dobře. Tak tedy ještě had a užovka…“

„A taky ještě krokodýl a zubatý k tomu, tam napište, ale ten jsem já,“ kulí na ni oči. „A takhle bych vás zakousl. Takhle!“ vyskočil od stolu a jiskřil nad Málinkou zuby. „Prázdno! Peníze, jídlo! — Vy, vy — Už toho mám dost! “ bouchl pěstí do stolu. „Kdo tady poroučí, vy nebo já?“

„Vy poroučíte, ale já neposlouchám,“ klidně odpověděla Málinka.

„Tak co vlastně, ženská, chcete?“

„Především slušné jednání. Jídlo, peníze, volno! Marně se čertíte, pane šéfe. Buď to vše bude, anebo ještě dnes odejdu. Nebudu čekat, až se mi tu zdraví podlomí, abych jednou živořila, jako ubohá paní Jalovcová — z prožité bídy. Rozmyslete si to do odpoledne.“

Lékárník popadl čepici, něco zakvílel a byl ten tam. Ani zásuvky nezarachaly.

„To on se šel poradit se ženou,“ přišoural se laborant ode dveří, s pusou od ucha k uchu.

„Jeminánku, slečinko, oni mu to vyřídili, oni mu to dali. Však jsem tady radostí poskakoval. Tak se bojuje, tak to musí bejt, když takovej šéf nemá sám uznání!“

„Já myslím,“ podotkla Málinka, „abych si přec jen svých pět švestek připravila. Možná, že ještě dnes budu u své maminky na Čachrově, ale spíš — mezi četníky! To všecko, co jsem mu řekla, nenechá si přece líbit. “

„Anebo půjdou na procházku. A to jim povídám, slečinko. Do sadů jdou. Nemají to daleko a je tam překrásně!“

Práce má plné ruce, Málinka míchá mastičky, prášky a medicínky a radí. Radí, co ví, čemu věří a co pomáhalo také v jejich rodině. Anebo dle svého instinktu, který tak nerad klamal.

Je při té práci šťastna. Nemyslí na nic jiného nežna ni, už neví, že si připravila „švestky“ k odjezdu, ani o tom, že dnes bojuje za svá práva.

Teprve před polednem se rozpomíná. Kmitá jí hlavou: kdy asi

63$

jede dnes vlak k Šumavě? Pojede přes Budějovice? A kdy asi bude doma?

Přichází nová pacientka. Stará učitelka. Chvěje se na celém těle a ústy jí to trhá. Žádá brom.

„Stejně mi vůbec nepomáhá,“ těžce povídá Málince. „To jen tak, že se vyspím. Jinak trpím stále. Jsem zkrátka stará, zničená kantorka, která duševně pracovala a za mlada se ani nenajedla,“ říká trhaně a pořád škube hlavou. „Máte-li možnost, vdejte se! Nebuďte samostatná. Radím vám…“

„Zkuste jiné léčení! Posilujte nervy, neuspávejte se,“ radí Málinka.

„Nevěřím lékům,“ vrtí dáma ustaranou hlavou.

„Zkuste tedy něco jiného: Léčte se potravou! Jezte jídla, ve kterých je fosfor a jiné látky posilující nervy. Jezte mozeček!“

„Mozeček?“ dívá se trpitelka na Málinku. „Mozeček myslíte?“

„Ano! Ten podle mne může nejvíce pomoci. Obsahuje látky, které potřebujete, v přírodní vazbě…“

„Tak tedy mozeček,“ kývne hlavou stará učitelka a vděčně se usmívá na Málinku.

Ještě někdo křičí pořád: Mozeček! Mozeček! Ale jen v duchu!

Pan lékárník.

Vyslechl Málinčinu dobrou radu, jda po svém způsobu po špičkách, a lomil rukama už ve dveřích.

Mozeček! Mozeček! A grana glycerino-phosphorici budeme musit hltat sami! Ježíš Marjá Jósef!

Ale zaťal ústa a neřekl ani slovo.

Šel statečně ke stolu, posadil se a dělal hluk, aby ho Málinka uviděla.

Však Málinka cítí už jeho oči na svých zádech.

Jak to jen dnes dopadne?

Jestli jí teď zrovna nevyčiní, možná, že dobře.

Ale svou úlohu musí zahrát do konce. Třeba je jí tak, jako by ji hladili proti srsti. Ne, Málinka nedovede být hádavá, ani nechce žít v napětí.

Jak ráda by šla k lékárníkovi jako k otci a řekla mu: Pane lékárníku, můj milý pane šéfe, ráda pro vás pracuji, ale buďte ke mně vlídnější! Vždyť já vím, že máte dobré srdce…

64$

A zatím, když zvoní poledne a Málinka pořád cítí ty pátravě oči za sebou, jde do inspekčního pokojíčku, dá si na hlavu baret, vezme kufřík, utře si oči a stoupne si před šéfa.

„Tak prosím, jak jste se rozhodl?“

Lékárník se na ni cize podíval a řekl:

„Položila jste mi zákeřně revolver na prsa — tak si — jděte—jděte ke všem čertům!“

„Tak — s Pánem Bohem.“

Mladá farmaceutka se rozhlédla po lékárně, která přes všecko trápení jí přirostla k srdci, a měla se i s kufříčkem k odchodu.

„Co, co, jak si to ženská, představujete? Kam s tou kuferou? Praštěte s ní do pokojíku a jděte se vyvenčit — a každý den! Jak jste to chtěla. Ale honem, než si to rozmyslím! Nebo, nebo…“ Málinka vykulila oči. Radostně poskočila, mrskla kufříkem do pokojíčku a byla v tu chvíli ta tam! Vyhrála na celé čáře, vybojovala si svá práva!

Zato pan lékárník. Lítal po lékárně jako šílený a chytal se za hlavu. Díval se na řady léků a pořád jen naříkal:

„A ona jí poradila mozeček!“

65$

« Hřbitove, hřbitove, zahrado zelená … »

Málinka si své prázdno opravdu vybojovala. Denně chodí na polední procházky a zná už dobře táborské sady, kde lesní velikáni tvoří nad kouzelnými zátišími s lavičkami zelenou klenbu a kde se tak krásně sní o zašmodrchaném světě.

Zná Parkány — něco jako táborská humna, odkud je pěkný pohled do širého kraje. Slyší až sem hučet jez od Celkovic a vidí i táborský průmysl, koželužny. Jsou jaksi pod strání a docela schovány. Po Parkánech Málinka dojde až k hřbitovu. Ráda chodí na hřbitov. Je jí, jako by s mrtvými Táboráky rozmlouvala o slavných časech starobylého města, které si Málinka od první chvíle přes všechno trápení zamilovala

Také dnes se Málinka prochází po hřbitově.

Prochází se pěšinkami, čte nápisy, dívá se na fotografie a přemýšlí o bolesti. Co slz tady tu zem už skropilo?

Hřbitove, hřbitove, zahrado zelená, do tebe padají tak krásná semena, napadají ji slova národní písně.

Prochází celým hřbitovem a dojde skoro až na konec.

„Dobrý den, slečno farmaceutko,“ volá na ni pojednou — student Jirka.

66$

Málinka sebou trhla.

„Tady se mi nejkrásněji píše,“ usmívá se Jirka, seskočí ze zídky a už jí jde vstříc.

„Není tady krásně?“

Málinka se rozhlíží.

„Je tu krásně. Tak ticho, a přece živo. Co jen ptactva tady zpívá! Ale, prosím vás, jaký je to tady podivný nápis?“

{Život bez lásky,

život v utrpení}

„Tady leží nešťastní manželé,“ vysvětluje Jirka. „Nemilovali se, řekli si to a dobrovolně odešli z tohoto světa…“

„To jsem ještě jakživa neslyšela,“ říká po chvíli děvče, „aby někdo spáchal sebevraždu proto, že nemá rád. Obráceně to bývá, z nešťastné lásky se lidé vraždí…“

„Říká se, že je rodiče donutili k sňatku,“ vysvětluje Jirka. „Ale pojďte dál — ukážu vám hrobku. Tam odpočívá mladičká manželka zdejšího profesora. Už dvacet let… Víko rakve má skleněné a spí tam jako nevěsta. Sem chodíval denně, téměř celých dvacet let, její manžel, s ní se těšil, na ni se díval a plakával. A najednou po těch dvacíti letech — se zamiloval. Jeho nová nevěsta poručila dveře do hrobky zazdít. Vidíte to místo po dveřích?“ ukazuje hoch.

Málinka se podívala.

„Tak tady skončila velká láska,“ šeptá a hledí na ponuré místo, na zazděné dveře. „A já myslila, že láska trvá věčně…

„Máte už někoho ráda?“ táže se hoch a dívá se něžně a s úsměvem na děvče.

Málinka se zamyslí a klidně povídá:

„Nemám, ale mohla bych mít.“

Dušičkou jí kmitne takovýto obrázek: pán v pláštěnce, s orchidejí v ruce a s upřímnýma očima.

„Mohla bych mít věčně ráda člověka s hlubokou duší,“ povídá ještě dívka.

„A který má rád květiny, že?“ usměje se Jirka a srdce mu poskočí. Oh, to bude jistě on!

„A víte co, slečno farmaceutko, pojďte odtud. Jste tady příliš smutná.“

67$

„Já budu, myslím, všude stejná,“ říká Málinka a tváří jí přeletí stín bolesti.

„Pojďte, už sem nikdy nechoďte,“ pobízí student pobledlou dívku.

„Mně je tu dobře — líp než mezi lidmi,“ brání se děvče.

Ale Jirka nedá. Kdyby nebylo tolik hodin, odvedl by ji až na budějovickou silnici, ukázal by jí krásné údolí — vápennou strouhu, a tam by mohla Málinka chodívat na procházku, Jirka tam nemá daleko.

Zatím dojdou k lékárně. Málinka se loučí.

„Slibte mi, že si najdete jinou procházku,“ říká Jirka na rozloučenou Málince. „Choďte na budějovickou silnici — lehko to najdete. Začíná po levé straně starou zdí a na té zdi roste divoké víno. A uprostřed toho vína je vylomený kámen. Vypadá to jako poštovní schránka. Tam bude vždycky můj pozdrav pro vás…“

Málinka ho sotva poslouchá. Cítí v zádech lékárníka a jeho pichlavé oči. A tak chutě nechává všechnu sentimentalitu za skleněnými dveřmi a jde, kam ji volá povinnost — lékárník a jeho vojácká kázeň.

68$

« Málinčino první randez-vous »

Nový způsob života se Málince zalíbil. Nebylo dne, aby se v poledne neprošla. Jako osvěžena se pak vracívala k práci. Lékárník nemohl naříkat, a tutlal-li v sobě zlost, neodvážil se to říci Málince do očí. Ale vybouřit se musil. To si aspoň otevřel v chodbě „kamrlík“ (malou, studenou místnost, kam uklízeli vazelínu, oleje a hořlaviny), zanadával dovnitř na ten boží svět a zase dveře zabouchl.

Na vše by si snad ten přísný muž pomalu zvykl, jen na to nikoli, když s Málinkou hovořili v lékárně mladí páni. Rádi sem přiběhli pod nějakou záminkou — aspoň pro žužu — studenti z hospodářské akademie, zvláště ten, kterému Málinka nedávno vyčistila výkres. Byl to hezký černovlasý hoch — a přicházíval s kamarádem. Ten byl pravý opak černého. Byl takový celý bílý, světlovlasý, také statkářův syn. Oba byli z Moravy a tuze se k Málince — také Moravance — hlásili. Jak je lékárník uviděl, už se sám hrnul expedovat a slečinku posílal do laboratoře.

„Tady není místo pro zábavu,“ křičel. „Slečinka se musí učit. Zkoušky má na krku.“

Ba, byla to pravda. Praxe utíkala, a kdypak se začne vlastně farmaceutka učit k tirocinální zkoušce? Lékárnická učebnice jí zdobí stůl už přes týden — však ji Toníček obstaral, fyziky má plnou hlavu a praktická farmacie také není maličkost.

Kdyby se aspoň po ránu učila! čertí se lékárník a myslí přitom na toho mladého profesora, který bydlí naproti a od božího rána hledí

69$

z okna, tu mává kytičkou, tu psaníčkem a den ze dne se pokouší zavést s dívkou rozhovor. Toť se ví, lékárník mu to kazí, jak může, ale dívku ten člověk znepokojuje.

Jak se má učit?

Kluk ráno, kluk v poledne, a kdyby nebylo jeho, šéfa, ještě by byl možná i kluk večer. Ale těš se, noho, která staneš večer u okénka! Zdravá neodbelháš. V poledne, no buďsi! Než slečinka zhltne oběd, půlhodinka uteče, a kolik jí zbývá času na bavení?

Kdyby tak pan lékárník věděl, jak Málinka o kluky málo dbá! Těší se jen na procházku.

Copak ona za to může, že je Tábor plný mládenců? Že se na ni usmívají a zdraví? I na výlet ji zvali, ale to ihned odřekla.

Kdyby pan lékárník věděl, že student Jirka jí už třikrát poslal pozdrav po červené růžičce ve skalním výklenku? A že tam má dnes být psaníčko a pozvání na schůzku. Ten by se čertil. A Málinka má dnes prázdno.

Nadskočila si, přičísla před roztodivným zrcadlem (jen půl ho bylo) vlasy, posadila na ně svůj zamilovaný baret a…

„Má úcta, pane lékárníku!“

Lékárník, dost nerad, vstal od svého stolku, zaujal místo u táry místo ní a napomenul užaslou Málinku:

„A ne abyste mi zas lítala po hřbitově. Pamatujte si to, divoženko,“ a míchal dál prášky.

No ne? začervenala se Málinka až po uši. Kdo tohle mohl vyslepičit? Raději honem zmizela.

Hlavou se jí točí divné myšlenky. Šla na Budějovickou silnici. Tam chodívala nejraději. Vždyť vedla směrem k Budějovicům — blíž k Šumavě, a tedy i k Čachrovu a k mamince. Co krok, to blíž k mamince, sestře Gabře a malému bratru Jednovi. Počítala krůčky, kolik by jich musila uběhnout, než by je našla? Tisíc, dva tisíce, pět tisíc, milión — oh tuze je to, tuze daleko! Tak se aspoň podívá v tu stranu, kde je tuší. Málinka se rozhlíží a těší se pohledem do dálky a pak krásným výhledem. Vidí údolí, řeku a pěšinu kolem ní. Široké, zvlněné údolí se stráněmi, poli i skalami. Vápenná strouha!

Kolikrát už Jirka Málinku zval na procházku? Málinka se usmála…

Má dnes ve výklenku psaní nebo růžičku?

Jde si s úsměvem pro Jirkův pozdrav a vyloví psaníčko.

70$

Oh, ale jaké podivné psaní!

Na hrozně velikém kusu papíru takovéto řádky:

{Vi jedna vopice

Vy sy mislíte, kdo vi jaká nejste

kráska a zaťym jste vopice!

Ja váz už nechci aňy vydět!

Lítáte s jynejma klukama,

já jsem vás vyděl. Na randě

mi nechoďte, vi jedna vopyce,

leda vo půlnoci na sylvestra

se strašidlem.

Konec našý lásky.

Koukejte zmyzet

J….a}

{digr: psáno nevypsaným rukopisem, plno chyb a přepisovaných písmen:}

Málinka se zasmála, když si to zamilované psaníčko přečetla. To jistě Jirkovi kamarádi! Musí si dát pozor. Objevili Jirkovu skrýš.

Jistě tu opravdové psaníčko bylo a Jirka ji někde marně čeká. No, Málinka mu napíše, že tu byla. Žádná starost! Omluví se. A do Vápenné strouhy půjde sama.

Rozhlédne se, zda ji někdo nevidí.

Když nikoho nespatřila, než dva malé kluky, kteří zaběhli za roh, vzala tužku, papírek, a napsala Jirkovi pár slov na omluvu. Pak spokojeně odešla do Vápenné strouhy.

Řeka se vine širokým údolím, trávník se zelená a skalka duní. Skalka, kde v potu tváře hrbáček dobývá svůj chléb z kamene. A v dáli? Sezimovo Ústí — Starý Tábor. Odtamtud zná Málinka už mnoho lidí, kteří chodí do lékárny. Zná i jednu dívku, Boženku, která by ráda šla k nim do lékárny! Pomáhala by jim dělat prášky, účty by psala a už by ta práce byla snesitelnější. Jen kdyby si dal lékárník říci.

71$

Ejhle! Kaplička! Kde se tu vzala? Na konci polí — i vody. Tak krásně tu stojí, jako pozdrav poutníkovi, který kráčí sám, jako teď Málinka.

Děvče se dívá, těší se z té krásy a z dlouhých polí, která se táhnou vzhůru. A jaké mají rozkvetlé meze! Zrovna voní mateřídouškou. Odbočí mezi pole a letní vzduch ji takřka omamuje. A je jí tak dobře. Mateřídouška volá a Málinka neodolá. Položí k ní hlavu, jak matce do klína. Odloží baret, rozhodí paže a dívá se do nebe.

Tak takové je moje první rendez-vous! usmívá se na to modro nad sebou. A není-li dost krásné? U kapličky — v polích — u mateřídoušky…

Ptáčkové zpívají a sem tam přeletí motýl. A to už Málinka neví nic…

Víčka se zavírají a ona, uprostřed té rozkvetlé přírody, únavou z práce, v nastalém klidu, blaženě usíná.

Nějaké kroky se blíží, ale Málinka pořád nic neví. Hezké sny obestírají její hlavu, vždyť se tak hezky usmívá.

„Pst, hoši, tady někdo leží,“ zastavil se černovlasý štíhlý mládenec.

Hoši jdou po špičkách a nahlížejí.

„To je děvče z lékárny, co mi čistilo výkres,“ povídá černovlasý.

„Ta je milá,“ usmívá se blondýn.

„Je to farmaceutka,“ jásal třetí — Jirka, který tu byl mezi studenty také. „Já si ji vyfotografuju.“

Jirka — který marně na Málinku čekal — vzal si na to první randez-vous fotografický aparát a všecek blažený jej nyní použil.

Tu chvíli byla Málinka zvěčněna mezi kvítky, mezi obilím.

„A teď pryč!“ poroučí Jirka.

Hoši klusali, a přímo do lesa, aby je děvče nevidělo.

Ale Jirka si myslil: Dobrá, kluci! Vy půjdete domů a já se vrátím…

Ale nevrátil se daleko. Když došel zpět na cestu — farmaceutka jde — ale ne sama.

Kráčí s ní jakási dáma a Málinka se celá rozplývá blažeností.

Jirka, ukryt lesním stromovím, slyší:

„Paní profesorko, nikdy bych se nebyla nadála, že se tady s vámi setkám.“

„Copak jste nevěděla, že jsem z Tábora?“

72$

,, Věděla, ale že tu budete zrovna teď, paní profesorko, paní doktorko…

„Máte-li už nějakého mládence?“

Málinka nevěří svým uším. Profesorka Zlatovláska, která na valašskomeziříčském gymnáziu zle děvčata proháněla za každou známost, ptá se na mládence?

„Já, mládence?” začervenala se Málinka až po uši, nezvyklá lhát. „Znám, prosím, jednoho člověka, který by se mi líbil, ale náš lékárník říká, že spíš Kotnovská brána…“

Dál už Jirka neposlouchal. Málinka ho nezapřela. Má ho ráda! On se z toho zblázní! Ale proč tedy nepřišla na schůzku? Vždyť jí v psaníčku otevřel celé své srdce a položil jí je k nohám.

Aha, zamyslil se Jiří. Třebas mi vše vysvětlila také v psaníčku. Natáhl své dlouhé nohy a pospíšil k Budějovické silnici a ke zdi, která je porostlá divokým vínem a ve které je vyjmutý kámen, že to vypadá jako poštovní schránka.

A tam Jirka vylovil psaníčko.

Na linkovaném školáckém papíru četl:

{Plácale!

Nekecej nesmisle a radši se uč

počítat násobylku, nebo pukneš.

Táta ti namidlí a co budeš

z toho mýt? Já sy tě ňykdi ne—

vezmu za chotě svího, neboť mislím vejš. Jseš ještě moc vel…ej

kluk. Pusť mně z hlavi a zapiš

si za uši:

Mi nikdy svoji nebudem!

Mám jinýho bohatýho.

Na vždicky pápá!

Ta z lékárni}

{digr: psáno nevypsaným rukopisem, plno chyb:}

73$

Jirka chvilku zíral vyjeveně, ale pak pochopil.

Počkejte, uličníci! zahrozil za studenty, kteří odcházeli k městu. Ale kdyby se byl lépe podíval kolem sebe, byl by viděl zase dvě rozcuchané hlavy malých školáků — celé usmáté — a jistě by jim dal pár pohlavků. Už kolik dní tady pozorovali Jirku s kytičkami a na psaníčko dávno číhali. To se jim to dnes poštěstilo!

A to ještě není všechno. Jirku budou stopovat, kde se dá, a ještě provedou lecjakou darebačinu. Však to nedělají zadarmo.

Málinka doprovodila svou profesorku domů — k nádraží, a vracela se do lékárny.

„Uctivost,” ozvalo se za ní.

Hle, hle! Pan profesor, který bydlí naproti a vždycky ráno ji zdraví.

„Mohu slečnu farmaceutku doprovodit?“

Málinka se na něho dívá a říká si, že je hezčí v okně než ve skutečnosti, a že by lépe udělal, kdyby raději v tom okně zůstal.

Pan profesor myslí obráceně. Hle, jaké mladé děvče! Ani jsem si nemyslil, že je tak tuze mladá. A mně je už třiatřicet let. Půjde to dohromady?

„Není vám smutno, slečno farmaceutko, večer doma? Jste tak sama! Máte co číst. Mohu vám poslat knížky? Jakou literaturu máte ráda?“

„Já? Ráda? Literaturu? Já mám ráda — pohádky,“ říká upřímně. „Nebo něco o květinách!“

„A smím vás doprovázet na vašich procházkách?“ nabízí se profesor. „Šli bychom na Kozí Hrádek…“

„Já nevím — já — pan lékárník…“

„Nic mi tedy neslibujte, já si přijdu do lékárny pro odpověď sám.“

Docházejí k lékárně a Málinka se rozpačitě loučí.

Není ještě šest hodin, Málinka má ještě volno. Zajde si do sadů a bude chvilku dumat. Usedá na lavičku. Hlava se jí točí.

Tolik mládenců! Jakživa by neřekla, že se tady bude někomu líbit. A také profesorovi!

„Slečno Málinko,“ ozvalo se za jejími zády. „Psala jste tohle?“ Student Jirka ukazoval podivný dopis.

„A psal jste tohle?“ ukazuje zas Málinka svůj, který vyňala z kabelky.

74$

Oba se rozesmáli.

„Málinko, mně srdce přetéká… Málinko, vyslechněte mě,“ žadoní horoucně student. „Víte, co je to lás…“

Dál se nedostal. Z blízkého křoví se ozvalo:

„Stará bačkora!“

Jirka sebou trhl a zlostně se ohlédl. Potom povídal jakoby nic o všeličems a usedl vedle Málinky. Snad ti darebáci z křoví zatím odejdou.

„Málinko, víte, co je láska…?“

„Stará bačkora!“ zaznělo z křoví ještě hlasitěji.

Jiří, tuze nepříjemně dotčen, chtěl hanbou zrovna utéci.

„Já vím, co jste chtěl říci. Že je tady krásně, viďte?“ řekla Málinka.

„Ano, ale…

Jirka zmlkl. Mimo přešel — Málince již známý — profesor. Podíval se vyčítavě na Málinku, jako by říkal: Pro mne jste čas neměla. Inu, jsem vám starý. A pak zapíchl oči do Jirky: Počkej, chlape, zítra! Při matematice si to povíme!

„Znáte ho?“ ptá se Jirka Málinky.

„Jak by ne. Vždyť je to můj soused.“

„A můj sok, nemyslíte?” pravil Jirka. „Ale on pro vás necítí v srdci to, co já — nemůže, on neví, co je…“ zvroucněl Jirkovi hlas.

„Stará bačkora, stará bačkora!“ znělo teď z obou stran.

Nebylo to nic platné! Jirka Málince lásku vyznat nemohl. A bylo tak dobře.

Farmaceutka se podívala na hodinky.

„Tři čtvrti na šest!“ zvolala a měla se k odchodu.

Bylo jí pojednou ze všeho veselo a cupitala k lékárně.

Jirka si bručel pro sebe:

Pěkné rendez-vous! Nic z toho nebude, leda koule z matematiky…

75$

« Z Málinky se stává Dona Juanice »

Když Málinka vstoupila do lékárny, hned se zarazila. Lékárníkovi z očí lítaly zrovna plameny. Byl jako sopka před výbuchem. Jak tohle dnes dopadne?

Málinka uznávala, že pan lékárník měl důvod k zlosti. Laborant dnes zůstal doma u nemocné ženy a kolem táry se kupilo procesí pacientů.

Procesí přešlapovalo, zlobilo se, bručelo a „bába z nemocnice”, taková tlustá paní, která sem chodívala pro léky skoro denně, hubovala už nahlas.

„Celé dvě hodiny tady stojím a ne a ne se dočkat. Pan lékárník nic jiného nedělá, než se na nás rozčiluje.“

„Tamhle si promluvte se slečinkou,“ ukázal lékárník na Málinku. „Ať si odpustí volno a maká! Hned to bude o půl času kratší!“

„Inu, každý se chce nadýchat vzduchu,“ zastává se Málinky paní z nemocnice a usmívá se na ni. „Proč si teda nevezmou slečinky dvě?“ udeřilo do uší Málinku i lékárníka.

Málinka si myslí: to je přece nápad!

A lékárník si myslí: jedné mám až po krk!

Celé procesí je už veselejší a hledí po děvčeti. Ta v minutce je připravena a na svém místě. Čte předpisy z nemocnice, na dlouhých

76$

arších psané, počítá bromové tabletky, nalévá jód, míchá prášky, přináší injekce a netrvá to ani dvacet minut a bába z nemocnice si odnáší plný košík léků.

Lékárník hlavně šermuje rukama nad hlavou a křičí na lidi. „Až mi narostou ještě jednu ruce vzadu, druhé vpředu, bude to dřív. A až se ze mne stane stonožka, budete to mít za minutu. “ Málinka vlídně a trpělivě bere recept za receptem, míchá, váží, rozděluje a i pro dobré slovo dědouškům jí času zbývá.

Když už jsou konečně hotovi, lékárník si utírá pot z čela. Málinka se pořád usmívá.

„To se vám to směje, Kubo,“ nemůže se udržet lékárník, „když jsem to za vás všechno udělal! Ale takhle to dál nepůjde. Já to nevydržím. Já vám to musím říci. Ať to dopadne, jak chce! Přece se nebudeme dorozumívat přes advokáta.“

„Prosím, mluvte, pane lékárníku. Ale bez urážek.“

„Dobrá! Já tedy na práci prostě sám nestačím. Vy si lítáte jako…“

„Pst!“ okřikla ho mírně Málinka.

„Tak teda já se sám dřít nebudu. Platím personál, tak ať personál dělá. Zkrátka, já už dál nemohu. Vy si lítáte, laborant lítá, kdo ví kde, čert ví, co je té jeho křepelici…“

„Je vážně nemocna…“

„Já taky! Copak to na mně nevidíte?” kulí oči lékárník. „Potím se, dietu mám držet, a zatím se dřu a dřu. A vy si lítáte. To musí přestat!”

„Ale to je snadná pomoc, pane lékárníku. Přijměte ještě jednu sílu, poslechněte bábu z nemocnice a vemte si zase slečinku, praktikantku, nestojí moc peněz a pomohla by vám…“

„Vám ne? Abyste mohla lítat! Eh, čert vás vem, ženská sakramentská, plemeno hadí! Vezmu-li si kdy koho, tak tu bude kvůli mně! Tak! A bude to mužský. Pamatujte si to!“

„No jó, ale jak by to pak bylo se mnou?“ užasla Málinka. „To bych se musila odstěhovat z pokojíčku? Kam byste dal pána?“ „Set — abych neklel. To je pěkný problém. A toho namlouvání co by bylo!“

„Tak vidíte, pane lékárníku, musíte vzít dívku, i kdybyste nechtěl.”

77$

„Musím?“

„Já myslím, že ano. Bydlily bychom přece spolu, bylo by to jednodušší.”

„No, bodejť, na to jsem zapomněl. Někdo musí vyrážet slečinku! Budou se střídat v namlouvání, v dostaveníčkách. Já vás znám, vy, vy, já vás znám,“ začínal zase lékárník, nemoha se přemoci.

„Pane lékárníku,” zakřikla jej Málinka.

Tu lékárník popadl čepici, vlítl do chodby, otevřel komoru a tam křičel, aby to mohla slyšet celá lékárna.

„Naše slečinka je anděl! Kdepak! To ona nelítá na schůzky, kdepak! To tuhle vazelínky šmejdily onehdá celé poledne po hřbitově. Běhaly mezi hroby, jak ta ženská ze Svatebních košil. To ony lítaly po Pintovce, až si podpatek urazily. Ony byly ve Vápenné strouze. S klukama! A co jich tam s ní bylo a fotografovali se! To všechno vazelínky! Kdepak naše farmaceutka!”

Odkud má lékárník zprávy? Je snad vševědoucí? Zrovna se děsila Málinka.

„Ta neumí ani deset napočítat, natož večer taxovat recepty. To ona si raději píše zamilovaná psaníčka. A nosí je do zdi. Jednomu klukovi píše ona a jiný zas jí. Až v cizině jí jeden běhá. Tu máte, vy jedna exóto! Tady vám přišel lístek, recept! Uvařte si jej k večeři!”

Lékárník sahá do kapsy, vyndá dopis, pak lísteček a deklamuje:

{Rp.

Trochu Aquae Dei,

vůně orchidejí.

Pozdrav z cizí země,

neztratíte se mně?

Dr. Čas}

„Kde, prosím vás, berete ty známosti?” hromuje nad ní a hází jí dopis a lístek.

Ale Málinka nevidí a neslyší — obrací lístek na všechny strany a jasní se jí před očima.

Pozdrav z cizí země. Vůně orchidejí. To je on. To je on!

Málinka má oči přilepené na obrázku z dalekých krajin, pusu má od ucha k uchu a pan lékárník se na ni dívá a lomí rukama:

78$

„Stala se z ní úplná Dona Juanice… Úplná!“

Večer se sklání nad Táborem. Nad Pintovkou, nad Jordánem i nad Vápennou strouhou, nad celým městem i s lékárnou.

Pan lékárník sedí u stolu ve své pracovně a píše inzerát:

{Netoulavé děvče

žádnou krásku,

přijme lékárna.

Zn.:“Do přísné praxe“}

Té chvíle stanuli táborští mládenci u okénka, kde přebývala farmaceutka.

Jakú jsem si frajírečku zamiloval… zní něžně večerním tichem. Zpívají Jirkovy housle, i toho černovlasého mládence, co byl také ve Vápenné strouze. Světlovlasý zpívá a ostatní přizvukují nebo také hrají.

Málinka teprve teď odpoutala oči od lístku. Jako by se byla probudila.

{Láska, Bože, láska,

kde ťa ludé berú,

na poli nerosteš,

v sadě tě nesejú…}

Celé Málinčino nitro zpívá s mládenci. Obloha je poseta hvězdami, ale co na to dbá lékárník! Jiné starosti mu tíží skráně.

„Já vám dám lásku! Jestli na vás vezmu klacek, zamilovaní kocouři!“ vyřítil se k oknu.

„Farmaceutka se musí učit, zamilovaná holoto!“

Zamilovaná holota na chvilku ztichla, ale pak spustila ještě veseleji: Zakukala žežulička…

„Jak nepřestanete hudlat, tu chvíli vás poleju. Vidíte ten hrnec, kocouři zatracení!“ zní to pronikavě z patra.

To se přece jen kocouři polekali a zmizeli. Ne, polití by zrovna nechtěli být. To by jim maminky daly!

Lékárník bouchal pěstí do stolu a povídá ženě:

„A je to Dona Juanice, je a je!“

79$

A Málinka dole? Zrovna pod pokojem pana lékárníka? Něžně líbá pozdrav z daleké pouti a šeptá si s úsměvem.

— Spíš se Kotnovská brána zvedne, dá si klobouk na hlavu a půjde na procházku, spíš nám za komínem vyrostou fialky, než si Krušina na vás vzpomene…

Ani se brána nezvedla, fialky nerostou, a už si vzpomněl, pane lékárníku! Blaženě mává lístečkem ke stropu, nad nímž zní rozkacené kroky šéfovy.

Kdyby tak všechno mohla říci mamince!

Tu se Málinka zarazila.

Vždyť má od ní dopis a dosud jej nerozlepila. Rychle otvírá psaníčko a hle — vypadává z něho obrázek anděla strážného.

{Milá Málinko!

Oznamuji Ti, že se co nejdříve přijede na Tebe podívat někdo z nás. Řekni to panu lékárníkovi, psal nám. Zatím Ti posílám obrázek anděla strážného, který zdobíval zeď nad Tvou postelí, když jsi byla ještě dítě.

Nuže ať Tě ochraňuje od všeho zlého a nedobrých lidí a známostí – i v Táboře.

U nás je mnoho nového, ale to Ti poví až Gabra.

Líbá Tě a žehná Ti

Tvá maminka}

Málinka plakala dojetím a zase se smála. Tuze se těšila. Jistě si na ni lékárník stěžoval. Ale nemohla se dnes zlobit.

Ví dobře, že je sama ve světě, a příležitostí ke zlému je tolik! A co mládenců kolem ní se točí! Kdyby byla příliš veselá, jak by to dopadlo? Maminka se jistě o ni bojí.

Málinka vzala do ruky známý obrázek. Pohladila jej a připevnila nad skromné lože.

Opatruj mě dobře, andělíčku! Ať se mi nezalíbí ani bílý, ani černý, ani kudrnatý. Zachovej mi čisté srdíčko pro toho, kdo je dnes daleko, a přece mému srdci tak, tak blízko!

80$

« Jedlinka »

„Pánbu dobrý vodpoledne, dobrej večír, šťastný a veselý velikonoce, vánoce, dušičky, novej rok! Dej Pánbu štěstí! Tak už jsem tady,” hrabalo se něco divokého do dveří lékárny, smálo se to na celé kolo a nemohlo se to ani hnout. Krabic to mělo plné ruce, deštník k tomu, dva pytlíky s klobouky a v pouzdru housle.

„No tak, copak mi nikdo nepomůže?” začalo se to kohoutit už ve dveřích.

„A co si, prosím, přejete?” usmála se na to nemotorné stvoření Málinka.

„Já? Copak na mě nevidíš? A od které doby si kolegyně vykají?“

„Jejej, snad vy nejste…

„I jó, to jsem, vaše nejnovější praktikantka. Vlastním jménem Máňa Jedličková, obecně jako Jedlinka známá — po celým Mejtě, mezi kluky, na korze, v tanečních, za každých okolností. Ráda jím kafe, buchty a knedlíky a jméno Jedlinka mi sedí. A co ty jsi zač?”

„Já jsem, Jedlinko, Málinka…”

„To je jako Amálie, ne? No, moc pěkně ti to nevybrali, ale sedí ti. A Málinka že si říkáš? Člověče, copak je ti pět let? U nás v boudě jsme měli taky jednu Amálii, ale říkali jsme jí Majka. Víš co? Já ti budu říkat taky tak.“

81$

„Tak pojď dál, Jedlinko

Málinka uvádí kolegyni do pokojíčku.

„No, přepychovej nejsi, ale na nějaké to skákání stačíš,“ prohlíží si Jedlinka místnost. „Víš, Majko, já každý den cvičím. A nejraději s činkami.”

Jedlinka otevřela pouzdro na housle a vyňala z něho — dvě těžké činky.

„Takhle, vidíš?”

Jedlinka zaujme postoj zrovna bojový a raz, dva, raz, dva — stojí jako atlet.

„Vidíš, tak to musíš! A pak máš sílu jako chlap. A jejda! Uražená noha u postele. Unese mě to vůbec?”

Jedlinka sundává čepici, odhodí kabát, a pak jedním skokem je na posteli.

„No, něco vydrží!”

Nakonec se postaví na hlavu. Sukénky drží koleny a stojí—jako obrácený panák.

„Majko, Majko,” volá na Málinku, „kukuč!” Koulí očima zezdola. „Drží to, dobré je to! Počítej, do kolika vydržím stát na hlavě. Jedna, dvě, tři, čtyři… počítá sama.

„Do kolika chceš, abych tak stála?”

„Jedlinko, dolů! Někdo jde! Asi pan lékárník.”

„A bodejť! Starej! Tak jakej je náš pan šéf? Co? Povídej! Jakej je?“ skáče na zem.

Dveře se pomalu otevírají a nahlédne sem usměvavá tvář laboranta.

„Moc divokej je náš starej, slečinko, moc divokej,” povídá Jedlince.

„Tak je to dobrý,” libuje si Jedlinka. „Já taky. Budeme si dobře rozumět. A vy jste laborant, ne? V Mejtě jsme taky měli takovýho dědu, ale když umřel…”

„No bodejť! Vždyť já taky do toho daleko nemám,” zesmutněl děda.

„Ale když umřel náš lékárník, nechtěl u nového šéfa zůstat. Chopil se řemesla. Teď ševcuje a má se móc dobře!”

„Tak teda neumřel? A chopil se řemesla? A vědí, že já na to taky pomejšlím? Kdyby se mi žena nepozotavila…”

82$

„Já také nechtěla zůstat u nového šéfa ani za pytel dukátů. Starý pán, panečku, to byl šéfeček. Byl nemocný a pohyboval se jen na vozíčku. Já ho musila pořád obveselovat. Lidi, já jsem u něho dostala praxi! V práci i v legraci. Vše mu přinést, udělat, lahvičky a vše snášet, odnášet a být stále veselá. Smutného člověka nesměl vidět. A tak jsem si na tu veselost zvykla a jiná už asi nebudu.“

„To je dobře, zlatá slečinko. Já bych taky takového Kašpárka doma potřeboval, na mou duši!“

„A víte, že mi tak žáby v boudě občas říkaly? Ach jó, lidičky, teď abych obeselovala sama sebe. Jsem poprvé z domova. A stesk mi leze po zádech, v krku mě šimrá, v nose píchá, do očí se mi to sápe. Jářku, Majko, kde ty máš svůj domov? Kde máš mámu s tátou?“

Málinka se zarazila. Kde, kde jen má ten svůj pravý domov?

„Já, Jedlinko — jsem doma tady…“ ukázala kolem sebe, kde ležely krabice, dvě činky, paraple, klobouk a stál tu bezradný laborant.

„A ty má děvečko osiřelá,” běžela k ní Jedlinka. „A hned ses mi zdála taková nějaká smutná. Počkej, já tě rozveselím. Já bývala nejveselejší holka na škole. Ale ráda tě mít budu, uvidíš,” objala Málinku a políbila ji upřímně na obě tváře. Laborant zavrtěl hlavou nad děvčaty, usmál se a šel do laboratoře.

„A kde máš pochovaného tátu?” ptá se Jedlinka.

„Mně žije tatínek i maminka, ale domov svůj taky nemají, víš? Jsou u dcery…“

„Tak co, člověče, o sobě říkáš sirotek? A jsou daleko?”

„Na Šumavě! Na statku ..

„Jéminánku! A posílají ti buchty, koláče, sýr, pečínku a takové věci, viď? Pojď sem, má zlatá Majčičko! Já budu tvá nejvěrnější kamarádka,” zas Málinku políbila a celá se rozradostnila. „Já se, člověče, jen hladu bála. Nemáš ponětí, co já sním. Já jsem vlk! Ukaž, co kde máš!”

Málinka ukázala své skromné zásoby, neboť se o chléb a sýr, který maminka posílala, musila dělit s šéfem. Laborantovi také vždycky dala kousek, i bábě — a co jí zbylo? Jen kousíček, a ten slupla Jedlinka jako malinu.

Celou polední přestávku strávily pak dívky úklidem.

Skromný oděv se lehce vešel do Málinčiny skříně, j en s klobouky

83$

bylo trápení. Nedělní širák se nikam nehodil, a tak zůstal v krabici pod postelí.

„A tuhle v pytlíku si ještě jeden nesu,“ hladí Jedlinka papírový pytlík. „To je, milá Majko, čepice z mého prvního maškarního bálu. Ta se mnou putuje všady. Oblékám si ji jen při slavnostních příležitostech. Například dnes večer. Člověče, musíme to oslavit — že jsme se našly! Počkej, to uvidíš komedie. Možná, že na tu parádu obléknu dnes večer i tuhle jediné bálové šaty! Na ty jsem si vydělala sama, v Mejtě,“ rozkládala s pýchou červené šaty po posteli a hladila je. „Některý večer si je taky ozkusíš. Elektrika ti vjede do nohou! Já ti zabrnkám tuhle na kytáru,“ otvírá Jedlinka krabici a vytahuje jakýsi div světa, pár strun a dřevo.

„Tys ještě nechodila do tanečních, viď?“

„Ne — to ne…“

„Ale, holka, to musíš, kdybys utéci měla! To je moc prima. Počkej, večer provedeme lekci. Ty budeš dáma a já pán. Ukaž, jak umíš plést nohama.“

Nebylo nic platné žádné vymlouvání, Málinka si musila zaskotačit.

Jedlinka uznala, že Majka má olšové nohy, ale že ona vše napraví.

„Tak nevím, mám-li si obléci do lékárny plášť?“ radila se s Málinkou.

„Já myslím, aby sis jej oblékla, já jej taky nosím,“ míní Málinka.

Když přišel lékárník konečně dolů — stojí už Jedlinka u táry a točí se tam ve fialovém plášti.

„Hele ho! Pan šéf!“ otočila se na podpatku k lékárníkovi svým buclatým červeným obličejem. „To jsou k nám hosti, viďte? Už jsem tu našveholila aspoň tucet čípků a vy nic nevíte, že tu máte novou praktikantku. To je pěkný pořádek! No tak, podejte mi ťapku!“

Sama popadla ruku překvapeného lékárníka, stiskla ji důkladně a prohodila:

„Nezáleží na podání, ale na potřesení, pane šéfe, na potřesení.“

Lékárník bledne a červená, pak ruku vytrhne, otře si ji o kabát a pořád jen třeští na Jedlinku oči.

„Co, co to — máte, ženská, za plášť? Úplná kostelní barva. “

84$

„Plášť? Možná máte pravdu. Otec je kostelníkem, kdo ví, jestli mu jej velebný pán nedaroval…“

„A vy myslíte, že si tu budete chodit jako v ornátě?“

„No, no, no! Látka jako látka. Jen když je práce pořádná. Až si u vás vydělám na elegantnější plášť, budu chodit třebas v hedvábí…“

„Ať vás tu ani chvíli nevidím,“ čertí se lékárník. „Budete pracovat výhradně v laboratoři. V lékárně se mi neukazujte!”

„Dobrá, jde se,“ namířila Jedlinka spokojeně k laboratoři. „Chudobnej člověk — pes!“ prohodila směrem k lékárníkovi.

A potichu si brumlala: Zrovna se mi laboratoř hodí. Co oči nevidí, srdce nebolí. Uvařím si tam při práci knedlíky…

Zatím lékárník pobíhal po lékárně jako posedlý.

„Tak tohle je naše nová výpomoc! Brečel bych. Brečel bych jako zvíře,“ a chytal se za hlavu.

Málinka mlčela.

„Co, prosím vás, o ní soudíte, slečno Málinko?“ poprvé laskavěji oslovil svou první praktikantku.

„Já myslím, pane lékárníku, že Jedlinka udělá mnoho práce. Podívejte se na její ruce. Vždyť je to na první pohled dříč…“

„Ale co já tady u táry, co já tady, když vy budete mít volno?“ „Tak pro tu chvíli jí vždycky půjčím svůj bílý pláštík…“

„A co když mi tady bude zas povídat všelijaké nesmysly?” „Proč by nepovídala? Aspoň se zasmějete. Nemějte jí to za zlé. Je tak zvyklá. Šéf byl nemocen, pohyboval se v lékárně na vozíčku. Musila ho obveselovat, a co při tom práce vykonala! Všemu se naučila. Je to vzácná pracovnice. Své mládí musila zakřiknout, a naučila se těšit jiné. Buďte rád…“

Ale pan lékárník rád nebyl.

„Copak jsem já nějakej na vozejčku, aby se na mě pořád zubila a potřásala mi ťapkou? Jsem já nějaký nemožný člověk? Nějaké malé dítě nebo dědek? Já takové špásy nesnesu. Ať jde radši někam za ošetřovatelku, když má praxi…“

„Pane lékárníku, nezlobte se na ni, že je taková,” těší ho Málinka. „Vy jste ustaraný a já zase uplakaná. Vždyť nám sem Jedlinka přišla jako jasný paprsek, jako rozveselení.”

„Rozveselení! Já tak potřebuju rozveselení! Nakonec se vezmeme

85$

za ruce a budeme drendit okolo táry a smát se budeme jako blázni…

„Pokojíček se celý rozjasnil, když do něho vstoupila,” říká Málinka. „I děda laborant je veselejší…“

Lékárník už neříkal nic. Prolétl lékárnou, zkusil všechny zámky a namířil k pokojíčku, aby si prohlédl, jak to vypadá, když přijde nová praktikantka a pokojíček se rozjasní. Rozhlédl se a zrovna zavyl. Na stole bylo cosi jako kytara, na posteli bálové šaty a pod stolem ležely křížem těžké činky.

A z laboratoře se ozýval popěvek: Bratři, sestry, buďme jen veselí, bratři, sestry, radujme se…

A to ještě nebylo všechno. Rozlícený lékárník musil ještě vyslechnout další písničku:

{Počkej, já povím, žes na mě loudíval,

počkej, já povím, žes…}

K sluchu se mu donesly šoupavé kroky a smích. To Jedlinka vyzvala starého laboranta k tanci.

Lékárník chtěl pohlédnout zoufalým okem k nebi a na neštěstí zavadil — o šaškovskou čepici, visící na okně, čepici z prvního maškarního bálu Jedlinčina. Jako by se ta ochechule na něj smála a říkala mu: Hele ho, pana šéfa! Podejte mi ťapku!

Vytřeštil oči, vyřítil se ven a tam v chodbě otevřel komoru a řval:

„My nemáme praktikantku, ale Kašpara!“

„Kašpara!”

„Kašpara!!”

„Kašpara!!!”

86$

« Taneční hodiny v pokojíčku »

Veselé chvíle nastaly večer v dívčím pokojíčku. Jedlinka měla každý den co oslavovat. Nejprve svůj příjezd a seznámení s Málinkou, pak zásilku, kterou dostala Málinka od maminky, potom následovala slavnost na truc lékárníkovi, když se na ně zlobil, že dělaly večer velký rámus.

Ba věru, lékárník se měl proč zlobit. Jedlinka brnkala na kytaru nebo rámusila s činkami, cvičila a dupala, anebo obě zpívaly.

Nejveselejší večery však nastaly, když se pořádaly v Táboře taneční hodiny. Netancovaly sice na Střelnici jako ostatní, a tak si to vynahrazovaly doma.

A Jedlinka by byla tolik Málince taneční hodiny přála. Dělala by jí garde. Ale lékárník nedovolil.

„Taneční hodiny, to tak! To bych si dal. Celý týden byste myslily jen na trdlování — a apatyku bych mohl od hodiny zavřít. Lékárna je něco jako klášter. Kdo do ní chce jít, ať si vezme bílé roucho a dá světu vale.“

„Vy jste taky dal světu vale?“ nevinně se otázala Jedlinka.

„Zavři pusu, když se tě neptají! Až budeš šéfem, můžeš si jít potom taky zatancovat.”

A byl konec debaty.

87$

„Abys věděl, ty jeden kujóne, my si náhodou zatancujem taky, i když jsme jenom lékárnické praktikantky. A náhodou ti uděláme tady takový cirkus, že nás náhodou vezmeš za límec a vyhodíš rovnou na Střelnici, a přece si zatancujeme,” křičela Jedlinka za lékárníkem, když už ji nemohl slyšet.

„Tradada! Majko! Dnešním dnem zahajujeme taneční hodiny v pokojíčku. Tradada! Dnes je první taneční hodina.”

Takové taneční se Málince docela líbily. Nemusila se bát mládenců, aby ji snad některý pánovi s orchidejí neodloudil — čert nikdy nespí. Už ve zpovědním zrcadle na to pamatovali, když tam napsali: příležitosti k hříchu se varovati.

Pány představovaly v pokojíčku toho dne židle, a když dívky zkoušely i besedu, nastoupila do kolony i paraplata.

O muziku se starala Jedlinka. Na co by měla kytaru? Vyskočila na stůl a vyhrávala. Málince dělala tanečního mistra, dávala pokyny, a když tancovaly spolu, zpívaly si.

„Počkej, však já tě všecko naučím, Majko, dupni si, a pořádně! Na truc lékárníkovi.”

{… je velký furiant,

je velký pán.

On má pás na břiše

a na svém kožiše…}

Dup, dup, dup! ozvalo se nad jejich hlavami.

„To je lékárník,” ztišila se Málinka. „Má nad námi pracovnu. Tamhle v koutě má psací stůl, večer tam sedí a píše…”

„Tam? Říkáš v koutě?” ptala se Jedlinka.

„Ano, zrovna tam.”

Jedlinka si tam přitáhla stůl a že panu lékárníkovi zahudlá.

Pak přímo pod stropem na Málinčiny housličky zahudlala a k tomu ještě zpívala:

{Všeci svatí tancovali,

mezi nima Pán Bůh,

svatý Petr vyskakoval,

až se chytal trámů…}

88$

Do Besedy to sice nepatřilo, ale Jedlince se to tuze hodilo.

Dup! Dup! tloukla nějaká palice do stropu a hromový hlas zaláteřil.

Než Jedlinka naučila Málinku celou besedu, měl by lékárník všechny vlasy šedivé. Kdyby totiž nějaké měl. Mamě na dívky dupal, marně je ráno napomínal. Ještě horší věci lékárníka čekaly zítra.

V Táboře měla být na Střelnici první prodloužená, mládenci opět dívky zvali, ale ty sotva mohly slíbit, že přijdou.

„Jestli nás starý nepustí, dovedeš si představit, jaký mu uděláme v pokojíčku cirkus?“

Protože pan šéf dívky opět nepustil, ba naopak — z trestu jim dal taxovat pokladenské recepty a psát účty, dívky byly nuceny si udělat — dost nerady — prodlouženou samy doma.

Nejdříve se pořádně najedly, aby měly dobrou náladu, všechna vejce, co poslala maminka, si uvařily najednou, chleba namazaly jíškou a zapily to všechno ajbišovým čajem s malinovou šťávou.

Když si trochu zatancovaly, povídá Jedlinka:

„Tohle je nějaké mládí? Tohle je prodloužená? Žádný mládenec ve stavení? Majko, dnes si objednáme ženichy. Pojď!“

Vyndala ze skříně starý šéfův župan, do každého rukávu strčila těžkou činku a: „Tu máš, Majko, ženicha, začni sólo!“

Sama si vypůjčila koště, dala na hlavu šaškovskou čepici a spustila svoji muziku.

Tancovala Jedlinka, tancovala Málinka, ale tancujte se županem, ve kterém jsou těžké činky, hop, hop, hop!

Málince se zapletly nohy a slítla ona — slítl župan a obě činky, nejdříve na stůl, kde porazily skleničky po malinovce, pak spadly na židli, převrhly ji a s hrozným rachotem dopadly na zem.

Málinka se celá usmátá vymotává a Jedlinka jí k tomu koncertuje na stole na kytaru:

{…bratři, sestry, radujme se!

Nouze nám přestala,

bída nám nastala,

bratři, sestry…}

Tu chvíli někdo zabušil na dveře.

89$

Málinka jen špitla:

„Lékárník!“

Za dveřmi se ozval hromový hlas:

„Otevřete! Musím vidět, co tam děláte! Vy tam někoho máte, nebo jste se zbláznily? Jako by tam chlapi skákali, a ne dvě farmaceutky! Ihned otevřete!“

„My neotevřeme, máte to marné,“ řekla Jedlinka, která přes sebe hodila lékárníkův župan a zaujala bojový postoj u dveří s činkou v ruce.

Lékárník nahlížel klíčovou dírkou a musil zahlédnout Jedlinku, neboť se za dveřmi strašně čertil a křičel:

„Jak neotevřete, budu si myslet, že tam u vás někdo je a že nejste pořádná děvčata.“

Jedlinka zacouvala, ale přece se nedala:

„My jsme náhodou pořádné holky a kromě vás tu žádný mužský není. Jděte nahoru, nebo si budu myslet, že máte záchvat. Vemte si luminálek!“

„Já ti dám záchvat! Ty jedna! Já ti dám luminál! Sama ho spolkni, zbůjnice zbujná! Já jsem jako ryba, žádný záchvat nemám, ale tebe drží bláznivka, co jsi vlezla do stavení! Já ti dám luminál! Ať už neslyším ani vrznout, nebo se těšte.“

Zalomcoval klikou a odešel.

„Podívejte se ho, jak si na nás troufá,“ zlobila se Jedlinka a dala si ruce do boků. „Prý nejsme pořádné holky? No počkej, já ti ukážu, co je to nepořádek. To budeš koukat. My jsme náhodou jen dvě správné žáby, a nic víc, pamatuj si to! A chceš vidět nepořádek? Já ti ho ukážu…, podíváš se!“

Jedlinka má hrozný vztek, a tak Málinka raději zaleze do koutku. A Jedlinka řádí:

Převrací všechny židle vzhůru nohama, vyhazuje šaty ze šatníku a na věšáky věší boty a papuče. A šaty rozvěsí po obrácených židlích. A všechny skořápky na zem. Mrsk! Mrsk s nimi, aspoň si člověk uleví. A hrnky okolo kamen a do každého polínko.

Tak, a ještě stůl vzhůru nohama! I to s hrozným rámusem udělala. Pak doprostřed postavila místo vázy kastrůlek a do něho smeták.

90$

„Tak! Teď uvidíš, starej, co je nepořádek!“

Pak vzala účty a přes celý blanket napsala:

{Nula od nuly pojde! Nic jsme do toho nedaly, tak taky za to nic nechceme!}

A zabalila to do papíru jako na odeslání. A položila v lékárně na stůl pana šéfa.

„Abys nezapomněl!“

Ve chvilce visel na zrcadle velký nápis na archu papíru:

{Tomu se u nás říká nepořádek, pane lékárníku!}

Ťuk, ťuk, ťuk! na okénko.

Kdo to? Co to?

Dívky zbystřily sluch.

„Někdo klepe,“ šeptá Málinka.

„Tak otevři. Já nemohu, vidíš, že jsem v šéfovském županu.“

Málinka otevírá a hle — stojí tu Jirka.

„Málinko, slečno Málinko, prý nepůjdete na prodlouženou! To přece není možné…“

„Nepůjdu, nemohu, nesmíme…“

„Tak utečte! Bože, aspoň dnes utečte! Prosím vás pěkně, pojďte se podívat, jak krásně zdobíme sál!“

Můj Bože, první prodloužená! kmitlo Málince hlavou. Pro ni té radosti není. Ba snad ani po ní netouží.

„To nejde. To je vyloučeno…“

„Ale co by nešlo?“ vystrčila hlavu ze svého úkrytu Jedlinka. „Všechno jde. Lékárníkovi na vztek. To je toho, podívat se, jak se zdobí sál! Jenže byste u dveří lékárny musil hlídat. Kdyby náhodou šel pacient, zavolal byste nás ze Střelnice, vždyť je to pár kroků!“

„Ale rád, hrozně rád, toť se ví! Počkám u lékárny, jenom musíte prchnout opatrně. Lékárník se dívá z okna. Zrovna jako by vás hlídal!“

„Lékárník se dívá z okna, slyšíš,“ povídá Málinka.

„Právě proto! Ustrojíme se a půjdeme. Já si nechám přes šaty tenhle župan a ty si vycpeš na zádech hrb, a lékárník nás nepozná. “

Málince se taková taškařina začíná líbit. Dala se lehko přemluvit. Toť se ví, také by ráda aspoň jednou v životě viděla vy—

91$

zdobený sál, kde ty šťastnější budou se vznášet v pohádkových šatech jako andělé. Tož ona se bude dívat, třeba s hrbem.

Děvčata se chichtala, strojila se, a když vyšla ven, smál se i Jirka. Moc rád by s nimi šel — ale nebylo to nic platné, musil zůstat u dveří na stráži.

Jedlinka napomíná Málinku:

„Kulhej! Ať nás nepozná! Beztak cítím, jak svítí očima.“

Málinka se dala do kulhání, a když ještě měla hrb, lékárník ji nepoznal a Jedlinku ve svém vlastním županu také ne.

Jen Jirka tam přešlapoval celý vyjukaný. Tak rád by šel na Střelnici s děvčaty. A teď aby tady čučel kdovíjak dlouho!

„Pojď sem,“ volá na malého kluka domovníkova, který se šourá domů. „Tu máš korunu a hlídej! Kdyby šel pacient, přiběhni za mnou na Střelnici, zavoláme slečinky.”

„Hlídat za korunu? Kdepak! To je málo. Lékárník mi dává dvě, když mám špehovat slečinku,” dívá se kluk na pouhou korunu.

„A počkej, lumpe, tak to ty jsi ten uličník…“

„Helejte se, pane, jak mi nedáte tři koruny, řeknu lékárníkovi, že slečinky frnkly a že vy…“

„Tu máš tři koruny a hlídej!“

Kluk si dal říci, zvláště když mu Jirka slíbil pět čerstvých rohlíků — od tatínka pekaře nádavkem.

Pak se Jirka rozběhl ke Střelnici, kde si právě Málinka stahovala hrb a rozzářenými zraky nahlížela do sálu, světlem zalitého, plného květů a zrcadel…

92$

« Tajemná návštěvnice »

Zatím se u lékárny děly divné věci.

Dvě dámy zvoní u vchodu. Malý kluk se jich opatrně táže: „Vy jste, prosím, pacienti? Jestli ano, tedy okamžik, já skočím na Střelnici…“

„Ne, nejsme pacientky. Jdeme jen na návštěvu do lékárny.” „Ach tak,“ oddychl si spokojeně kluk, že nemusí nikam letět. „To račte vedlejším vchodem nahoru. Tam bydlí…“

„Oh, drahé dámy!“ klaní se pan lékárník příchozím. „Že hledáte Málinku? Bydlí dole s kolegyní. Pojďte, dovedu vás. Ta bude mít radost, že jí přijela maminka a sestra! Pojďte.”

Dámy následují lékárníka a maminka — byla to opravdu ona — říká, že se jde na vlastní oči přesvědčit, zda Málinka opravdu je taková divoška, jak pan lékárník píše. Vždyť je to k neuvěření, byla vždy vzorná.

„Počkejte, půjdeme potichounku a poslechnete si za dveřmi. Ne hluk, ale pekelný řev dnes dělají. Na vzdor, že jsem je nepustil drendit!”

„Drendit?” vrtí maminka hlavou a podívá se na Gabru. Všichni jdou po špičkách.

Tiše stanou u dveří pokojíku a naslouchají.

93$

Mamince buší srdce někde až v krku, ale kde nic tu nic. V pokojíčku je ticho jako v kostele.

„Ci fix, kde ty žáby jsou? Či si zas hrají na schovávanou?“

Lékárník zabušil na dveře.

Nic.

„No tak! Bude to? Maminka je tady,“ volá.

Zase nic. Lékárník vzal prudce za kliku a — bylo otevřeno.

Všichni stanuli ve tmě v pokojíčku.

„Slečno farmaceutko, kde jste?“ volá lékárník do tmy.

Kdyby tak lékárník věděl, že Málinka sedí v lóži sálu Střelnice a že Jedlinka se tam kroutí před zrcadlem a kolem nich že je plno mládenců a květů.

„Já rozsvítím,“ volá lékárník.

A když tak učinil, bylo mu, jako by ho někdo do hlavy udeřil.

„Co tohle má znamenat?“ zbledl a jal se hledal děvčata ve skříni, ve všech koutech i pod postelí.

„Takhle že se spustilo moje dítě,” škytá maminka a dívá se celá vyjevená na převrácené židle, rozházené šaty a celý ten nepořádek.

„Mami, hleďte, ty skořápky,” děsí se Málinčina sestra Gabra. „Všechna vejce, co jsme jim poslali, snědly najednou?“ počítá skořápky rozházené po zemi.

Kytara, činky, šaškovská čepice, ty už jen doplňovaly celkový dojem. Tam hrnek, tam smetí a ve skříních na věšácích samé boty.

„Tak lhal jsem vám, milostivá paní, nebo nelhal?“ vstává ze země lékárník. „Jistě utekly!”

Maminka se ještě jednou podívala po tom strašném nepořádku, jako by tomu všemu nechtěla věřit, ale pak si přitiskla na oči šátek a hořce zaplakala.

„To je tak, když člověk pustí dítě samo do světa,” škytá.

Gabra také stojí, jako by jí nohy do země vrazil. Prohlíží převrácený stůl. Bože, co jí to připomíná? Najednou jí padly oči na zrcadlo, na bílý arch papíru zde připevněný a Gabra čte nahlas:

„Tomu se u nás říká nepořádek, pane lékárníku!”

Najednou se rozesměje, a pořád se směje, až lékárník celý trne.

94$

„Už tomu rozumím, mami. Neplačte. Pane lékárníku, že jste dívky huboval, že jste je nazval nepořádnými?”

„Bodejť bych je chválil. Měla jste slyšet ten rámus. Hůl vzít a nařezat, přes koleno ohnout, to by potřebovaly! Proto jsem pozval matku. “

„Mami, ten převrácený stůl, to my jednúc o svatbě také udělali, aby bylo všechno obráceně — mami, smeták ve váze! Mami, kytara! Že si ty žáby dělaly tady taneční v pokojíčku, když je pan lékárník nikam nepustil?”

Maminka si utírá oči a hlesne jen:

„Myslíš?”

„Mně se zdá, že pan lékárník je na ně příliš přísný! Já si myslím, že jste jim měl dopřát tu radost a pustit je do tanečních,” míní Gabra.

„Nakonec to sveďte na mě!” čepýřil se lékárník.

Ještě chvíli vzrušeně rokovali, na čí straně je vina, když se ozvaly tiché kroky.

„Dívky jdou. To jsou ony!”

V pokojíčku se společnost ztišila.

Usmátá Jedlinka s Málinkou vstoupily do dveří, ale kapky krve by se v nich nedořezal. Stojí tu jako pilíř dobrou chvilku.

Málinka však najednou vyjasnila obličej a už letěla do náručí své maminky.

„Mamíííí!” tulí se i s hrbem k mamince a zapomíná na nepořádek kolem sebe, na celý svět i na lékárníka.

„A já jsem vosk?” čepýří se Gabra.

„Gabro! Gabruško!” běží k ní děvče a s obdivem se dívá na sestru. Jak vyrostla! Mladá dáma se z ní stala.

Málinka cítí, jak zůstala proti ní ještě dítětem. Stojí tu v krátkých sukénkách a vyvádí kocoviny jako malé dítě. Vycpaný hrb na zádech!

Strhuje jej opatrně a povídá svým nejdražším:

„Pro Boha vás prosím, zavřete oči. Nedívejte se na ten nepořádek. My jsme jenom tuhle s Jedlinkou…” povídá v hrozných rozpacích.

„Už nic nepovídej. Pochopily jsme,” nedá jí domluvit Gabra. „Já tě přišla pozvat na zásnuby. Budu se vdávat!”

95$

Málinka jen kulí oči. A chtěla přece něco říci na omluvu. Gabra jí nedala.

„Samy jsme všechno poznaly, nic nepovídej. Bylo to na vzdor panu lékárníkovi, viď?“ ukázala na nepořádek.

„Podruhé to nedělej! Pan lékárník uznává, že byl moc přísný. Slíbil, že tě pustí do tanečních. Je to pravda, pane lékárníku, nebo ne?“

Lékárník červená a zase bledne, zuby zatíná a nevnímá nic z toho, co mu Gabra povídá.

Zapíchl oči do Jedlinky a provází ji pohledem, kudy se hne, kde se schovává, tu za Gabru, tu za její maminku.

„Ha! Můj župan! Ha! Ha! Ha!“ skočil k ní jako šelma a vzlykl. „Můj drahocenný župan! Lítá s ním po městě. Že já, blázen, jsem ho tu nechal viset?“ zuří a rve jej z Jedlinky, která v něm byla jako kapucínka. Byl jí až na zem.

„Bere župan — bere všechno! Je to zlodějka,” řítí se s županem do lékárny, hledá klíče, rachotí s nimi, než najde klíčovou dírku u zásuvek, otvírá jednu po druhé a dívá se, zda mu něco nezmizelo. Třebas blok na recepty? Co si na žábách vezme? Štěstí, že sem nedává peníze! Do stolu leze každý zloděj!

Teď mu padly oči — při světle baterky — na psací stůl.

Balíček! Někdo na něj něco nastražil! Rozbaluje jej opatrně. Účty. Jeho účty! Pokladenské recepty! Čte a obalu:

{Nula od nuly pojde - nic jsme do toho nedaly nic za to taky nechceme…}

Chytil se za hlavu a zavyl.

Maminka s Gabrou nevěděly, odkud zvuky pocházejí, od pana lékárníka nebo od okna, kde je slyšet zpěv:

{Slyšte, lidé, naše pění,

zpíváme vám o vězení,

ve kterém tu morous moří

dívenky dvě v krutém hoři.

V každé radosti jim brání,

vždycky s holí na čekání

stojí jako lev

tenhle strašný šéf.}

96$

{Pane šéfe, pozor dejte,

mezi nás se nemíchejte,

znemožní vás mladá chasa,

utrpí tím vaše kasa.

Snášel byste to jen stěží,

na srdci vám kasa leží,

proto žádný hněv,

strašný pane šéf!}

Táborští studenti zpívali nenáviděnému lékárníkovi od srdce. Ten znovu zaúpěl, uplivl si směrem k pokojíčku a zmizel na chodbě.

Tož tak se představil mamince a Gabře.

Kdo vlastně byl větší divoch?

Lékárník, nebo ty dvě farmaceutky?

Maminka to opravdu nemohla poznat.

97$

« Prodloužená »

Maminka se nedala v Táboře zdržet. Pobyla pouze jediný den. U takového divousa. Ubohá Málinka! Nedá si říci — a chce vytrvat.

Nechala jí tady Gabru. Však ty dvě si měly co povídat!

„Vymodlila jsem ti taneční hodiny,“ povídá Gabra druhého dne.

,,To je omyl, Gabro. Já totiž do tanečních — nechci.“

„Co? — Zbláznila ses! Nechceš do tanečních? A proč?“

„Mám lásku,“ zašeptala vroucně Málinka a sepjala ruce.

Teď ztichla Gabra.

„La — lásku? Ty, Málinko?“ Dívala se s největším překvapením na sestru. „A kdo to je?“

„Pán, který miluje orchideje,“ vydechla Málinka.

„Počkej, to je málo! Kdo je to, co je, čím je a vůbec, co je to zač?“

„Miluje všecky květiny a je básník. Má dvě tetičky ..

„Jezuskote, Málinko, vzpamatuj se. Čím je, kde je zaměstnaný?“

„Já nevím. Vím jen, že jenom s ním mohu být šťastná…“

„Počkej, počkej, má kromě těch tet aspoň nějaký statek?“

98$

Málinka se na chvíli odmlčela. Pak se něžně usmála a zašeptala:

,,Má statek. A jak veliký!“

„A kde, kde, člověče?”

,,Tady,“ položila si Málinka ruku na srdce. „Tady má ten nejkrásnější statek na světě!”

„Ale už dost,“ křikla na ni Gabra. „Lezeš do něčeho, a nevíš do čeho. Tady odtud se ti to vykouří,” přitom si zase ona ukázala na srdce, „a z čeho budete živi? Copak na básně se někdo žení? Buď musí mít dobré zaměstnání, nebo majetek…“

„Milá Gabro, já nehledám jen manžela a existenci, já hledám svůj úkol. Cítím někdy tak dobře, tak jistě, že mám jakési poslání na tomto světě. Osud se musí naplnit. Snad jsou to ty dvě tetičky, dvě stařenky, které chce Pán Bůh na stará kolena svěřit někomu, kdo by je měl rád a byl na ně hodný…“

„Nemluv, nemluv! Už ani slovo! Co je ti do cizích tetek! Honem mně pověz, kde ten tvůj ženich je. Já s ním promluvím múdré slovo.”

„Kde je můj ženich?” zasnívá se opět Málinka. „Kde je, to já, milá Gabro, nevím. Ale myslím, že v zemi, kde se pnou liány a na vysokých stromech rozkvétají nejkrásnější orchideje, živené vlhkým vzduchem a slunečními paprsky…”

„A — jak dlouho máte tu známost?”

„Půl hodiny tady byl.”

Gabra viděla, že z Málinky nedostane kloudného slova a že je v tom Málinka až po uši a že ona, Gabra, ji musí z toho vytáhnout.

„Tak se mi zdá, že je to nějaká nahodilá známost z lékárny. Recept, než se udělá, trvá asi půl hodiny. Mám pravdu nebo nemám?”

„Ano, znám ho z lékárny. Mezi étery a uschlými květy vyrostla naše láska. Měl v ruce orchidej…“

„A zná ho lékárník?”

„Jestli ho zná? Je to jeho přítel!”

Gabra si oddychla. Konečně stopa!

„A řekl ti, že si tě vezme?”

„Tohle mi řekl!” zazářila Málinka a podala Gabře lístek, který stále nosila za ňadry jako talisman.

99$

Gabra obrací nedůvěřivě pohlednici na všecky strany a pak čte:

{Rp.

Trochu Aquae Dei,

vůně orchidejí.

Pozdrav z cizí země,

Neztratíte se mně?

Dr. Čas}

„A více ti nikdy neřekl?“ ptala se Gabra dále.

„Tohle přece stačí. Odejel…“

„Málinko, ty jsi fantom!“ zamávala spokojeně Gabra lístkem a dala Málince pusu.

Málince je všechno jedno, čím ji lidé nazývají, jestli podle nich fantom je nebo není. Našla hlubokou duši a té věří. Taková duše nezklame. Kdyby deset Jirků okolo ní skákalo, čtyři černí a pět bílých, ani to s ní nehne. Počká na svého neznámého přítele a do tanečních — nepůjde.

„Pane lékárníku, pane lékárníku,“ volá Gabra líbezným hláskem šéfa, sotva uslyšela jeho kroky. „Pojďte se na nás podívat.“

Když hezká dívka pana lékárníka tak pěkně zvala, nasadil laskavý výraz obličeje, celý se rozjasnil a vstoupil do pokoje.

„Pane lékárníku, prosím vás, pomozte mi,“ žadoní usměvavě Gabra.

„Ale rád, z duše rád,“ nabízí se lékárník, jako kdyby z něho všechna lakomost a zloba spadla.

Málinka se na něj dívá a mračí se. Falešník! myslí si znechucena. Jak se protivně usmívá! Že se k němu Gabra raději neotočí zády! Málinka se odvrátila k oknu.

A hle, jak smutný průvod jde kolem! Družičky okolo rakve s kytičkami v rukou — pohřeb děťátka. Pozůstalí pláčou. Průvod jde a Málince se srdce naplnilo nepoznanou bolestí.

„Prý má naše Málinka známost, je to pravda?“

Lékárník se zarazil.

„Ne — o tom nic nevím. A kdo je ten nešťastník?“

„Prý jakýsi váš přítel — botanik či co, Málinka mu říká pán s orchidejí.“

100$

Lékárník se ještě více zarazil.

,,To není možné.“

„Podívejte se… Je to prý lístek od něho. Znáte jeho rukopis?”

„Znám, ale…“

Lékárník bere lístek do ruky, zvážní, brýle si nasadí a čte. Najednou mu blýskne v očích cosi zlého.

„Počkejte — srovnáme to.“

Utíká nahoru do svého bytu a v minutce se vrací s dopisem. Porovnává obálku s lístkem a pak říká:

„Ne, ne — to není on. Takhle píše Krušina,” a ukazuje Gabře obálku.

„Kdepak, Krušina, takový pořádný člověk. To si z naší farmaceutky někdo pěkně vystřelil! Cha, cha…“ rozchechtá se. „Vystřelil. Vždyť jsem jí sám lístek dával, poznal bych písmo, cha, cha…“

Málinka u okna strnula. Neohlíží se a podobá se soše. Jako by z ní život unikal. Pohřební průvod právě přešel, trousí se už jen poslední lidé. Vše mizí jako ten Málinčin sen.

Najednou se ozval od okna srdcelomný pláč.

„To není pravda. Vy lžete!”

„Málinko, proboha, mlč,” bere ji sestra do náruče. „To si ogaři všelijaké legrace vymýšlajú,” spustila na ni rodným moravským nářečím. „Víš, všelijaké lístky jsme aj my psaly, aj dostávaly.”

„Krušina je pořádný člověk,” hlásí se k slovu lékárník. „A není žádný mladík. Člověk víc jak třicetiletý nebásní na každém lístku.”

Málinka už neposlouchala. Je jí jak těm pozůstalým na pohřbu. Je jí jak té smutné mamince, která ztratila všecko. Opírá se o Gabřino rameno a pláče.

„Už dost, Málinko. Zmýlená neplatí,” hladí ji Gabra. „Půjdeš do tanečních a najdeš si mládenečka, ó jé! Máte tu hospodářskou akademii, a to by bylo hezké, aby se tam nenašel pro tebe nějaký černovlasý šohaj!”

„Blonďáci tam jsou také,” doškytává Málinka. „Můžeš si nějakého vybrat.”

101$

„Tak vidíš,“ zamlouvá Gabra Málinčinu poznámku a má radost. Snad to nebude tak zlé.

„A teď připravíme šaty. Vezmeš si ty bleděmodré s kytičkami, ty ti nejlépe sluší. A já budu tvoje garde.“

Zatím však musila Málinka do lékárny. Jedlinka měla dnes volno a Málinka neměla při práci čas myslit na vlastní bolest.

Bylo tak dobře. Do večera jí oči oschly, jen tváře zůstaly rudé.

Zatím Gabra připravovala Málinku, a než laborant zavřel lékárnu, ležely na posteli nadýchané šatičky jako z pohádky.

Jak modrý obláček vypadala malá farmaceutka, když ji Gabra ustrojila. Modrá barva jí odjakživa nejlépe slušela, měla ji i ve vlasech. Červené tváře zapadly do modrého rámečku, jenom ty oči měla stále jaksi nepřítomné.

Ale to se v tom houfu dívek lehko ztratí. Kdopak si honem všimne očí! O jedno bolavé srdíčko víc nebo míň, to je světu jedno.

„Ty všechny dcerky sú zadané na všecky kúsky, hlavně na první, a já ani na jeden,“ hlásila Gabře, když se blížily k Střelnici.

„Nechť! V našem rodě odjakživa byla děvčata vždycky na dračku.”

A měla pravdu.

Rozsvětlená hala, ozářené schodiště obejmuly přátelsky Málinku. Záplava květin, chvojí, nastrojení mládenci jak by k ní volali: Čekáme na tebe, Málinko, nevyhýbej se zlatému mládí. Je jen jednou, jedenkrát!

Až na schodiště jí běžel vstříc Jirka a zadal si ji na první taneček. A již tu byl akademik černý a akademik bílý, studenti hospodářské akademie, a než došla Málinka do rozzářeného sálu, byla zadána na všecky kousky, na besedu i na příští hodinu. Rozhlédla se sálem plným květin a zrcadel, kde promenovaly nastrojené páry, kde to bylo, jako by růží nasázel. Té chvíle prolnula jí čistá radost z vlastního mládí, z celé té krásy a cítila se šťastná.

Krásné byly i gardedámy v lóžích, kam usedla i Gabra.

Když se potom z ozdobené galerie ozvala radostná hudba slavného kapelníka z Mrzenů a spustila pochod komediantů

102$

z Prodané nevěsty, s Málinkou se zatočil svět. Zahlédla se letmo v zrcadle a sama ze sebe měla radost.

Valčík vystřídala polka, mazurka a beseda. To už tancovala i Gabra. Kdepak by mládenci nechali takovou mladou gardedámu v lóži. Došli si pro ni a už zůstala v kole. Leč Gabra stále pozorovala Málinku a radostně počítala:

Pětadvacet mládenců za jeden kúsek pro ni přišlo. To by v tom byl čert, aby si některého z nich nevybrala!

Nejvíce chodil pro Málinku Jirka, ale sotva se s ní otočil, už tu byl Váša, černovlasý akademik, kterému se Málinka tolik líbila. A sotva jí řekl několik slov, přebral mu ji Jožka, světlovlasý hospodář, a tuze nerad ji za chvíli dával profesorovi, který bydlil naproti lékárně a který tu měl dozor.

A tak to šlo stále, z ruky do ruky, a Jirka se zlobil, neboť si umínil stůj co stůj v těchto tanečních konečně Málince říci, čím mu srdce přetéká a co neměl možnost dosud vyslovit.

Na Střelnici bývá hodně mládenců. Mnoho jich stojí na ostrově pod lustrem, a bývá tu i hodně dívek, které se snad trochu na ty cizí tanečnice zlobí.

Ale nemusíte se zlobit, děvčata! Já vám žádného nepřeberu. Nevidím tu nikoho, kdo by byl jako můj přítel, který je tak daleko. Nikdo nemá tak rád květy, za celý večer neslyším ani jednu tak krásnou větu, jakých on mnoho pověděl za chvilinku. Je mu tu vůbec někdo podobný?

Málinka se rozhlíží sálem. Světlovlasý Jožka, se kterým tančí, má duši, to Málinka ví. Mluví o svém hospodářství s něhou, má modré oči jako Krušina, a těší se na svůj příští život na statku.

„Mám jedinou sestru a bojím se, že brzy odejde. U nás je krásný život. Polní práce se odbudou a pak jsou zábavy. Posvícení, muziky a cesta do divadla — do Hodonína. Zabalili bychom se do přikrývek, do kožichů — a na saních — hyjé, koníčky, jedeme. Rolničky zvoní…“

A tu bere mladému statkáři tanečnici Jirka.

„To je řečí, to je řečí! Mě byste tak neposlouchala,” povídá popuzeně Málince, která právě přemítala, který z těch mladých statkářů je Krušinoví nejpodobnější. Každý má z něho něco, ale

103$

celý Krušina není ani jeden z nich.

„Citrón pro vás piplám ze semínka, svatojánský chléb mi už pučí a kaktus, který nám letos poprvé pokvete, vykvete pro vás…“ povídá usmířeně a usměje se na děvče.

Ten je mu nejpodobnější! uznává Málinka. Ale je vzdorovitý. Hněvá se pořád pro nic za nic. Ale květinky má rád!

,,S dovolením, prosím,” kloní se před Málinkou černovlasý Váša.

„Vždycky lezeš, když nemáš… tuze nerad předává mu Jirka Málinku.

Ale dlouho mu ji nenechal!

V minutce stál zase před nimi a žadonil:

„Smím prosit?“

Teď se zaškaredil Váša. A tak to dělali mládenci jeden druhému tak dlouho, až přišel jiný, třetí.

Jirka se k slovu nedostal, přes všechnu svou vůli. Jak začal řeč o fialkách a o lásce, už tu byl ten černý sedlák z Moravy — a vše mu zkazil.

Nakonec se Jirka dopálil, pohodil rameny a dělal furianta. Pro jiná děvčata chodil a slíbil jedné, která stála hned vedle Málinky, pro příští hodinu kytici čerstvých karafiátů.

Není jako Krušina! zavrtěla hlavou farmaceutka. A myslila jsem, bláhová, ten že mu je nejbližší. A zatím je mu nejdál…

Statkář Váša byl rád. Sok — Jirka — se neukazoval, a když, tedy si furiantsky pohvizdoval, zrovna jako by Málinku neviděl.

Vášovi poskočilo srdce, a když tancovali čtverylku a měl možnost déle s Málinkou se točit, poprosil ji, aby mu věnovala o přestávce chvilku času.

Málinka si ho pozorně prohlížela. Je Krušinoví podobný? Je vážný, ale energičtější. Bude to dobrý člověk. Ale trochu přísný… Na statku to tak musí být.

Mládenec přemýšlí. Málince vše, co má na srdci, poví. Promenují vyzdobenými síněmi Střelnice a Málinka přemýšlí. Jakpak by to vypadalo, kdyby ona byla selkou?

Určitě by se jí to líbilo. Cesta mezi rozkvetlými poli, modlitba za úrodu u kapličky. Ve stáji zdravé koně, hříbata, a ve chlévě čisté kravičky. Vždycky by na ni zabučely, kdyby mezi ně vešla.

104$

Však ona by je měla ráda! Ublížit by jim nedala! A co když taková kravička zestárne? To se prodá? Vždyť by šla na porážku!

Málinka se zachvěla. Příliš dobrá selka by z ní nebyla. Což teprve, kdyby byla zabijačka. Ty kanibalské hody, na něž se pozve celé příbuzenstvo, a jí se podbradek prasátka, které bylo hospodyni uvyklé a které jí věřilo.

Nechci být selkou, bránil se v ní každý nerv. Mezi rozjásanými tvářemi si Málinka najednou připadala sama. A bylo jí smutno, až k pláči. Což opravdu pro ni nikde na světě štěstí nekvete?

Pohlédla na svého tanečníka. Také byl celý nesvůj a zdál se Málince zasmušilý.

Váša chce mluvit, a nemůže. Málinka by naslouchala, ale nemá čemu.

„Copak se vám stalo? Na co myslíte?“ zeptala se posléze.

Váša chvilku mlčí.

„Kvůli vám opouštím toto děvče,“ a vytáhne z kapsy obrázek.

„Trochu mě tíží svědomí,“ zpovídá se. Málinka bere udiveně obrázek do ruky a dívá se. Dlouho se dívá.

A tak jí při tom jdou hlavou myšlenky. Pojednou ji však zaplavila vlna radosti.

Co když tato dívka znamená osud? Jak že to napsal její neznámý přítel?… Neztratíte se mně?

Málinka se ti, Jene Krušino, neztratí! Osud je při tobě.

„Vášo! Nemůžete zklamat to hezké děvče! Jste charakterní člověk a jen pro ni musí být ve vašem srdci místo,“ povídá pevně Málinka. „Vraťte se k ní!“

„Dlouho jsem si to myslil,“ vzdychá upřímně hoch. „Ale jak jsem poznal vás ..

Promenáda opět začíná. Světlovlasý Jožka si přiběhl pro farmaceutku. Velice o ni stál a byl pln ideálů, jaký že z něho bude jednou statkář…

Tančil s Málinkou a pořád vyprávěl. Nejvíce o svém tatínkovi. Asi na něho mnoho myslil.

„Otec je přísný, chytrý a houževnatý. Jmenuje se Vavřinec a je pyšný na svůj stav,“ povídá, a podíval se po očku na Málinku. Pak se zamyslil.

105$

Málinka také. Představuje si toho sedláka Vavřince z Moravy, statného a přísného, vidí v duchu jeho pohyby, rozkládání rukama, slyší něžná slova Jožkova, ale pak jako by slyšela tatínka mluvit:

Zbláznil ses? Holku s latinskou školou sis vybral? Bez věna? K nám do statku? Křehotinku nějakou? Pro parádu ji nepotřebujeme!

Byla ráda, když před ní stanul cizí mládenec. Taneční vír, hlučící sál a svižná polka ji opět uchvátily.

Celá se usmívala, když se vracely domů. Gabra z ní měla radost a v šeru pouliční lampy se ptala :

„Že to bylo hezké?“

„Bylo,“ souhlasila Málinka a šťastně se usmála.

„Nu a našla jsi tam svoje štěstí?“ tázala se Gabra.

„Oh jé, a jak veliké,“ zasnila se Málinka. „Poznala jsem, že nikdo nikdy mi nebude bližší než pán s orchidejí. Přítel, který mi poslal lísteček. Byl od něho. Vím to a věřím v to.“

Málinka si položila ruku na srdce, na místečko, kde přes všechny překážky a zlobu světa dřímal lísteček z daleké cesty a stal se jí talismanem…

106$

« Vesnička pod Šumavou »

V mlhách na kopečku spí a spí, jako by se ani probudit nechtěla. Není ji vůbec vidět. A dole pod ní v údolí — u jejích nohou — tolik krásy, tolik slunečního jasu! Hořákovské růže v zámecké zahradě rozkvetly zimní nádherou a v záři sluneční svítí přerozmanitými barvami jako v červnu. Z mlh se vyloupla už i čachrovská krypta a svítí bělostí v tom slunečním dnu z lesní stráně jako osamělý poutník. Hledí vyrovnaně, skoro vesele, jako by se těšila na jaro. Nikdo by neřekl, že v té utěšené kapličce spí čachrovští páni již dlouhá léta, ukládajíce se sem pod vysoké borovice doprostřed vlastních lánů, aby naplnili slova Písma svatého: Člověče, prach jsi a v prach se obrátíš. V prach vlastní země.

Bílou silnicí ujíždějí sáně tažené štíhlými koňmi. A v záplavě přikrývek jen nosík do třpytivého mrazu vystrkuje — Málinka.

Jede, jede silnicí a tuze se těší — na Gabřiny zásnuby.

Když už ten Čachr o v konečně bude? Ani jej nevidí. Ani věžičku. Jen kopule bílých par zahaluje vršek, kde tuší svoji vesničku. Vesničku pod Šumavou. Zamilovala si ji Gabra, maminka, a všichni ostatní. Je taková krásná ve své chýši, s věžičkou u kostela, přilehlou školou, zámkem a chalupami mezi stráněmi a lesy, jen ji vymalovat.

107$

Zas Málinka vyhlédla.

Teď vidí po pravé straně Březí, i to se už prodralo z mlh. Vidí starý zámek, který vypadá spíš jako městský dům, rybník a celé údolí. Tudy odbočuje cesta do Strážova. Tam se také jednou podívá, ale až v létě.

Teď Málinka vjede do mlh a raději zavře oči. A až je otevře, bude v Čachrově, u maminky. Saně ubíhají a rolničky zvoní. Starý kočí Fronc práskl bičem a povídá typickým šumavským zpěvným nářečím:

„A copa že slečinka spí, když je tak krásně? Copa to?“

Málinka otevřela oči.

Kde jsou mlhy? Jako na povel, jen co Fronc bičem prásknul — byly ty tam! Vznášely se kamsi vzhůru a malovaly hrady daleko na obzoru. A nad Málinkou zazářilo slunéčko a probudilo celý kraj.

Sáně ubíhají kolem Jandovic paseky, kde v létě bývá tolik jahod, míjejí cestičku, která vede ke svaté Anně a ke studánce. Málinka vidí i borovici, kde přebýval slepý had a kam mu lidé nosili jídlo. Zatočili kolem lesíčka a koně se dali do klusu. Ucítili domov.

Už vidí Čachrov! Věžičku kostela, bílá stavení, zámek. Jak majestátně rozpíná svá ramena na obě strany! Má dvě věže.

V pozadí špýchar s černou střechou — stará tvrz. Vše je obklopeno parkem a bílou zdí. A širé lány kolem. To všechno patří k panství.

Všecko — i stromy, které lemují silnici, kudy Málinka ujíždí. Však je sám Toníček sázel. Jsou ještě mladé, Bože můj, kdo bude sklízet ovoce?

Již vjíždějí do vesničky. Zleva škola, za ní chrám Páně. Po pravé straně kovárna a pak dva rybníčky jako jasné oči. A na nich kluci, tu na bruslích, tu v dřevácích, jak právě co který měl. A výskotu a jásotu jako všude mezi dětmi.

Projeli branou a už jsou v průjezdě. Vybíhá maminka, Jenda, Gabra, Véna, Ludva, Lidunka i sestra Valča se svým manželem Fanoušem, všichni ti drazí a milí, jak na ně Málinka vždycky tolik vzpomíná. Sešli se tu na slavné zásnuby. Vítají se, líbají, objímají, a maminka, když dost už svou nejmladší dcerku pocelova-108$

la, nahlíží zpět do vozu a všecka pojednou ustaraná povídá:

„A kde zůstal Toníček?”

„Toníček? Já nevím?” povídá Málinka překvapeně. „Copak měl přijet?”

„No právě, a také tímhle vlakem. Byli byste přijeli spolu,” znovu se maminka dívala do saní a pak na kočího a na všechny strany, a když viděla, že Toníčka nikde nevyhlédne, zvedla oči k nebi, lomila rukama a hořekovala:

„Co já si s tím prasetem počnu!”

Málinka stojí jako zkoprnělá. Co takové řeči mají znamenat?

Však ji Gabra žďuchla loktem a honem vysvětlovala:

„To máš tak. Máme na tu slávu zabijačku. A měli jsme počkat na Toníčka a maminka ho chtěla hned uctít jaternicemi, a tak zabíjeli včera — a teď Toník nikde.”

„Co já si s tím prasetem počnu? Co já si jen počnu?” lamentuje maminka a je jí ze všeho do pláče.

„Mami, nekažte zásnuby,” domlouvá jí Gabra. „Vezmem si pár jitrnic a bude to. Ostatní dejte k ledu. Hlavně, když jsme napekli dost cukroví!”

„K ledu! Ono se řekne k ledu. To už není to! Toník chtěl být právě při všem…”

Malé děti, Jenda s Lidunkou, když viděly, že s dospělými není řeč, vytratily se a že si budou hrát na zabijačku.

„Mami, pojďte domů,” pobízí Gabra maminku, neboť Véna tu už obchází s kytkou za zády a chce oficiálně požádat maminku o ruku své znejmilejší.

Co měla maminka dělat? Otřela si slzy a s těžkou hlavou kráčela domů — do síně a za ní celé procesí: Fanouš, Valča, Ludva, Gabra, Málinka a Véna s kytkou.

A procesí šlo a šlo za maminkou a Málinka si povídala: Náš tatínek byl jedináček, a co nás je! To by byla škoda, kdyby si nebyl vzal naši maminku! Až jí srdce poskočilo, že je jich tolik, a co jich ještě bude, až se všichni ožení, provdají a maminka bude moc a mockrát babičkou.

Za té úvahy vešli do prostorné kuchyně a pak do maminčina pokojíčku, kde Málinka ke své nesmírné radosti objevila starý divan, na kterém doma spávala, i s háčkovanou bílou pokrýv-109$

kou, kterou děti nikdy nesměly ušpinit, i když jich bylo tolik. Maminka tu měla svůj veliký stůl, postel i s přikrývkou jako Málinka doma, a nad ní dva obrazy: Panna Maria bolestná a Kristus na Olivetské hoře.

Co se na ty zahnědlé obrazy Málinka doma nadívala! A zas jsou tady, v maminčině pokojíčku.

Teď jdou do jídelny.

Hle, hle! Komenský! Zase visel na hlavní zdi a pohlížel na Málinku, kudy se hnula. Stojí dojata a Fanoušek povídá:

„Ta Málinka, ta vyrostla. Však ji ani starý Komenský poznat nemůže.“

Málince bylo z toho nějak do pláče. Komenský! Komenský! Je všude s nimi. Viděl ji jako malé děvčátko a teď už jako farmaceutku. Gabra se mu před očima proměnila v nevěstu a z maminky je babička…

„Je patronem nás všech,” řekl vážně Fanoušek, sám taky učitel.

Celá rodina vzhlédla k obrazu.

„I zatrolený Jenda,” hubovala maminka. „Očepéřil kus rámu. Nic ten chlapec nenechá na pokoji, všade vyleze!”

Spěchá, aby přitloukla natržený starý rám.

„Pojďme ven,” vzal Fanouš Valču za ruku. „Véna se třebas upejpá, když je nás tu tolik.”

Podíval se na svého příštího švagra, který vzhlížel k učiteli ze starého obrazu už také jako ke svému patronovi…

Véna si utřel oči a povídá Gabře:

„Připrav maminku!”

Gabra se nejdřív na všechny pomračila, to aby šli ven, a pak tahala maminku za zástěru:

„No tak, mami, Véna už chce začít!”

Maminka se rozhlédla pokojem, podívá se na Vénu, a v té chvíli si zase uvědomila, že tu není Toníček. A měl by tu být.

„Nešťastná zabijačka! Ubohý vepřík! Co já si jen počnu!” hořekovala.

Ale měla to marné. Véna byl už u ní, kytku jí stavěl před oči a vzdychal :

„Dáte mi Gabrušku?”

„A copak to musí být dnes? Co kdybychom to odložili a pře—

110$

ce dali to prasátko k ledu?“ odpovídá rozrušená maminka.

„Ach, když já bych ji chtěl už dnes,“ vzlykl Véna a utíral si oči.

„Ale když tu musí být Toníček! Proč já jsem to prase dala zabíjet…“

„Mami, tak už nic nepovídejte, dejte nám požehnání! Čuníka dáme k ledu a bude to. No tak! Vezmeme si cukroví,“ čepýřila se Gabra.

„Tak teda s Pánem Bohem!“ mávla nad Vénou maminka oběma rukama. „A pojďte mi pomoci nosit na led.“

Véna si poskočil, popadl Gabru, dal jí štípanou pusu a šel nosit na led, do pivovaru, který měli hned za zámkem.

Slavné pivečko čachrovské! A když tu zabijačku na led nosili, při tom se i napili a bylo jim tuze veselo.

Zatím Ludvička povídá Málince:

„Ani se neptáš, kde je to překvapení, jak jsme ti psali?“ a tvářila se tajemně a blaženě.

„Tady je všechno tajemné — samé překvapení,“ povídá Málinka a usmívá se.

„Jen pojď se mnou! To největší tě teprve čeká,” řekla Ludva a vedla sestru nahoru do ložnice. Málinka jde bílými zámeckými schody jako princezna a myslí si, jestli tu také chodívaly opravdové princezny?

Pak vidí předlouhou širokou chodbu a u jedněch dveří se sestra zastaví.

Málinka také. A také maminka, která si za nimi pospíšila.

Za dveřmi ložnice je slyšet nějaký ruch.

„No tak, kde je ten vepšík?“ žvatlá dětský hlásek.

„Na, vem si palici — já jsem řezník!“ slyšely chlapecký hlas.

Co tam děti dělají? Maminka tu chvíli vrazila dovnitř a za ní ostatní.

Hle, dětská postýlka a na ní malé pacholátko a poblíž jejich malý Honza s dětskou kudlou v ruce a malá Lída — s paličkou.

Palička je těžká a Lída ji sotva táhne.

„My si hrajeme na žabijačku,“ hlásí mamince. „Jenda je žežník…“

„Ježíši Kriste,“ hořekovala matka a popadla Jendu, přehnula

111$

si ho přes koleno a naplácala ,,řezníkovi” přes kalhoty, co se do něho vešlo.

Ludva nemohla ze sebe vypravit ani slova. Stála tu bílá jako smrt a jen se vyjeveně dívala.

„Tyhle děti!” vzdychla posléze maminka a rozplakala se.

„Čí je to krásné děťátko?” zašeptala Málinka a hleděla na malou belenku — dětskou postýlku — kde sladce dřímalo plavovlasé pacholátko.

„To je náš Míša!“ vzlykala hrdě Ludva a vnořila svou černou hlavu k malému blonďáčkovi. „To je to překvapení! Bože, kdyby mu děti ublížily — Bože můj! Míšenko! Otíčku!”

„Dyť já nic, já bych nežezal, já nejsu hlúpý,“ hájí se Jenda.

„Ven! Nechoď mi na oči,” naplácala mu maminka znovu a vystrčila kluka ze dveří. „Vem Lidunku za ruku a jdi s ní dolů. Tam počkejte! Za trest nedostanete ani kousíček cukroví.”

Provinilci šli ruku v ruce dolů a Jenda se zle mračil.

„Já jsem nic neudělal,” brání se.

Málinka je zaražená, ale zvědavost všechno přemůže. Jandovi mají Přemysla Otakara!

A jak krásné dítě to je! Pusinku má jako panenka a zlaté kučeravé vlásky už v peřince. Jako malé Jezulátko.

Ludva už se utišila a chová svého synáčka v loktech.

Pak ho Málince ještě rozbalily, ukázaly, jak má krásné tělíčko, a Málinka tvrdila, že je to tuze krásný chlapeček.

Pak s ní Ludva prošla všechny pokoje, dívaly se okny do širého kraje a Málinka byla jako v novém světě. V čarchovském zámku se jí nesmírně líbilo.

Jen maminka neměla nahoře stání. Sešla dolů za dětmi, a uspokojila se teprve, když viděla, že se právě vrátily z venku do pokoje a hezky si hrají.

„My si hrajeme na bábu a na dědka,“ chlubí se Lída.

„No, to můžete,“ říká uspokojeně maminka. Pak teprve šla strojit stůl.

Celá rodinka se sešla a zasedla k prostřenému stolu. Jaterničky přece jen byly, pivo, čaj, koláče, a nakonec šla maminka pro cukroví a Ludvička pro černou kávu.

Nějak dlouho se nevracela, a přišla s prázdnou mísou. Byla nějaká pobledlá a ptala se třaslavým hlasem:

112$

„Kam jste dali to cukroví z mísy?“

Ale nikdo nic nevěděl.

Tu se začala maminka otáčet po Jendovi.

Seděl u malého stolečku s Lídou a pil a pil.

„Jendo! Kde je cukroví?“ zahromovala na něho.

„Já papal a pořád papal a Lída papala a kluci venku papali,“ přiznával se Jenda. „Já byl dědek a přijela mi bába a vňuci…“ Dal se do breku.

Maminka už neříkala nic. Položila prázdnou mísu na stůl a rozplakala se taky.

„Takové krásné kremrole a piškotová bábovka a co jich bylo,” naříkala. „To jsou pěkné zásnuby! Zabijačka nadarmo, kremrole pryč a Toník mě vyhubuje.”

„I nevyhubuje, maminko,” smál se ve dveřích doktor Janda, veselý, usměvavý, s balíčky v rukou. Už hezkou chvíli rodinu pozoroval a poslouchal a byl tuze veselý z toho, jak dětem chutnalo. A jak že se hraje na bábu a na dědka?

S příchodem Toníčka nejvíc vyjasnila tváře maminka. Už věděla, co si s prasetem počne.

„Pojďte všichni k ledu! Přinesem to nazpátek.”

Fanouš a Véna nosili a ženy znovu chystaly na stůl. Jedli, pili, hodovali, a nejen zabijačku. Toník přivezl z Prahy mnohé vzácnosti, jak to míval ve zvyku — předobré cukroví a ovoce, ananas, datle, měkké hrušky a banány.

Ty nejvíce malému Jendovi chutnaly.

„Nic by neměl dostat. Leda vařečkou,” hrozila mu maminka, a už už chtěla všechno vykládat!

Ludvička jí nedala: „Ještě bychom dostaly, že jsme děti špatně hlídaly.”

Jenda něco slyšel a šeptal mamince:

„Iť já nejsu tak hlúpý, já bych nežezal kudlú. Copa si to, mámo, myslíš? To byla jen hra.”

„Z hračky bývají plačky,” pohrozila mu maminka, ale nakonec se s ním přece jen udobřila.

To byl Jenda rád! Kudlu už nechce ani vidět! Ale Málince ukáže, jakého mají kohouta. Toníček ho dostal v Praze od jedné pacientky z Pankráce. A je tak krotký!

113$

„A říkáme mu Pankrác. “

„Teď hajá v komoře, má zlomenou nožku, maminka ho léčí.“

„Dobře, žes připomněl kohouta Pankráce,“ křičí Toník z jídelny. „Málinka, až udělá tirocinální zkoušku a stane se sustentantkou farmacie, půjde do Prahy do místa. Bude v lékárně na Pankráci.“

„Na Pankráci?“ opáčila Málinka. „A proč ne někde jinde?“

„Protože pankrácký lékárník je můj dobrý přítel a dobrý člověk.“

Málince lítost sevřela hrdlo. Proč má jít zrovna na Pankrác? Nebo ji tam posílá osud? Zadumala se.

„Vidíš kohoutka?“ volá ji Jenda. „A tady jsou dva psíci, Flik a Flop.“

Psi spali a potili se pod kamny, neboť měli rýmu a dostali od „babičky“ aspirin.

„Ukážu ti ještě starého Maršla,“ vedl Málinku ke konírnám.

„Vidíš, ten malovaný, to je on.“

V koutě stál kůň grošák — žlutohnědý s delší srstí, opravdu jiný než ostatní. Takový celý pohádkový.

Málinka vstoupila do stáje, kde stála řada koní.

„Nechoď tam, Jula kope,“ napomínal ji Jenda.

Ó, moc dobře znal koníčky!

Všichni tu měli krásný život! Véna tu bude učitelem, Gabra bude šťastna.

Večer poznala Málinka i celou čachrovskou společnost. Jak jinak oslavit zásnuby než u muziky?

Čachrovská muzika! Tudlu, tudlu, tu, tutu — hraje flétna, trarara, trarará — jásá trumpeta, hvízdá klarinet, zvučí housličky, bručí basa a hezky po staročesku.

Když si náš dědeček babičku bral — tudlu, tudlu — babička plakala, dědek se smál… Teď se ozvala basa. A zas zněly nástroje dohromady.

U chalupských je strop nízký, párů plno a zdá se, že je tu hlava na hlavě.

Všechno se točí do kolečka. Mladí, staří, pan poštmistr, slečna řídících, páni učitelé i pan farář.

Proč jen si vybral k tanci zrovna Málinku? Gabra se točí ja—

114$

ko vřetýnko s pantátou Ševcojc, neboť Véna netančí. Nemůže! Jak by mohl, když hraje mezi muzikanty klarinet?

Ale také na něj došlo. To když pantáta Ševcojc za něho vzal klarinet a muzikanti zahráli: Vesničko má pod Šumavou…

To si zatancovali s Gábinkou sólo. Tuze jim to slušelo! Usmívali se blaženě. Jak by ne? Vždyť byli ženich s nevěstou…

Bylo kolem půlnoci. Kolem Málinky se kupilo plno mládenců, nutili ji do tance, ale ona již začínala mít všeho dost. Uprostřed veselí ji přepadlo zase takové smutno, že všeho nechala, vytratila se a běžela za maminkou.

„Prosím vás, maminko, povězte mi, budu já také jednou šťastná? Já myslím, že asi ne. Najednou se mi zdá všechno marnost nad marnost, že všechno je jen klam, a přepadne mě smutek. Řekněte, maminko, mohu být šťastná?“

„Určitě, děvenko. Jen co ti přijde do cesty ten pravý. Copak se ti o muzice žádný mládenec nelíbil?“

„Jsou hezcí, ale…“

„Copak ale…?“

„Ale žádný nemluví tak jako můj neznámý přítel.“

„Ach, to je ten pán ..

„Ano, pán — s orchidejí…“

„Milá děvenko. Kdo ví, jak dlouho na něj budeš čekat. Kdo ví, kde je — a myslí-li vůbec na tebe.“

Málinka se zamyslila.

„Maminko, jak dlouho jste čekala na tatínka?“

„Dva roky,“ zněla odpověď.

Málinka si spočítala na prstech, kolik měsíců ještě schází do dvou let, co poznala svého neznámého přítele, povzdychla si a povídá:

„Tak já také ještě počkám.“

Pak teprve šly spát. Ale ne na dlouho. Ve čtyři hodiny jel vlak a do stanice Běšiny to bylo — třeba saněmi — víc jak půl hodiny. „Copak ti pan lékárník nemohl dát dva dny prázdno?“ „Žádné prázdno mi nedal. Směla jsem si pouze vybrat dvě volná odpůldne dohromady. A ráno v osm hodin musím už stát za tárou ve službě.“

„Život ti dal těžké povolání, Málinko.“

115$

,,Zlého šéfa, ale výbornou praxi,“ dodává Málinka a snaží se usnout.

Netrvalo dlouho a opět kočár ubíhá silnicí k Čachrovu, ale dnes už mezi zelenými lučinami a kvítím.

Hořákov se topí v záplavě slunce, svítí i krypta jako na pozdrav. Březí vykukuje z údolíčka. Jen Čachrov má hlavu v závojích jako nevěsta Gabra, kterou si dnes povede Venoušek k oltáři.

Kočár mizí v mlhách a zase se vrací — to k druhému vlaku. Přijede opět Fanoušek i Valča, všecky možné tetičky a strýčkové, i paní profesorka a mnoho kamarádek z dětských let a hlavně Málinka.

Desetikorunu po desetikoruně — svůj měsíční příjem — si střádala a koupila si na tu slávu růžové hedvábné šaty.

Kočár s Málinkou ujíždí rozkvetlou přírodou a Málinka sama, jako ten kvíteček, se tiše modlí:

Pane Bože, dej, ať je Gabra šťastna! Slzy se jí derou do očí a myslí na celý jejich společný život od dětských let — od Járku až po tento den svatební.

Na Čachrovem zvony zvoní a kočár se blíží. Mlha vystoupila k oblakům a bílá věžička chrámu Páně opět vítá svého hosta, jako by říkala: Chvátej, Málinko, chvátej. Průvod se už řadí.

Fronc práskl bičem a koně zaklusali.

„Málem bys zmeškala mou svatbu,” dojatě domlouvá Gabra Málince a hladí ji. „Proč jedeš tak pozdě?”

„Jedu na zapřenou. V noci sem, v noci zpět. Lékárník mě nepustil — tak mám zase jen dvě volná půldne dohromady…“

Málinka objímá Gabru, přeje jí štěstí jako kvítí, ale pak si dá na hlavu věneček a honem se řadí do průvodu. Dělá Gabře první družičku.

A zvony pořád zvoní a dvě mladá srdce plesají. Vénovo a Gabřino.

Maminka si utírá slzy a Málinka tiskne ruku k srdci, kde dříme starý pohled s prostinkým veršem:

116$

{Trochu Aquae Dei,

vůně orchidejí.

Pozdrav z cizí země,

neztratíte se mně?}

Zatímco Gabra s Vénou říkají sobě i Bohu na celý život Ano, Málinka šeptá:

„Ne, neztratím se ti, pane s orchidejí. Neztratím. Věřím, že se vrátíš!”

117$

« Když kocour není doma »

„Bábo, řekněte mi velbloude,“ řekne lékárník bábě Zajícové časně zrána a postavil se před ni nastrojený, načesaný, obrýlený, s hůlčičkou v ruce, docela nečekaně.

„I jezusmankotečkové,“ zahořekovala bába. „Ruku líbám, milostpane.“

„Povídám, řekněte mi velbloude!“

„I jezusmarjá, milostpane, jak jim takový ošklivý slovo mám říci, když jsou milostpán?“

„Nezlobte a řekněte velbloud! Patří mi to, jaképak fraky,“ dupl si na bábu.

„Ach, Bože, Bože, milostpane. Co jim to jenom do tý jejich osvícený hlavičky vlezlo? Inu velcí páni mají všelijaký choutky. Tak teda jim laskavě vyhovím: vembloud!“

„Tak je to v pořádku,“ přikývl lékárník a odplivl si. „No řekněte, bábo, nejsem dost veliký velbloud, když nechám farmaceutky lítat po candrbálech, a sám se dřu? No řekněte, nejsem?“

„No, no, to jsou, to neměli dělat. Kdepak náš milostpán a pracovat — to nemá bejt. Vod toho je chudej lid…“

„Počkejte, počkejte, necancejte! Abych vám to zkrátka řekl: jsem udřený a musím si udělat dovolenou.“

118$

„A tak to mají dobrý, jemnostpane, zajedou si někam.“

„Taky si zajedu. Ale stojí to peníze a nemusilo to být! Víte, co stojí takové ubytování v hotelu „Anglický dvůr“ v Praze? Nevíte. A já vám to povídat nebudu. A to jsou všecko zbytečnosti. Takové vydání! Za prvé: kdyby nebyly farmaceutky drendily, nemusil jsem se unavit a nepotřeboval bych dovolenou, která stojí prachy. Za druhé: kdybych nemusil mít dovolenou, nemusil by sem za mne přijít zástupce, který stojí také velké prachy. Za třetí: kdyby sem nemusil přijít zástupce, mohly by farmaceutky obývat tuhle pokojík při lékárně a nemusil bych já právě teď jít shánět pokojíček po všech čertech, a to zase stojí peníze! A to ještě není všecko. Kdo ví, co tu všichni budou beze mne dělat? — čert věř cizímu chlapovi, — čert věř laborantovi, — čert věř farmaceutkám! Každý lízne semhle támhle, a já abych se zbláznil! Apatyka mi přijde na buben,” chytá se za hlavu a běhá rozčileně po lékárně. „A všechno stojí peníze, peníze, peníze!”

„No, to je saframentský dílo,“ uznale a s vážnou tváří souhlasí bába, opírajíc se o smeták. „To musejí mít, chudáku milostpane, hlavu zrovna škopovou…“

„A proto jsem si pospíšil dolů dřív, než přijde laborant,” zastavil se před bábou. „Vy mi na ten spolek dáte tady pozor,” zahleděl se bábě do vyjevené tváře.

„Jako já — tento, pozor? Jezusmankotečkové, milostpane, to je ke mně veliká důvěra! Ta pocta! Ručičku jim líbám za to,” sehne se k ruce lékárníkově a líbá ji o překot.

„Jen vy jste ke mně upřímná. A proto: celý den se tu něčím ohánějte, jako byste dělala generální úklid, a mějte oči všude. Do lékárny co chvíli nahlédněte, toho nového farmaceuta sledujte, od laboranta se nehněte. Co mu stará umřela, jako chrt je po všem. Prosím vás — z čeho by byl živ…?”

„A voni mu nepřidali? Každej to vočekával…”

„Já, přidat? A za co? Dal jsem stokorunu za věnec jeho nebožce. Bábo, sto korun! Víte, co to je? To je víc než jeho týdenní služba. A šel jsem osobně na funus, hned za rakví. Ten věnec s pentlemi, první ze všech, byl ode mne. Ať městečko vidí, že nejsem žádný škrob. A ještě bych mu měl přidávat? Když cho-119$

dí o půl hodiny ráno později a zrovna o tolik dřív se domů vrací? Co by ještě na mně chtěl? Copak musil mít tolik dětí? Můj otec byl notář,“ lékárník se vypnul, ,,a měl nás jenom dva. Jenom dva!”

„Tak teda milostpane — aby se zbytečně nerozčilovali, ujišťuju je, že se můžou ve všem na Zajícovou spolehnout. Ve všem! Čestný slovo,“ natáhla ruku k lékárníkovi.

Ale lékárník měl bílé rukavice, co by si je špnil?

„Dobrá, dobrá! Tak a já už jdu. Zítra odjedu. Nezapomeňte, co jsme si říkali.“

Ještě ode dveří se však milostpán vrátil. Málem by byl zapomněl zkusit zámky u zásuvek psacího stolu. Pořádně se dnes stůl kymácel, když tak klíči řádil. Musí vše dobře zajistit. Bába je tu sama a čert jí věř!

Na tý louce zelený, pasou se tam jeleni… notovala si bába spokojeně písničku a usmívala se jako kubíček. Taková čest! Taková! To aby si Zajícové zrovna zatancovala anebo si upila tamhle z lahvičky, co voní pomeranči. Bába dobře ví, kde to je. Je tam napsáno Tinctura aurantii… Tuze dobrá kořalička! Jenom krapet silná. To je dobře si líznout zatím něco sladkého. Aha! Tady je to: Sirupus simpex. Sem to laborant staví, když to uvaří.

I toho si trochu nalila a popila si. Ááách! Zlatej milostpán!

Pase je tam mysliveček v kamizolce zelený, zelený, notuje si bába a šermuje smetákem.

Zatím milostpán potká laboranta a zdaleka se na něj usmívá. Dlouho si povídali a laborant jen zářil.

Hlídat má všechny, i pana zástupce. Podívejme se, ta důvěra. Kdo by to byl do starého řekl? A proto byl tak hodný, že mu pověděl ještě o bytě pro slečinky.

V lékárně se dějí divy. Farmaceutky se stěhovaly ještě téhož dne na Budějovickou silnici — k nemalé své radosti — a odpoledne přivítaly nového zástupce — pana Švarce.

Mládenec štíhlý, vysoký, hnědovlasý, se skřipcem na očích, usměvavý a na první pohled jemný.

„To tady bude boží dopuštění,” vítal ho lékárník a potřepával mu rukou. „Nemohl jste mi poslat fotografii? — Já

120$

myslil, že přijede nějaký dědek a ono ejhle — takový šohaj! To abych ani nikam nejezdil.“

Farmaceutky se potutelně usmívaly a myslily si: tohle je přece zástupce! To bude prima šéf. Ale jestli ho budeme poslouchat, není moc jisté. Jedlinka tvrdila, že si ho namluví, jestli náhodou není ženatý, a Málinka slíbila, že půjde Jedlince na svatbu…

S panem Švarcem v lékárně všechno ožilo. Lékárník s ním vedl dlouhé debaty a zas jej zasvěcoval do tajů své lékárny, zapracovával, vysvětloval, poučoval a potajmu ukazoval na dívky, jako by říkal: Na ty dvě zvláštní pozor!

A než odejel, zavolal si mladého do pokojíčku.

„Jak víte, odjíždíme s paní na týden do Prahy. Bydlíme v hotelu Anglický dvůr. Dobře mi to tu všechno opatrujte. Hlídejte praktikantky. Ta s tím ornátem ať se drží vzadu, ta druhá — u táry. Víte, že si spletla šalvostr s minerální vodou? Tož pozor na ni. I bábu hlídejte, první sem choďte, poslední odcházejte! To víte, bába! Do všeho nos strčí a v té brašně na smetáky by mi za týden odnesla třebas půl apatyky. A koho vám nejvíc kladu na srdce, je laborant. Ten chlap mi dělá těžkou hlavu. Viděl jste, jak chodí nacpaný? Kapsy má jako nažrané, ba i za košilí vidím hrbol! Prosím vás, pane kolego,“ sepnul ruce, „to mi vyšetřete, co v těch kapsách nosí. Stočte k němu nenápadně, jako z legrace, a šup mu ruce do kapes! Asi takhle,“ lékárník skočil za Švarce a vrazil mu ruce do kapes.

„Tak! A už to budeme vědět,“ povídá. A vytáhl Švarcovi z kapsy dýmku.

„Ne abyste mi tady čudil,“ pohrozil mu. „Tak co, rozuměl jste? Tohle vám schovám.“

„K službám, pane šéfe,“ uklonil se způsobně Švarc a hledí po rukou šéfových, kam dává jeho zamilovanou lulku. Aha! Na skříň. Tam si ji jistě najde.

Když po chvíli odešel pan Švarc do skladiště, hvízdl šéf na Málinku, aby vešla.

„No tak, bude to?“ hvízdl podruhé a Málinka musila mašírovat do pokojíčku k audienci.

„Odjíždíme s paní na týden do Prahy. Bydlíme v hotelu Ang—

121$

lický dvůr. Řádně se tu schovejte, pilně pracujte a vůbec: nezklamte moji důvěru. Já jsem chlap někdy divoký, ale vcelku jsem s vámi spokojen.“

Málinka vyjasnila blaženě obličej a děkovala nebi, že se tak uznalých slov konečně dočkala. To je kolikrát lepší než peníze.

„Spoléhám na vás,“ pokračoval vážně a přísně lékárník. „S Jedlinkou se zbytečně nebavte a po mládencích nekoukejte. Ať se nedozvím, že snad opět kdákali pod oknem. A vůbec, dejte pozor na všechny. Jste tu ze studovaného personálu nejdéle, a proto vám kladu přísně na srdce: nic nespleťte a oči mějte všude. Střežte pana Švarce — cizí chlap — čert mu věř! Apropos: Schovejte někam tuhle jeho fajfku, ať ji nenajde. Ještě by mohl z neopatrnosti zapálit. “

Málinka bere dýmku, bez které si není ani možno pana Švarce vůbec představit, a povídá:

„Já vím, kam s ní. Dám ji pod stůl. Tam jsme vždycky schovávali věci, když jsme si hráli doma na schovávanou.“ Šup a už byla dýmka za rámem vespod stolu. Ne, tam ji pan Švarc určitě nenajde!

„Rozuměla jste všemu, co jsem vám říkal?“

„Prosím ano. Rozuměla.“

„Tak už mažte!“

Málinka se uklonila a lékárník uznal, že všechno dobře zařídil a že se už může vydat na cestu.

Celé odpoledne bylo v lékárně veseleji, jen kdyby pan Švarc nebyl tak smutný. To pro svou lulku. K čertu, kde je? Vždyť byla na skříni! Málinka mlčela jako hrob. Ne, pan lékárník jí důvěřuje a ona ho nezklame.

Časně ráno bába nesla na dráhu kufry a vydělala si korunu. Po jedenácté panstvo odjíždělo. Lékárník a našňořená milostivá paní — zase už upjatá, aby jí nebylo do duše vidět — prošli lékárnou a laborant běžel co nejuctivěji otevřít dveře.

„Co otvíráte?“ spustil na něho drsně lékárník.

„No, aby už šli,“ koktal zaražený děda.

„A kdo se mně odporoučel, abych mohl odejít?“ „Uctivá poklona,“ klaněl se poslušně laborant.

„Ruku líbám, přeji šťastnou cestu,“ zazvonila tenkým hláskem od táry Málinka.

122$

„Poklona… zdraví Švarc a hledí smutně za lékárníkem, jako by mu říkal: kam jsi dal moji lulku?

„Poníženě ručičku líbám a šťastně se navrátějí,“ ubíhá bába líbat ruce.

„Kde je Jedličková?“ nahlíží lékárník přes všechny uctivé hlasy k laboratoři. „Snad nechce, abych šel já, lékárník a syn notářův, kostelnici dávat nashledanou?“

Bába se tu chvíli rozletěla pro Jedlinku. Zrovna se s ní srazila ve dveřích.

„Tak co, už jsou v trapu?“ nahlédla Jedlinka do lékárny a honem se plácla přes pusu. „A jejej! Oni teprve jdou. Tak teda s Pánem Bohem a pobuďte si tam hodně dlouho. Ňo, ňo, ňo! Hezky tam papejte a nezlobte se. Ať vám tvářičky zčervenají a vrátíte se zdravý jako hříbeček,“ křičí za lékárníkem a zamává rukou. Utíká zpět k laboratoři, kde si právě vaří knedlíky.

Za domem zahrčí kočár.

„Tak už pojď,“ tahá paní svého chotě za rukáv. „Nebo nám ujede rychlík.“

„Já ti dám hříbeček,“ zahrozí pěstí apatykář ze Jedlinkou, bez pozdravu se obrátí a nastupuje cestu do Prahy, do hotelu Anglický dvůr.

Chvíli bylo hrobové ticho. Každý stál na svém místě jako přikován, jen Jedlinka najednou vrazila s rozčepýřenou hlavou do dveří a vesele povídala:

„Jak že se to říká, pánové a dámy?

Když kocour není doma…“

123$

« …Myši mají pré »

„…myši mají pré!“ dodal pan Švarc. „Ale toho bohdá nebude. Žádné neplechy netrpím.“

„Pojď, Jedlinko, mezi nás, ať je veselo,“ zvala ji Málinka.

„Pst!“ dává prst na ústa starý laborant. „Což kdyby se ještě vrátili? Čert jim věř!“

Stojí u dveří a nahlíží sklem, zda snad přece jen nejdou zpátky.

„Ani očím nevěřím, ani uším, ani tomu všemu, že jsou pryč,“ oddychla si opravdově Málinka.

„Tuze pěkné panstvo to je! To jim dá tamhle Jalovec flek,“ podotkla Jedlinka.

„Bodejť! Já bych řekla aspoň: Vlezte mi na záda! A oni ani to ne! Té jeho chotici se nedivím, ale jemu, študýrovanýmu pánovi, se vobdivuju. Na mou duši. Já mám jen obecnou školu a jsem švec, ale za takové Sbohem! bych se hanbil.“

Laborant viděl, že se panstvo nevrací, a dal průchod spravedlivému vzteku.

Zajícová to nechápe a povídá:

„Koho tu medle pomlouváte?”

124$

„Vy jedna bábo babicí,“ obrátil se laborant k bábě, která stojí s otevřenou pusou. „Vy byste jim, s vodpuštěním, vlezla na záda a vobírala jim z kabátů peříčka jako ta vopice! Co myslíte, že tím dokážete? Že vám snad přidají? Právě naopak. Uberou vám. Řeknou si: hloupá bába, má dost polovičku. Styďte se…“

„Kolik vám vlastně platí lékárník?“ ptá se Švarc.

„No, moc ne, ale dobrejch je třicet korun měsíčně. Pravda, hadry, mejdlo, sodu, putýnku, i to koště musím mít svoje, ale zaseje když věším prádlo, dává mi milostivá paní padesátník.“

Laborant až nadskočí a ukáže si na čelo:

„Inu, jak jsem řekl, kdo nemá tady, v apatyce nekoupí.“

„Nehádejte se,“ napomínal je dobrácký pan Švarc. „Já jsem pověřen vás tady všecky hlídat, tak ať to na vás nešťouchnu.“

Laborant se zarazil, a přiblížil se k Švarcovi:

„Voni že by měli hlídat mě, starýho poctivýho Jalovce? Zalechtají mě, ať se směju. Já jsem,“ ukazuje prstem na sebe, „pověřenej hlídat jich a všechny ostatní, pane asistente, já, starej zasloužilej laborant — a ne oni mě!“

„A tohle je dobré,“ založí si ruce do boků pan Švarc. „Nespletl jste si to? Kdo tady je zástupcem šéfa? Já! Koho si pozval šéf do pokojíčku? Mne! A co povídal? Na vše dohlédněte, hlavně na toho laboranta, moc mu nevěřím. Nosí plné kapsy. Jednou mu je prohlédněte. Jděte hezky potichu, nenápadně se přitočte a takhle mu do nich vražte ruce!“

Pan Švarc skutečně jde a prudce mu strčí ruce do kapes, až Jalovec podklesne v kolenou.

„A přesvědčte se, povídal — pan — lékárník…

Švarc nedořekl. Z každé laborantovy kapsy tahá na světlo boží — ševcovské kopyto.

Málinka, Jedlinka, bába, všichni běží blíže a prohlížejí nezvyklou věc.

„No ne,“ diví se děvčata.

„Hele ho, dědka,“ děsí se bába.

Starý laborant stojí chvilku překvapen, ale pak vytrhne obě kopyta asistentovi z rukou:

„Když to teda měli vyčmuchat, co v těch kapsách nosím, tak to tedy vyčmuchali,“ povídá rozčileně. „A to není ještě všecko.

125$

Podívají se,“ roztrhává na sobě vetchou košili a ze záňadří vytahuje — starou botu.

„Jen moc nevyvalujou oči, pane Švarc. Jak myslejí, že jsem s dětmi živ? Foukám šmolku, ne? Tak aby to tedy věděli, když mám trochu volné chvíle, tak to tady spravuju. Od té doby, co mi umřela manželka, sem ty kopyta nosím,“ slzel starý muž. „To víte — sedm krků Chvilku bylo ticho.

„Já jsem hrozně dojatá…“ zavzlykala bába. „Já bych vám, kdybyste chtěl, pane Jalovec…“

„Nic nechci, bábo, nic, jenom svatej pokoj! Nebo se mi hlava rozskočí,“ chytl se za hlavu a pobíhal sem tam.

„Tak takové to je,“ pokyvoval hlavou pan Švarc. „Mně se zdá, že nás pan šéf navedl jednoho proti druhému. Pane laborante, když je to takové, uzavřeme přátelství. Podejte mi ruku!“ „A bodejť,“ utírá si děda rukávem oči. „Ještě k té dřině si budeme přidělávat mrzutosti, ne?“ jde a podá Švarcovi ruku.

„Lépe byste, myslím, udělal, kdybyste si hleděl jenom ševcoviny,“ radí Švarc. „Jistě byste lépe sehnal na živobytí.“

„Už na to dlouho myslím,” povídá laborant. „Ale nemohu se k tomu nějak odhodlat. To vědí, po léta sem chodím…“ rozhlédl se po všech těch sirupech a tinkturách, které denně plní a které mu dávaly už tak dlouho skromný chléb.

„Já si chci také plácnout,“ běží Jedlinka k panu Švarcovi. „Na věrné přátelství. “

„Mne také naváděl,“ usmívala se tajemně Málinka. „Já si plácnu také. A na nikoho nic neřeknu.“

A tak si všichni podali ruce a laborant se otočil k bábě.

„Já jsem z toho janek,“ povídala.

„To jste a jakej,“ zadíval se na ni. „Pojďte sem,“ zavolal ji. „Dejte sem packu, vy jedna treperendo, ať jsme taky zadobře.“ „Navždycky, pane Jalovec. Už pro těch vašich sedm krků — ani — nešpitnu,“ poplakává. „A zejtra jim přijdu uvařit a vyprat — ani sem nepůjdu, snad pan asistent to na mě nepoví…

„Nic nevidím, nic neslyším, dělej si každý, co chceš!“

„Pane Švarc, moc byste se zlobil, kdybych si odpoledne udělala volno?“ špitla Málinka. „Já totiž — si chci do tanečních

126$

na večer zapošít šaty — zhubla jsem a nemám kdy si to udělat.“

,,Dělej si každý, co chceš. Nevidím, neslyším,“ chodí Švarc po lékárně se založenýma rukama, spravedlivě rozhněvaný, pomračený, jako pravý šéf.

„A já si budu odpoledne vařit. Bože, to něco užiju,“ hladí si Jedlinka bříško. „A vám všem dám taky.“

Tin — ctu — ra — auran — ti — ti —, hledá bába, ,,svoji“ skleničku a že si drobátko naleje…

Odpoledne měly opravdu myši pré… Každý si dělal, co chtěl, jen pan Švarc stál u táry a expedoval. Věrná Jedlinka mu trochu pomáhala, ale víc byla u svých knedlíků a pak u Málinky, která pořád zapošívala šaty a zas párala a ne a ne to udělat dobře.

Pan Švarc se po chvíli přišel na dívky podívat.

„Děvčata, já nevím, co bych za to dal, kdybych našel svou lulku .. vzdychal.

Málinka by mu ji ráda dala, ale Jedlinka nedovolila.

Nevadí, když trošku Švarce pozlobí. Je to docela hezký chlapec. Když se čertí, Jedlince se líbí.

„Poslouchej, Majko, my bychom měly Švarcovi něco provést! Co myslíš? Pojďme mu zašít rukávy,“ zadívala se Jedlinka na Švarcův převlečník, který tak nevinně visel na ramínku po straně skříně.

„No, ať je nějaká legrace,“ souhlasila Málinka, která takovou darebnost ještě nikdy nedělala.

Nejen že zašily rukávy, ale ještě do nich daly po uhlíku.

A to nebylo všechno. Jedlinka dostávala jeden nápad za druhým.

Kolem lékárny šel balónkář s balónky. Jedlinka otevřela okno a hned jeden koupila. Nit prodloužila a připevnila jej ke klobouku pana Švarce.

„Až se Švarcíček zeptá, kdo to udělal, co řekne Málinka? Málinka řekne: to Jedlinka. A Švarcíček řekne: A próóč? Majčička řekne: Ze samé lásky! A už to bude venku. Tak! Tak se to musím, milá Majko, nastražit.“

„Kdybych já měl svou lulku!“ vzlykal asistent a opět vešel k dívkám. Ty jakoby nic šily a šily a jen se potutelně usmívaly.

127$

Švarc si rád s nimi povídal. Už věděly, že je ze zámožné rodiny, že hledá dívku. Pošilhával po Málince, a té chvíle si Jedlinka řekla: A zrovna mu tu fajfku nedám! A když odešel, napsala na papírek: Zazobaný ženich k zadání! A připevnila mu to na převlečník, na záda.

Nestarej se, ženo má, že my nic nemáme, zabijeme komára, masa naděláme! zpíval si laborant snad první písničku od svého smutku — a pořád jen ťuk, ťuk, ťuk — spravoval boty.

Milovala jsem a to jen jednou v životě svém… notovala si bába, mlela kávu a zálibně pohlížela na laboranta.

Slušnej člověk. Jen moc upejpavej. A ty děti, ubohý sirotečkové. Nechala mletí a utřela si oči.

Sviť, měsíčku, sviť, ať mně šije nit! Málinka marně třepala jehlou a nití, na které se jí pořád dělaly uzlíky. To odjakživa. Náramně špatná švadlenka by z ní byla.

A když to konečně ušila, zas musila párat, a to už jí bylo do pláče.

„Takhle to nepůjde, Majko,“ vzala jí Jedlinka bílé volánkové šaty z rukou. „Musíš to na někom vyzkoušet a na něm zapošít. Ale na mně to nepůjde. Já jsem moc tlustá. Bába taky…“

„Kdybych já měl svou fajfku!“ zahořekoval pan Švarc opět mezi dveřmi. „Nenašly jste ji?“

Jedlince svitlo v očích.

„Našly. A dáme vám ji pod jednou podmínkou: Musíte si obléci tyto šaty. Nemáme je na kom zapošít a Majka je už z toho celá utrápená. Pořád páře…“

„Zbláznily jste se?“

„Nezbláznily, ale nikdo není tak krásně štíhlý jako vy. Švarcíčku, prosíme vás,“ žmolila rukama.

„Copak jsem blázen?“

„Pane Švarci, prosím vás,“ zaprosila také Málinka.

„Jó, jó, o fajfce jste věděly, a nic jste mi neřekly.“

„Pane Švarci, my se polepšíme. A fajfku vám dáme.“

„Sloty jedny!“ zahromoval pan Švarc. „Podšívky! Fajfku mi založily!“

Nejdřív si však musil obléci volánkové šaty, a pak teprve dostal svou oplakávanou lulku. To mu oči zazářily!

128$

„Pane asistente — kouknou, já dnes zavřu dřív apatyku — starý není doma a lidé nechodí,“ volal laborant z laboratoře.

„Dobrá! Souhlasím. Jděte si domů.“

„Kdepak! Já si chci zahrát na šéfa. Prosím jich, dovolejí mi to,“ prosil laborant. „Nechají mi jednou si sednout za psací stůl.“

„I sbohem, když vás to baví…“

„Jéminánku, to je pohodlíčko,“ libuje si laborant, v tu chvíli rozložený ne v křesle, ale na psacím stole. „To se mám jednou dobře. “

Zatím pan Švarc už vězí ve volánkových šatech a dostává přes ně ještě růžové bolerko. Jedlinka se směje, až se ohýbá:

„Kdyby vás viděl starý!“

„Nemalujte čerta na zeď a raději dělejte. Já se v tom hávu necítím,“ točí se pan Švarc dokolečka, až se mu volánky nadouvají, a dýmá blaženě z fajfky.

„Jéminánku, pane asistent,“ směje se bába, která ze zvědavosti sem strká hlavu. „Slečinko, božínku, ať mladej pán tu fajfku zahodí. Vždyť jim šatečky propálí.“

Tu chvíli mu Málinka vytrhla fajfku z ruky. To tak! Aby jí zkazil šaty! Málinka utíká nešťastnou fajfku zase uschovat, ale pan Švarc letí za ní.

„Dejte sem fajfku!“

„Nedám!“

„Dejte sem fajfku!“

„Ani za milión!“

Pan Švarc ubíhá za Málinkou, či vlastně za fajfkou. Tu chvíli nahlédne Jedlinka do lékárny. Jak uvidí laboranta na stole, chytá se za hlavu.

„Dědo, honem dolů, nebo slítnete,“ a tišeji dodává: „Všechny čtyři nohy jsem nařízla, jak se s tím pořádně hne, všechno slítne na zem. Já se na to těším kolik dní!“

„A jejej,“ zatřepetal se děda a seskočil jako mladík. Ale ne na zem. Dnes dělá šéfa a usadí se do křesla. A nohy na stůl!

A opřel se jako bohém, v ruce kopyto, že bude tady spravovat boty. — Krásný vzhled je na ten boží svět… Zase mu bylo do zpěvu.

„Laborant, ťukneme si — našla jsem trochu malagovýho vína,“ šourá se sem bába.

129$

„A bodejť! Víno sem! Ať se třebas vopijem,“ ťuká si laborant.

Přichází Jedlinka s napíchnutým knedlíkem…

Málinka se právě schovala před Švarcem za dveře. „A nedám fajfku a nedám a nedám!“

„Dědo, ještě jednu. Nazdraví! Na těch sedm krků,“ nalévá bába a ťuká si se starým laborantem a pije a pije…

„My jsme tu jako o posvícení, juchú!“ libuje si Jedlinka.

Vtom se objeví ve dveřích přízrak:

Pan lékárník — nebo jeho duch!

Rozhlédne se po všech a nahlédne také za dveře, protože je nemůže dobře otevřít. Málinka myslí, že je to Švarc a vyplázne na něho jazyk, jak dlouhý, tak široký.

Všichni strnou. Milostpaní se objevila jako ten černý vzadu a zmůže se na jediné slovo:

„Skandál!“

Zato lékárník! Vyhlíží jako sopka před vybuchnutím, hlavu má jako otevřený kráter. Teď vyletí oheň. Cítili to všichni.

„Tak tohle je můj personál,“ zařval lékárník a přešel lékárnu se založenýma rukama. Pak se dlouze odmlčel.

„Bídníci!“ zařval posléze. „Holoto! Teď jsem se přesvědčil, jak by to beze mne vypadalo. Tuze jsem se přesvědčil! Mám opravdu skvělého zástupce… obrátil se k Švarcovi, který tu stál v bílých volánkových šatech a v růžovém bolerku jako chycený motýl a klepal se.

„Co tu stojíte jako tanečnice po flámu? Mažte se převléci. A sbalte si ihned kufřík!“

„Hotové strašidlo,“ dodává milostivá a kroutí hlavou. „A ten obličej. Jako paňáca!“

„To vím, holoto, to by se vám hodilo, abych odstartoval na dovolenou do Prahy — na týden do hotelu Anglický dvůr, vyhazoval drahé peníze a tady vám to všechno nechal na pospas? Ona Planá nad Lužnicí je také dobrá a co chvíli se mohu přesvědčit, jak to tu chodí. Móóc hezky jsem se přesvědčil! A vy vylítnete druhá, slyšíte, bumbrlíčku?“ třepe se nad Jedlinkou, která se dusí knedlíkem. „Všechny škody mi nahradíte. Já vám tady udělám nohy! A vy…“ otočí sek bábě, „ošemetná osobo, vemte si svou porodní tašku a zmizte z mých zraků! Ostatně, zeptejte se milostivé paní,“

130$

ukáže prstem dozadu. „Řekni jí, matko, jestli má ještě zítra věšet šňůry na prádlo, či ji vyhodíme už dnes.“

Bába se v tu chvíli vzpamatuje a s pláčem se rozběhne k paní:

„Poníženě ručičku líbám, milostpaninko, slitujou se nad nešťastnou vosobou. Voni mě sem vytáhli, tohle mi nalili, ale já to nepiju, kdepak! Co kdyby mě chtěli votrávit, že jich ctím a že si jich vážím?“

Paní se trošku zamyslila a pak zvedla obě ruce k políbení.

„Můžete přijít zejtra věšet prádlo.“

Teď zapíchl lékárník oči do zkoprnělého laboranta, který sedí v křesle jako solný sloup.

Lékárník vidí kopyto a botu v jeho rukou, vytřeští oči a strašně zařve:

„Co to děláš, chlape ševcovská? Chlape zamazaná? Kdo ti dovolil dát si své umazané nohy na můj psací stůl, zděděný po otci, notáři? Haxny dolů,“ srazí mu nohy na zem.

Laborant je pořád jako dřevěný, ústa otevřená, oči v sloup.

Paní se blíží se založenýma rukama a dívá se lorňonem na tu spoušť. Vrtí hlavou a jen se ošklíbá:

„Fuj — ty nohy! Kterak se s nimi jen mohl oženit?“

Lékárník otáčí hlavu k táře, odkud se ozývá srdcelomný pláč.

Tam na zásuvce sedí, hlavu na rukou položenu — Málinka.

„Koho oplakáváte, krásko zamilovaná, co? Nejdřív vzdychá: Ách, ááách, kde je Krušina, kde je, kde? A tu chvíli drendí se Švarcem po lékárně — a zase běží na candrbál, hejno kluků jí mňouká pod okny i s muzikou a je samé psaníčko. No, podívejte se, je nebo není?“ Pan lékárník otevře několik zásuvek a vytahuje jedno psaníčko za druhým, i když jsou to také Jedlinčina.

„A ještě se opovážíte myslit na Krušinu, na pořádného člověka? Vy, vy, vyjedná — nevěsto! Tamhle Jalovce by bylo pro vás škoda! Víte, co bych vám nejraději udělal? Vzal bych vás za límec, zatřepal s vámi ve vzduchu a pak bych vás zase posadil na tuhle zásuvku a musila byste začít nový život. Buďte pěkně uctivá a já jsem vám ochoten odpustit, ale odprosíte — na kolenou!“

„Tak, tak,“ souhlasí paní lékárníkova a pokyvuje spokojeně hlavou. „Tak!“

„Nepleť se mi do toho,“ ohlédl se nevrle lékárník. „Povídám:

131$

všichni na kolena. Ano! Všichni na kolena!“ vztyčil se a ukazuje prstem k zemi.

Teď se teprve Jalovec probírá jako z mrákot. Skočí na nohy, hněvem svraští obočí a prásk! kopytem doprostřed lékárny.

Kopyto vzpamatovalo všechny.

„Já už toho mám dost!“ křikl laborant. „Mě, starýho tátu, štvou taky na kolena? Raději si je propíchám ševcovským šídlem, než bych si před nima klekl, starej vydřiduchu, i s jejich uštěpačnou bábou! Tak! Nejdřív poštvou nás jednoho proti druhému a pak by chtěli, abychom se jim klaněli, ne? Výpověď jim dávám, a to na hodinu!“

Laborant se rozeběhl sebrat zahozené kopyto s botou.

„Otevřít lékárnu,“ o trochu mírněji na něho spouští lékárník.

„Tak si ji pěkně otevřou sám,“ hází mu pod nohy klíče rozzlobený děda. „Už nejsem jejich laborant, pamatujou si to.“

Lékárník nad ním třepe pěstmi.

„Chlape. Chlape! Jak si to představuješ? Jak si to představuješ — odejít na hodinu? To si myslíš, že ti to dovolím, ty jedna smůlo ševcovská? Dřív mi odsloužíš stovku, co jsem dal za věnec. Pamatuj si to? Ó, já velbloud, proč jsem jen vyhazoval peníze?“ zastoupí mu cestu.

„Co dali — dali mé drahé nebožce…“

„Nebožka sem, nebožka tam, do toho mi nic není,“ křičí lékárník. „Buď to odsloužíš, nebo peníze zpátky!“

„Tak, tak,“ pokyvuje opět hlavou paní. „Dobré budou na nový klobouk. “

„Heleď, jdi nahoru a nepleť se mi do úředních věcí. Za tu stovku si dám přepolitýrovat tamhle psací stůl.“

Laborant je tuze ohromen, a teď se konečně vzpamatoval doopravdy.

„A to by se nestyděli chtít peníze nazpátek? Aby věděli, nic jim nedám, ale rovnejma nohama jdu do druhý lékárny a tam to všechno povím. S panem lékárníkem Křivánkem jsme dávno jedna ruka. Pro všechno zboží, když mě posílali nenápadně někam koupit, když je voni neměli, jsem šel tam. Mají tam správnou ostudu! A aby měli ještě větší vztek, tak jim řeknu, že jsem v laboratoři od smrti svý ženy spravoval boty pro lidi. Aby věděli, co jsem v těch

132$

kapsách nosil: ševcovský kopyto a boty. Žádný jejich carapatky. Nejsem zloděj! Jen jednou jsem si trochu rozmáčenýho cukru ze sirupu vzal, abych mohl dětem osladit bryndu, když bylo po pohřbu a ani halíř v chalupě. Tak! A taky se jim přiznám, že mě za to velice tížilo svědomí. A tak jsem šel já, starej táta — ke zpovědi. A vědí, co mně řekl velebný pán? Když jste vzal z hladu lakomci — hříchu nemáte! A voni mi nepřidali na platu a starostí tolik mám! Jak myslejí, že se sedmi — fakanama — žiju?“

„Vy, vy se mi opovažujete přiznávat, vy, vy — jeden zloději? Četníky na vás pošlu!“

„Na mě je pošlou — a jich si vodvedou. Tak je to, drahej pane. Co dávají do toho svýho zázračnýho mazání? Co je tam zázračnýho? Jak vyrábějí jelení lůj, co? Z čeho je komáří sádlo? Co dávají do masti na vzrůst vlasů — co?“

„Mlč už, hubo ševcovská, nebo, nebo…“ rozběhl se za ním lékárník.

„Ani krok dál!“ zastoupila mu cestu bába a objala laboranta. „Já jich, dědo, nikdy nevopustím. Hrozně mě dojalo, co tu povídáte. Pojďte, půjdem domů. Já se o tu jejich drobotinu chci vopravdově starat…“ poplakává a odvádí si laboranta.

„A co šňůry na prádlo, co?“ pospíchá za ní milostpaní.

„Pověsejí si je na nos, ušetřejí padesátník,“ odsekla jí bába.

Tu chvíli vyšel z pokojíčku pan Švarc, kufříček pod paží, neboť rukáv měl zašitý, na zádech cedulku, na hlavě klobouk, za nímž v dálce a výši vlál balónek.

„A já také uteču, ať to dopadne, jak chce,“ vyskočila Málinka od táry a utíkala si pro baret.

To už lékárník nesnesl. Začal se točit po lékárně jako šílený, chytal se za hlavu a lomil rukama.

„Já to nevydržím, já to nevydržím!“

Pak se však vzpamatoval, rozčilen běžel k psacímu stolu. Tam vrážel klíče do zásuvek a v pravém slova smyslu vším lomcoval…

Stůl moc nepotřeboval, stál beztak celý na šišato. A tak najednou prásk — zakymácel se a spadl na zem.

„Pro pět ran do hlavy! Po otci notáři zděděný stůl,“ hořekoval lékárník. „Všechno mě opustilo, personál, farmaceutka, i můj stůl! Co já si tady, ubožák, počnu? Co já si počnu? Já se z toho zblázním. “

133$

Jedlinka v koutku právě rozvažovala, má-li také odejít, nebo ne. Ale když viděla naříkajícího lékárníka, neodolala:

Povídala ostatním:

„Drží ho záchvat. Kde máme luminálek?“ Vzala lahvičku a přiblížila se k šéfovi.

„Já vás nikdy neopustím,“ objala ho a strčila mu tabletku do úst. „Ňo, ňo, ňo. Zase bude dobře, šefíčku, ňo, ňo, ňo! Však ona si to Majka rozmyslí a neuteče. Nebo jí dám pár pohlavků.“

A zastoupila Málince cestu, aby nemohla utéci.

134$

« Cesta do neznáma »

Zazelenaly se táborské sady, louky se posely nesčetnými květy a po Jordáně se rozběhly barevné lodičky. Na Klokoty chodila procesí z širého kraje a Lužnice zvala do své osvěžující náruče.

V té době skládala Málinka svou tirocinální zkoušku, aby se z ní stala nadějná sustentantka farmacie.

Rozkvetlé tvářičky, slavnostní šat a spěch s telegramem pro maminku svědčily, že zkoušku složila s vyznamenáním. Jinak ani nebylo možno! Vždyť měla tak bohatou praxi a učila se svědomitě. Už se jí chemie přiblížila, a až projde univerzitou, stane se z ní magistra farmacie. Za studií věnuje každou volnou chvíli opět práci v lékárně. Bude stát již na vlastních nohou. Ale proč to musí být v lékárně na Pankráci? Vždy se jí zmocnil neklid, kdykoli jí o tom švagr psal, anebo na to jen pomyslela. Přece švagr lékárníka Kříže tolik chválil!

Nejdu tam vstříc nějakému osudu? říkala si její citlivá duše, která přes svoji domnělou prostotu viděla tak daleko.

Nedá se nic dělat! Alea iacta est — Kostky jsou vrženy! — říkala si, když se loučila s Táborem. Se skrovným kufříčkem, tak jak sem přišla, odjíždí. I s tou čistou duší a čistým dívčím srdcem.

Jedlinka se s ní těžce loučila, plakala usedavě a docela ji na chvíli opustil humor. Ale jen na chvíli. Potom povídala:

135$

„Až potkáš pana Švarce, že ho pozdravuju. A ne aby sis ho sama namluvila, nebo bys dostala pár…“ zahrozila za Málinkou, která měla oči plné slz.

„Sedm krků“ stálo blaženě kolem táty, který seděl jak sám král na verpánku mezi starými botami a kopyty a s sídlem v ruce.

,,Pánbu jim dej štěstí, slečinko, a nic nelitujou, že jdou od toho krkavce. Podívají se na mě. Šťastnej, spokojenej jsem i najedenej se svýma dětičkama,“ povídal, když zahlédl v Málinčiných očích slzy.

Opravdu! Všecky děti tu stojí v čistých šatičkách, s nažehlenými límečky, s vypnutými bříšky, opravdu jako po dobré svačině.

„To díky tuhle naší bábě,“ povídá uznale Jalovec. „Pečuje o nás, jako bychom byli její.“

Bába stojí mezi dveřmi, bílou zástěrou opásaná, ruce v bocích a celá se usmívá.

„Snad bych tu drobotinu nevopustila,“ povídá. „Vždyť jsme byly s nebožkou takový kamarádky…“

Pak ještě oba udělali Málince křížek na čelo, aby se jí dobře vedlo a Pán Bůh ji neopouštěl.

Farmaceutka opět vyšla na hlavní ulici a namířila k nádraží. Byla dojata, a kdyby jí někdo řekl: Vrať se! — snad by to byla udělala.

Jak je možné, že Tábor milovala, když tady tolik zkusila? Těžká zodpovědná práce, hlad, málo volna — a přece… Bude jí asi jako tomu Platónovu žáku, který sice mnoho u svého Mistra zkusil, a přece tak rád vzpomínal…

Vždyť Tábor jí dal také mnoho krásných chvil. Kouzelné procházky Lužnickým údolím, jednou i svačinu v Harrachově besídce, lodičky — Jordán — Klokoty — taneční hodiny — Jedlinka — a pán s orchidejí…

Pán s orchidejí! Málinka odjíždí a pán je daleko. Najde ji v tom širém světě, najde? Málinka dochází v myšlenkách k nádraží, kde na ni čeká — neklame ji zrak? — sám pan lékárník. Rozběhl se za děvčetem, zdálo se mu, že jí má ještě mnoho co říci.

Také jemu je těžko. Zatracená žába! Kdo by to řekl, že si na ni tak zvykne. Je mu, jak by mu dcera odjížděla…

Není mu do řeči, a přece povídá:

„Poslouchejte, slečno farmaceutko, až vystudujete — první vaše

136$

cesta — ať je ke mně zpátky do naší apatyky! Jste tu zvyklá a my vás máme — rádi.“

Podíval se po očku po děvčeti, jestli snad neřekl mnoho? Šéf musí být odjakživa té zásady neplýtvat chválou — jinak personál zpychne. Natož vyznávat žábě lásku! Kam to bezhlavě zašel?

Ptáku! varuj se před pohnutím! napomenul se svým oblíbeným příslovím a zpřísněl v obličeji.

Ale Málinka málo dbala, co si lékárník myslí a jak se tváří. Celá její duše byla pohroužena do bolestného loučení. Kam pohlédne — vše bolí.

Tam za ní zůstala táborská reálka, — kde studoval kamarád Jirka — který je dnes už vysokoškolákem a pořád se na Málinku hněvá. Dále Jordán. Jordán, Jordán! Rybník hluboký a veliký, s rytířem vytesaným ve skále nad největší hlubinou. Tak statečný byl mládenec, který jej tu zvěčnil.

Hospodářská akademie! Studenti, tanečníci, hospodáři Váša a Jožka. Dobří hoši. Už i ty si život vezme. Jsou hotovi a také odejdou domů — do svých statků a snad si na malou farmaceutku, o kterou marně bojovali, ani nevzpomenou. Všechno si život vezme, i Málinku, i jeho si vzal — pána s orchidejí.

Když svět všechno vzal, přec jedno jí nechal. Nezkalenou víru v jeho návrat. Jistě se pán s orchidejí — ten něžný člověk vrátí.

„Také mám k vám prosbu, pane lékárníku,” zadívala se vážně a upřímně na šéfa.

„No a copak?“ Nadzvedl uši.

„Kdyby se snad — pán s orchidejí — Krušina — vrátil a ptal se po mně — abyste mu řekl, kde jsem…

„Copak budu vědět, kde vás kozli po světě nosí?“ smál se lékárník.

„V létě mě budou nosit po Čachrově, a v každou jinou dobu roční budu v Praze, na univerzitě. Jinak v lékárně na Pankráci.“

„No dobře, dobře,“ povídá lékárník Pták. „Nějak to uděláme… Ale dřív myslete na studie. Nejdřív práce, pak legrace.“

Podal jí ještě jednou ruku a rozpačitě odcházel. Cestou si povídá: To víš, zrovna! — Pošlu ti mládence, a víckrát tě naše apatyka neuvidí! Kde bych takového dříče hledal?

Po nástupišti se prochází Jirka se dvěma dívkami. Jak uvidí

137$

Málinku, dá ruce do kapes, klobouček postrčí ke straně a jen si hvízdá. Ať farmaceutka vidí, že pro jedno kvítí slunce nesvítí.

Vláček brzy přisupal a Málinka mu jde vstříc. Zdá se jí, že za neznámou dálkou, kam ji poveze, kývá na ni maminka.

Vstoupila do vozu.

Teď teprve si Jirka všiml, že má dívka v rukou kufr.

Aby tak farmaceutka odjížděla navždycky! To není možné. Vždyť jí chtěl ještě tolik říci!

Dvířka vozu zaklapla a farmaceutka se vyklonila z okna.

To už Jirka nevydržel. Rozběhl se k vlaku a na dívky, které zůstaly stát na peróně jako dvě zmoklé slepice, zapomněl.

„Málinko, Málinko!“ křičel do okénka. „Nesmíte odejet. Nehněvejte se na mě. Odpusťte mi. Já si lékárnu bez vás nedovedu vůbec představit. Vraťte se! Bude tu hrozně smutno!“

„Já se nehněvám, ale vrátit se nemohu. Sbohem!“

„Málinko, Málinko, — já vás mám hrozně rád,“ volal Jirka za Málinkou, volal v poslední chvíli, když už se vlak rozjížděl.

Kola vozu se začala točit, jako by volala na Jirku:

Odjíždí tvoje štěstí, odjíždí…

Té chvíle přiběhli na nádraží akademici Jožka a Váša. Vlak odjížděl…

„Prý farmaceutka odjíždí? Je to pravda nebo není?“

„Je,“ povídá zatrpkle Jirka. „Navždycky.“

„A já jsem právě dostal od tatínka svolení, že si mohu vzít, koho chci. Umřela mi sestra a já zůstal na statku sám…“ dívá se za odjíždějícím vlakem posmutněle Jožka.

„Hm, také jsem se nedávno dověděl, že mě moje dívka zradila,“ prozrazuje zatrpkle Váša. „Hlupák jsem byl, že jsem se k ní vracel. Farmaceutka mohla být moje…“

„Nevěř, kamaráde, nebyla by,“ povídá nezvykle vážně Jirka. „Unikla by ti. Byla taková zvláštní, jako by sem přišla z cizího kraje, z neznámého světa. Nehodila se mezi nás.“

„Připadala mi někdy opravdu jako cizokrajná květina,“ souhlasil Jožka.

„Byla to orchidej,“ dodal Jirka.

Pak se napřímil, dal si klobouček na stranu, zasmál se furiantsky a povídá: „Snad nebudeme smutni, to bychom byli pěkní šohaji!

138$

Život nás čeká. Ty už si do statku nějakou Barušku najdeš, ty taky a já? Pro mne snad také nějaká Marjánka na světě roste.“

Dal si ruce do kapes, hvízdal a rychle odcházel…

139$

« U maminky »

Jak balzám působil na Málinku pobyt na Čachrově. Vonné vysoké paseky, odkud bylo možno přehlédnout širý kraj s vesničkami i zámky, bílými silnicemi a kopci, procházky údolím říčky Pstružné až k mlýnu, anebo výlet na Onen Svět, či cesty bryčkou, za pacienty, se švagrem, když tu býval na zotavené. Tenkrát se před Málinkou otvíraly dveře starobylých dvorců a zámků, i chaloupek, kde poznávala krásný i tvrdý život na horách, širé pastviny se stády oveček a na vysokých kopcích i pasoucí se stáda býků.

V jednom dvorci viděla takovýto obrázek:

Za stolem seděl otec se třemi syny a rozmlouval s nimi. Snad o úrodě, snad o majetku. Ale Málince to připadalo jak v té pohádce: Byl jednou jeden král a ten měl tři syny… Již již se chtěla zeptat: Který z nich je Honza? když táta povídá:

„Hele, Honzíku, doběhni pro mámu. — Je tu doktor. Ať mu ukáže tu svou nohu, co ji zmije pokousala. Kdepa pořád lítá — ta naše máma?“

Povídal šumavským nářečím a hledal mámu, která si nohu pouze šátkem zatáhla a ještě dělá pořádek ve dvoře u krav a všude, než přijde doktor. Inu, tvrdá nátura! A hlavně že to dobře dopadlo.

140$

Byly to krásné dny, naplněné sluncem, boží pohodou i zaslouženým odpočinkem po tvrdé praxi, a přece Málinka večer říkávala:

„V tuto hodinu zavírají v Táboře lékárnu. Copak asi dělá Jedlinka?“

Jinak se učila Málinka vařit.

Začala bramborovou polévkou. Tu ona nejradši. Všechno pilně zapisovala, jak jí maminka říkala, vždyť se bramboračka vaří na kolik způsobů! Jednou se brambory dusí, jindy hned vaří se zeleninou. Obyčejná bramboračka je z vody, ale maminčina bývá často zadělaná kyselou smetanou. V tom případě se přidá trochu papriky, ale Málinka si píše po latinsku: fructus capisci pulvis.

To je divná věc. V lékárně dávají papriku do náplastí a do mazání a v kuchyni do polévky. Všelijaké věci se dějí v kuchyni a všecko je to podobné apatykařině.

Základem všeho je voda, pramenitá, aqua fontis, jak by také ne, vždyť aqua je jeden z pěti živlů na světě, bez kterých by se lidský život neobešel. A vaření je v podstatě stejné. Maminka říká: dáme vařit vodu, ale Málinka píše: přivedeme aqua k bodu varu.

„Víš, kolik člověk sám obsahuje vody?“ ptá se Gabry, když jsou spolu u plotny. Ale Gabra nechce ani slyšet. Co je jí po tom? Bude si hlavu šukat hloupostmi, když je jí na světě tak krásně? Zacpává si uši, když jí Málinka říká, že člověk je vlastně jako houba…

„Nepovídej a dej vařit k salátu vajíčka. Udělej o dvě víc, já je hrozně ráda.“

„Vajíčka?“ opáčí Málinka. „Ó, v těch se děje varem prazvláštní pochod. Bílkovina — albumin vaječný — varem koaguluje, a tím se vysvětluje tvrdnutí vajec, to je vaření na tvrdo.“

„Dej pokoj s chemií, budeš bádat a zapomeneš vařit. Kdy bude oběd?“ zlobí se na ni Gabra. „Já mám hlad a sním si za tím radši topinku. “

Utíká si pro řádný krajíc chleba a opéká si jej.

Ve chvíli se šíří libá vůně česneku celou kuchyní a Málinka čichá do vzduchu.

141$

„Víte, co to v česneku voní?“

„Jistě máš, děvenko, té chemie plnou hlavu,“ usmívá se maminka.

Gabra ne. Ta už i s topinkou utekla, aby nemusila poslouchat učené řeči.

„Nechtěla by ses raději proběhnout? Jít na paseku? Nasbírej tam trochu jahod, udělám krém,“ říká matka.

Lesní jahody! Vyjasnila oči Málinka. Aether aceticus! Přirozená vůně! A na pasece se mísí s ozónem, to je kyslík, jehož molekula se skládá ze tří atomů. Ozón, který dovede dát organismu svůj jeden atom — in státu nascendi — ve stavu zrodu. Vzhůru za zdravím, za ozónem, na paseku!

Tu bramboračku Málinka nedovařila. A víc do její kuchařské knihy nepřibylo.

Přijel doktor Janda a hlásil:

Lékárník Kříž na Pankráci potřebuje nutně výpomoc.

Málinka musí ihned nastoupit.

Tak už to u Málinky odjakživa bývá. Z nejlepší duševní pohody — pošlou ji do práce.

Z horských luk a hájů, z břehů bystřiny, z pasek, kde se začaly červenat už i maliny — za táru.

Koníčci klusali bílou silnicí k nádraží a Málinka cítí ještě na čele maminčin křížek: Dej ti Pán Bůh štěstí, děvenko! znělo jí v uších.

„Mami, mami, to jsem ráda, že jsem nechala studií,“ libovala si Gabra a olizovala hrnec po smetaně. „Co z toho Málinka má? Víte, že mně jí bylo líto? V hlavě se jí všecko plete a nemá ze života nic…“

„Já myslím, že náš život, jaký my žijeme, by jí asi nestačil,“ říká po chvíli maminka. „Mnoho přemýšlí, má pevnou vůli, je chytrá. Nemyslíš, že by jí bylo do kuchyně zrovna škoda?“

„No, no, no, mami, copak sú v kuchyni enom samé trúbele? Uvidíte, jak mně to bude v domácnosti klapat,“ hájila své hospodářské schopnosti Gabra.

„Co sis vyvolila, máš. Budeš učitelka někde v Kocourkově a Málinka může mít třebas vlastní lékárnu v pěkném městě…“

142$

povídá maminka, která Gabře nemohla jen tak lehko odpustit, že nechala studií. — Taková chytrá hlavička! — Která maminka by své děti nechtěla vidět vzdělané a v dobrém postavení.

,,Enom pomalu, mami, pomalu! Nevíte náhodu, kde vy ste s tatínkem začínali? Na Pulčinách. To je zrona jak ten Kocúrov, to nezná nikdo! A měli ste sa zle?“

Maminka se usmívala, jak ji Gabra uměla dobře umlčet.

Ale Gabra, když už se jednou do hubování dala, pokračovala:

,,Já už paní učitelová su, ale Málina eště tu apatyku nemá.“

Maminka už neříkala nic, jen si spočítala, že je Gabra vlastně pod penzí a že je na tom i bez studií dobře. Toť se ví, že by byla ráda viděla i Gabru studovanou, ale co by to bylo všechno plátno? Gabra rozuměla životu jinak.

A Málinka? O té maminka dobře věděla, že je pilná a hodná a dosáhne svého cíle.

Gabra jako by četla maminčiny myšlenky.

„Počkejte,“ bručela, kudy chodila, „esli to myslelo to pánisko s tú orchidejú a Málinkú doopravdy, móže sa tu najednúc objevit a tej chvíle Málinka búchne s knihama a vdá se.“

Maminka mávla nad takovou řečí rukou.

„No, no, no, enom sa neošívajte, láska není žádný cancor. Šak ste nám vykládala, jak ste plakávala pro tatínka a vycupala ste si ho od rodičů! A vdávala ste sa v osmnácti rokóch a jakú ste měla svatbu, aj s intrádama!“

Maminka už neříkala nadobro nic, ba ani rukou nemávla. Honem běžela z kuchyně ven.

„A v devatenácti už ste měla dcéru!“ slyšela ve dveřích.

„A ve dvaceti dvě…“

Kdyby Gabra nebyla už paničkou, určitě by se maminka vrátila a dala jí pohlavek. Takto si jen odlehčila:

Zatrápená dcerka! Člověk aby před ní utíkal. A šla se podívat na slepičky.

Jandovi měli zbrusu nové kurníky a slepičky snášely ostošest. Jak by ne, taková dobrá ráce! Vedle kurníku byla ještě místnost, kde měla maminka nasazeny ráce ještě lepší. Násady z fary, od řídících i od pana poštmistra. Maminka se jde podívat po kvočnách, když vtom slyší jakési hlásky:

143$

„Kokodák, kokodák!“

„Kikirikí, kikirikí,“ odpovídal kohoutek Jenda.

Už tomu bylo tak. Jenda s Lídou si hráli na kohoutka a na slepičku. Chlapec kokrhal a Lidka kdákala a kvočny běhaly vyděšeny kolem.

„Já budu mít kuzátka, babišo, já šedím,“ povídá děvčátko, „Kokodák, kokodák!“

Lidka sedí v hnízdě, a jak již babiččino bystré oko pozoruje, vejce jsou pomíchána.

„Kdo to udělal?“ hořekuje nad tou spouští.

„Jenda! Dával slepištám vajícta a mně dával a já dávala vajícta…

Maminka lamentovala, ale nedalo se nic dělat.

Teď se mi to bude pěkně líhnout, smutně uvažovala, každé vajíčko jindy. Tyhle děti! Ale to všechno pro tu Gabru! zahrozila k oknu, kde ještě pořád ta hubanice olizovala hrnec po smetaně.

Děti dostaly aspoň vyhubováno, a než se maminka uklidnila, seděla už Málinka ve vlaku a vzpomínala.

Ujížděla ku Praze — do nového místa, na Pankrác — osudu vstříc.

144$

« Málinka na Pankráci »

„Dobré jitro, pane lékárníku! Tak jsem tady,“ hlásí Málinka nástup do služby v pankrácké lékárně.

Je přesně osm, ani o minutku se neopozdila!

„Ale to jste nemusila tolik běžet, slečno! Copak na minutách záleží? Máme před sebou celý den. To se toho ještě udělá, ó je!“

Tak hezky začal pan lékárník. Málince stiskl na přivítanou přátelsky ruku a napomenul ji, aby nikdy tak nespěchala. Na Pankrác to má do kopce a dosti daleko, lehko by si mohla uhnat nemoc.

„Pojďte, provedu vás lékárnou,“ ukazuje nové pomocnici, kde co leží a jak se co dělá.

Málinka se v duchu diví, že nikde nevidí mazání a prášky na pokladnu. Když pak dělá první pokladenský recept, shání se po lacinějším papíru.

Lékárník se usmívá:

„Na tom já nezbohatnu, milá slečno. Co je pro bohaté, je i pro chudé, i na pokladnu.“

Málince srdce radostí až poskočilo. Jak je dobře mít praxi ve více lékárnách! Kdyby měla jen praxi táborskou a kdyby nebyla šla na farmacii s takovou láskou, musila by lékárnický stav nená-

145$

vidět. Jak je ráda, že se dostala do této lékárny! Lékárník Kříž! Vrací jí, co u lékárníka Ptáka již již ztrácela.

Jasní se jí před očima a radostně expeduje, tak radostně, jako by se znovu narodila. Smí být vlídná i na pokladňáky. Vždyť i pan lékárník si s nimi rád popovídá. Vyptává se jich na jejich bolesti i na rodiny, zná všechny, s některými si dokonce tyká.

Jsou to spolužáci — kamarádi a Lojzu Kříže mají pořád stejně rádi.

Ba, mají tu lidé rádi pana lékárníka, to už Málinka v několika dnech poznává. Na radu k němu chodí nejen v nemoci. Třeba když chtějí něco koupit nebo přestavět či založit. A tu je lékárník zavede do vedlejšího pokoje a nejdříve je obslouží svou pankráckou hořkou.

„Ta je, panečku, jak amarus!“ Slyší Málinka chvalozpěvy na likér.

A když jednou také sama dostane likéru „líznout“, uznává, že je ten „jak-amarus“ opravdu znamenitý.

„Ukážu vám jeho výrobu,“ vede lékárník farmaceutku do laboratoře.

Stojí tu skleněné nádoby, naplněné bylinami a alkoholem.

„Slečno, devatero druhů bylin! Žádná esence! Teď je ještě výroba v plenkách, ale za pár let tu bude stát továrna!“

Zatím ovšem byli v lékárně lékárník s farmaceutkou sami dva a měli plné ruce práce. Chřipka toho roku zle řádila, a tak od rána do večera se oba takřka nezastavili.

„V této lékárně jsem se vyučil a zde také zemřu,“ říkával lékárník Kříž. „Zde jsem nabyl dobré, poctivé praxe, a nikdy jsem nezatoužil jinam. Darmo by mě ve světě byli zkazili.“

Při tom se poohlédl na svou nadějnou kolegyni a dodával: „Než já z vás ten Tábor vyženu!“

To obyčejně, když pozoroval, že už zase Málinka po táborském zvyku na něčem šetří.

„Jen ty prášky dejte do škatulky! Z těch si jmění nenaděláme.

I když je to na pokladnu. A odvary nedělejte do zásoby. Od toho jsme lékárníci, abychom léčili. Obchodníci jsme až v poslední řadě.“

„Našemu panu lékárníkovi musí dát Pán Bůh požehnání,“

146$

povídala Málinka doma doktoru Jandovi. „Je poctivý, je dobrý a vrací mi víru v mé povolání.“

„No vidíš, Málinko,“ povídá spokojeně švagr, „a tak ses té Pankráce bála.“

„Totiž, Toníčku, u pana lékárníka se mi líbí — ale…

„Copak?“

„Jsou tam takoví divní lidé. Chodí, ani snad nevidí jeden druhého, a jak divně mluví! Podle oděvu jsou mnozí více vesničtí, ale podle řeči jsou divní. Mládenci říkají panu lékárníkovi: Hele se, pane šéf! — A mají vychytralé oči. Když takového potkám večer, utíkám, co mohu.“

„No, dobře děláš. To jsou kluci z periférie. A periférie není ani město, ani vesnice. Ale jinak je na Pankráci sousedský život.“

Málinka přikývla a dodala:

„Sousedky stojí s bandaskami mléka u každého domu, některé jen v županu a na hlavě šátek. “

„Chudá čtvrť,“ pokračoval doktor. „Ale počkej za pár let! Pankrácké pláně přímo vyzývají k výstavbě nejkrásnějších čtvrtí. Rovina, pohled na Hradčany, blízkost lesa.“

„A jsou ti lidé z periférie zlí nebo dobří? Já to nemohu poznat.“

Na tohle nedovedl doktor dobře odpovědět.

„Snad jsou méně šťastni,“ mínil, „protože jim Bůh dal málo a jiným více.“

„A to není pravda. Šťastni jsou,“ odporovala Málinka, „To byste viděl, jak tam ve dvorech hrají na tahací harmoniky, jak zpívají, jak jsou veselí. Já myslím, že jsou po svém způsobu velmi šťastni! Víte, Toníčku, mně to připadá asi tak: ztratili venkov a chtějí si jej vykouzlit mezi činžáky.“

„Jsou tam také dobří lidé,“ pokračuje švagr. „Co jen já tam znám dobrých rodin!“

„Leckdy k nám přijde do lékárny i babička v šátku,“ usmála se blaženě Málinka.

„No vidíš. A je tam dost takových?“

„Ale ony už tady také zdivněly.“

„Copak může babička v šátku zdivnět?“ usmál se švagr.

„Ó, a jak,“ zesmutněla Málinka. „Potkala jsem jednou sta—

147$

rušku, nesla plnou brašnu všelijakých krámů a ještě dva obrazy pod paží. Sotva dechu popadala. Nabídla jsem, že jí pomohu. Ale ta mě odbyla! Že ještě na nohy může, že není „dejchavičná“, abych si jen šla svou cestou. Já jsem jí přece jen brašnu vzala z ruky a pomohla do schodů. Zrovna za mnou letěla, ani vydechnout nemohla! Tam mi popadla brašnu z ruky, podívala se na mě ostře a řekla mi:

— Toť se ví, to by se ti hodila vejbava! Považte, Toníčku, myslila, že jí chci něco ukrást.“

Doktor se usmál.

„Inu, opatrná babička — a děvče z periférie! Za takovou tě asi měla.“

„Copak jsou děvčata z periférie špatná?“

„To nechci říci, ale lidé se tu navzájem neznají, a tak si nevěří. Ba jeden druhého se i bojí.“

Málinka vrtí hlavou. „Vyznám se tu?“

„Vnitřní Praha není o nic lepší, nemysli si. — Vidíš dámu v klobouku, a může být zrovna taková!“ povídá švagr.

„A ještě pyšná k tomu!“ říká Málinka. „Onehdy jsem nastupovala do elektriky. Byla plná a mohla vzít už jen jednu osobu. A to jsem měla být já, protože jsem stála první u stupátka. Ale dala jsem přednost dámě za mnou: Vy jste starší, počkám na další vůz. Ta mi dala, panečku! Jsem já nějaká stařena? Mám snad gichtické nohy? Jen si vlez sama do vozu a zmiz mi z očí! řekla mi a strčila mě na plošinu, div mi nedala bouchanec.“

Zas se mohl doktor smát. „Inu, dámy tuze nerady slyší, že jsou starší. “

„Ale, Toníčku, ona byla opravdu stará. A jak namalovaná. Copak myslí, že se to nepozná?“

Málince bylo marné vysvětlovat, že se nemá říkat vždy, co je pravda. Že si to může jen myslet.

„Ale to je neupřímnost,“ míní děvče a poznává, co s tou pravdou na světě už zkusila. A co asi ještě zkusí! Nemůže za to, že nevzpomene, proč má vlastně lhát, a tak zabředne…

„Když je svět tak zašmodrchaný,“ povídá posléze.

„A Málinka je v něm se svou pravdou jako osamělý poutník…“ dodal švagr a šel ordinovat.

148$

Málinka ještě chvíli přemýšlela a pak si vzdychla:

Opravdu jsem tak sama jak kůl v plotě. Je mi tak, jako by mi mládí uteklo, nebo jako bych sem zabloudila z jiných krajů. Z dalekých krajů, kde je všechno jiné než zde, kde jsou lidé jiných zvyků, jiných názorů, kterým zdejší lidé nerozumí a nikdy neporozumí. Jako jí — jako… Ano, Krušinoví také nikdo nerozumí. Krušina! Ten by jí asi rozuměl. Ne asi… Jistě! Cítí pojednou, že tomu jedinému by bez váhání vložila do rukou svůj osud. Ale právě ten odešel a snad již cestu zpátky ani nenajde.

Podívala se na hodiny a vyskočila ze židle. Dvě hodiny! Málem by přišla pozdě do lékárny. Rychle baret na hlavu, vyběhla do schodů, ale pak šla už volněji a přemýšlela. Co jí to vlastně švagr povídal?

Kolem jde život vesele svou cestou. Dívky s mládenci chodí na procházky a mají se rádi. A co má ona? Je opravdu osamělý poutník. Přišla z jiných krajů. Zde je cizí, sama, samotinká se svým smutkem… Snad v práci zapomene. Bezděky přidala do kroku. Jistě zapomene! Práce je nejlepší lék. Co by si počala v návalu smutku a v tísni samoty? Štěstí, že má práci, že má povinnost! Radostně si poskočila a rozběhla se do lékárny…

149$

« Pán s orchidejí »

„Co nám neseš?“ táže se Málinka malinkého děvčátka v lékárně a naklání se k němu přes táru.

„Já ci mastičtu,“ povídá děvčátko.

„A jakou mastičku?“

„Tátovou mastičtu.“

„Bórovou snad?“

„Ano. Bojovou! Maminta to povídala.“

„A kdopak má bebínko?“

„Náš Jeníčet! Pozezal si pustíčet.“

„Tak ty máš bratříčka Jeníčka? A nejsi snad Mařenka?“ „Ano! Já sem Mazenta.“

„Ach, to je krásné jméno! Hned jsem si to myslela. Až já budu mít jednou děti, zrovna tak se budou jmenovat — Mařenka a Jeníček…“

Málinka si povídá s holčičkou a nevidí, že do lékárny vstoupil a opodál zůstává — neznámý muž.

Stojí a stojí, ruce se mu chvějí a jen na ten čistý boží obrázek hledí.

Na Málinku a na děvčátko…

„Tak tady je ta mastička, Mařenko.”

150$

„Já ci ještě žužu… žadoní Mařenka.

„Žužu dnes už nemám, ale pusu bych ti dala, jestli chceš.“

Tak holčička dostala alespoň pusu. Málinka ji vyprovodí ke dveřím a pán si rozechvěle povídá:

Kdybych ještě váhal a pochyboval, jak velký bloud bych byl?

Za Mařenkou zapadly dveře a Málinka se vrací k táře.

Okem zavadí o muže v pláštěnce.

Zadívá se na něj a zakolísá v chůzi.

Bože, kdo to je?

Sen se prolíná se skutečností.

{Když prvně jsem vás uhlídal,

den slunkem se mně zlatil

a orchideji řekl jsem,

že srdce své jsem ztratil…}

Přistupuje k děvčeti a rozevírá náruč.

„Málinko, slečno Málinko! Konečně jsem vás našel!“

„Pán s orchidejí…“ hlesne na smrt bledá Málinka.

„Ano. S orchidejí! Po světě jsem je hledal a o té nejkrásnější jsem nevěděl. A byla tak blízko!“

Málinka se zatím vzpamatovala, nevěděla, zda má radostí křičet či plakat, a přitom se jí zdálo, že pán s orchidejí je takový veliký a neznámý — a že se ho skoro bojí.

Sen se pojil se skutečností…

„Proč mi neběžíte do náruče, když jsme se konečně našli?“ napřahoval znovu svou náruč.

„Vždyť mě ještě, pane, ani neznáte… Co když se mýlíte? Co když se napálíte? Vy musíte být šťasten!“

„Už jsem, Málinko, už jsem?“

„A nechal jste mě tak dlouho čekat,“ rozplakala se dívka najednou a zadržené slzy jí vytryskly z očí jako vodotrysk. Měly smýt všechnu bolest dvou bezútěšných let!

„Byl jsem na cestách. Ale přece jsem vám psal…“

„Jeden lístek. Tady je,“ vytáhla ze záňadří nadobro ušmudlaný pohled.

„Lístek? Aspoň deset dopisů! Ale ani najeden nepřicházela odpověď. “

151$

„Že by lékárník Pták?“ zarazila se Málinka. „Lhal, lhal mi! Říkal, že ani tento lístek není od vás. A co já jsem se natrápila! A pak jsem šla do tanečních a málem byste mě byl ztratil,“ plakala Málinka, ale to už pánovi do pláštěnky, kde se tak dobře naříkalo. Zvláště když ji dvě milé měkké dlaně hladily a pod pláštěnkou bilo jen pro ni dobré, upřímné srdce.

„A jak jste mě — našel?“ zvedla konečně hlavu a zadívala se, jak vlastně její příští manžel doopravdy vypadá?

Měl modré oči, vážnou tvář a světle hnědé vlasy. I zuby měl hezké, když promluvil, a tož se Gabřině Vénovi docela vyrovnal. Jenže v Málinčiných očích byl ještě hezčí.

„První moje cesta byla do táborské lékárny. Lékárník řekl, že jste dávno zadaná…“

„Jak? To že řekl? Lhář? A já tak věrně čekala…“ a zase se dala do usedavého pláče. „Kdybyste věděl…“

„Já vím. Ve vašich očích byla pravda, a já jim uvěřil. Byla jste mi na cestách oporou, ani jste o tom nevěděla. A tak jsem se vydal vás hledat. Jak ten princ princeznu, anebo spíš Honza. Napadlo mi, že budete v Praze, na studiích přece. Kdejakou lékárnu jsem prošel a do té naší, pankrácké — jsem šel, bloud, až dnes, naposled. Honza našel svou princeznu a s ní celé království,“ zadíval se něžně na děvče.

„Říkáte: naši pankráckou lékárnu, — vy snad tady bydlíte?“ „Ano. V domku se zahrádkou a se dvěma tetičkami, které si nic jiného nepřejí, než aby se jejich Honza oženil. V Táboře jsem býval na letním bytě. Málinko, bude svatba, nebo nebude?“

„Bude, Jeníčku,“ vzlykala Málinka a vzala svého ženicha kolem krku.

152$

« Drahá maminko! »

{Vrátil se mi, vrátil! Přišel ze země orchidejí, sbírku básní mi věnoval, píše román Orchideje a chce, abychom se vzali.

Maminečko, budu se vdávat! Jan nechce čekat, a tak jsem se rozhodla, že studií nechám a vdám se.

Chystejte svatbu, maminko! Chci mít bílé šaty, závoj a kytici orchidejí …}

Dále už maminka nečetla. Tak byla rozrušena.

Zato Gabra! Tancovala po pokoji a tuze se radovala, jak dobře věštila.

„Vidíte, mami, už je to tady. Neříkala jsem vám to? Nechá studií a bude to! Co jí tedy byla vlastně všecka námaha platná? Měla to udělat jako já. Mám neunavenou hlavu, zdravé tělo, sílu, chuť do života…“

Maminka Gabru neposlouchala. Vzdychla si zhluboka, vzala inkoust a pero, sedla ke stolu a psala:

{Drahá dceruško!

Ráda slyším, žes našla člověka, po kterém tvé srdce, anebo spíš duše volala, a že jsi sťastná.}

153$

{Ale to není všechno, drahá Málinko. Věřím tvému nápadníkovi, že by se dovedl o svou ženu postarat, třeba píše romány a básně. Přesto si přeji, abys dostudovala. S radostí Ti dám své požehnání.

Ale dříve musím vidět, že jsi se stala magistrou farmacie, že jsi došla k svému cíli, že tvá námaha nebyla marná. Nezarmucuj mě, Málinko. Dosud jsi tak nikdy neučinila.

Život je těžký, děvčátko. Nebude ti přinášet jenom radost z básní a románů. Starosti přijdou. A třebas nemoc, krize, doba, která všechno obrací, a ani bys nemohla své rodině pomoci. Máš vzdělání, ale nebyla bys ničím.

Poslechni svou matku a uvidíš, že v životě si na ni za to vděčně vzpomeneš.}

Už po kolikáté ten dopis Málinka četla. Seděla u stolu a pořád plakala. Ona by třeba počkala, ale Jeník pořád jen vede svou:

Když jsme se konečně našli, vezmeme se. Chci ženu a ne magistru! Utíkala byste mi do lékárny.

Byl to těžký oříšek, než jej s Málinkou vyřešili. A stálo ji to mnoho slz. Maminku měla nade všecko ráda a chtěla poslechnout. Vždyť se sama na svou magisterskou práci tolik těšila. Už jen dva roky a byla by u cíle.

Teprve když s Krušinou promluvil doktor Janda, dal si ženich, ač nerad, říci.

I Málince Janda do duše promluvil.

„Než řekneš Ano, Málinko, prozkoumej dobře svoje srdce. Pro manželství nestačí jen duševní porozumění, věř mi to jako lékaři.“

Málinka dlouho přemýšlela. Nakonec se zeptala:

„A který ten vztah je pevnější, Toníčku, co myslíte? Ten duševní, nebo…“

Teď se zamyslil švagr. „Ten duševní, toť se ví — má pevnější základy,“ povídá.

„No tak mi nebraňte!“ zaprosila Málinka.

Tož jí tedy nebránili, ale dva roky musili s Janem čekat, až Málinka dostuduje.

„Ale do lékárny mi pak ani nevkročíte. Slibte mi to! Nechci se s nikým o vás dělit,“ žádal Jeník rezolutně.

154$

Málinka uvažovala. Ale pak řekla: pro lásku se lidé topí, vraždí, zapomínají na celý svět. — Láska je silnější než smrt.

Představila si váhy: Na jedné misce je její rodinný život, na druhé lékárna. Co si vybere?

Jistě svůj domov, kde bude Jan a děti, které jí říkají: Mámo! Jak to maminka psala? Kdo ví, co ti život přinese… Tehdy by Málinka přece jen vstoupila opět do lékárny…

Usmívala se, když podávala Jeníkovi ruku.

„Nakonec abych chodil za studentkou,” bručel a díval se po očku na Málinku. „Kdybyste aspoň ten baret nenosila.“

Ale Málinka měla svůj baret ráda, a tak si jej ozdobila aspoň pírkem, aby vypadala dospělejší.

Přednášky již začínaly a Janovi nastalo nové trápení.

„Aspoň kdybyste ty sešity nenosila,“ hrozil se. „Vždyť jste jako školačka. Ukažte, já vám je ponesu.”

Vzal sešity, zabalil do novinového papíru, motouzem převázal — a hned byl spokojenější.

Trpělivě čekal u fyzikálního nebo chemického ústavu, aby mohl Málinku odprovodit domů. To tak! Nechá ji mezi tolika mládenci, ne? Když má dva roky čekat, bude opatrný.

Potom přišly prázdniny a Málinka odjela na Čachrov. Tuze nerad ji Jan Krušina na ten čas ztrácel a zrovna na maminku žárlil.

Co si jen bez svého děvčete tak dlouho počne?

A tak duše jeho, za těch smutných večerů o samotě a bez Málinky, dostávala křídla a zalétala daleko. Plula s hvězdami, skrývala se do květů a šuměla večerním vánkem. Jan Krušina psal a psal.

Z té jeho tiché samoty a vzpomínání, z touhy a lásky vykvetly verše, které voněly mateřídouškou, fialkami a petrklíči. Nazval svou sbírku případně Prosté květy a věnoval ji Málince.

Se slzami v očích předčítala si je Málinka někde na pasece.

Chtěla je číst i mamince, ale ta pořád vrtěla hlavou nad básníkem. Inu maminka! Znala svět a věděla, že život není báseň.

Když však Málinka jednoho dne přicupitala s takovou radostí, až jí z očí přetékala, nechala si maminka říci a dala si od Málinky přečíst ten poklad ve verších, který na ni tolik zapůsobil.

155$

{Přiletěl bych jako vítr

večer přes políčko,

kdybys ty mně jenom řekla:

,,Přijdi na slovíčko!“

Přišel bych k vám pod okénko

k tobě, šumná dcérko,

kdybys ty mně přichystala

za širáček pérko.

A kdybys mne: líbat můžeš!

takto přislíbila,

přivedu ti muzikanty,

frajerečko milá!}

Maminka byla chvíli zamyšlená, ale potom povídá:

„Myslím, abychom toho tvého Jeníka pozvali na Čachrov. Ráda bych ho poznala!”

Málinka brzy dostala telegram: Přijedu v pondělí.

Rychle si spočítala, že by to mohlo být prvním vlakem po poledni, a poprosila maminku, aby vypravili k vlaku kočár.

To bylo chystání, to bylo radosti!

Málinka chtěla jet naproti, ale maminka nedovolila. Ještě není nevěstou. Až o ni Jan Krušina požádá.

Jak jen ho maminka přijme?

Mohlo se předvídat, že dobře. Jakmile maminka začala míchat na piškotovou bábovku, Gabra povídá:

„Ó, naša matka ví, kudy cesta k zeťovu srdci. Ještě šlehačku na kávu a máte ho jistého,” zasmála se a mrkla okem na Vénu, který také jedl bábovku a šlehačku, když si říkal o Gabru.

Starý Fronc dostal přikázáno, aby se zeptal toho pána, který se bude na nádraží nejvíce rozhlížet, zdali nejede na Čachrov. Tož ať ho Fronc ve zdraví doveze…

Tabule stojí připravena a Málinka co chvíli vyběhne ven a všecka netrpělivá vyhlíží kočár.

Oj, koníčkové už klusají, maminko, pospěšte si.

Maminka si utírá umoučněné ruce o bílou zástěru, strojí milý úsměv a jde za Málinkou.

156$

Kočár v průjezdě zastavuje.

„Poklona uctivá! Dobrý den! Ruku líbám,“ zvedá se kdosi se sedátka, převlečník přes ruku, slaměný „kastrůlek“ a kufírek v ruce, kytku v knoflíkové dírce. Neklame snad Málinku zrak? Vždyť je to lékárník Pták!

Málinka neví, má-li se radovat či plakat, nebo co to má všechno znamenat?

Maminka hledí zklamaně a Málinka, která se přece jen první vzpamatovala, se táže:

„Jeníka jste mi nepřivezl?”

„Pojďte dál,“ zve maminka lékárníka, třebaže neví, proč přijel.

„Kde je Jan?“ ptá se znovu Málinka.

„Ach, neptejte se. Mám špatné svědomí,“ mávne rukou a jde do zámku.

„Něco se mu stalo?“ děsí se Málinka.

„I stalo — nestalo. Copak na něj pořád ještě myslíte?“

„Bože, jak by ne?“ hlesla Málinka.

„Jak živ jsem tak tvrdošíjnou osobu neviděl,“ vrtí nad ní hlavou bývalý šéf. „Jste nenapravitelná. A je mi vás líto,“ dodal tišeji, „a proto jsem tady.“

Jsou v jídelně u nastrojeného stolu, lékárník se až olízl:

Ejhle, oni na mě čekali! A tak jsem vše dělal v tajnosti, a přece něco ta Jedličková vyčmuchala a zradila mě, zmije!

„S dovolením, milostpaní, pojím kousínek dortu.“

Mamince se z lékárníka točí hlava a hlavně z toho, co ho sem přivádí a proč Krušina nepřijel?

„Slečno,“ naklonil se lékárník k Málince, „něco za něco: Já vám povím pravdu a vy za to přijdete, jak dostudujete, k nám zpět do lékárny. Platí?“

„Ale

„Žádné ale! Až vám povím — co a jak, jistě přijdete. Apropos! Dřív než kápnu božskou — tady jsem vám něco přivezl, abyste nemyslila, že jsem zlý člověk,“ podává Málince jakýsi svazeček, černou stužkou převázaný.

Málinka jej udiveně bere do rukou a netrpělivě rozbaluje. Bože, vždyť jsou to Krušinový dopisy. Ty z daleké země.

157$

Vzhlédla k lékárníkovi.

„Vy jste mi je zatajil!“ praví se slzami v očích.

„A dobře jsem udělal. Ctěte!“

Ukazuje jí bílou kartičku. Pevně ji sám drží, aby mu ji snad z ruky nevytrhla.

A Málinka čte:

{ Krušina a slečna Boženka Hůlková oznamují, že sňatku jejich požehnáno bude … }

Víc Málinka nedočetla. Zatemnilo se jí v očích, jen tak tak ji maminka zachytila. Pak následoval srdcelomný pláč a už jen potěšující slova maminčina.

Lékárník spokojeně jedl a popíjel a po očku se na děvče díval:

„Jo, jo, tihle básníci. Nažvaní toho, zmatou děvčeti hlavu a potom to takhle dopadá. “

„Taky to říkám,“ souhlasila maminka. „Ale od pana Krušiny bych to nebyla čekala. Něco takového udělat Málince, tomu dobrému dítěti, které nás nikdy nezarmoutilo…“

„Tak co? Přijdete k nám do apatyky nebo nepřijdete? Kocouři se po vás ptají a Jirka, ten pštros, jak jsem mu říkával, vás pozdravuje,“ začíná lékárník s humorem.

„Maminko,“ ozvala se Málinka tichounce, „já mu nevěřím…

„No jó, nechal vás pozdravovat, na mou duši starou apatykářskou!“

„Maminko, já mu nevěřím, že se Jeník žení. On lže, on lže,“ křičela Málinka.

„Utiš se, dceruško. Vidíš to přece černé na bílém. Umělci, to je cháska!“ zablýskla maminka zlověstně očima. „Jakživa jsem si na ně nepotrpěla. Jen na jednu básničku jsi naletěla, a co z toho máme?“

„Ba, ba,“ souhlasil lékárník. „Máte prý tady taky pivovar? Vaříte dobré pivečko? Víte, já mám safraportský žaludek. Všechno mohu najednou. A žízeň mám jako trám.“

„Gabruško, dojdi pro pivo.“

Gabra vzala džbánek, a než odešla, zahrozila do pokoje, džbánkem, a to znamenalo:

Čert tě tu byl dlužen, dědku! Ještě nepadlo poslední slovo. Já ti také nevěřím, ty starý lišáku!

158$

Té chvíle někdo zaklepal na dveře.

„Dále,“ zvolala maminka.

Dveře se otevřely a vstoupil — mladý muž. Byl v šedém cestovním obleku, převlečník přes ruku, v ruce kytici polního kvítí. Osmahlý, zářivého zraku a všecek šťastný.

Málinka nadzvedla hlavu, kdo že to jde, vytřeštila oči a vykřikla osvobozeně:

„Jeníčku!“ a letěla k němu.

Maminka jí zastoupila cestu.

„Kru-kru-kru-šina?“ zvedá si brýle starý lékárník.

„Ano. A co ty tady děláš? Nebudou to nějaké neplechy?“

„Jak se k nám ještě po tom všem opovažujete chodit?“ přivítala mladého muže maminka.

„Já — milostivá paní…? Přece jste mě zvali…“ říká zaraženě.

„Zvali, ano, ale to jsme ještě nevěděli, jaký jste ptáček, vy jeden básníku, vyjeden ženichu!“

„Já ptáček?“

„Řekněte nám, proč sem jedete, proč?“ pláče a zároveň zuří maminka.

„Jdu zvát Málinku na svatbu…“

„Jakže? Vy to ani nezapíráte?“

„Bože, proč bych to zapíral? Chci ji za družičku…“

„To přestává všechno,“ rozplakala se maminka na celé kolo. „Mé dítě vám — na vaší svatbě — s nějakou Boženkou — má dělat družičku?“

„Na svatbě mého bratra přece! Já budu mládencem a Málinka…“

Maminka se zarazila. Pak běžela ke stolu, vytrhla lékárníkovi kartičku z ruky a četla: Antonín Krušina a Boženka…

Víc nepotřebovala. Zapíchla oči do lékárníka. Teď se s ním vypořádá, jak se patří.

Z Málinky spadla smrtelná tíže a rozeběhla se k svému ženichovi. Nic jí v tom už nebránilo.

„Však já jsem tomu ani za mák nevěřila. To jen ten první dojem… Ne, nepřežila bych to!“

„Já taky tušila čertovinu,“ povídá Gabra, která se vracela se

159$

džbánkem. „Vítejte, švagře,“ potřásla mu rukou a řádně si ho prohlédla.

„Lékárníku, lékárníku,“ obrátil se vyčítavě Krušina k lékárníkovi.

Ale ten, jako by se prokousával horkou kaší, už se zvedal k odchodu. Pravil:

„Ne, s tou starou paní nejsou žádné řeči. Nedá si vysvětlit, že to bylo jen pro dobro jejího dítěte. Jen hubuje a hubuje a všecky chyby mi vyčítá, všecky hříchy a škody, které jsem domněle napáchal, jak to slýchala od své dcerky. To budeš mít pěknou tchyni!“

„Já jsem rád,“ usmál se Krušina. „Každá matka má svá mláďata chránit! A já se rád pod její křídlo schovám. Beztak jsem nepoznal, jak matčina ruka hladí, a rád přijmu i klovnutí — jako každé děcko. Od matky nebolí.“

Té chvíle ho maminka pohladila po vlasech.

„Synáčku…“ řekla.

„Maminko!“ vyslovil to posvátné jméno poprvé ve svém životě Jan a položil hlavu na matčino rámě.

„No, no, no! Abyste se tady všichni nezbláznili,“ popichoval lékárník, když si maminka otřela slzy, a šla připravit svačinu. „Myslíš, kdovíjak jsi to chytil, ale nechytil jsi vůbec nic, abys věděl. Holka nerozumí domácnosti ani za mák a budeš muset k ní vzít celé komonstvo. A toho nepořádku! Z každého koutu bude na tebe něco čouhat. Tam knihy, tam gatě, nikde žádný knoflík, prach neutřený; dej s ní pokoj. Na mou duši, rád bych vás tak viděl za pět nebo šest let. To bude pěknej élent! Děti v tom budou skákat…“

„Tak se potom přijď podívat…

„Třebas nám budete závidět,“ dodala Málinka.

„To jó! Co vám závidím, to je to pivo tamhle. Dejte mi napít a já pomažu! Ať jsem večer zase doma. Kdoví, co tam Jedlinka se Švarcem dělají. Čert jim věř!“

„Jedlinka a pan Švarc?“ hlesla Málinka a dívala se s otázkou na lékárníka.

„No jó. Už je to tak. Vzal jsem si chlapa zase na výpomoc. Měl jsem tam po vás slečinku, taková stará panna to byla, pořád

160$

to za mnou cupalo kramflíčkama, pořád se ptala, co a jak. To jsem nesnesl. Poslal jsem ji ke všem čertům! Jářku, Málinko, to musím říct, pracant jste byla,“ podíval se na děvče. „S dovolením, ochutnám také tu bábovku. Milostpaní, nezlobte se už na mne,“ povídal mamince, která sem opět vešla, „vždyť je to čest a chvála pro vaši dceru, že o ni tak stojím. Panečku! Ta udělala práce. Co ona za jediný den, to starý magistr za týden!“

„Chcete s námi posvačit?“ zeptala se usmířeně maminka. Bože, to ona tak ráda slyší, že má hodné dítě!

„Víte co? Dejte mi nějakou svačinu s sebou, třebas kus sýra a uzené, a já pojedu domů. Apropos. Ať mě kočí zaveze k vlaku.“

Teprve když už byl Pták daleko, společnost si oddychla a zasedla spokojeně ke stolu, kde stála kytice polního kvítí, jak je Jan cestou k Čachrovu pro Málinku natrhal.

„Jeníčku, orchideje vám ještě nekvetou?“ zadívala se Málinka na Jeníka.

„Ještě ne… Ty co jsem si sám zasel, rozkvetou až za rok…

„Ó, to bude k naší svatbě .. dodala Málinka.

Maminka neříkala nic. Jan také ne, jen se na svou budoucí tchyni zadíval. A ta přikývla.

Tož takové měla Málinka zasnoubení!

Když potom ruku v ruce ukazovala Jeníkovi všecky krásy pošumavské vesničky a celého kraje, řekl jí:

„Měl bych se bát, že se vám na Pankráci líbit nebude. Ale nebojím se. Ukážu vám, že i v našem okolí je plno krásy. Naučím vás ji hledat. “

Starý Fronc zatím odvážel lékárníka na dráhu a pobroukával si: Kam ta slečinka dala oči, že si takovýho dědka vybrala? Zaplať Pámbu, že se starý paní nelíbil a vysypali ho. Nic dobrýho z něho nekouká, kdepak! A podíval se po očku do kočáru, kde se starý Pták právě hrozně zamračil.

Počítal, kolik ho stála cesta, co zameškal, a že vlastně nepochodil.

„Kde já honem takového dříče najdu?“ zavzdychal a křikl na kočího: „Práskněte tu kobylu, ať nezmeškám vlak. Člověče, šouráte se jako s funusem. Hněte sebou, od čeho vás platí?“

161$

« Duše básníka »

Jinýma očima než obyčejný smrtelník díval se na svět Jan Krušina. Očima básníka. Na cestičce leží utržená konvalinka a Jan nad ní naříká:

{Sotva vyrostla jsi,

bílá konválije,

už déšť tvoji vůni

do potoka smyje.

Voděnka ji vezme

do moře dobrého,

kde jsou všechny slzy

ze světa širého.}

Dobře poznal, že jeho znejmilejší, jak Málince říkal, je šťastná v přírodě mezi květy, poli a háji a ukazoval jí, když se jí stýskalo po Čachrově, že i v Praze a u Prahy jsou taková kouzelná skrytá místa, kde se cítí člověk sám a blízko Bohu, daleko od těch, kteří květy trhají, aby je zahodili.

Šli přes Hlubočepy do Prokopského údolí vesničkou, kolem

162$

strání, přes potůček a pak byli již blízko toho ráje, kde žil a byl svatý Prokop se svou laní, kde měl svoji jeskyňku.

Jan zavedl Málinku na vysokou stráň, mezi skály, na místečko, které nazval Orlí hnízdo. U jejich nohou a kolem nich kvetlo devatero kvítí, zde duše dostávala křídla k rozletu. Odsud přehlédli celé to zelené dlouhé údolí s kostelíkem svatého Prokopa na protilehlé stráni. Zde byli sami dva.

„Jste má panenka a já jsem váš šohaj. Snad ty dva roky čekání musí být,“ povídá Jan. „Ale až bude prvního května — postavím pod okny máj, aby věděli falešný lidi, že jsem rád chodíval k vám… zanotoval.

Národní píseň! Píseň, která Málinku vždycky chytla u srdce. Kdyby od prvé chvíle si neoblíbila Jana, teď by tak znovu učinila.

„Máte rád národní písně?“ ptala se tiše.

„Znám kdejakou! Všechny sbírky, které vyšly, mám ve své knihovně — i celou literaturu k nim.“

„Všecky snad přece jenom neznáte. Slyšel jste: Javorník, Javorník, přes Javorník chodník…“

„Znám…“ přikývl Jan.

„Černá vlna na bílém beránku?“

„Aj kady sa túláš, modrooký Janku…“ dopověděl Krušina.

„A co: Dolina, dolina, kamenný chodníček?“

„Ne, tu neznám. Zpívejte.“

Málinka znala písniček, že snadno vybrala ze své paměti ty, které Jan neslyšel, které ona pamatovala z hor a pasek a od potůčků.

{Šohajku, duša má,

leluja voňavá,

keď ťa den nevidím,

celá su bolavá.

Neviděla som ťa,

enom som ťa čula.

Bolo mi, šohajku,

jak bych s tebú bola.}

163$

{Šohajku, duša má,

zelená ratolest.

Pro tvé modré oči

nemóžu sa najest.

Nemóžu sa najest,

ani vody napít.

Nenech mňa, šohajku,

nenech mňa sa trápit!}

„Je to krásné, ale velmi smutné, “ povídal Jan. „Teď zazpívám já a hodně veselou:

{Panímáma spala,

pantáta už chrápal,

venku po zápraží

někdo tiše šlapal,

ještě dva tři kroky,

na okénko: ťuk!

Pejsek viděl všecko,

ale ani muk!

Hoj, má milá, bdíš-li,

přistup k okénečku,

musím dneska vidět

svoji frajérečku!

Chci ti cosi říci,

dvě tři slůvka jen:

Dneska krásná noc je,

pojď, mámila, ven!}

„Tu neznáte, Málinko?“

Když Málinka neznala, smál se Jan už nahlas a že jí zazpívá ještě jednu:

164$

{Nejraděj i kolem mlejna chodívám,

vždycky se tam do okénka podívám.

Mlynářovi svoji dceru hlídají,

a tak mě jen s pozdravením vídají:

Já jim vždycky: Dej vám Pán Bůh dobrý den!

Oni na to: Dej ti Pán Bůh taky ten!

Inu, vždyť mám dosti času k náhradě,

při měsíčku v mlynářovic zahradě!}

„Neznáte?“

„Neznám, já nic neznám!“

Děvčeti je skoro do pláče. Myslila, že nikdo víc písní nemůže znát než ona, která vyrostla pod horami a mezi samými písněmi.

„Jak byste je mohla znát, když jsou to — plody ducha mého?“

„Vaše?“

„Ano, moje slova, která jsem psal své neznámé lásce, na kterou jsem stále čekal. Tedy pro vás! A hudbu složil přítel Pospíšil. Mám těch písniček celou knihu.“

„Vždyť vy jste, Jeníčku, básník…“

„Dívám se na svět očima básníka,“ zasmál se. „Mám rád umění, zvláště to prosté, národní. Pokusil jsem se psát tak lehce, tak prostě a s takovým citem, jaký nacházím v umění národním. Nevím, co se mi podařilo, ale snad jsem se národním písním aspoň přiblížil. Mistrům se to ovšem podařilo. Prodaná nevěsta zní národními písněmi, a přece jsou to vlastní melodie Smetanovy.“

Málinka poslouchá a cítí, že v Janu Krušinoví získává vzdělaného přítele. Poslouchá jeho vyprávění o umělcích, s kterými se stýká, o malířích, kteří jeho písně a díla ilustrují, o uměleckém světě, který má kolem sebe a ve kterém je jeho básnická duše šťastna. Vypráví o koncertech, o divadle, o literatuře i o své knihovně.

„Poslední mou práci zhudebňuje Gustav Roob ..

„Já ho znám taky. Od Jandů,“ povídá Málinka.

„Tak ho jednou navštívíme.”

„Já už jsem u něho byla. V pokoji plném věnců, kytic, stuh a fotografií.”

165$

„Teď půjdeme spolu. Zahraje nám. Ale nejkrásněji nám zahraje o naší svatbě, Málinko, už jsem s ním mluvil…“ bere dívku něžně za ruku…

„Helemese, tady jsou taky dva! A jak se cukrujou!“ ukazuje jakýsi výrostek kamarádovi nahoru ke skalám.

„Inu, je jaro, člověče…“

Cukrúúú, cukrúúú… volali na Málinku a Jana.

Málince bylo do pláče.

„Vidíte je?“ povídala. „I tady jsou lidé zlí. V krásném Prokopském údolí!“

Jan se mračil.

„Tak surově mluvit o lásce!“ řekl posléze. „Láska to je největší boží dar lidem. A posmívat se ženě? Nejtěžší hřích! Nesnesu vtipy na ženy, na příští matky. Úcty je hodna žena, neboť její plod jediný mezi tvorstvem je vyvolen hostit nesmrtelnou duši, tu částečku oné nesmírné a věčné duše, kterou Bůh jen z nekonečné lásky lidem propůjčuje…“

Tak mluvil Jan a před Málinkou se rozvíjely mystické květy něžné krásy. Obzor se jí jasnil a viděla za ním dlouhou bílou cestu, cestičku bez kamení a hloží, cestu, po které půjde společně s tímto dobrým člověkem, jemuž je žena svatá.

Maminko! dobře jsem volila. Vidíš, jakou mi bude Jan oporou?

Už se nezlobila, že výrostci pokřikovali: Cukrúú, cukrúú! Pomohli jí nahlédnout do duše básníka.

166$

« Málinčina svatba »

Řada automobilů jede a ten bílými květy ověnčený, ten nejkrásnější, veze bílou nevěstu. Je to Málinka. V bílém závoji s kyticí orchidejí — s tichým úsměvem plného štěstí.

Jedou na Vyšehrad.

Brána staroslavného chrámu je dokořán a vchod ozdoben květy.

S vírou v lásku a ve své poslání na tomto světě přistupuje mladá nevěsta k oltáři.

Podává svému Janovi odevzdaně ruku a říká pevně: Ano.

Ano! Ano! křičí jí to v duši. Chci si vzít Jana Krušinu, který je od čtyř let sirotkem a má na světě jen dvě staré tetičky. Všem vykouzlí Málinka utěšený domov. Málinka se na ty dvě starušky těší. A že z básní a románů nemohou být živi? To se teprv ukáže, maminko!

Orchideje jsou živy jen vzduchem, rosou a slunečními paprsky, a jak jsou krásné!

Staroslavným chrámem se nese líbezná hudba a orchidejí.

Mladí manželé si podali ruce pro celý život.

A to procesí, které je doprovází, pláče.

167$

Pláče maminka, pláče tatínek, slzy roní Gabra a hlavně malý Kováříček, kterého chová Gabra v náručí. Však jej podává svému Vénovi a povídá: „Na, vem si ho. Já se musím dívat na svatbu!“

Gabra spěchá k oltáři, aby Málinku první ze všech políbila.

Celé procesí tone v slzách, ale nejvíc pláče jedna prostá stařenka v šátku. Tetička, která si kdysi dávno odvezla z venkova malého čtyřletého sirotka a snažila se mu dát domov.

Žehná mu nyní za mrtvé rodiče, aby bůh dal, aby ta nevěsta byla hodná…

Hostina mohla být naplněním snu všech bílých nevěst. Hudba hrála, Smetana, Dvořák, Fibich. A pak harfové trio, které složil Gustav Roob pro svého přítele Jana a jeho Málinku k jejich sňatku.

Byl již večer, když si Jan Krušina odvážel nevěstu domů.

Auto zastavilo před prostranným patrovým domem na Pankráci, před železnými dveřmi, jež pocházely z rozbořeného chrámu Božího Těla, který kdysi stával na Karlově náměstí. Jsou krásně kovány a zdobí je hlavy andělíčků.

Jan dveře otevřel a Málinka vykročila. Se svojí láskou, svým Janem, konečně do svého vlastního šťastného domova.

168$

« Obsah »

Předmluva k 1. vydání — — ( 5 )

První den v lékárně — — ( 7 )

Život za tárou — — ( 21 )

Kterak pan lékárník učil Málinku expedovat — — ( 33 )

Orchideje v lékárně — — ( 40 )

V laboratoři — — ( 49 )

Málinčino první prázdno — — ( 53 )

Nová Málinka — — ( 61 )

Hřbitove, hřbitove, zahrado zelená… — — ( 66 )

Málinčino první rendez-vous — — ( 69 )

Z Málinky se stává Dona Juanice — — ( 76 )

Jedlinka — — ( 81 )

Taneční hodiny v pokojíčku — — ( 87 )$

Tajemná návštěva v noci — — ( 93 )

Prodloužená — — ( 98 )

Vesnička pod Šumavou — — ( 107 )

Když kocour není doma… — — ( 118 )

Myši mají pré… — — ( 124 )

Cesta do neznáma — — ( 135 )

U maminky — — ( 140 )

Málinka na Pankráci — — ( 145 )

Pán s orchidejí — — ( 150 )

„Drahá maminko!” — — ( 153 )

Duše básníka — — ( 162 )

Málinčina svatba — — ( 167 )$

Amálie Kutinová - Farmaceutka

Vydalo nakladatelství Sfinga v Ostravě v roce 1992 jako svou 26. publikaci Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín Vydání druhé, (digr v1); © Amálie Kutinová, dědicové, 1947, 1992; ISBN 80-85491-15-X