AMÁLIE KUTINOVÁ

NAŠI PACIENTI

Obrázky z venkovské lékárny

1. a 2. díl

«« 1. díl »»

« Moje městečko »

Ráda bych vám pověděla něco o svém městečku. Pravím o svém, protože je mám tuze ráda. Mám je v srdci, a proto je moje.

Křinec! Moje městečko. A moje lékárna v samé zeleni! Zrovna vedle kostelíka svatého Jiljí a starobylé fary, v čele náměstí, a přece obklopena zahradami a zámeckým parkem, blizoučko výstavného zámku.

Naše městečko je krásné v létě v zimě. Klokočový vrch Chotuc, jedinečný v celé naší vlasti, zdobí je v létě jasnou zelení svého porostu a v zimě zasněženými stráněmi, které harmonicky splývají s bělostnými rovinami úrodných polí. Šeříkový háj na Kuncberku voní zjara daleko široko. Nedaleko něho na rozcestí stojí památný Kostýlek, zasvěcený svatému Janu Nepomuckému, a odtud přehlédnete širý kraj kolem dokola. Vidíte, že obzor lemují loučeňské lesy a za nimi slavná jabkenická obora, kde v myslivně tvořil Bedřich Smetana své nejkrásnější skladby. A díváte se ještě dále, až k jičínským vrchům, a je-li jasno, vidíte i Krkonoše - jako v pohádce.

Kolem naší lékárny vede silnice. Z jedné strany je lemována zahradami, z druhé zámeckým parkem. Říkám jí Zelená cesta. Tou cestou chodívám na procházky ke Kostýlku a tou cestou se

5$

vracím domů. To vídávám už zdaleka v záhybu silnice věžičku našeho kostelíka v lesíku lip. Jdu jako zelenou soutěskou, přivírám oči a mám dojem, že přede mnou musí jet komediantský vůz, za ním ubíhající děvčátko s rozpjatými pažemi volající: Dejte mi moji princeznu! Kde jsi, má princezno? Tak jak líčí Svatopluk Čech v básni Ve stínu lípy.

Lip tady máme mnoho. Jen kolem kostela jsem jich napočítala přes třicet. A před naší lékárnou, když jsme se přistěhovali, stála také košatá lípa a pod ní v kruhu kolem kmene lavice. Moc se mi to líbilo.

Zde sedávali trpěliví i netrpěliví pacienti, čekali na své medicínky, nahlíželi na nás do lékárny, bude-li to už, a pěkně si besedovali. Lavička už byla trochu sešlá, a tak jsem si říkala: Na jaře, Málinko, dáš udělat novou a pořádnou. To bude posezeníčko! A svou lékárnu přejmenuješ. Už to nebude U zlatého orla, ale Ve stínu lípy.

Jenže člověk míní a obecní úřad mění. Jednoho krásného dne, když jsem byla za nákupy v Praze, přišli lidé, lavičku utrhli a starou košatou lípu skáceli. A bylo po všem. Bylo po posezeníčku, bylo po lípě, bylo po lékárně Ve stínu lípy…

Strašně jsem se zlobila. Dodnes nevím, proč ty lípy po celém náměstí vykáceli. Ovšem, vysázeli nové, mladé. Ale kdypak vyrostou do košaté hlavy a kdypak já si s našimi pacienty na lavičce pod lipou pobeseduji?

Tak se v životě rozplývají naše plány.

Nebudu vám zde už déle malovat krásy našeho městečka, však budu mít k tomu dost příležitostí v dalších kapitolách, ale ještě vám povím, co mě tu hned napoprvé zaujalo, co se dotklo mé duše.

Chudobinec!

Je jich tu několik. Nedivte se, jsme v žírném, bohatém kraji, tož co bychom si nedoložili na chudobince!

Jeden z nich stojí hned při cestě z nádraží do města a člověk jej pozná na první pohled. Posmutnělá budova se zamřížovanými okny, vpředu trávník a veliký dřevěný kříž. Na trávníku kvetou sedmikrásky a pampelišky, z kterých plete starý Pekárek Pánbíčkovi věnečky.

6$

Je to dům, který dýše svatou prostotou a který, s tím křížem u cesty, na mě velice zapůsobil. Co osudů kryje spravovaná střecha a co životních tragedií schovává ve svých skrovných světničkách!

Chudobinec - život lidský v uzlíčku…

Až si přečtete mé vyprávění, povídání o lidech, o jiných tvorech živých i o věcech neživých, poznáte, že jsou to pozorování zachycená z běhu života, jak mi při mém povolání letí před očima, pozorování, cítění a dění zapsaná tak, jak je vidím já od lékárnické táry.

7$

« O farské zahradě s tradicí »

Náš Křinec je opravdu starobylé městečko! Svědčí o tom výstavný zámek, ale nejvíc náš chrám Páně svatého Jiljí s velmi starobylou farou jako tvrzí. Kostel i fara jsou obehnány mohutnou zdí, jako věncovím z kamene. Jak již z kroniky, založené roku 1838 farářem křineckým páterem Josefem Neumannem, se dočítáme, byl náš kostel založen počátkem šestnáctého století.

A říká se, že náš kostelíček je bohatý. Já si to nikdy neumím vyložit, v čem takové kostelní bohatství spočívá? Jestli ve filiálním kostele Bošínském, který k němu patří, či v kapli Mrtvých na vrchu klokočového háje Chotuce, či v idylické kapli zvané Kostýlek uprostřed cest a polí? Možná také že v počtu božích muk. Již jen misionářský dřevěný kříž u kostela nám vypráví o dojemné lásce k Bohu našich starušek, kamenná socha svatého Jana o prosté víře venkovského člověka i o svatojánských slavnostech. Socha svatého Jiljí na Hlavním náměstí rozhlíží se mile po svém městečku, které opatruje. Dále znám zde kříž pod Chotucí; stojí skromně u cesty jako poutník, který ukazuje, kudy je cesta do nebe. Polní kapli svatého Václava zdobí vždy čerstvé květiny a chrání dřevěná ohrádka. Snad se křinečtí o svého nejmilejšího světce bojí?

8$

Boží prostotou dýše veliký dřevěný kříž u chudobince, jako by ten ukřižovaný zastával práva chudých zde, v tom skromném domku u cesty, ke kterému jej postavili.

Velmi něžná socha Panny Marie Vítězné na Zeleném náměstí uprostřed lip hlásá kult mariánský a kaplička na náměstí v blízkých Zábrdovicích doplňuje bohatství naší starobylé křinecké farnosti…

A to není ještě všechno! Kromě těchto pamětihodností patří ke křineckému kostelíčku krásná černá pole, která rodí tu nejlepší křineckou řípu a pšenici, patří k ní staré stodoly v pozadí fary a náleží k ní také rozsáhlá zahrada farská s přemnoha ovocnými stromy a s hojnou travou.

Ale to není jen tak obyčejná zahrada! Tato zahrada je s tradicí…

Nezdědili zdejší páni faráři se zahradou pouze trávu a švestky, kterých se tu rodí nejvíce, ale také pány kluky, kteří se odjakživa o tuto zahradu náležitě starají.

„A to by v tom byl čert, ehm, ehm, abych zrovna neklel, že bych si pár švestek neuhlídal?” povídal jednoho dne křinecký pan děkan. „Či si mám nechat každý rok všechno od kluků otrhat? Pomalu ani nevím, jak moje švestky chutnají!”

Napomínal mládež ve škole, i s kazatelny pobízel rodiče k napravení dětí, ale marně! Švestky, sotva dozrávaly, byly pryč! Jen malá hrstka jich zbyla až ve vršcích stromů, kam se už klukům nechtělo a panu faráři teprve ne.

Jednou si na kluky počíhal, aby viděl, kteří to jsou.

„Ministranti!“ zvolal pln rozhořčení. „Kdo by si to byl pomyslel! No počkejte,“ zahrozil na ně holí. A to už jim viděl jen paty, jak utíkali přes plot.

Co bych se hádal, povídal si pan děkan pro sebe. Co bych se rozčiloval? Dojdu k panu starostovi a ten věc vyřídí za mne.

Uspokojen zatočil si hůlčičkou a ubíral se k hlavě města.

Pan starosta vyslechl vážné starosti pana děkana, pak se pošimral ve vlasech, odkašlal si a povídá: „Víte, důstojnosti, jak bych to řekl, ono tento, víme, já se kluků nezastávám, to ne! Ale víte, ono je to tady odjakživa - to je radost křineckých kluků. A já jsem taky Křinečák! A taky jsem byl kluk. A to vám povím, že

9$

jakživ mně tak švestky nikde nechutnaly jako na farské zahradě! Já to klukům kazit nebudu. Nechtějte to na mně!“ Potom mírněji dodal: „Ale poradil bych vám: vyjednávejte s kluky přímo.“

Tak takhle je to, durdil se pan děkan, když s nepořízenou odcházel. Tak ty nechceš s kluky nic mít? Dobrá! Obrátíme se přímo na pana řídícího. Ten klukům zasolí co proto!

Ale pan řídící se začal ošívat taky. „Švestky na farské zahradě, říkáte, velebný pane? Och, jejda, ani mi nevzpomínejte! Nejblaženější chvíle jsem při nich zažil. A hodoval jsem tak dlouho, až se objevil pan farář s holí. Pak teprve jsme to vzali klusem přes plot.“

Jako ti darební kluci podnes…, pomyslel si rozhořčeně pan děkan, ale neříkal nic. Zato pan řídící pokračoval:

„Víte, já jsem starý Křinečák, však se jmenuji Jiljí, jako můj kluk a jako náš svatý patron, a já že bych měl klukům zakazovat to, co sám jsem rád dělával? To na mně nemůžete chtít. Ne, to já neudělám. Ale doporučuji vám, obraťte se na kluky přímo…“

Pan děkan už neposlouchal. Tváře mu spravedlivým hněvem zrovna hořely, když šel od pana řídícího.

Dobrá, když ty nic - policie to obstará. Však já si dovedu pomoci. Pravda, uniforma na ně! ťukal hůlčičkou do země a už byl veselejší. Hned se odebral k udržovateli pokoje a míru v Křinci.

„Kluci mi oberou rok co rok švestky na zahradě, zakročte, prosím vás, úředně,“ žádal energicky hlavu pořádku.

„Já? Úředně? Na kluky? Na farské zahradě? Švestky?“ vstával pomaloučku tento dobrý strážný muž ze židle. „Švestky?“ opakoval a skoro se olízl. „Ty můj bože, švestky na farské zahradě! Na ty mám nejkrásnější vzpomínky. Och, pane děkane, sedněte si u nás. Ach, to byly časy. Zlaté časy,“ zavzpomínal si, „když jsem na ně chodívával…“

„Pěkné zlaté časy,“ durdil se opět pan děkan a zrovna na židličce nadskakoval. „Pomoci mi musíte, a to cestou úřední! Jinak svých švestek ani neokusím! „

„Pane děkane, důstojnosti, velebný pane, - všechno pro vás moc rád udělám, ale tohle na mně nechtějte. Já, starej Křinečák, že bych měl klukům zkazit tu největší radost? Ne, to neudělám… ?“

10$

„Co si vlastně myslíte? Je snad naše farská zahrada obecní?” zlobí se kněz už doopravdy a vstává ze židle.

Muž v uniformě taky a praví:

„Víte, jaká je ta vaše farská zahrada? To je jednou zahrada s tradicí a nedá se nic dělat. Kluci tu mají na to vydržené právo, abyste věděl!“

Pan děkan se začal tuze ošívat, a tu mu ten dobrý strážný muž poradil pro útěchu:

„Nejlépe by bylo, kdybyste vyjednával s kluky přímo. Všichni páni faráři to tady tak dělávali. Co si vyjednáte, bude vaše…“

Moudrá rada nad zlato! říkal si děkan cestou do své starobylé fary a hodil nevesele okem po své zahradě s tradicí…

Švestky už dozrávaly, ve větru skláněly své mocné větve a pan děkan nějak zavzpomínal. Stál a díval se a díval…

Jeho mládí stanulo mu před očima.

Farská zahrada! Ty můj bože! Vždyť i já jsem na ni rád chodíval! A taky s kluky a taky přes plot. Ať to nebylo v Křinci, všechno jedno. Farské švestky jsou snad po celém světě stejně dobré…

Usmál se při svých vzpomínkách, srdce mu zjihlo, a když vyhlédl, zářilo mu z očí úplné usmíření…

A když je to takové a všichni faráři tady s kluky vyjednávali, udělám to taky tak, řekl si ulehčené.

A od té doby vyjednává s ministranty přímo, a jak mi říkal, osvědčilo se. Dělí se s nimi na polovic, oni mu za to švestky očešou a jsou všichni spokojeni. Kluci přišli na své, pan děkan švestky přece okusil a tradice farské zahrady byla zachována…

11$

« O dědečkovi, který dělal všechno na just »

U nás v Křinci máme dvě veliká náměstí. Jedno nese hrdý název Hlavní, je dlouhé a široké a v jeho průčelí stojí naše lékárna. Z opačného konce se na ni dívá výstavná budova radnice. Po levé straně je škola, po stranách domy, obchody, starobylá vrata u statků, pak tu stojí památná socha svatého Jiljí a v ohybu cesty neméně památná socha svatého Jana Nepomuckého. Okolo toho světce jsou do čtverce schůdky a na těch sedávají ti, kteří si chtějí odpočinout nebo porozprávět. Ale schůdky také slouží coby soudná lavice. Lidé tu semelou všechno živé i mrtvé a snad i duše v očistci. A jak má být při tom svatému Janu? Říká se, že se jednou tuze rozčilil - a od té doby má uraženou ruku…

Tož takové je naše Hlavní náměstí.

Ale my zde máme ještě jedno. Říká se mu Zelené. Ó jé! Na Zeleném rynku je teprve hezky! Zvláště v době, kdy kvetou lípy. Těch je tam plno. Stojí v dlouhých řadách a kolem krásné barokní sochy Panny Marie Vítězné je jich celý lesíček.

Okénka přízemních úhledných domků hledí vesele do té vonné zeleně, děti si tu hrají, panímámy s vysoukanými rukávy co chvíli za nimi vyhlédnou ze vrat, husy se tu pasou, ale nejraději

12$

se tu procházejí staří dědečkové. Pod lipami jsou lavičky a takový dědeček si tu rád odpočine.

A já, poněvadž venkovské dědoušky, lípy a lavičky mám tuze ráda, chodívám sem také.

Na Zeleném náměstí jsme si najali úhledný domek s ještě úhlednější zahrádkou a já sem chodívám zapomínat na všechny starosti a únavu. Jsem chvíli starou výměnkářkou a povídám si s dědečky, a chvíli jsme zas dítětem, když se bavím s baculatými dětmi nebo když jim pomáhám pást husy.

Včera jsem byla výměnkářkou. Potkali jsme se s takovým dědouškem starým, povídavým, a tak jsem ho pozvala k nám na zahrádku.

Usedli jsme na lavičku jako praví výměnkáři, vyhřívali jsme záda na sluníčku a povídali si.

„Pamatujou se na mne, jak jsem byl u nich v lékárně? Pamatujou? Stálo to osmatřicet korun! To jsem stonal po druhý v životě. Po prvé když jsem marodil, stálo to, paničko, osmdesát korun! Eh jo, to bylo peněz!“

„To víte, v apatyce to vždycky stojí nějakou tu korunu. Zato jste zdráv jako rybička, a to přece stojí za víc než za osmdesát korun, ne?“

Ale děda mě neposlouchá, jen pokyvuje hlavou a vykládá:

„Manželka mi tenkrát povídala: Neutrácej peníze. Namažu tě sádlem a taky to stačí! A já just ne! Rovnou jsem šel k doktorovi a pak do apatyky. Když ona stonala, jmění jsem nelitoval, abych jí pomohl. A já že se mám mazat sádlem? Tyhlety manželky…,“ zlobil se děda, až se mu hlásek třásl.

„A na co stonala vaše manželka?“

„Stonala? Lazar to byl. Nebylo jí ještě ani třicet let, když dostala kostižer. Doktor povídal: Chcete-li si jí ještě pár roků uchovat, musí noha pryč! - Bodejť! Jaký by to byl život bez mámy? Měli jsme chlapce a hospodářství..

Stařeček zavzdychal, když si na tu zlou dobu vzpomněl.

„Nu - a žila manželka ještě pár roků po té operaci?“ ptám se.

„Co? Žila?“ čepejří se dědeček, který je pořád takový nahněvaný, že člověk má dojem, že všechno na světě opravdu dělá najust. „Žije dodnes,“ dodal. „Najust doktorovi. Už je jí osmdesát a mně jednaosmdesát.“

13$

Dědoušek se zamlčel a zase, jako by se hněval, začal celý červenat.

„Ale co já jsem se za ta léta nadělal! Nadřel! Na to se mě najust nikdo nezeptá. Víte, co to je beznohá hospodyně? Hospodyně, která nemůže přejít ani kuchyň, ani nakrmit housata, ani jít na pole?“

Jasní se mi před očima a poznávám, jaký měl dědeček život. Všechna práce byla na něm, domácí i polní, a není jí málo!

Jako by mi četl myšlenky, povídal:

„I na knedlíky mouku jí musím přinést, vodu, sůl, vajíčko i vařečku a manželka to jenom uvaří.“

„Věru, to jste se musel nějak činit,“ říkám uznale. „Lépe by bylo jít za nějakým řemeslem, viďte?“

„Řemeslo? I na to jsem, milá paničko, stačil. Udělal jsem práci doma - a šel jsem. Ale dál než na konec Křince jsem se nedostal. A ještě jsem peníze ukládal, abyste věděla. Just jsem si našetřil!“ usmívá se spokojeně a bafá z fajfky.

Hledím na něho s obdivem. Jaký to statečný člověk! Mne jen zabolí nohy a už si zanaříkám a jdu si odpočinout.

„A synovi jsem dal chalupu s poli,“ chlubí se dále děda. „Ta má dnes, panečku, cenu! Jsou to dva baráky vedle sebe.“

Zamyslil se. Snad mi chtěl vysvětlit, mému udivenému pohledu, jak se to hospodaří, a proto povídá:

„Toť se ví, nezahálel jsem. Časně ráno jsem vstával a dřel do noci. To nesmí člověk na nějaké to píchání koukat. Však ani dnes ještě nezahálím. Dělám poslíčka v ouřadě. Dobrých je výměnkáři pět set korun ročně. „

Tu se začal dědeček zase jaksi čepýřit. A opět četl mé myšlenky. Říkala jsem si: Jsi pracovitý dědeček, to je pravda. Ale tak se mi zdá, žes také trochu lakomý, ne? Když jsi bohatý, pročpak děláš poslíčka? Proč si neodpočineš?

„Copak já vydržím zahálet? A budu synovi na obtíž? Just ne! Já se ještě umím otáčet! Vždyť jsem vyučený zedník. Podívají se na mý ruce, ty ještě melouchujou.“

„Tak vy jste tedy na výminku, u syna? A je hodný?“ vyzvídám.

„Každej dobrej táta svý dítě chválí. A já nejsem žádnej zlej

14$

otec. Dobrýho syna jsem si vychoval. Odvádí mi spravedlivě výminek. Ale na just si tak někdy myslím, že jsem mu na vobtíž… A just bych rád umřel… „

A to už si dědeček utírá očí.

„A co by si počala bez vás vaše beznohá panímáma?” připomínám dědovi povinnost.

„To je vono, drahá paničko,“ poskočil dědeček. „Sice někdy je to ženská prachhubatá, ale to vona musí pustit aspoň tu hubu na procházku, když ne nohy. Co by si beze mne počala?“

„Ale tak jsem tady, paničko, promarnil fůru času. Pozvánky jsem ke schůzi neroznesl a manželce nepomohl. Teď si to musím vynahradit. „

Rozhlédl se po mé slunečné zahrádce, plné květů a vůně, napřimuje ohnutá záda a má se k odchodu. A já, že ho vyprovodím.

„Tak teda jo. Rozneseme pozvánky a pak se podíváme k mý chalupě.“

Vyšli jsme ze zahrádky. Dědoušek přelétl zrakem Zelené náměstí. Lípy šuměly a dědoušek jejich alejí ukazoval: „Tam, tam vzadu jsou naše baráky. Just ty pozvánky nechám na odpoledne a teď musejí jít, paničko, rovnou se mnou, podívat se aspoň do voken.“

Šla jsem ráda. Byl takový krásný, šťastný den. Vítězná Panna Maria žehnala našemu městečku dnes obzvláště mile, celá ve slunečním zlatě, s tím krásným nebeským obličejem k nebi pozdviženým. Šli jsme alejí a dědeček neviděl nic jiného než své dva baráky. Však už jsme stanuli u nich.

„Do tohoto jsem se oženil,“ povídal a ukazoval svou hůlkou do oken toho hezčího. „A v něm chci také umřít,“ dodal se zavlhlým okem.

„Máte opravdu hezký domov,“ povídám uznale a dívám se na dvě české chalupy, jednu mladší, druhou starší. Jedna synova, druhá tátova, obě spojené vraty. Jako by se držely za ruce…

Dědoušek hledí teď skoro pyšně a povídá:

‘ „Ještě se podívají na studnu,“ ukazuje k otevřené studni, jak tu většinou bývají. Snad proto, že jsou mělké a voda nehluboko.

„Sám jsem ji pro syna udělal,“ oťukává holí kamenný okraj.

15$

Jak je pyšný na své dílo. Usmívá se blaženě a chválí svou práci.

„Vody má, že by jim sahala nad hlavu. Jen se kouknou, paničko! Ano vidět by jich nebylo!“ a už vpouštěl hák do studně a pak měřil jej k mé postavě.

„Vidějí, ta je hluboká, a co mi práce dala! Ale už bude i pro pravnuka. Vždyť jsem už prachdědek, paničko.“

Prachdědek se sám nad sebou zamyslel a zavrtěl hlavou.

„Ne, není to hezké být na světě tak dlouho. Vždyť i vnuk mi dorostl a tu mou chalupu by potřeboval,“ zaslzel, zavyčítal a začepýřil se sám nad sebou. „Copak já za to můžu, že nemůžu umřít? A já bych šel rád, docela rád… Ale ona ta zubatá just nechce přijít… „

Zahleděl se k Chotuci, klokočovému vrchu, na jehož vrcholku je idylický hřbitov, a zase chtěl něco povídat.

Vtom někdo zaťukal na okno.

„Panímáma!” zvolala jsem. Ano, byla to ona.

„Táto, pojď domů! Máš co dělat. Pomůžeš mi,“ kývá na hlavu rodiny.

„Vidíte, dědečku, jak vás život volá?“ povídám vesele. „Co by si bez vás vaše panímáma počala? „

„Jo, ono se řekne pomáhat, ale jak, když už taky nemůžu a někdy se to mý starý tělo celý třese, zrovna jako najust…“

„A to nevíte, kde je apatyka? Co nejdřív musíte k nám přijít. Dám vám posilující lék, nějaké mazání a vitamíny a uvidíte, jak vás bude život těšit! Máte panímámu, pravnoučka a hezkou chaloupku. „

„Táto, domů!“ ozvalo se poznovu od okénka.

„Inu, chvilku ta ženská nenechá člověka poklevetit,“ durdil se stařeček a měl se k odchodu. „Ale najust jich kousek vyprovodím,” povídal a šel.

Just a just! On se cítí ještě sám pánem a nedá si poroučet! A bylo dobře - najust!

16$

« O jednom statečném myslivci »

Nebylo dlouho po tom, co jsme se do Křince přistěhovali. S plným zápalem jsem se točila za tárou a poznávala naše pacienty. Chodí k nám lidé nejen z našeho městečka, ale i z celého kraje. Asi z třiceti vesnic. Přicházejí pantátové s dýmkami, panímámy s košíky v rukou i na zádech, pěkné, baculaté, jak to ani jinak v Polabí být nemůže, a chodí k nám také myslivci. Inu náš zámecký pán má své lesy a lesní správu v blízkých Seleticích.

A tak jedním z nejprvnějších pacientů byl lesní adjunkt z křineckého panství.

Urostlý chlapík, osmahlý, v zeleném klobouku se sojčím peřím a v zeleném hubertusu.

„Himl sak - co mi to ten doktor předepsal? To jsem namoutěkutě zvědavý. Jak to nebude se špiritusem, těšte se,“ hrozil na mě.

Dívám se na recept a vidím:

Tinctura opii simplex.

Opiové kapky. Ó, pan adjunkt má bolení!

„Tak čehopak jste se přepapal?“ ptám se ho.

„Ale,“ mávl rukou, „copak nevíte, že jsme měli posvícení? A doma žádná slivovice. Himllaudon! Letím k doktorovi a poví-

17$

dám: Potřebuju vyškrabat žaludek. Předepište mi slivovici. Ale on, - že prý to nejde. Jářku, ať je tam tedy aspoň alkohol!“ Nalévám tinkturu a adjunkt na mne hledí.

„A himl, to je nějaká lahvičinka. Jak půl palce. A to si myslíte, že to na mě stačí? To obrátím do sebe, ještě ani nevylezu ze dveří,“ lamentoval nad svým lékem. „Vícekrát do apatyky nejdu.“ Nějaký pantáta vchází a s adjunktem si hned notuje:

„Bodejť! Raději do hospody. V apatyce toho dávají, jak za dva krejcary diamantu! A člověk by se tak rád napil pořádně.“

„Berte jen deset kapek třikrát za den!“ odevzdávám lék adjunktovi. „Více ne!“

„To si myslíte, že víc nesnesu? Já? Starý lesák? A jejej, to byste viděla! Tohle vyzunknu najednou.“

Tu jsem uznala, že musím pána od lesa napomenout. Je to moje povinnost. Povídám mu:

„Pane adjunkte, musím vás upozornit, že to je opium! Nesmíte brát najednou víc než deset kapek.“

„A cifix!“ zarazil se adjunkt. „Opium? O-o-o-opium? A na co?“

„Proti bolení. Je to jedinečný lék, ve vašem případě nutný.“ „Nu-nu-nu-nutný?“

„Ano. Jinak by vám to lékař neradil. Přesně odkapávejte. Dávám vám kapací lahvičku. Lék pouze odkapávejte. Nebo chcete raději kapátko?“

Adjunkt chvíli zíral na lahvičku, kde kromě třikrát denně deset kapek byla také umrlčí hlava. To proto, aby se takoví myslivci báli vše vypít najednou.

„Dejte mi tu kapací lahvičku,“ povídal sklesle.

Dostal ji a znovu ještě napomenutí.

Zaklít jsem ho už neslyšela. Myslela jsem si, že ho asi drží bolení a že mu proto není do humoru.

Adjunkt odešel a dala jsem se zase do práce. Přicházejí noví a noví pacienti, lidé prostí a upřímní, mezi kterými je člověk šťasten. Připravuji léky, vydávám je a povídáme si.

Neuplynula ani hodina, když tu se opět objeví pan adjunkt. „Paní, prosím vás, prodejte mi také ještě to kapátko,“ povídá mi všecek pobledlý.

18$

„A vy jeden hrdino,” spouštím na něj. „Snad se nebojíte těch kapek?“

„To je opium. Člověk musí být opatrný,“ povídá mi a ukazuje na lék, dosud nerozbalený.

Dostal tedy i kapátko a to už se snad náš statečný myslivec nebude opia bát. Takový silný, urostlý muž, osmahlé tváře, brčko za kloboukem - a tolik strachu z malé lahvičky!

Asi po měsíci přišel do lékárny opět.

Ptám se ho, jak opium účinkovalo.

„Aha! To bych byl hloupý, abych se nějakým jedem otravoval. Vůbec jsem lahvičku ani neotevřel, a taky to přešlo. Máma mi uvařila černé kafe…“

To jsem se zasmála!

Myslivec byl tedy ještě statečnější, než jsem si myslela.

A ještě jednou byl u nás. Ale ne sobě pro lék, kdepak! To panu lesmistrovi. Přivítala jsem ho jako starého známého. Nabídla jsem mu sklenku malaga.

Jejej, ten se vyplašil!

„Ne, ne! Já nic z apatyky neberu. Čert vám věř! Ci-fix! Dejte mi ty prášky pro lesmistra, ať už letím.“

Zadíval se na mě nedůvěřivě, popadl prášky a byl ten tam.

19$

« O holokrké slepičce »

Opravdu, mně se v Křinci líbí! Jsem tu šťastna. A víte proč? Připomíná mi to můj dávný domov, má blahá dětská léta ve Štítné nad Vlán, na Moravě, na Valašsku. Vláru mi tu nahrazuje říčka Mrlina blátonosná, ale právě proto úrodonosná. Kostel mám vedle, zrovna jako ve Štítné, faru taky i hodného pana faráře v ní, mám tu panímámy, pantáty, babičky, strýčky, tetičky, dědy i chudobinec. Tak co by se mi tady nelíbilo?

Místo božích muk stojí tu proti Kostýlku v poli kaplička svatého Václava, vždy květy obsypaná, dětskými věnečky ověnčená. A když mi řekli, že na místě naší lékárny stávala kdysi stará škola, poznala jsem, že jsem tu úplně a naprosto doma. Přivřela jsem oči a zdálo se mi, že slyším po dřevěných schodech cupitat řadu dětí jako stádo ovcí, jak to náš tatínek říkával, jak jsem to v naší staré škole, kde tatínek učil, denně slyšívala.

Dívám se z okna.

Totéž co já viděla před časy i školní děti zde, i pan řídící a celá jeho rodina, jistě taky s nějakou Gabrou a Málinkou, a možná taky i s babičkou. Žili podobný život jako my ve Štítné, myslili na tytéž věci, na žáky, vysvědčení, na pana inspektora i na slavnosti. Je mi blaze…

20$

Z oken mám krásný výhled. Z jednoho přehlédnu celé náměstí, z druhého hledím do zámeckého parku, do zeleně zjara a do zlata na podzim. Z okna dohlédnu na náš dvoreček. Ten je tady úplně jiný. Prázdný a tichý. U nás doma se na něm prohánělo vždy hejno hus, káčat, krůt i slepiček. Na jednu slepičku se zvlášť dobře pamatuju. Byla holokrká a peří měla do zrzava. Tu měly maminka i babička ze všech slepiček nejraději. Co vyseděla kuřátek! Byla to maminčina nejlepší kvočna, taková dobrá máma. A když už byla stářím celá opelichaná, krček scvrklý, přece ji nezabili. „Ať mají kuřátka taky babičku,” usmívala se na nás i na slepici naše babička. To jméno pak už naší holokrké zůstalo. Jak my, děti, jsme ji měly rády!

Přemýšlím o slepičkách a vtom slyším zvoneček: Bim bam, bim bam…

Procitám jako ze sna. Jdu k dalšímu oknu. Je krásné ráno a zvoneček volá do kostela. Ano, z jednoho okna vidím náš kostelíček u svatého Jiljí. Lidé si asi myslí, že jsem nábožná. Ano, jsem, ale já do toho kostelíčka chodím také vzpomínat. Vše jako ve Štítné. Jenže větší a bohatší. Inu, můj domov byl v chudém valašském kraji a zde jsem v bohatém Polabí…

Kdyby má maminka žila! Té by se tu líbilo. Kostelíček by měla u huby, a ona do něho tak ráda chodívala! Nu co, zastydím se. Proč by do kostela měla chodit jen tvá maminka? Jsi už dost stará, Málinko, sama jsi maminkou, choď ty. Máš se za koho modlit. Tvá maminka už dochodila… Budu chodit - ale přece mě poleje smutno! Škoda mé maminky nastokrát! Když tak sedávám v poslední lavici, co myšlenek, vzpomínek, slz i radosti mi probíhá srdcem. Každý úhoz na varhany mi připomíná otce…

Ale, Málinko, kampak ses to dostala? Chceš povídat o slepičce a zatím sedíš v kostele a dumáš.

Nu tak vám to tedy povím.

Jdu městečkem, cítím při každém kroku, jak jsem tu doma, cítím, jak srůstám s lidmi a pozoruji je.

„Pámbu dobrý jitro,“ zdraví mě usměvavé tváře.

„Tak kampak kráčejí, paní lékárníková?“

Tak mi totiž lidé tady říkají.

„Nekoupili by slepičku? „

21$

„Slepičku, a jakou?“ ptám se.

„Na zabití, paničko, na zabití.“

Ne, tohle nemám ráda. Kdyby mi to ti lidé přinesli už vykuchané, koupím, dokonce to i jím, když to musí být a lidé říkají, že je to k tomu.

Ale živou slepičku si koupit na zabití?

„Pěkná slepička, tučná. Nebudou litovat. A nebude drahá, uvidějí,“ slibuje tetka.

Zamyslela jsem se: Mám se té dobré duši přiznat, že bych koupila slepičku už raději zařezanou?

Tu jsem se velice zarazila.

Kvůli mně má tato žena vzít nůž, nabrousit jej a přiložit na krk nevinné slepičce? Ne, to nemohu.

„Přineste ji tedy živou!“ řekla jsem posléze plna starostí, co se slepičkou? Dívat se na ni, jak čeká na našem dvorečku na smrt? Přikrmovat ji jako Ježibaba Jeníčka, aby byla ještě tlustší? Ach, to jsem měla pěknou starost!

Nu, pomyslela jsem si konečně, někomu ji daruji, peníze oželím a bude to.

Příštího dne ráno přišla ta dobrá žena i se slepičkou. Vyzvedla ji i se zavázanýma nožičkama z košíku a začínala svůj chvalozpěv:

„Taková krásná slepička! To si pochutnají! Udělají si ji v rejži! Bude měkčí! „

Já nic nevnímala, co mi ta paní povídala. Viděla jsem jen slepičku, holokrkou slepičku s rezavým peřím a scvrklým krčkem. Celá - jako ta naše slepičí bába ve Štítné! Mou duší projela upřímná radost a srdcem plno lásky.

„Ta je milá,“ vydechla jsem.

„A to masíčko!” povídala paní a obrátila pipku vzhůru nohama. „To bude porcí, jen se kouknou!“

Co mi bylo do masíčka? Co mi bylo do porcí? Viděla jsem jen a jen naši slepičí babičku, celý náš dvoreček a celý domov. Už jsem věděla, co se slepičkou.

Živa zůstane! Pro mou radost a potěchu! Bude běhat po dvoře jako ta naše doma, až do smrti. Když mám tady všechno, kostelíček, zahradu, říčku, velebného pána i lékárnu na místě staré školy, proč bych nemohla mít také na dvorku holokrkou slepičku?

22$

Radostně jsem ji zaplatila. Pak jsme ji nesly na dvůr. Vlastně na zahrádku. Ať se nazobe zeleného, děvečka stará!

Paní jí rozvazuje nohy a já mám starost v očích: Neulítne nám?

„I jen se nebojejí, neuletí,“ čte mi paní z tváře. „Má přistřižený křidélka, ale to nestačí. To se musí čarovat. Nebojejí se, takhle!“ Tu začala ta paní slepičku prohazovat mezi koleny v osmičkách, celkem asi sedmkrát. A potom povídala:

„Ted to mají, paničko, jistý. Ted jim neuletí,“ a pustila milou slepičku na zahrádku.

Ta se trochu, chudinka stará, z těch čar motala, ale pak našla své nohy a rozběhla se k trávníčku. - Zatřepetala křidélky, natáhla svůj holý, ustaraný krček, a kdyby byla kohoutkem, jistě by si zazpívala:

Kiririkí, to jsem našla pěkný domov!

A já, kdybych byla kouhoutkem, udělala bych to taky tak.

23$

« O kachňátku, které už nemohlo »

Šla jsem k nádraží…

Cesta k němu vede přes most. Je nový, betonový, ale ozdobený starobylými sochami Braunovými. Pocházejí prý ze zámeckého parku a znázorňují čtyři živly.

Čtyři živly. Celý náš život. I kdybychom byli stvořeni z hlíny, co bychom byli bez vody? Mrtvi bychom zůstali bez ohně, tepla a vzduchu. My lidé, zvířata, lesy, tráva, všichni jsme děti čtyř živlů. Jsme si bratry. Vidím a cítím to jasně v tom slunném dni na břehu Mrliny…

Tak dumám nad sochami, když tu vidím, že zrovna proti žene děvčátko hejno malých i větších kachňátek. Dívenka má proutek v ruce, kachny se kolébají a já se dívám na ten krásný obrázek pod sochami. Ale dívenka nejde sama. V náručí chová kachňátko, tiskne je bříškem k sobě, až se proutek v ruce zachvívá. Kachňátko má křidélka rozpjatá a hledí docela přátelsky na svou pasačku.

Povídám holčičce:

„Pročpak to kachňátko chováš, panenko?“

Tu se děvečka zastaví, ukáže mi ustaranou tvářičku a povídá:

„Víte, ono už nemůže“ ukáže prstem na kachňátko.

24$

Dvoje čistá očka! Kachní a toho děvčátka. Podívala se na sebe, zobáčky cosi zaštěbetaly a - pomalu mi mizely z očí.

Stála jsem dlouho na mostě a dívala se za nimi. Kdybych byla malířkou, vymalovala bych tento obrázek, děvčátko s kachňátkem. Tak krásně ten obraz splýval s boží přírodou…

Víte, ono už nemůže…, znělo mi stále v uších a v duchu jsem měla pořád dívenku s kachňátkem, i když už byly hodně daleko.

Teprve po chvíli jsem si uvědomila, že jsem se vlastně měla holčičky zeptat, proč už vlastně kachňátko nemůže? Co mu asi bylo? Jistě je nemocné nebo zraněné, či jen unavené?

To jsi pěkná apatykářka, Málinko! Hubovala jsem samu sebe. Třeba bys kachňátku poradila, pomohla! Mělas je prohlédnout. Byla jsem mrzutá sama na sebe a slibovala jsem si, že se tak podruhé nestane…

Večer po práci jsem si vzala odbornou literaturu o nemocech zvířat a pročítala jsem celý kachní život, od vejce až do stáří. Promyslela jsem všechny možnosti, proč asi kachňátko už nemohlo. Bylo-li jen slabé, stačilo by pícní vápno od krmiva nebo D vitamín. Jde-li o revmatismus ze studené proudící vody, dali bychom nějaké mazání a doporučili teplé koupele. Zlámanou nožičku by stačilo sfáčovat - ale co, darmo myslit. Kachňátko, které nemohlo, již asi neuvidím!

Ale přesto jsem se ten večer poučovala a doplňovala vědomosti.

Přijdu jiní křídlatí pacienti a je dobře znát nejnovější léky. Myslila jsem na ty nevinné trpitele, kteří neumějí mluvit, jen z očí aby jim člověk vyčetl bolest. Není-li to krásné povolání být například zvěrolékařem?

Co je to platné, když ten náš zvěrolékař nechce chodit, jak on říká, k havěti\ Hrdě prohlašuje: „Já chodím jen ke koze. A k té ještě moc nerad. Do kozy je vidět zrovna jako do starého kanape. Čert aby se v ní vyznal! Natož léčit! Nu aleje to větší kus, stojí peníze, škoda honem zabít. Ale to ostatní - to je laciná havěť a marš s ní na pekáč! Moje ordinace by se nevyplatila…“

To říká zvěrolékař. Ale jak k tomu ta malá havěť přijde, aby na ni byl jediný recept - nůž?

Málinka má zvířátka tak ráda! Cítí s každým housátkem a je jí

25$

líto i mravenečka, když ho vidí někde přišlápnutého. I tomu by ráda pomohla. Její ordinace nestojí nic a do velkých zvířat se zvěrolékařům neplete. Zná hodně, poučila se a život ji učí stále. Ještě jedenkrát si večer zopakovala všechny léky pro lacinou havěť, a už jen aby její radu někdo potřeboval!

Jaké bylo její překvapení, když hned po ránu přicupitalo do lékárny známé děvčátko - i s kachňátkem.

„Paní lékárníková,” spouští na mne skromně a skoro s pláčem od dveří. „Ono ještě pořád nemůže. A já nevím, co mu je. Podívejte se!“

A pokládá něžně ptáčka na zem a já vidím, že ptáček plácá křidélky a nožky má bezvládné…

Hoj, moje vědomosti, hurá, pojďte na pomoc! Přiznám se, radovala jsem se. Mám zase ten krásný obrázek před sebou a teď mi neuteče! Mohu pomáhat. Zmáčknu-li trošku kachňátku nožku, mírně zanaříká. Ne, zlomenina to není. To by kachňátko křičelo více.

„Nastydlo ti asi, Mařenko,” povídám posléze.

„Já jsem Věra.”

„Tak se podívej, Věruško. Nedávej kachňátko do příliš studené vody a nenechávej je vůbec ve vodě dlouho. Je slabé.”

„A pomůžete mu?” hledělo mi děvčátko upřeně do očí. „Je to nejmenší a je moje. Říkám mu Karlíček.”

Duší mi proběhla vzpomínka na blažené dětství. Ta nejmenší zvířátka byla vždycky moje, pro mou radost i starost. Jenže u nás jsme takovému drobečku nejmenšímu říkávali Martínek.

„Co budu moci, udělám, poradím,” povídám holčičce a prohlížím kachňátko. Nejvíce mu hledím do očí, na jeho věrný, důvěřivý pohled, který tak dojímá!

Dávej Karlíčka několikrát denně do hodně teplé vody, třebas do vaničky, ať si zaplave. Zkrátka prohřej mu nožky a pak je namaž mazáním, které ti dám. A denně dvě tabletky s vitamínem D.“

Věruška poslouchala a v plné důvěře si nesla Karlíčka, mazání, sílící prášek i vitamíny domů.

Moc ráda bych se byla dověděla, jak to s Karlíčkem dopadlo. Zrovna jsem se zlobila na Věrušku, že mi nepřišla říci.

26$

A přece jsem se to dozvěděla. Přišla jakási panímáma a povídala:

„Dají mi, paní lékárníková, to samý, jak dali naší Věrušce. Moc dobře to oučinkovalo.“

„Věrušce? Té s tím kachňátkem?” ptala jsem se radostně.

„No jo, ty. Moc dobře to pomohlo.”

„To jsem ráda,” libovala jsem si spokojeně. Vida, podařilo se mi to!

„Běhá, Karlíček, běhá?”

„I běhá, jakpak by neběhal? Za třikrát namazání byl zdravej. A můj starej taky!”

Tu jsem zrovna vykulila oči.

„Inu nedivěji se,” smála se čiperná panímáma. „Karlíčkovi bylo dobře a mazání zbylo v lahvičce ještě fůru. Povídám: Táto, maž si s tím taky ty svý revmatický nohy. Starej poslech, mazal, koupal nohy v teplý vodě, a to by koukali, jak to pomohlo! Moc dobrý to bylo. Pámbu jim to voplať. No a teď mi toho dají ještě znovu za desetikorunu.”

„A proč?” divím se, když Karlík i táta jsou už zdrávi.

„I pošlu to taky naší babičce na chromý ruce, když je to tak oučinný. A co říkají, moh by se s tím taky náš Franta mazat, když má polámaný záda?”

„I pročpak ne? Toť se ví…“

„A kloktat se s tím taky může? Naši holku bolí každou chvilku v krku…”

„Také snad…,” začala jsem přemítat, co vlastně moje mazání obsahuje.

„A co na cukr? Také by se to mohlo brát? Vědí, to když bolí žaludek. Děda tím moc trpí,” vyzvídá dále panímáma.

Můj mozek rychle pracoval. Nedala jsem do mazání snad kafr, terpentýn nebo mýdlový líh? Ne, nedala, sláva!

„I na cukr to můžete brát, je to s mentolem..

„Inu to jsem ráda! Dědovi to budu kapat rovnou do kafe. Škoda cukru…”

Paní se spokojeně usmívala a já taky.

Zas mi byli bližší naši pacienti. Porozuměla jsem jim. Šetřit se musí. Někdo říká od sirky, a já říkám od mazání.

27$

Vida, tudy na to. I mě naučí venkovský člověk hospodařit. Namíchat věc, aby se hodila celé rodině, i drůbeži, k mazání, k užívání i na kloktání. Ale věc dobrou!

Tak to musíš, milá Malinko, dělat. A mít při tom srdce na dlani. Rozumět člověku i zvířeti a nemyslet při tom na svůj prospěch.

Potom teprve se staneš správnou apatykářkou.

28$

« Děd, otec a syn »

Populární křinečtí lékaři. Tři Chmelařové. Jeden po druhém dědí lékařské umění, slávu i oblibu. Přijde do ordinace prastarý dědoušek a chce načisto to samý, jako jeho tatíkovi na nohu předepsal už děda tohohle mladýho pana dochtora, ukáže na mladšího lékaře. A tomu nezbude než nahlédnout do poznámek svých slavných dvou předků - a recept je na světě načisto ten samej.

„Jo starej pan dochtor, jako váš dědoušek, víme, Jaroušku, či co to povídám, pane dochtore. To byl pašák! Božínečku! Na vozíčku přijechal kdoví do kolikátý vesnice za nemocnejma, božínečku, to byly ručičky! Bohumil se jmenoval, bodejť! A vostával, co teď Košťáloví. To ještě tenkrát nebyly bacily, ani tydlencty, jakpak se to říká, vita - jó - vitamíny či co!

Váš dědoušek řekl: Novotnej, vyvětrat byt - máš tu ňáko nečistej vzduch. Dobře se mej a jez a máš po nemoci. Dej si ňáký vajíčko a půllitr český chmeloviny a to se, safra, jaksepatří po žních posilníš. Jó, starej pan dochtor. A potom chodíval tatínek s těma svejma nohama k jejich tatínkovi, víme, Jaroušku? Och to byl taky dobrej člověk. Móc dobrej. A jak rozumnej. Toť se ví, taky někdy záhubo val, ale to měl vždycky proč. A taky byl vod legrace. Ten už začínal věřit na bacily. A jako voni, Jaroušku, či

29$

vlastně, víme - jako mladej pane dochtor? Taky na ně věřejí?“ Jak by mladý pan doktor na ně nevěřil? A dočista předepsal pantátovi pravý, jaksepatří vitamíny, aby okřál, osvěžil celé tělo, nejen nohy, a ještě dlouho mohl pobýt na světě.

Křinečtí Chmelařové! Urostlí, statní, energičtí. A umění milující. Jeden po druhém maluje.

V chodbě lékařova domu pod okny jsou vymalováni krásní Holanďané.

Jářku, paní doktorová, kdo to maloval?

Tu vdova po otci-lékaři zasněně povídá:

„To maloval můj muž. Byl tehdy v Holandsku a měl těch motivů plnou hlavu.“

„A proč to maloval zrovna tady pod okny?“

„Rádo nám tudy zatékalo a zeď byla vždy nečistá. Nu a dnes kdopak by v malbě hledal stopy zatékání? Můj muž tuze rád maloval. Bylo mu jedno kam nebo na co. Měl nápad a musel ho uplatnit,“ usmívá se dáma. „Jednou taky maloval na buben.“

„Na buben?“ divím se tuze.

„Ano. Starému muzikantu Antošovi. Přišel ten muzikant i s bubnem jednou k nám a povídá mužovi: pane dochtor, jsou tak laskavi, namalujou mi něco na buben. To budu mít od nich na památku.

Ale tuze rád, muž na to. A hned měl nápad. Ve chvíli byl zvěčněn na bubnu sám muzikant Antoš, v každé ruce sklenici piva a po stranách - dvě opičky. Ale ta podoba muzikantova! Tak věrně ho vystihl. Však se s tím Antoš tuze chlubil. Hlavně v Poděbradech, kam jezdíval s muzikou. Ale ukázal svou kresbu jen za půllitr piva! Prý se za to vždy moc dobře napil. Inu Antoš, kopa pálená, znáte ho?“

„I jakpak ne? To je ten, co na jičínském okrese hrál kdesi jen za večeři?“

„No, no, no! To je on. Původně chtěl za noc hraní čtyřicet korun, ale páni občané, že ne, že je to moc. Tak to usmlouvali za večeři. Ale to byla večeře, pane! Kolik řízků v deset hodin, kilo o půlnoci a piva za celou hospodu. Řízků prý měla máma na celý týden dost.“

„A jakpak to dopadlo?“

30$

„Nu, ráno, když odcházel, šel se rovnat. Pan starosta mu povídal:

„Antoši, dnes jsi tu hrál naposledy.”

Antoš na to:

„S tím jsem už, prosím, počítal.”

Zasmály jsme se a naše vzpomínky se vrátily k otci Chmelařovi.

„Můj muž měl tuze rád svůj domov..

Rozhlížíme se po rozsáhlém domově a utkvíme očima na dveřích čekárny, kudy vcházejí pacienti a dál za nimi ordinuje vysoký černovlasý syn.

„Váš pan manžel měl asi zážitků z ordinace, pravda?” vyzvídám.

„Oh je, a co všechno zažil mezi lidmi. Však si psal deník.”

„Deník? Půjčila byste mi ho?”

„Ráda, najdu-li jej. I v paměti mám drobné události, které nám pestřily v tom našem tichém městečku život.”

Dáma mě vede do rozsáhlé zahrady, která obklopuje výstavnou vilu s věžičkami. Usedáme do stínu rozrostlých stromů. Z otevřeného okna se line jemná hudba Smetanových valčíků. To mladá paní Chmelařová hraje…

Vzpomínáme v tom příjemném prostředí na otce Chmelaře, na jeho rázovité vystupování, jeho cestování vždy jen tak v rozhalence, na jeho zamilované šachy - i na stěhování.

„Povím vám, když tak poslouchám tu muziku, jak jsme se stěhovali. Vzpomeneme při tom starého Netřebského, který měl rád chmelovinu, na staré zlaté časy, kdy i takové piano bylo v našem městečku zvláštností.

Tak když jsme se stěhovali do tohoto domu, bylo nutno převézt piano.

A už tu byl starý Netřebský, že by taky rád stěhoval. Inu, rád si něco vydělal.

„Tak tu máte, strejdo,” povídá muž a dá mu nést jednu nohu od piana. Zrovna přicházím a nerada to vidím. Co když s tím strejda upadne?

„Poslouchejte,” povídám mu, „jděte s tou nohou opatrně! Vy nevíte, co by se stalo, kdybyste ji náhodou upustil…

31$

„No a copak?“

„Kdyby na ní jen malá štěrbinka vznikla, souzvuk by byl pryč. Nastala by disonance. Copak bych si pak s pianem počala? Bylo by zničené. Rozumíte mi? Jděte opatrně!“

Muž raději sám tedy chce vzít nohu do ruky a odnést - ale kdepak!

„Ani máknout!“ povídá Netřebský. „Co kdyby ji upustili? To by byla diskordie a co by si panička s pianem počala? Takhle se to musí nést,“ opatrně nohu zabalil do deky, jako svátost před sebe vzal a skoro po špičkách odklusal.

Už jsme měli všechno odstěhováno a očekávali jsme jen ladiče pian a - Netřebského.

Ladič přijel, ale Netřebský pořád nikde.

„Muži, nedals mu snad předem spropitné?“

Muž, dobrák, přisvědčil.

No, bodejť, už jsem byla doma. Teď nemá děda s nohou naspěch. Kdoví kde je a přijde-li vůbec.

Bylo mi do pláče. Takové krásné piano. A zůstane třebas bez nohy.

Ladič už povečeřel, popovídal, popil a už si jen točil palečky.

Netřebský pořád nikde.

„Já se jdu podívat do hospody. Vezmu jednu po druhé,“ povídá můj muž a běží. Zná své lidi.

Jde do první hospody a ptá se. Je tu Netřebský?

„Byl,“ zní odpověď. „Měl tu přednášku a už dávno odešel.“

„Přednášku?“ zavrtěl muž hlavou a šel zase dále. V druhé hospodě slyšel totéž, i ve třetí.

Teprve ve čtvrté ho našel.

Seděl za stolem, před ním rozbalená noha od piana a hlouček posluchačů.

A tak otec Chmelař se stal také chtě nechtě posluchačem, byť jen mezi dveřmi.

„Páni sousedé,“ vykládal starý Netřebský. „Není noha jako noha, ale tohle je noha od piana. Víte, jak se musí taková věc stěhovat? Jako svatej porculán. Jenom v handrech a v náručí. Chovat se musí jako neviňátko, takhle! A ne s ní prásknout, takhle! Namířil, ale neuhodil. Ani drbnout se do ní nesmí, ani do vody

32$

hodit, ani sáhnout, ani říznout. Ani štěrbina v ní nesmí být. Víte, páni sousedé, co by bylo? Di - di - diskordie by byla - filharmonie by se rozbila! Rozumíte? Jenže vám něco povídat, to je jako slepýmu vykládat vo barvách. Vemu to a jdu.“

„Člověče,“ spráskl ruce muž, „vy tady vykládáte a doma čeká ladič… „

„Slyšíte to, sousedi?“ obrátil se ještě Netřebský k posluchačům. „Tu nohu budeme ještě hladit, pravda, pane dochtore…“

Mnoho jsme si s paní doktorovou popovídaly. Mně se na příklad tuze líbila i tahle příhoda s pantátou a holí:

Otec Chmelař měl v čekárně plno lidí. To víte, do čekárny smí každý nemocný, třebas i vandrák.

Tak jednou otec Chmelař prohlíží v ordinaci právě jednoho silnějšího pantátu. Měl píchání v zádech.

„Tak se pěkně svlékněte,“ povídá lékař.

Pacient se svlékl po pás a dal se prohlédnout. Lékař ho proklepává a pak povídá:

„Obraťte se dozadu, čelem k oknu.“

Pacient se točí, doktor proklepává, a najednou - pacient sebou škubne a ten tam otevřeným oknem ven, jen mu kšandy vlály.

„Jezusmarjá, snad se nám pantáta nezbláznil?“ povídá překvapený lékař a oťukávátko drží naprázdno v rukou.

I pacienti nahlížejí za prchajícím spolutrupitelem, živě rokují a nakonec taky uznávají, že nebohý muž asi zešílel…

Práce lékařova běží dál, pacienti se střídají, když kde se vzal tu se vzal, vešel náš pantáta. Pořád s vlajícími šlemi, ale s vítězným pohledem ve tváři - a těžkou sukovou holí v ruce.

„To jsem mu dal,“ povídá, sotva za sebou zavřel dveře. „Zatracenej holomek! Ukrad mi hůl. Hůl, památku po dědečkovi. Ale dal jsem mu jich co proto!“

Dobrý ten muž, otáčeje se při prohlídce k oknu, zjistil, že mu jeden z pacientů, starý vandrák, ukradl či snad omylem vzal jeho hůl. Starodávnou sukovici, s kterou i jeho vnuci dostávají na gatě!

Proto tak potichoučku vylít oknem.

Všichni se spokojeně zasmáli, ale nejšťastnější byl přece jenom pantáta.

33$

Taková památná hůl po dědečkovi!

Otec Chmelař, který už začínal věřit na bacily, potrpěl si tuze na čistý vzduch. A v Křinci a hlavně v okolních vesničkách jsou domečky nízké, s malými okénky a ještě květinkami v nich.

„Jakpak by se tu nemnožily tuberkulózní bacily?“ láteří doktor, když do takové světničky vejde a na loži vidí vyhublou, bledou dívčí tvář. „Dost máme mlhovin na jaře, na podzim. Pusťte sem čerstvý lesní vzduch,“ rozkazuje. „A ty veliké květiny z oken ven!“

Sám sundává květináče s rozrostlým muškátem a fuksiemi na zem, ven, na zápraží.

„Čistý vzduch potřebujete a drobátko průvanu vám neuškodí,” povídá.

Okna se rozlétají, a tu chvíli jasné sluníčko hodí sem své zlaté paprsky.

„Tak to má být,“ libuje si otec Chmelař. Proklepe pacientku, poradí, recept napíše. A pak se podívá na zahrádku, třebas jak brambory rostou.

Uspokojen se pak vrací domů. Také si takové brambory napřesrok doma nasází. To je přece druh! Brambora jako bota!

Za den za dva dny se jde na pacientku podívat. Je hezky a lékař jde pěšky. To má své výhody. Uvidí pacienta neočekávaně a pozná, zda dodržuje jeho rozkazy.

I teď se moc pěkně přesvědčil. Jak ho lidé z domku spatřili, to byl poplach! Zdaleka viděl, jak se kořenáče honem stěhovaly z oken dolů a okénka se rozletovala…

Vzpomínky plynou a velké stromy se nad námi zachvívají. Vždyť tu stojí jako němí svědkové, jako děti otce Chmelaře. Sám je tu sázel.

„Ach ty stromy toho pamatují,” povídá paní Chmelařová. „Viděly mě tu jako mladou matku s kočárkem, viděly celý můj život, besídky s přáteli, moje malé děti a vidí tu dnes i mého velkého syna…,” usmála se paní doktorová na svého chlapce nynějšího doktora Jaromíra Chmelaře.

„Jářku, pane doktore, pojďte také povídat,” zvu ho pod kaštany.

Doktor říká, že se právě chce jít koupat do přírody, když je tak pěkně.

34$

Ale já ho zdržuji: „Raději dnes povídejte! Když je tak hezky.“

„Co já vím, vy víte taky,“ směje se mi vstříc. „Znáte, jak to v našem městečku chodí. Znáte všechny naše pacienty..

„No znám, drobátko. Toť se ví. Vždycky od vás jdou rovnou k nám do apatyky.“

„A někdy jejich pěkná řada.“

„Jak na to vše stačíte?“

„To už je naše umění,“ usměje se lékař.

„Prý vás tahají i z vody?“ povídám. „Včera u mostu starý Vokřál…“

„No, bodejť. Na to jsem zvyklý. To už si s sebou beru blok s recepty k vodě a někdy i injekce, a mnohdy nemám pokdy ani vlézt do vody.“

„A po cestě k pacientům prý vás zastavují…“

„No to už patří k našemu fochu..

„A když přijdete do vsi, jako když přijede komedie. To je pacientů! Jeden kulhá, druhý má zavázané oko, třetího nesou..

To se už lékař vesele smál.

„A co jich musím obejít. To musím jet s celou výpravou a s celým kufrem. Vesnička se obyčejně léčí najednou. Obyčejně po žních a po řepách.“

„I to vím. Řípy, to jsou druhé žně v našem kraji. Kampaň pro cukrovary, odpočinek pro lékaře a lékárníky. Ale zato potom!“

„To je zvláštní, že i na nemoce je sezóna,“ povídáme si. A já se ještě nakonec lékaře ptám, měl-li kdy nějaký případ, na který se nedá zapomenout?

To lékař vzpomíná a pak se usmívá.

Měl, vidím, že měl. A tak honem s ním ven!

„Ale nikomu to nebudete povídat!“ zakazuje.

„Ne! Nepovím,“ zaklínám se. „Jenom si to drobátko zapíšu…“

A tak si dal doktor říci.

„To jsem byl pozván jednou do komediantského vozu k těžké pacientce. Bylo třeba rychlého zákroku. Řezat podebraný nádor na břiše.

Nebyla to maličkost. Nebyla to snadná práce.

Málo světla, málo čisté vody. A ta opice.

35$

Skákala jim tam cirkusová opička, dosti veliká, do všeho lezla a nedala mi pokoj. Ve všem mou práci napodobovala. S tou opicí vám byl kříž! Až potom ji dali do klece a zavěsili na strop, a tak jsem se do toho pustil…

Ráno mě volali opět.

A to už jsem měl pacientky dvě. Tu s rozřezaným nádorem a tu opici. Pustili prý ji včera a opice mě hned napodobovala. Ale to víte, opice! Nůžkami se zle pořezala, že jsem ji musel sešívat.

Ale dobře to dopadlo. Jenže, na mou milou věru, to vám řeknu, to není žádná radostná práce operovat v komediantském voze, to je lepší, na mou duši, na silnici.“

„Moje úcta. Pane doktore,“ přibíhá dívenka, kulí oči a tuze prosí. „Pane doktore, prosím vás, pojďte honem! Jedna dělnice nám spadla s fůry rovnou na plot, napíchla se, velké neštěstí na silnici, pojďte honem…“

Vida, na silnici! Co si přál, má…, říkám si s úžasem.

Lékař běží, jen co si vezme kufříček.

Není nám veselo, i když je krásný den. Stromy šumí svou píseň a my čekáme. Lékař se vrací.

„Ta si dala, chudinka,“ povídá. „S muži jsme ji sundali s plotu, ošetřili. Teď ji vezou do nemocnice.“

„Je to vážné?“ ptám se.

„Je, i není. Visela za nohu, za kyčli. Ale pacientka je to houževnatá. Její první starost byla, zda si neroztrhla šaty? No a to bývá dobré znamení! A teď se půjdu konečně vykoupat,“ říká doktor Chmelař.

„Pane doktore, prosím vás, přijďte k našemu Františkovi, má horečku,“ cupitala sem mladá maminka, a lékař se podíval na hodinky a povídal:

„Dnes už z koupání nebude nic.“

Vzal kufříček a šel, kam ho volala povinnost.

Ještě chvíli jsme si s matinkou povídaly.

Hlavně o těžkém povolání lékařů.

Co vlastně ze života mají?

Nic. Jen starost o pacienty. Vidí mnoho bolesti, tak mnoho, že nikdo z celého městečka jí tolik za celý život neuvidí. Jeho radost je jen z dobrého úspěchu.

36$

„A přece si mnozí lidé myslí, že se doktor jen vozí v autě, má se dobře a nic nedělá,“ povídá paní doktorová.

„Ale to snad ne. Dnes přece každý vidí, co takový lékař zkouší, jaký má život.“

„Dnes, to máte pravdu. Dnes se již hledí na doktora jinak, ale za starých časů! Mám jednu takovou vzpomínku. Z doby, kdy si muž koupil auto, snad první v městečku. Vždyť musel daleko za pacienty, a s obyčejným vozem to bylo někdy zdlouhavé.“

„Vzpomínku máte? A veselou?“ ptám se.

„I toť se ví, že smutná zrovna není. Taková starodávná. Podle ní poznáte, jak se svět mění, že i na naši vesničku kultura již dospěla.

Přišla k nám tehdy do ordinace jedna paní. Za ruku vedla odrostlejšího chlapce a povídá:

„Helejou se, pane dochtor. Tady jim vedu svýho Karlíka. Nevzali by mi ho do učení? Von by, vědí, byl tuze rád dochtorem.“

Tu se otec Chmelař vesele zasmál a povídal:

„A pročpak by chtěl být doktorem?“

„Protože se vozejí v takovým krásným autě a nic těžkýho nedělají…“

Tu se doktor Chmelař zasmál, ale nedal se.

„Tak pojď, Karlíku. Dnes jedeme autem řezat starýmu Novotnýmu nádor a jeho babičce čistit boláky. Tu máš nůž, lopatku, kus vaty, jód a připrav se.“

Kluk pobledl, podíval se na dlouhý nůž, co mu muž jen tak z kuchyně přinesl žertem, popadl mámu za ruku a byl ten tam.“

„A myslím, že už auto panu doktorovi ani nezáviděl, co?“

„Kdepak! Schovával se, když jenom přes vesnici jel…“

„Smáli jsme se, a cítili jsme dobře, i v té pohodě pod košatými stromy, tíhu a vážnost života, tíhu lékařského povolání - ale tím větší krásu jeho poslání.

37$

« U muziky v Jeseníku »

Není snad veselejší chasy na světě než v Jeseníku, blízko našeho Křince. Zpívá si na polích, v zahradě, při každé práci a zajuchá si z plných plic o posvícení.

A proč by se také neradovali? Stodoly jsou plné, všude úrodná rovina. Tam to rozsáhlé pole rodí pantátovi bílé zlato, jiné tu nejlepší pšenku. I olej mu na poli roste, kvete a dozrává. To na tom širém poli, kde se žlutou barvou vlní olejnatá řepka nebo hořčice, či svou nádheru rozdávají oku rozkvetlé máky. Brambor tu mnoho není, ale zaplať Pán Bůh, pro tu havěť na dvoře a ve chlévě to stačí.

Zato husiček tu běhají plná hejna a panímáma je pečlivě opatruje. Vždyť, můj Bože, bude vdávat dceru a ta musí mít na dvě postele s sebou nejmíň čtyři duchny a osm polštářů.

„Tolik?“ divím se upřímné. „To snad není ani možné. Na dvě postele stačí přece dvě duchny…“

„Ale kdepak,“ na to panímáma. „To my bychom se nevyspali. Jedna duchna dospod, druhá navrch, čtyři polštáře pod hlavu. A když jsou postele dvě, máme čtyři duchny a..

„I pro pána krále! To je přepych,“ děsím se. „Vždyť to ani není zdravé. To jste jako princezny na hrášku. A jak je to například,

38$

když jedete k příbuzným do Prahy? Tam nemají tolik peřin…“

„I to já tam raději nejedu,“ směje se panímáma. „To pak celý tělo bolí… „

Tož takové to tady máme. Inu, jsme ve zlatém pruhu země české, v srdci úrodné země. Dává úrodu, ale vyžaduje veliké péče.

Co jen ta řípa dá práce, než se naseje, vypleje, okope a pak vytahá ze země. Panímáma se napracuje, a tož ať si aspoň potom pohoví.

Vynahradí si vše po řípách. Ruce otrnou, záda se rovnají a bílé zlato se vozí do cukrovarů.

Pantátové naplní své měšce, a to už jen aby to posvícení tady bylo!

O posvícení všechno to voní tak jako v apatyce… Koláčů jsou plné mísy a přátelé přijíždějí ochotně třebas až z Prahy. Muzika hraje a mladí od bílého dne se točí v hospodě.

„Juchu! Čí je posvícení? Naše! Já teď mám sólo! Já platím,” poručí si statný mládenec a bere svou nejmilejší k tanci.

„Teď já mám sólo,“ hlásí jiný furiant z Jeseníku a nechce povolit.

Copak odpoledne. To ještě nejsou hlavy tak horké. Ale večer. Toho se nesmí odvážit ani ten největší furiant, plést se do sóla! To ať je pantáta nebo mládenec, dostane přes hlavu. Ted bojuje o své sólo černovlasý Franta s Vencou. Sklo o sklo mlaskne hurá - přidá se chasa a už je to v sobě.

Ó jé! O jesenickém posvícení, to se přihodí všelicos. Mládenci se perou, jako by šlo o život: Pepík, Jarda, Honzík jsou na Frantově straně.

Franta zvítězí - vybojoval si sólo. Však se nakrucuje se svou Márinkou! Ale ve Václavovi - tam v koutě hospody, kde si utírá zpocenou hlavu a drží zčervenalý šátek u nosu, to vře.

Počkej, Franto! Tohleto sólo ti přijde draho. Když mu otrne, mrkne na kamarády a vyklouzne ven. Hoši za ním a už se děje v šeru hospodského dvorka válečná porada.

Mládenci se rozběhnou po vesnici. Tam kde bydlí Franta, mají nová bílá vrata. Ta budou do rána černá. U Honzy mají zelený plot. Každá druhá lať bude červená. A Jarda? Ten má nový vůz. Hurá, kluci, rozebereme ho!

39$

Kamarádi rozebírají vůz a roznášejí součásti po vesnici. U starostů mají na komíně kolo, u policajtů voj a po plotech sem a tam to ostatní.

A vola přivázat ke klice u stavení! Hurá!

Mládenci jsou rozjařeni, všechny soupeře už odměnili a síly pořád nazbyt. Co s ní?

„Kluci. Pojďme vyměnit v chlívkách kozy.“

A tak kde byla koza bílá, do rána stála strakatá, a kde černá, měli třeba hnědou jako srnu.

Ale to všechno ještě nic nebylo.

„Kluci, vobecní polní hlídač je dnes u muziky. Taky byl proti nám. Pojďme mu něco vyvést. „

A tak mládenci nelenili a připravené kopky zelí odnášeli na druhý konec vesnice. Stohy slámy rozebrali, před každé stavení dali trochu a ještě takovouto tabuli na obecní váhu přidělali:

Polní pych je dovolenej, hlídač sedí nachmelenej u muziky v hospodě nesedí tam o vodě!

Mladí vyvádějí až hrůza a jen se těší, až se rozbřeskne ráno. To bude den, panečku!

Staří v hospodě spokojeně zpívají:

Kde je sládek, tam je mládek,

tam je taky pivo, pivovárek…

„To vám máte, páni sousedi, divnou věc,“ povídá takový malý človíček, snad hlídač či co. „V každej obci mají nějakou, jak se říká tentononc - počkejte - tuhlenctu rari-ra-raritu! Támhle v rodný vsi mý nebožky ženy mají vám jeden manželskej párek a z něho má každej jenom jednu nohu. A stejný číslo k tomu. A tak si manželé kupujou vždycky dohromady jedny boty. No není to rarita? A tam co bydlí moje teta, mají babičku z Baltimore. Tak daleko byla. A co máte vy v Jeseníku? Nic! Žádná rari-rari-ta!“ plete jazykem hlídač.

„Nic si z toho nedělejte,” povídá jeden občan, který sem nepatří, „my v Křinci taky nemáme žádnou raritu a jsme taky spokojený!”

40$

„Co-cože, vy že nemáte v Křinci rari-raritu? Máte! A běhá vám po náměstí. „

„Myslíte starýho Velechovskýho, co mu říkávají Valdštejn? Co bydlí v obecním domku? To není rarita. To je takový obecní fotr…”

„A kdepak, nic takového!“

„Myslíte snad Pekárka, toho dědu z chudobince?“

„I toto. Já myslím vejš. Vždyť jsem z kraje a vyznám se tady.“ „Ba ne, pane. Žádnou raritu my v Křinci nemáme,“ rozkřikl se už Křinečák.

„A máte! Je to váš policajt. To je vaše rarita. A nemusel bejt ani v Baltimore. - Ani mít s manželkou dohromady jen dvě nohy. Váš policajt je rarita.”

„Zbláznil jste se? A proč? Vždyť je to člověk, kterému rozum kouká z očí, hlava městečka…“

„Ó, hoho! To je krk, co tou hlavou hejbá,” na to strejda.

„Tak teda krk, na kterým sedí moudrá hlava. Všechno ví, všechno poradí, všem pomůže, nebo i Valdštejna vypořádá. Žádný neplechy nestrpí a pořádnej až hrůza.“

„A přece je to rarita. A dost!“ povídá hlídač, nadzvedne se, přikrčí a tichounce přestupuje z nohy na nohu:

„Takhle na kolečku jedede poma-poma-pomaloučku, od radnice po náměstí a nazpátek a napříč, všechno vidí a hezky poma-poma-pomaloučku. - To je vono. To je rarita. Dokaž tak poma-poma-pomaloučku jezdit. Dokaž!“

„Páni sousedé, tohle že je rarita?“ rozzuřil se Křinečan a vyskočil.

„Já myslím, že by to mohlo bejt,“ pokyvuje hlavou soused od stolu, kde hrál karty.

„No krapet je to divný,” usmívá se jeho kamarád. „Já bych řek, že rarita to je.“

„Tak vidíš, Křineckej, máš to marný. Máte raritu, nedá se nic dělat. Já za to nemůžu. My Jeseňáci ne. My jsme čistý.“

„Ale ty dlouho nebudeš,” na to Křinečák. „Já ti dám raritu! Počkej!”

Křinečtí se přidali ke Křineckému a už byli v sobě s Jeseňáky. Ten človíček vylít ven. Křinečáci za ním. O kolomaz ve vsi

41$

nebyla nouze a v Jeseníku taky ne. A tak si ji Křinečtí někde drobet vypůjčili. V hospodě vznikla zatím pořádná pranice. Zúčastnili se i dědečkové, jen co si pro nářadí doběhli. Jak to dopadlo, těžko říci. Křinečtí se už o to nestarali. Zatím dohonili za vsí toho človíčka.

„Počkej, teď budete mít v Jeseníku raritu,” volali za ním.

A taky měli.

Človíčka, jak byl, celého do černa kolomazí natřeli, ať křičel jak chtěl, a na jeho domek dali nápis: Prodá se černý vepřový!

A ještě jiné dozvuky měla muzika.

K ránu volali lékaře.

„Čert vem muziku v Jeseníku,” hromoval doktor Chmelařotec. „Jak tam začnou vyhrávat, už abych si připravoval kufřík.”

No, spravil jim to tam dobře, ač to u leckterého pobitého vypadalo povážlivě. Ale Jeseňáky by snad udržely při životě jen třeba veselá nálada, bílé zlato a dvě duchny na posteli. Do čtrnácti dnů byli všichni zase jako rybičky.

Takové to bývalo tedy o posvícení v Jeseníku. A podnes prý

je—

Zeptala jsem se na to jednoho pacienta, staršího pantáty, který si už něco pamatoval a něco zažil:

„I to je pořád tak slavný,” pravil. „Kdepak naše posvícení. To je vždycky, jak se patří a sluší. Na to se pak po celý rok ňáko vzpomíná.”

„A co takhle soudy z toho nebývají?”

„Jaké soudy?”

„Nu myslím třebas pro ublížení na těle či poškození cizího majetku nebo pro urážku na cti, no jak už to tak bývá,” vypočítávám nejběžnější možné případy.

„Ale kdepak! To my Jeseňáci takhle nevedem. Pravda, leckdy leccos hodně bolí a hezky dlouho. Ale to si řekneme: No no, tak jsme sousedi, či snad nejsme? A čí je posvícení? Naše! No tak! Co jsme si, odpusťme si. Však jsme se pobavili a každá zábava něco stojí. A máme aspoň o čem povídat a hezky dlouho. Alespoň do příštího posvícení. A to musí být zase tak slavné, ne-li ještě slavnější. Co je do posvícení, o kterém se v kraji nemluví (digr v1). No, že se tam připletla sem tam nějaká ta motyčka, to jen tak

42$

namátkou, co do ruky honem přišlo. Kdo za to může v tom nadšení? A že to odnesly sklenice a nohy od židlí? Jo, když to náčiní v hospodě musí být. Toť se rozumí, lepší by to bylo na volném prostranství, takhle na louce, když už jsou otavy sklizeny. A pak ovšem s holýma rukama? Že by to vypadalo tak říkajíc športovnějc? No ale on by i tak doktor přišel. Je to jeho s odpuštěním chlebíček - a co bysme ho zrovna o posvícení o něj připravit chtěli, sami pojídajíce koláče? To zas my máme své doktory tuze rádi a práci a zaměstnání jim rádi dáme. Ale skrze tu športovní stránku, jak tak o tom přemýšlím, šlo by něco udělat. Takhlen, paničko! Jak se napřesrok při muzice o půlnoci k tomu bujarému veselí bude schylovat, navrhnu: Všechno ven, na panskou louku! A náčiní nechat v hospodě. Jen muzikanti s sebou. A zase znova jako doma! A jen do toho! Tak! Toho bohdá nebude, aby Jeseník neměl posvícení, jak se patří slavné!”

Měla jsem radost z nadšeného Jeseničana. A jsem zvědava, jestli tam jeho návrh přijmou a jestli se to v Jeseníku o posvícení bude mazat na louce bez motyky a sklenic a noh od židlí. Ale jsem přesvědčena, že i v tom případě kuférek doktora Chmelaře bude v pohotovosti.

43$

« Babička z Baltimore »

Přicupitala k nám mezi polednem taková prostá babička, v bílém šátečku, upravená, čisťounká, radost se podívat. Měla recept od paní doktorky a já jí jej připravovala.

Líbila se mi ta babička velice. Právě tak si představuji ty naše skromné, staré matičky s upracovanýma rukama, s úsměvem ve tváři a s šátečkem na hlavě. Takovou ji život vytvořil, milující, čistou a trpící. Říkala jsem si: Matička z vesničky, kterou celý život ani na den neopustila…

Pak se na mne babička usmála, já na ni a už jsme si povídaly: „Jdu k vám z daleka, dvě míle je to do Křince, drahá paní. To se projdu, vědí? Mne ještě nohy nesou, ale tatík je starej. Však jsou ty kapky pro něho. Už ta nemoc taky na něj leze.“

Dovídám se, že babička má doma ještě kozu a ta dává půl čtvrtého litru mléka denně, že je samá smetana, a pak že má ještě šest slepiček.

„Člověk se musí tý havěti věnovat celej, a pak z ní něco má, i radost. Přijdou se k nám podívat, nebudou litovat,“ říká mi na rozloučenou. „Napijou se kozí smetany.“

Tu já sice nelúbím, ale za babičkou se asi podívám. Zajímala mě svou upraveností, svou zářivou čistotou. Hleděla jsem dlou—

44$

ho za ní a moje dcerka - teď praktikantka v lékárně, mi povídala:

„Takhle babička seděla s paní doktorkou před lékárnou dlouho v autě a povídaly si.“

Ale ale! Podívejme se! Copak si asi povídaly? Jímá mě řádná zvědavost - a pak lítost, že jsem babičku jen tak lehce propustila.

Když už mám polední přestávku a zvědavost k tomu, co kdybych si zaskočila na kus řeči k paní doktorce? Snad bych se o čisťounké babičce něco dověděla.

Tož jsem si tedy pospíšila.

„Má zlatá paní magistro,“ začala paní doktorka, „kdybyste nebyla přišla vy ke mně, byla bych přicupitala já k vám. To vám byla babička! To jsem si popovídala.”

„Já vím, v autě…“

„Skoro hodinu jsme si poseděly, než mi vše pověděla. Ta babička, ta měla zajímavý život, to se tak hned nenajde..

Usedám na to povídání do křesla a bystřím sluch.

„Začalo to takhle,” povídá paní doktorka. „Vzkázali pro mne, že stůně dědeček. Tak jsem nasedla do auta a jela.

Ti vám mají pěkný domeček - jako klícku. Děda mne vítá:

„Je mi jednaosmdesát a ještě jsem doktora nepotřeboval. Jdete ke mně poprvé v životě. To už asi umřu..

Nu, shledala jsem, že dědeček má do smrti ještě daleko. Snědl kus knedlíku s nedobrým omastkem. Na to dědeček nebyl zvyklý. Vždycky jen kozí máslíčko! Babička utěšuje dědu:

„Zase stlučeme, dědečku, zase. Už nebudu prodávat smetánku.”

Předepsala jsem dědečkovi něco pro utišení bolestí a babičku jsem vzala s sebou do auta, do lékárny pro lék.

Jedeme, jedeme, a tu mi babička z ničeho nic povídá:

„V takovýmhle černým voze jsem jela akorát jednou v životě, a to před čtyřiceti léty v Baltimore…“

„V Baltimore?“ užasla jsem.

„Baže, v Baltimore.“

„A jak jste se tam, babičko dobrá, dostala?“ ptám se.

Babička těžce zavzdychala. „Inu bože! Svět je všelijakej a jsou v něm lidé dobří i zlí. To jsem tenkrát ale ještě nevěděla. Byla jsem mladá holka a zamilovala jsem se. Měli jsme se rádi a chtěli

45$

jsme se vzít. A tu mi najednou ženich zmizel. Jako když ho země pohltí. Zůstala jsem opuštěna i s dítětem, holčičkou v peřince. Jak mi bylo, asi si představějí. Po roce jsem dostala od něho dopis - až z Baltimore. Odstěhoval se tam i s otcem a teď si pro mne psal. Znám ten dopis zpaměti dodnes: „Děcko nech doma a přijeď hned za mnou, budeš tu dobře živa..

Dítě by mu překáželo. Naše dítě! Moje hlavička, má radost a potěcha. Ty má panenko svatá! Plakala jsem, ale nakonec jsem si řekla: Voni ti mladí tátové nechápou, když dítě nevidí, jaký je to blaženství, ale až se na něho usměje, bože můj, jaký by to měl tvrdý srdce, aby si toho broučka hned nezamiloval? - A tak jsem se uklidnila a celá šťastná jsem se vypravovala na tu dalekou cestu s dítětem na rukou. Slovo cizí řeči jsem neznala, ale jela jsem statečně za naším tátou do nového domova.

Inu mládí! Cestou jsem se modlila, aby nás Pámbu nevopouštěl a tu svou holčičku jsem přes tu chvíli líbala a slibovala jí, že ji bude mít tatínek rád. A tak jsme po všelijakých útrapách konečně dojely. Ten můj i se svým tátou na mě čekali. Mě uvítali radostně, pravda, ale na dítě se zle zamračili.

„Proč jsi to sem vozila? Na to tu není čas,“ spustili na mě.

A hned ten první den, že musím s nimi na pochůzku a že mi dítě ohlídá nějaká paní. Vzali mi je a tak to udělali. Všechna radost a klid mě vopustily. Už jsem jim nevěřila. Kdepak, to už nebyl můj hoch. Svět ho zkazil. Začala jsem se rozhlížet, leccos jsem zahlídla, a tu i při mým venkovským rozumu a nezkušenosti, jsem začala mít strach vo sebe i o dítě. A čím dál tím větší.

„Zejtra se projedeme na lodi,“ povídal ten můj, „abys poznala kus světa. A půjdeš k mým známým zatím ještě do služby, než se vezmeme… „

Panenko Maria! Zatočila se mi hlava. Do služby? To jsem mohla zůstat doma. Co ze mne bude? Rodičko Boží, při mně stůj a nevopouštěj mne! A tu se mi rozsvítilo v hlavě. Zašantročit mě chtějí. Jářku, Marjánko, vem rozum do hrsti a pomoz si sama! Co sis nadrobila, to máš! Ted koukej, jak z toho ven! Nikomu jsem nic neřekla, vyklouzla ven jako myš a hajdy do města. To víte, cizej člověk v cizím městě! Ale konečně jsem přece našla náš konzulát.

46$

„Páni zlatí, zachraňte mě, i mý dítě!“

Plakala jsem a prosila a ani jsem, bláhová, moc nemusela. Ujali se mě hned, i dítě mi vrátili, ba i práci dali… Celých deset měsíců jsem si v Baltimore pobyla, cizí řeči se naučila.

A na toho mýho taky došlo. Všecky útraty musel zaplatit, cestu sem i tam. A ještě ho vyslejchali. Pak jsem jela domů. Páni, co se mě ujali, na loď mě autem dovezli, zrovna takovým jako mají voni, paní doktorku…“

Babička povídala a já bych ji byla stále poslouchala.

„Poslouchejte, babičko, a jakpak to bylo, když jste přijela do vlasti? Kde jste vzala tuhle vašeho dědečka, co dnes stůně…?“

„I zlatá, vzácná paní! Už jsem vo mužským nechtěla ani slyšet. Celej svůj mladej věk jsem zůstala svobodná. A našla jsem si místo u dobrých pánů, kterým mý jediný dítě nepřekáželo. Dnes je má Mánička už vdaná v Praze, má hodnýho muže a já jsem už vopravdová babička. Jak by jakživ žádnýho Baltimore ani nebylo… „

„Ale, babičko, a kdepak jste tedy vzala toho svého dědečka?“

„I má zlatá, zvědavá hlavičko,” usmála se babka, jako by se upejpala. „I to jim povím. Však je to teprve pár roků. To se mi právě dcera vdala a já zůstala sama. Jdu po Praze, to jsem byla u ní na návštěvě, a tak si povídám, když vidím ty spokojený, veselý tváře kolem sebe, děti, zamilovaný lidi, i starý manžele: Vidíš, Marjánko, vidíš! Teď jsi sama jako ten kůl v plotě, celej život jsi promarnila. Snad každej mužskej není tak špatnej…

Dívala jsem se na ty starší mužský s bříškem, s lysinkou a brejlemi nebo přivohnutý, jak se spokojeně usmívají na svý manželky a jdou na procházku. Tak nějak by mohl vypadat teď i můj muž, kdybych byla dopřála některému sluchu. Nikdy jsem neměla ve zvyku koukat po mužských, ale ten den jsem se na ně pořád koukala. Až jsem si toho dědka vykoukala…,” usmála se babička.

„A jakpak?“

„Ale ani se neptají. Koukám, jak se na takový pouliční váze vážejí lidi. Hrne se tam taky nějaký tlusťoch, no, pěknej kousek ho tenkrát bylo. Jak ho tak pozoruju, usmívám se a povídám si: Taky jeden spokojenej táta a jakej tlustej! - Škoda, že není náš.

47$

A tu se ten pán na mě zadívá, usměje se a povídá:

„Pojďte se, paničko, taky zvážit. „

Jářku: Žádná panička! Do smrti stará, vopuštěná panna, kterou nikdo nechce. A proč prej ne, taková hezká? To už jsem stála na váze a on mě vážil. A pak že se mnou kousek půjde. Šli jsme tedy spolu a povídali jsme si jako starý známí. Von že je bezdětný vdovec, sám a sám, a než jsem došla k Máničce, už jsem věděla, kolik má úspor. Když jsem k tomu přičetla úspory svý, řekla jsem si: Byl by za to u nás venku pěknej domek. Baže by byl!

I se zahrádkou a s dvorkem. Možná, že by zbylo i na kozu.

A tak jsme se pěkně domluvili a za tři neděle byla veselka. A jsme spolu moc spokojený, paní doktorko, jenomže…“

„Nu copak?“ ptám se, když se babička odmlčela.

„Všecko by bylo pěkný, ale dědeček byl přece jen filuta.”

„Ale ale, vždyť na to nevypadá.”

„Bodejť by vypadal! Ale filuta je. Zapřel mi tenkrát léta. Řek mi vo osm míň. Vidějí, jaký je? Moh být dnes teprve třiasedmdesátiletej, a takto mám dědka už jednaosmdesátiletýho!”

„Ale, babičko, vždyť na to nevypadá. A zdravý, čilý jako rybka. S tím se budete těšit ještě pěkná léta, uvidíte,” smála jsem se.

„Myslejí?” ptá se babička nedůvěřivě.

„Ale určitě!” dávám jí na to ruku.

„A to jste mě tuze potěšila, vzácná paní. Já jsem se o dědečka tuze bála! Vždyť jsem toho manželskýho života ještě tak málo užila,” utřela si slzičky, které se jí draly do očí. „A jsme spolu tak šťastný…”

Vyslechla jsem příběh o babičce z Baltimore se zatajeným dechem. Vidím ji stále před sebou, babičku čisťounkou, hezounkou a upravenou. Jsem na její pěkný domek a na jejího dědečka zvědava!

Na kozí smetanu se určitě vypravím…

48$

« Nenapravitelný pacient »

Do lékárny vešel takový tlustý pantáta, červené tváře, fialový nos a břicho po bradu. Podal mi s úsměvem recept a spokojeně sedl na židličku.

Copak mu asi je?

Čtu recept: Digitalis-theobromin a jódový preparát.

Vždyť, člověče, ty jsi opravdu nemocen, jak můžeš tak vesele hledět na svět? myslím si.

Pantáta jako by mi četl myšlenky.

„Jo jo, srdce, viďte, paní? Tady uvnitř to rachotí,” sáhl si na hruď. „I to břicho mě už jaksi tíží, snad budu mít vodu, no co se dá dělat. Dobře jsem se na světě měl, dobře pil a jed, světa užil, tak co bych si naříkal?”

„Jste živ podle diety?” ptám se ho přívětivě.

„Co živ ji nezachovávám, kdepak,” vrtěl hlavou.

„Teď budete muset. Prodloužíte si život. Nepijte, nejezte tučná jídla, nekuřte…”

„Zrovna to říká doktor. Ale to já rozhodně dělat nebudu. Žízeň mám, že bych vypil moře, a hlad, že bych sněd vlka. A bez kouření bych vůbec nemohl být živ. Zlatý viržinko,” pohladil si cigáro v kapse.

49$

„To neděláte dobře,“ namítala jsem. „I lékař vám to říká.“

„Láry fáry! Doktor! Jestli doktor bude s tou jeho abstinencí tak dlouho živ jako já, ať si gratuluje!“

„No ale má krásný život a jistě nebude nikdy mít vodu, ani nemocné srdce…“

„A to bych neřek. Hnedle se ulítá, uštve, uspěchá! Co má on ze života? Sotva se vyspí, už naň čeká řada pacientů a co musí všechno vidět a slyšet! A psát recepty a dívat se do krků a na boláky. Pak běhá po těžších pacientech, co už se ani na nohy nepostaví. A večer, celý uštvaný se napije vody. Bodejť, ať si ji pije, když je abstinent! Pěkně děkuju! To já jsem jenom prostej člověk, ale neměnil bych za nic. Co já jsem na světě užil!“ vypjal se pantáta.

„Pití, to je nějaké užití?“ kárala jsem ho.

„Inu takto! Pro chlast jsem nikde nevydržel, z každé práce mě vyhodili. Déle jsem nikde v místě nebyl než rok. A tak jsem pořád vandroval z místa na místo. A když už mě všude znali, tak marš za hranice.“

To už jsem napjatě poslouchala.

Vida! Kdo by to řekl, že pití je dobré k poznání světa! Poslouchala jsem pantátu jako román.

„Alpy jsem viděl, Itálii, Španělsko, Francii, i Ameriku. Kam se dostane náš doktor? Nikam. Od pacientů se nemůže hnout. A ten týden dovolené, co si udělá? Kam se dostane? Z jednoho konce Čech na druhý. Já bych to v jednom místě nevydržel…“

„Ale tady v kraji jste již dlouho,“ nedala jsem se.

„No jo, devátý rok. Ale proč? Protože už nikam nemůžu. Jsem starej. A taky ten rozlet po světě už tak nebaví. Ale na světě jsem přece rád,“ povídal vesele.

Podávám pantátovi hotovou medicínu.

„A když jste tak rád na světě - aspoň teď začněte s dietou, prodlužte si svůj šťastný život.“

„Ani vopovážit! Kdepak! Bez svýho pořádku bych umřel. Vod čeho by byla apatyka? Ta ať mě léčí! Tak kdepak tady dobře vařejí?“ usmál se na mě.

Zadíval se skleněnými dveřmi na náměstí a já odpovídala:

„No těžko říci, v jedné restauraci mívají dobré maso, v druhé moučníky…“

50$

„Tak jdu do obou! A pivo tam mají jistě taky dobrý - a v obou, viďte?“ opět se usmál. A v tušení dobrého pochutnání si pohladil vousy.

A povídka o nenapravitelném pacientovi je na světě.

51$

« Veselý stařeček »

Ba, věru, dobrá povaha a dobrý humor něco dokáže! Znovu mi to povídají pacienti…

Právě odchází z naší lékárny stařík, menší, hubený, opálený, s vlajícími šedinami a kloboučkem v týle. Hledím za ním, jak mu vlaje při chůzi pestrý kapesník, který mu koukal z kapsy, a jak pohupuje deštníkem. Jako ten Kecal z Prodané.

A přece! Kupoval na recept digitalis. Srdce! Dědeček má churavé srdce. Bože, jak je to možné, že v našem rovinatém kraji je tolik srdečních nemocí? Ale já vím. Z infekcí, po chřipkách, angínách, které tu na podzim kvetou za mlh. Dědeček je asi taky po infekci.

Když se tak na mne před tárou vesele díval a žádal svůj lék, prohodila jsem přece:

„A to jistě, pantáto, není pro vás.“

„I ba jo, drahá paní, je to zrovna pro mě. Ale já si z toho nic nedělám, ba ne. Už starý doktor Chmelař, víme, jako dědeček tohohle mladýho, co ho teď máme v třetím pokolení doktorem, mi jednou povídal: Václave, dávám ti rok života, pojedeš. Buď chlap a připrav se. To víte, bylo to tenkrát po hnisavý angíně. Toť se ví, veselej jsem zrovna nebyl, a tak teda že se budu připravovat.

52$

Jdu si pro léky a tuhleten pan lékárník,“ ukázal k obrazu, který v čele místnosti na věčnou památku visí, „tenhle starej apatykář Stifter mně povídal: Houby zle, Václave. Jářku, ty máš veselý oči, celej jseš jako jiskra, věř mýmu slovu a budeš žít aspoň do sedmdesáti. Ha! A mě je dnes třiasedmdesát a jsem jako rybička. A co práce nadělám a chvilku nezahálím…“

„A co srdce? Co tomu říká?“

„I co by říkalo? Jak začne bolet, domluvím mu, dostane tabletku a chvilku si lehnu. A zas to jde dál!

Starej apatykář Stifter. To byl lékárník! Dal mi naději do života, tý jsem se chytil a už žiju od tý doby přes padesát let…“

„A veselá mysl k tomu, dědečku Václave,“ dodala jsem, „viďte?“

„To je ono! Humor mě do smrti neopustí. Jak začnou naši mladí doma naříkat na zlý časy, už hubuju. Říkám jim: jakýpak zlý časy? Co je Božího, dávej Bohu, co je císařovo, císaři, jak to říká naše staré přísloví a budeš mít pokojnou mysl a budeš se cítit šťastný a zdravý jako já.“

Dědeček odchází a my, pacienti i já, hledíme za ním a skoro mu závidíme. Jakpak budeme asi vypadat my, až nám bude takových třiasedmdesát? „Inu, musíme si vzít z něho příklad a vidíte, co jeho humor dokázal?“

Tu mi jeden pacient povídal:

„A to pěkně, paničko, ordinujete! To máte radit léky. Kdepak humor, ten je zadarmo, a to byste mohla apatyku zavřít.“

Lidé se smějí a toť se ví, já taky. Inu, to Málinka už je taková. Když vidí, že někde by pomohla jen voda a čerstvý vzduch či dieta, poctivě to poradí a pak na nějaký lék ze své apatyky zapomene…

Ale ať! Však přijdou zase jiní pacienti, kteří opravdu její léky potřebují a ti Málinku hlady umřít nenechají.

53$

« Večery s paní doktorkou »

Krásně se to povídá i poslouchá u naší paní doktorky. Často se sejdeme po práci, usedneme v kuchyni nebo v pokoji, někdy popijeme i trochu čaje s terapeutickou dávkou rumu a třebas dereme peří. Ale hlavně si povídáme.

Její synek, čiperný malý Jenda, jen mne uvidí, už žadoní: Paní magistro, povídejte, prosím vás. Žmolí ručkama a tu mi nezbude nic než vykládat nebo číst ze sešitku, kam si leccos zapisuji. To než začnu, malý Jenda si cupitá pro polštářek, vyleze s ním na mycí stůl a znovu žadoní: povídejte, povídejte!

„I saframentská věc, to mám vždycky jen sama povídat? Ať něco povídá také maminka. Paní doktorko, povídejte!“

„Na mou věru, dnes bych mohla vyprávět,” plácla doktorka dlaní do stolu, až se peří rozlítlo. „To jsem dnes zažila věc! Br, až mi mráz po zádech lítá!“

Jenda má oči navrch hlavy.

„Tak počkejte, já vám to povím. A ty kluku, jestli budeš v noci vyvádět, tak ti nasekám! Je to povídání o jedné duchařce.“ Doktorka musela ještě Jeníkovi vysvětlit, co to duchařka je, a už jen povídala:

„Tak přišla ke mně do ordinace slušně oděná mladší žena a spustila:$

„Paní doktorko, pst! Chovejte se tiše! Nesu vám sem duchy, ať je nevyplašíte!“

Ó jé, šílená! Hned jsem si řekla: Růženko, opatrně a chytře. Takové pacienty nesmíme vyplašit.

„A kdepak je máte, prosím vás, ty duchy?“ ptám se jako ze zájmu.

„Mám je pochytané do tatínkových kalhot. Vidíte?“

Nebohá žena nadzvedla široké sukně a tu vidím obrovské pumpky, kalhoty, dole provázky pevně svázané.

„Tady jsou!” povídá. „To jsou sami šediví. Ach ti jsou zlí!

O moc horší než byli dříve ti bílí. Víte, paní doktorko, ti bílí byli zdejší, ale šediví, ti přišli až z Říma.“

Povídám jí:

„Víte, nešťastnice, že jste nemocná?”

„Jakpak bych to nevěděla? Proto jsem přišla k doktorce. Však kdyby vás šediví užírali, taky byste šla k lékaři.”

Jeníček ani nemukal, u mamičky sice leccos slyšel a viděl, to už u doktorských dětí ani jinak být nemůže, ale nad touto duchařkou byl všecek ustaraný.

„Mamičko, z čeho se jí hlava tak pomotala?” ptal se a krčil čelo.

„Ptala jsem se lidí. Vyvolávala duchy, prý spiritizovala a pomátla se z toho na rozumu. Lidé se slabými nervy to nemají dělat.”

„Zaplať Pán Bůh, že mám silné nervy,” vzdychl si věčně spokojený a napapaný Jeníček a plácl sebou do peřiny.

„Jsem zvědava, jak ji léčíte,” poznamenala jsem.

„No a jakpak byste ji kurýrovala vy?“ vrátila mi chytrá doktorka otázku.

„Já?” zamyslela jsem se.

Vzpomněla jsem si na jednoho cikána u nás na Moravě a na jeho léčení.

„Asi jako toho cikána, co měl katar v břiše,” řekla jsem.

„Povídejte o cikánovi, povídejte, prosím vás, paní magistro,” žadonil Jeníček, a tož jsem povídala.

„Cikán snědl kdesi cosi, to víte, cikáni. Ti si moc nevybírají. A tak se stalo, že onemocněl. Bolel ho žaludek, střeva a celé břicho, a to už hezky dlouho. Když už žádné cikánské léky nepomáhaly, šel k doktorovi.

55$

„Máte v žaludku katar,“ řekl mu doktor, co ho prohlížel.

Ale milý cikán rozuměl tatar, pomlázku čili metlu, a chytil se zoufale za hlavu:

„Ej veru, kaj som k tomu prišól? Ej moje máter! S Bogom! Budú mě řezat! „

A chtěl, aby mu doktor hned vyoperoval tatar z břicha ven.

Toť se ví, lékař nechtěl o řezání ani slyšet, a tak milý cikán chodil od jednoho lékaře k druhému, aby mu vyoperovali tatar z břicha. Už všecek zchřadnul, a tu se konečně našel jeden chytrák doktor, co slíbil tatar vyoperovat.

I položili milého cikána na stůl, zavázali mu oči, něco s ním zkrátka udělali, a když pak cikán otevřel oči, doktor už před ním stál i s tatarem v ruce.

„Jakpak, člověče, jste měl být zdráv, když jste měl v žaludku takovou věc?“ a mrskal tatarem kolem sebe.

„Ej veru, Buoh oplať, velkomožný pán dochtor,“ líbal cikán doktorovi ruce, seskočil se stolu a od té doby byl zdráv jako rybička.

Jenda se chechtal, tuze se mu to líbilo a já jsem povídala paní doktorce:

„Já bych to s tou duchařkou udělala taky tak. Vzala bych hůl, natřepala bych jí trochu přes gatě, jen tak pramalounko, a jářku: Šediví ven!“

A pak bych někde v pozadí zamávala šedivými hadry a řekla bych: vidíte, už jsou šediví venku. Tak a teď jste zdráva!“

Paní doktorka se usmála:

„To já jsem předepsala prášky s luminalem - pro uklidnění.“

A vesele dodala, dívajíc se po očku na mne:

„Myslela jsem, ať z toho paní magistra taky něco má.“

Podrbala jsem se za uchem, zasmála jsem se taky a uznala, že to bylo vlastně velmi správné a praktické…

„Ale s tím šedivým hadrem to přece udělejte,“ povídám lékařce. „Co kdyby… „

Paní doktorka přikývla a Jenda byl uspokojen. Mívá odjakživa strach o pacienty a cítí s nimi. To je pořád: Maminko, nezapomnělas jít k tomu dítěti? Co kdyby se mu přitížilo? Co mu napíšeš? Pospěš si!

56$

Ale dnes mu už hlavička klesá. Je ospalý a uklidněný, hlavně proto, že to maminka s hadříkem zkusí…

Po chvíli začal klímat, a tak ho odnesli do postýlky. Měl toho pro dnešek dost.

„Paní doktorko - jeminánku - to se to poslouchá. Povídejte ještě nějakou…”

Dr, drrr, drrr… Zvonek.

„Myslím, že máme dopovídáno! Zvoní pacient.”

Lékařka vstává ze židle, oklepává s klína peří a chystá se na cestu.

Čekají už na ni.

„Kdy zas máme přijít?” táži se a jsem nerada, že je povídání u konce.

„Třebas pozítří, to už dodereme…”

„A povíte nám ještě něco?”

„Možná. Třebas o tom, kam teď jedu - tak na shledanou.”

Auto zahrčelo a byl konec pěkného večera…

Paní doktorka jela k novému případu a nám nové povídce vstříc.

„Tak, paní doktorko, už jsme tady. Už je to pozítří. Já jdu na dodýrky“ hlásím a nesu s sebou trošku Herbamary, aby se nám to veseleji povídalo. Ani na chlapce jsme nezapomněli. Taky dostal svou Herbamaru. Jenda má ohromnou radost. Má vlastní likér! Kdyby tak věděl, že je to ajbišový sirup! Ten by se zlobil! Jemu však k blaženosti stačí. I jeho kamarádům, chlapcům a hezké holčičce Daně, které tu měl už od odpoledne. Jedli, pili, hodovali, i kousek peří si do pokojíčku vzali, že budou drát a mít dodýrku.

„Jářku, paní doktorko, co nám budete dnes povídat?”

„Počkejte, nechte mě,“ brání se lékařka. „Budu vám povídat pěkně, jak jsem si to v hlavě srovnala a jak mám do toho chuť.

Bude to více povídek a jsou to samé beznadějné případy. A tak povídka o dědovi, ke kterému jsem předevčírem jela, by se mohla jmenovat: DĚDEČEK BOHATÝR.

Jak víte, přiběhla pro mne mladá dívenka a tuze mě prosila:

„Zachraňte mého dědečka! Zachraňte mi ho,” naříkala.

To já hned poznám, kdy musím jet okamžitě, a tak jsem jela.

57$

Ne, nebylo času nazbyt. - Dědeček ležel už nehybný… Jen ho z lůžka do rakve položit. Takový staroušek pořád dělá, dělá, a najednou jako když podetnete strom, jako když zhasnete svíčku, jak by se zastavil stroj… Dědeček bez jakékoliv nemoci klesne. Síla je u konce, dokonáno jest. Byla jsem u více takových případů.

Příbuzní naříkají pro tatínka, ale já jim říkám: „Přejte mu ten zasloužený odpočinek. Jeho smrt je krásná - je mezi vámi a udělal na světě pro vás, co mohl.“

Totéž jsem říkala též rodině tohoto dědouška, zvláště té mladé vnučce, která naříkala nejvíc. A pořád vedla svou:

„Paní doktorko, vzbuďte mého dědečka! On mě měl tolik rád.“

Tážu se otce, na co dědoušek stonal? Ale nikdo mi nedovedl říci. Najednou se ztrácel, ztrácel, hlava se mu chýlila, až dědoušek klesl…

„Rád mluvil o vojně,” řekl mi otec, „a jak o ní přestal mluvit, věděli jsme hned, že je zle. Ale nikdy na nic nenaříkal.”

„Ach můj dědeček, můj drahý dědeček,” pláče opět dívka.

Musím podotknout, proč ten děda byl vnučce vším. Byla bez matky.

Těším ji a povídám:

„Nech dědečka spát. Má klid, už toho pro vás udělal dost. Buď přece statečná! Jednou to přece musí být. A dědeček už je skoro devadesátiletý.”

„Kdyby se aspoň ještě jedinkrát na mne podíval,” plakala ta malá a klekla si k dědovi. Tolik naříkala.

Otec, strýcové a tetičky odcházeli dojatě z jizby a já stála také již u dveří. Zdála se mi každá lékařská pomoc zbytečná.

„Jen jednou, jedinkrát kdyby ještě otevřel oči,” pláče zas to děvče nahlas.

Srdce mi promluvilo. Vrátila jsem se ode dveří.

„Neplač, Mařenko,” povídám vlídně k vnučce. „Dědeček ještě otevře oči a možná, že tě i pohladí. Dáme mu injekci. Vzkřísíme ho.“

Přemýšlím, ale injekci jsem přece jen dala. Někdy je injekce dobrodiním, někdy zas obráceně. Probuzený lituje, že jsme

58$

ho nenechali spát. Vzbudíme-li dědečka, co nám řekne? Či může má injekce i v devadesáti letech přinést nějaké dobrodiní?

„A teď čekej u dědečka,” povídám dívce. „Až otevře oči, pěkně se s ním rozluč. A přijď mi ráno říci.“ Odešla jsem.

Ale ráno nikdo nepřišel. Ani celý den ne, ani večer, ani následujícího dne. Umíráčkem také nezvonili, a tak, saframente, jak je to s mým dědouškem? To víte, jsem přece jen zvědavá ženská. Rozjela jsem se za ním.

Vejdu do stavení - a kdekdo se na mne usmívá. Vstoupím do světničky a hleďte, lidi, - zázrak všech zázraků!

Děda sedí na posteli, nohy má na stoličce, jednou rukou hladí svou vnučku a v druhé drží jakýsi dopis.

Nemohla jsem ani promluvit. Však mě ani nenechal.

„I jen jdou dál, drahá paní. Vždyť jsem jako znovuzrozenej. Teď teprve se budu radovat ze života, viď, Mařenko?“ povídal a usmál se na dívku.

„To byla blahodárná injekce,“ povídám zčásti sobě, zčásti vnučce, a hlavně svému devadesátiletému pacientovi.

„To byla, vzácná paní. Ta jejich taky, toť se ví. Ale hlavně tahleta injekce,“ zamával vítězně obálkou s čerstvými známkami.

Vchází otec rodiny a ten mi musí vše vysvětlit. Nerozumím dědouškovi ani za mák.

„Tak je to, milostivá paní,“ povídá otec. „Náš tatínek sloužíval jako voják v Bosně. A to už je pramálo pamětníků té války, když tomu našemu je přes devadesát let! Četl v novinách vyhlášku, aby se přihlásili všichni staří veteráni z té války. Budou prý odměněni. Přihlásil se i náš děda taky. Čekal nějakou medaili, to víte. Jenže dostal nejdříve příkaz předložit nějaké potvrzení, hlavně opšit z vojny.

Oh, s tím se náš děda nerad loučil! Kdepak dát z ruky svůj opšit. Na prsou v knížce jej nosil, o svátcích vytahoval a za zimních večerů prohlížel a vyprávěl o té vojně, hlavně tuhle Mařence, viď?

Ale taky nějakou tu medaili by rád dostal. Jak to jen udělat, aby opšit nemusel dát z ruky? Přišel na dobrý nápad. Dal jej ofotografovat a poslal fotografii. Ale nebylo to nic platné. Když

59$

chtěl uznání, musel dát opšit v originále. A tak se s ním náš děda přece jen rozloučil.”

„A vod tý doby jsem chřadl,” třaslavým hláskem oznamuje sám dědeček. „To byla má nemoc, abyste všici věděli,” pokyvuje šedivou hlavičkou.

„Teď už to víme,” povídá otec. „A málem by nám byl umřel. Díky té blahodárné injekci, paní doktorko, kdoví jak by to bylo dopadlo. Dědeček se probudil, a sotva oči ráno otevřel, už tu byl listonoš se spěšným psaním.

A před oči staví dědečkovi těžký dopis. Otvíráme jej a dědoušek vykřikne:

„Můj opšit!”

„A ještě něco k tomu,” povídá listonoš a vyplácí dědouškovi čtyři tisíce na stůl. Čtyři celé tisícovky!

To bylo radosti! Dědoušek zapomněl umřít a jen hladil svůj opšit a povídal mu s pláčem: můj starej kamaráde, čekal jsem jenom na tebe. A teď už se spolu nerozloučíme. Půjdeš se mnou do hrobu.” A zas se dívá na přiloženou listinu, Mařenka mu čte krásná slova uznání.

„Vždyť náš dědoušek je hotový bohatýr, paní doktorko!”

Radosti je plná chalupa a já zpovídám dědouška:

„Tak kterápak injekce více účinkovala? Moje, nebo tahle?” ukazuji na dopis.

„I to vědí, že tahleta. To vědí, kdyby mě voni i nakrásně probudili a já neviděl svůj opšit, zas jsem radši zavřel oči. Na tuhle chvíli jsem čekal, paní drahá, a s ouzkostí skoro umřel,” povídá dojatě.

„Paní doktorko. Dědoušek vám bude vděčen, co živ bude. Představte si, kdybyste mu nebyla injekcí pomohla, byl by večer zemřel. A ráno by ho bylo marně čekalo tolik radosti! Ta injekce opravdu byla hotové dobrodiní…”

„A ty peníze by jim beze mne taky nebyli vyplatili,” dodal dědoušek sebevědomě.

„To vědí, paničko, mít na malý chalupě čtyři tisíce anebo nemít - viď, Mařenko!”

Pochopila jsem. Chápala jsem radost všech z blahodárné injekce, i když dědoušek tvrdí, že ho na nohy postavil jeho opšit. -

60$

Aspoň mu tedy otevřela oči, dočkal se rána a to stačilo. A od té doby, drahá paní magistro, použiji vždy dobrodiní injekce do poslední chvilky. Kdo ví, co takového pacienta čeká ráno? Třebas vyhraje milión…“

„Anebo mu přijde nějaký opšit,“ zasmály jsme se.

Och, to bylo krásné povídání.

A že jsou dodýrky, napily jsme se trochu Herbamary, pak čaje a paní doktorce se rozvázal jazyk.

A že nám poví ještě jednu povídku.

Tak poslouchejte!

61$

« O dědouškovi, který se uškytal »

„Povím vám o člověku, který byl opravdu víc tam než tady. Znáte toho dědečka z obecního domku, ne? Nosí placatou čepici, má špičatou bradku a stává rád mezi vraty…“

„A já ho znám dobře,“ povídám. „Přešlapuje z nohy na nohu, málo povídá a pořád jen jako by přemýšlel

„Inu, je jako všichni dědové z chudobinců. Jeden jako druhý. Člověk, aby je rozeznal jen podle fajfky. A tenhleten ji taky dýmá, že stojí před vrátky zrovna v oblacích kouře. Kdyby se vznášel nad zemí, měl by ho člověk málem za Hospodina,“ smála se doktorka.

„Tak to je ten dědeček, co se uškytal. Když mě k němu volali, nejevil už známky života. Připraven byl, na mou věru, do hrobu, uškytal se. Úplně se uškytal. Zachvátila ho zhoubná škytavka to víte, ve věku přes pětaosmdesát let si zesláblý organismus leccos vzpomene. Škytal skoro týden bez přestání, až se položil. Příbuzní už ho oplakávali, ale mně se přece jen nezdál být tak docela mrtev. To my, doktoři, si dáme všelijakou práci než řekneme nad pacientem ámen. Poslouchám jeho srdce a slyším sotva znatelný tep.

„Dědeček žije. Pokusím se ho probudit na chvilku k životu,“ říkám příbuzným. „Ale jen na chvilku. Je víc tam než tady.“

62$

Příbuzní nechtěli. „Nechejme ho raději na pokoji,“ říkali. „Moc zkusil…”

Ale já přece jen neposlechla.

Dostal injekci, ač už nejevil téměř žádné známky života. Usnul. Dvakrát usnul. Zdálo se, že injekce už nebude mít žádného významu. Ale to už je naše svatá povinnost, naše přikázání, pomoci, pokud srdce bije.

Odcházím a přeji dědečkovi šťastnou cestu do neznáma, po té pětaosmdesátileté trpké životní pouti - přeji mu království nebeské a světlo věčné. Pro jistotu jsem požádala ještě příbuzné, aby mi dali vědět, až dědoušek opravdu dokoná.

Čekám, pořád čekám, kdy mi to přijdou zvěstovat. Nikdo však nejde.

Teprve čtvrtého dne mi přichází do ordinace nezvyklý host. Jde pomaloučku, zrovna se šourá, raneček, placatou čepici a fajfku v ruce. Ty můj Bože, neklame mě zrak? Vždyť je to náš dědeček, co se uškytal.

Spíš bych byla uvěřila, že se mi zjeví zlý duch. A byl tu, na mou věru, stál přede mnou. Zubil se na mne a skromně ode dveří mi děkoval:

„Má zlatá paní doktorečko, milovaná paní, dušičko hodná, matičko laskavá, požehnaný jejich ručičky! Požehnaná jejich chytrá hlavička. Bůh aby je za tu jejich pomoc pozdravil. Ta mě postavila na nohy. A smrtonošku škytavici potřela na hlavu. Paní doktorečko. To jsem se prospal. Plné čtyři dny! A jaký sny se mi zdály! Pořád jsem vojákoval. Bože, vždyť já jsem jako znovuzrozenej. Aby jim to Pán Bůh voplatil… Jsem sice jenom chudej dědek, ale přece jsem tak rád na světě…“

„Ale, dědoušku, neděkujte mi! Lékař léčí, ale Bůh uzdravuje. Tomu poděkujte. Já mám z vás jen velkou radost.”

„A to by bylo málo, má zlatá paní doktorečko. Voni si musejí říct, co jsem dlužen… „

„I toto, dědečku, i toto! Copak vás nenapadá? Ta radost mi nahradí největší honorář..

„A to by pěkně dopadli, kdyby samý takový chudobný dědky kurýrovali. Nebojejí se, drahá paní, já to nechci zůstat dlužen,” povídá dojatě ten starý člověk. „Tady jsem jim něco přinesl.”

63$

Podává mi raneček, raneček plný vajíček.

„To mi všechno vnoučkové nanosili, co jsem stonal,“ poplakává ze samého štěstí. „Ti mě mají rádi! Vidějí to? Nestydějí se za chudobnýho dědu.“

„Oh, dědečku,” vracím mu raneček, toť se ví. „Já to od vás nemohu přijmout, i když vím, že nejste žádný chudobný pantáta. Tolik bylo lásky kolem vás, škoda že jste ji neviděl. Všechno jste zaspal. Ale po těch vajíčkách ji poznáte. Dědoušku, vemte si je zpátky. Tuze je budete potřebovat. - Vždyť se teď musíte dobře živit, aby vás vnoučkové užili, když vás mají tak rádi!“

Dědeček nechce ani slyšet, já taky nechci ani slyšet, a tak to dopadlo tak, že jsem si vzala jedno vajíčko pro sebe, jedno pro našeho tátu a jedno pro svého chlapce Jendu.

Támhle jsou, paní magistro - vidíte ty kraslice? Dala jsem si je vymalovat. Však je to můj nejmilejší honorář..

Jak bych nevěřila? Znám naši paní doktorku. Má srdce na pravém místě a pomáhá skutkem, a často také, přečasto dobrým slovem. A o honorářích se nemluví. Naši chudí z městečka to dotvrdí. Mám pravdu, paní doktorko, nebo nemám? Ale paní doktorka mávne rukou a nechce opět ani slyšet.

„Teď ať zas spustí paní magistra. Ta taky něco v té apatyce slyší a vidí.“

Paní magistra se usmála. Toť se ví, že slyší a vidí. A ještě si leccos ke všemu zapisuje, abyste věděli.

Ale abyste neřekli, přece vám něco poví. Aleje při tom nějaká smutná. Tak poslouchejte!

„Víte, paní doktorko, že byla také u nás ta vaše duchařka?”

„A co chtěla?”

„Vaše prášky. Hned jsme ji poznali. Mluvila tak divně. A pořád se dívala ven na oblohu a počítala:

Všechno je ve hvězdách. Všichni duchové. Jsou tři řady hvězd nad sebou. Bílé, zlaté, červené…

Tak co dělá zdravíčko? ptáme se jí. Šediví už dají pokoj, dají?

Ti jsou už dávno pryč, drahá paní. A jak najednou! Fr - a byli ti tam, ukázala nahoru k obloze.

Ale jen se podívejte, jak mě zřídili.

Ukazuje mi, chudák, hlavu i záda a povídá:

64$

Celé tělo mi uhlodali a i kus zad i hlavu. Zůstaly mi jen chřtán a kousek mozku. Vždyť se sotva vleču…

Jak velkou bolest asi ta ubohá žena cítila! Bylo nám jí tuze líto. Měla jistě pocit ohlodaného mozku.

„Půjde do ústavu,“ kývla hlavou lékařka. „Je mladá a rozumné léčení ji může vrátit životu. Jen času je k tomu třeba.“

„Nebreč, Dano, naše mamička jí pomůže, uvidíš,“ těší Jenda dětskou společnost, která přece něco zaslechla.

„Naše mamička…”

„Mně se zdá, že naše mamička pošle váženou dětskou společnost do hajan,“ zlobí se lékařka a běží na ně. „Pohádky si povídejte. I tady je pořádek!“ lomí rukama. „Peří rozlítané, Herbamara na koberci. A ty kluku jeden!“

Kluk jeden utekl k nám do kuchyně, a tak aby ty děti mohly jít s veselou spat, hlásím, že budu povídat.

A to něco veselého. A pro děti.

Hurá! Hned byly všechny okolo stolu.

A tož paní magistra povídala:

„Tak vám děti budu povídat, no dávejte pozor - co to bude. To víte, že asi o zvířátkách. Chcete?“

„Jéjej! Jak bychom nechtěly?“

Tak teda poslouchejte.

65$

« O slepičím chudobinci »

„Jak víte, milé děti, je v Křinci více chudobinců, viďte?“

„Je,“ povídaly děti. „A bydlí v nich dědouškové a babičky.“

„A někdy se hádají, anebo i perou,“ křičí Jenda.

„Ty abys něco nevěděl,“ povídá paní doktorka.

„To je, děti, velice krásná věc, dát starým lidem domov. Oč hůř jsou na tom stará zvířátka, viďte? Není pro ně domova, když zestárnou…”

Děti ani nepípaly. Přemýšlely a kabonily čelíčka.

„Chudinky stará zvířátka,“ šeptala Danuška.

„A tak vám děti povím, že jsem pro ta zvířátka založila chudobinec.“

„Jé!“ vyjasnily oči všechny děti a radostně se na paní magistru zahleděly. „Vy jste hodná!“

„Nechvalte mé. Abyste se nepletly. Ten chudobinec se vlastně založil sám. Poslouchejte, jak se to stalo.“

Děti si přitáhly stoličky blíž, natáhly krčky, a už jen poslouchaly. Jen Jenda se trochu zavrtěl, až shodil sousedku ze židličky, seděli oba na jedné, no ale to se rychle napravilo a už se povídalo:

„Pořád jsem měla dvoreček prázdný, takový smutný, až mi

66$

jedna hodná babička přinesla holokrkou slepičku. Byla taková krásná, inu co bych vám povídala. Už jsem vám to v jedné povídce na sebe všechno řekla. Zkrátka, byla to moje první slepička, taková jako naše slepičí bába, jakou jsme mívali doma, když jsme byli ještě dětmi, a tak jsem si ji nechala pro radost a potěšení. Nedovolila jsem ji zabít. Moc jsme se spolu spřátelily a slepička si chodila zpívat pro radost pod okno lékárny a už na mě čekávala za dveřmi, až vyjdu.

Za nějaký čas mi přinesla nějaká paní Knytlová zase jednu slepičku. Ta paní Knytlová je taková moc hodná panímáma.”

„Já ji znám,“ křičí Jenda. „Má dcerušku Mařenku, dala jí vyndat mandle.”

„No, bodejť, na tobě se pozná, že jsi doktorský kluk. A tak ta paní Knytlová mi přinesla ta druhou slepičku a povídá mi:

Abyste měli na neděli dobrý oběd, to si pochutnáte.

Já jsem od ní tu slepičku vzala a nesla ji na dvůr. Dívám se na ni a myslím si: jen žádné slitování, Málinko. Přijedou děti a dobrá bude…

„Kokoko,“ povídá mi ta slepička. „Kokoko?“ Dívala se na mne jedním oken, jako by se ptala:

„Kampak mě to nesete, paničko? „

„Tady na dvoreček,” povídám. „No tak, proběhni se!“ A pouštím ji na zem.

Tu ta slepička se vůbec nerozběhla, jen se pořád ze země na mne po očku dívala a pak z ničeho nic se ke mně přitulila. Ďobla mi do boty, zatahala mě za sukni a zase jen kokoko, kokoko. Začala si vedle mých nohou dělat dolíček, popelila se a stále upřímně na mě pohlížela.

Jářku, ty jsi nějaká milá slepička. Taková mámovatá, víš?

Sedla jsem si k ní a trošku jsme si povídaly. Ona pořád kokoko a já všelicos. Ale dobře jsme si rozuměly. Ona chvilku povídala vyplašeně a zase krotce, a tak jsem jí dobře rozuměla.

Povídala mi:

„Když jsem snášela vajíčka, dobrá jsem jim byla. Ale teď, když už jsem zestárla a nohy mi neslouží, zaprodali mě! Kokoko, paničko. Nechte mě, nezabíjejte mě na neděli! Já vám za to vychovám kuřátek, ó jé! Já jsem stará máma. Už bych pravnoučky

67$

mohla mít, copak to na mých nohou nepoznáte? Kokoko, nechte si mě. Já vás budu mít za to móóóc ráda!“

A zas mě ďobla do boty a to už jsem měla lítosti plné srdce.

„Ubohá slepičko. Pěkně se ti odměnili, jen co je pravda,” povídám slepičce. „Nic se neboj, budeš se mít u nás dobře. Nezabijeme tě na neděli, neměj strach. Naopak, dětem, až přijedou, budu vyprávět, jaký jsi měla život a uvařím jim třebas bramborové knedlíky. Uvidíš, že budou spokojený,“ pohladila jsem ji po křídlech a zavolala na holokrkou.

„Bábo, babičko, pojď sem. Máš tu kamarádku. Holokrká jde natáhne svůj holý krček, vytřeští oko a tu máš - cizinko! Klofec! Já ti dám se roztahovat na mém dvorečku! „

„Jak ty báby v chudobinci, už se perou,“ smál se Jenda a teď slítnul ze židličky zase on.

„Ale to víte, slepice. Jeden den se trochu popraly a pak už si jen povídaly a dobře se skamarádily.”

Jenda zas chtěl něco říci, ale maminka to řekla za něj.

„Jak ty báby, viď? Tak už jen hezky mlč. Ty se taky hádáš a pereš a nejsi bába.“

„A pak měla mít moje sestra Gabra svátek. Psala mi: Opatři mi tam tři mladé slepičky na papriku. To víš, v Praze tak čerstvé nedostanu. No tak jsem jí je opatřila. Jářku, panímámo, přineste mi je ale zabité, to vám povídám!

Ale panímáma je přinesla přece jen živé.

„Aby nemysleli, že jim nesu nějaké mršiny. Tady je máte a zabijete si je sama. „

Tři slepičky-tetičky vedle sebe v koši seděly a na mne hleděly: jedna byla bílá, druhá červená a třetí do rezava.

A jak byly krotké!

Co já si s nimi, ubohá, počnu? lamentovala jsem v duchu, ale slepičky jsem musela zaplatit a smutně jsem pak jechala s nimi na dvůr.

„A to jsou k nám hosti,“ povídala ta slepička od paní Knytlové, však jí proto také slepička Knytlinka říkáme. Jen pojďte dál, kokoko. Moc se vám u nás bude líbit. Máme nový kurník, vidíte?“

„Jakýpak je to tam sněm u vás, abych na vás neběžela?“

68$

křičela holokrká bába. „Kdopak vás sem, cizinky, poslal? Jak jste se sem, do mého království, dostaly? Jestli já vás proženu…“

Tři tetičky se k sobě schoulily, ale měly to málo platné. Pár lepenců přec jen od holokrké dostaly na přivítanou. Ta vůbec zaujala vedoucí místo.

„A moc se mi tady neroztahujte,” křičela na ně, když se chtěly proběhnout. „Nebo krrr…“

Raději jsem odešla domů. Bába ať si to tam spořádá sama jak chce.

Ubohé tři tetičky! Pořád jsem na ně musela myslet. Jakou mi to ta Gabra dala starost. Já si je nevezmu na svědomí, ne a ne! Leda, že by je zabila paní sousedka…

Hledím z okna na dvoreček. Pipky měly nasypáno trochu jídla v korýtku a všechny stály u něho.

Slepičky se divily a Knytlinka je pak provází a ukazuje jim nový domov. Tetičky jsou zřejmě spokojeny. Knytlinka volá na mne:

„Kokoko! Paničko! To jsou vám hodné slepičky! Jedna mi zrovna povídá, že by snesla vajíčko. Nemáte tady nějakou kukaňku?“

Běžím dolů, kukaňku, toť se ví, že mám. Dám ji hned do kurníku.

Ta jedna tetička se upejpá, že by taky prosila… Ale že prý ráda zanáší do uhlí…

I bodejť, tak jí dáme kukaňku do kůlny na uhlí a nebude nám zanášet.

Za chvilku byla na světě vajíčka dvě.

„Vidíte, paničko,“ povídá zase Knytlinka. „Když nás budete dobře krmit, ó jé! My ještě sneseme vajíček! Ó jé, kolikrát je taková stará slepice o moc lepší než nějaká mladice, ó jé! Uvidíte.”

Tři tetičky pořád kráčejí vedle sebe, sem tam něco uzobnou a mně je jich líto. Saframentská Gabra! Proč zrovna musí mít svátek?

„Tak co, mám zabít ty tři slepičky nebo nemám?”

Hle, hle, paní sousedka! A nese v ruce nabroušený nůž.

„Podívejte se, snesly vajíčka,“ povídám.

„Tak abychom je raději nechaly, ale co dáte sestře k svátku?”

69$

„A tak jí pošleme nějaký dort. Slepičky snesou do něho vajíčka… „

Ono se řekne dort, ale co řekne Gabra? Myslím si: Nejlépe bude, když jí slepičky napíšou samy. Tak jsem jim držela pazourek a ony psaly:

Milá paní Gábinko!

My vás nastotisíckrát pozdravujeme a dáváme vám vědět, že se vynacházíme v úplném zdraví a spokojenosti. Měly jsme vám přijít přát k svátku osobně, ale pro radost Málince jsme snesly vajíčka. Doufáme, že od nás laskavě upustíte. Nám se u Málinky tolik líbí! Ani bychom vám nechutnaly. Máme tvrdé maso i kosti, ale přesto jsme rády na světě. Tož nás, prosíme vás, nechte ještě užít trochu tohoto světa.

Děkujeme vám za život a jsme s pozdravem

Vaše tři tetičky z Málinčina dvorečka Tak vidíte, milé děti. Že to ty slepičky krásně napsaly? Viďte! A přibyla ještě jedna. Taky mi ji přinesli na zabití. A jak jsem viděla - byla nemocná a jen kost a kůže. Takového ubožáka přece nezabijeme, povídám si a kurýruji slepičku a podstrojuji jí. Dnes už lítá po zahradě a snad si ji nezabiju, když jsem ji tak pěkně vykurýrovala? Ať taky užije ještě světa, děvečka stará…“ „A co říkala Gabra?“ ptal se Jenda, který zná Gabru z knížky. „Ta se zlobila, co?“

„Ó je! Tuze láteřila. Přijela a rovnou na dvorek. Povídala: „Tohle je nějaké hospodářství? Vždyť je to tu slepičí chudobinec! Copak jsem pes, abych ohryzovala o svém svátku staré kosti? Nech si je. Já si upeču dort.“

„Jeminánku, děti, to jsem byla ráda! To se mi ulevilo! Slepičky honem snesly vajíčka, upekly jsme veliký dort a bylo dobře. A tak všechny ty mé slepičky zůstaly na světě…“

„Paní magistro,“ žďuchl do mne Jenda. „A kohoutka v tom slepičím chudobinci nemáte? Víte, mezi babičkami v chudobinci je i děda Pekárek, a tak si myslím…“

„I taky mám kohoutka, bodejť. Málem bych zapomněla. Taky je mezi slepičími babkami sám, jako Pekárek. Ale jaký je to krásný kohout! Nikdo by neuvěřil, že už je to také stařeček. Přinesli mi ho na zabití. V košíku seděl všecek zkroucený, ale

70$

jak jsme mu rozvázali nohy, vylít, vypjal svou kohoutí postavu a vesele zakokrhal: To jsem ještě fešák, co?

A takového krasavce že máme sníst?

Ne, děti, to nejde. Slepičky se kolem něho sběhly a on se jim hned zdvořile klaněl. Jen holokrká bába bručela, jako by říkala: Já své panství nepřepustím! A tak ta jediná se s ním trochu pere… „

„To je hloupý kohout, že se dá,“ diví se Jenda. „To já bych…“

„Paní magistro,“ natahuje krček Jendova kamarádka. „Budou pořád ty slepičky u vás na dvorečku žít? Opravdu je nezabijete?“

„Budou, pořád budou žít, dokavad nezemřou. Sem tam nějaké to vajíčko přece snesou, kohoutek nám zazpívá, a tak nejsou zcela bez užitku. Ale naší Gabře to nikdo nevymluví. Hospodařím od devíti k pěti a na dvoře mám slepičí chudobinec.

Ale ať!

Jen si, děti, představte, jak se bude na mě čertit, až jí řeknu, že si koupím ještě po párečku od každé domácí zvěře a nechám je žít na dvorku. Ale co, nechám je žít! To je málo! Přátelit se s nimi budu, hladit, krmit, povídat, jen abych jim vynahradila všechnu lásku za ta nebohá zvířátka, která musí na pekáč…“

Děti jsou tuze spokojeny, ale nic naplat… Je pozdní večer a slepičky musí na bidýlko a my také. I já půjdu domů. Však už dceruška pro mě běží:

„Maminko, čeká tě pacient s receptem. Pospěš si…“

Tož dobrou noc, paní doktorko, dobrou noc, paní Vitásková, sbohem, milé děti!

Klusám do lékárny, mám noční službu…

71$

« Šetrná stařenka »

Přišla k nám do lékárny taková staruška stará, upracovaná, sehnutá a ještě s nůší na zádech. Sotva šla a jistě taky sotva viděla.

„Copak vám schází, babičko?“ ptám se co nejvlídněji, když vidím, že babička je taková nějaká nesvá.

„I pálejí mě voči, sotva na ně vidím, milá paničko,” tápe babička kolem sebe a hledá židli, kde by si odpočinula. Pomáhám jí k tomu odpočinku, a to už je babička doma. Vypráví mi:

„Jak mě začnou pálit voči, paničko, to jsem celá zarmoucená.”

„Jakby ne?” dodávám uznale. „Zrak je hlavní věc, a když ten neslouží…“

„Ale copak, kdyby jen zrak. V tom je něco docela jinýho, drahá paničko. Ech, jo. To se mi hezky sedí,” libuje si stařenka a pohodlně se opře o židli. Je jistě velmi unavena.

„Jak mě začnou pálit voči, paničko, to vždycky u mne věští ňákou nemoc.”

„A to je mi divná věc,” povídám. „Snad to tak zlé nebude. Možná, že se vám to jen zdá,” těším stařenku.

„Kdepak, duše drahá! Posledně, když mě tak voči pálily, byla z toho růže!”

Babička povídá, vzdychá a rozbaluje uzlíček na kapesníku,

72$

kde má našetřeno několik těch šestáků, no, jak už to taková staré výměnkářky mají ve zvyku.

„Dají mi bórovou vodu,“ povídá, „a vezmou si tady z toho uzlíčku za to korunu. Vždyť už na ty peníze ani nevidím.“

Opravdu babička špatně vidí. A jak se jí ruce třesou. Beru korunu a pomáhám stařence znovu uzlíček zabalit.

„A nalejou mi to do týhle lahvičky,“ povídá a vytahuje z kapsy lahvičku. „Máme jich doma dost, tak na co kupovat novou, ne?“ povídá na omluvu.

Beru lahvičku a dívám se na ty vrásčité ruce, které mi ji podávají. Kolik práce jimi asi prošlo za ten dlouhý čas, snad osmdesátiletý život? Jaké požehnání tyto ruce světu daly?

Pomyslela jsem si: Někdo napíše knihu nebo namaluje obraz. Hned se o něm mluví a může se stát i slavným.

Oč více pro svět udělala tato stařenka, a přece o ní nikdo neví. Je jako ztracena na tomto světě. A co je takových maminek mezi námi! Kdo víc může pro svět vykonat než taková stará matička? Pilná byla již jako děvčátko, husy pásala, pletla, vyšívala, klásky sbírala, mamince pomáhala v kuchyni. Pracovitá byla jako děvče, co jen trávy nakosila! To již šila prádlo pro celou domácnost a obsloužila i chlévy. Pak se z ní stala starostlivá máma. První vstávala, poslední šla spat. A co dětí vychovala! To byl vrchol její síly, její práce a celého života.

A pilná zůstala i jako výměnkářka. Zase husy pase, klásky sbírá, vnoučky opatruje a pomáhá, kde může. A jak je šetrná. I teď si sukénku natřásá, aby se jí nemačkala, kapesník pečlivě skládá a starou lahvičku si přinese z domu na lék.

To jsou ty naše dobré hospodyňky, které prý pro pírko přes plot skočí.

Usmívám se na babičku a povídám:

„Tak kampak s tou nůší, babičko?“

„I nesu synkovi semínko k setí. Jen abych s tím neupadla. To by bylo škody,“ bere ode mne bórovou vodu a opatrně vstává.

„Není to na vás těžké?“ ptám se ještě, když vidím, že se stařenka celá prohýbá. „Snad by bylo lepší jet pro to vozem.“

„I toto! Kampak by syn přišel, kdyby pro každou maličkost zapřahal koně. Vodjakživa jsem to vodtahala na zádech, však

73$

půjdu pomaloučku. Já jsem práci zvyklá. Jen když Pán Bůh zdraví dá. Ale ty voči. Jen ty kdyby mě tak nepálily…“

„Snad vás někdo sveze, babičko,“ přála jsem stařence na cestu.

„To ano, to by mohl, to bych se nehněvala. Za ochotu se neplatí a člověk přec jen je dřív doma a zas udělá kus práce..

Vyprovázela jsem stařenku očima, dokud jsem ji viděla.

Přicházejí jiní lidé se svými bolestmi a dávají mi na chvíli zapomenout.

Teprve po dlouhé chvíli mi jedna paní povídá:

„Hle hle, pod pultem leží nějaký kapesník. Neztratili ho, paní lékárníková?“

Nahnu se k zemi - a hle, leží tu jakousi nohou zakopnutý zmuchlaný kapesník v uzlíčku i se šestáky. Stařenčin kapesník!

Oh to je zlé. Beru kapesník do ruky a představuji si, jak bude mít babička doma asi těžkou hlavu.

Tu se otvírají dveře a jakási žena vběhne ustrašeně dovnitř.

„Paní lékárníkova, honem pojďte! Nějaká paní omdlela.“

Oh, to nerada slyším, nerada vidím. Nejdřív mi lítost stáhne hrdlo, ale pak beru hofmanské kapky a jdu ven…

Před lékárnou leží - a o sobě neví - naše stařenka. Leží a spí a nůše je převrácena, jetelové semeno naseto kolem lip. Skláním se k babičce, omývám jí vrásčité čelo, dávám čichat ke kapkám, i do úst jí je kapu.

Je nás kolem více a všichni děláme, co můžeme.

A za chvilku naše babička procitá. Dívá se nechápavě na nás a ženy ji zvedají. Jak se jí chvějí nohy! Chceme ji odvést, ale toto! Vidí kapesník v mých rukou. Poznává jej, nesrozumitelně mluví, ale já jí rozumím: Takový krásný kapesník a takhle jej umazali. Taková škoda! Seberte to semeno! Dejte je do nůše! A nůši na záda!

Semeno jsme sebrali, ale nůši na záda nedali…

Dávám babičce do kapsy kapesník a divím se jen, že ty slabé oči tolik vidí. Pečlivá o svůj majetek i v nejtěžší chvíli. Stařenka už zase hledí na rozházené semeno, slabý zrak je všecek uděšený.

„Jděte s babičkou k lékařce,” povídám těm dobrým lidem kolem. Kdo ví, co nebohou babičku potkalo?

74$

Ženy ji odvádějí, každá ji vede pod jednou paží. Jdou pomaloučku kolem domů na náměstí, jen co noha nohu mine.

Teď se babička zastavila a nechce dál. Slabé oči zapíchla k okapu blízkého domu. Mluvit nemůže, jen nesrozumitelné zvuky vydává. Ženy ji drží, ale babička se nedá.

Vytrhne se ženám a sehne se k zemi. Taková krásná tříska! Která hospodyně ji takhle zbůhdarma nechala ležet? Babička jen něco zamumlala, sebrala třísku pod paži a pak se nechala klidně vést dál.

Chvilku jsem zírala vyjeveně, ale pak jsem pochopila.

Bodejť, taková stará, šetrná máma. Nenechá ani dřívko ležet ladem. To už má v krvi, i když má třebas duši na jazyku.

„Paní doktorko,” povídám druhého dne naší lékařce. „Co bylo té babičce, co ji k vám ženy přivedly?”

„Mrtvice. Byla stařičká a co se napracovala, znala jsem ji…“

„Víte, že jak ji k vám vedli, rozběhla se za takovou dlouhou třískou…”

„Jak by ne? Ani když jsem ji prohlížela, nepustila ji z ruky..

Dlouho jsem byla zadumána nad šetrnou stařenkou.

„A paní doktorko, jak se dostala domů?”

„Jeli známí od nich z vesnice, tak jsme ji naložili na vůz. Však před lékárnou museli zastavit. Měla pod lipou nůši a nechtěla dál…”

„A jakpak se jí asi vede, nevíte?” řekla jsem ještě.

„Zítra tam jedu, řeknu vám to.”

A tak jsem se dozvěděla, že babička sice leží, ale k smrti to ještě nebude.

Prasklá cévka se pěkně vstřebává a šetrná babička ještě oblaží tento svět.

Dejž jí to Pán Bůh!

75$

« Kozí povídka »

Tak byli jednou jeden dědeček a babička a ti byli velice, velice chudí. Když neměli skoro žádné peníze, starali se, jak budou spolu živi. A tak ten dědeček povídal babičce:

„Stařenko, já vím, jak si vyděláme na živobytí. Koupíme si kozla!“

Ale babička nechtěla ani slyšet.

„Kdepak kozla! Ten moc páchne. Raději kozu. Budeme prodávat mlíčko.“

„Kdepak kozu. Tady ji má skoro každý, ale kozla - nikdo! A když není kozí pantáta, nebudou ani kůzlata. Mámo, já toho kozla koupím.”

Babička už neříkala nic, poněvadž věděla, že dědeček je tvrdohlavý a nedá si říci.

A tak dědeček jednoho dne kozla opravdu přivedl. Bylo to takové zamračené zvíře a páchlo na sto honů. Babička si hned přidržela kapesník u nosu. Ale dědeček ji káral:

„Musíš si zvyknout, mámo. A ještě se budeš z kozla radovat, uvidíš. Když máme kozího pantátu, budou k nám lidé chodit a platit. To bude krejcárků, uvidíš.“

Babička se jen mračila a neříkala nic. Krejcárky sice nějaké$

byly, ale té lopoty při tom! Kozel byl mlsný a museli mu travičku nosit jen pěknou. Nadřeli se oba při tom dost a dost. Ale dědeček nic nebručel. Lidi nosili krejcárky, a šel-li pantáta s kozlem na pastvu, i cestou penízky dostával, ba volali ho i do sousední vesnice. Dědoušek byl po penězích celý divý.

Zato babička! Stávala se den ze dne zádumčivější, žaludek ji bolel, nejedla a chřadla. Pomalu už na dědouška ani nemluvila. Jen když byla sama, polohlasitě pobroukávala:

„Však já se toho kozla zbavím!” a oči jí zpod šátku blýskaly.

Dědoušek jednou něco takového zaslech a od té doby se od babičky odstěhoval a spával - u kozla v chlívku. Tak se o něj bál.

Když potom přišel dědeček ráno do kuchyně, páchl tak strašně, že to babička vydržela jen chvilku. Pak se chytla za hlavu, že je jí zle, a utíkala ven. A za nějaký čas, bylo to zjara, přišla babička do ordinace k paní doktorce do Křince.

„Paní doktorko, zle mi je. Slabo je mi, žaludek bolí a hlava.“

„Tak dáme nějaké prášky a užívání, babičko?”

„Ne, ne, ne! Paní doktorko, já chci do nemocnice.”

Nu, babička je slabá, říká si paní doktorka, je stará a sešlá, ať si odpočine. Doporučila ji do nemocnice. A tak milá babička si tam pobyla tři neděle a vracela se pozdravená domů.

Na podzim se objevila v ordinaci zas. A opět: Paní doktorko, já chci do nemocnice. Zas byla taková sešlá, a tak zase pobyla tři týdny v nemocnici.

Na jaře tu byla opět a zase chtěla do nemocnice. Musí prý si znovu odpočinout. Je usoužená, považte si, dědeček se chce dát rozvést. Babička naříká, žaluje paní doktorce, ale proč se chce dědeček dát rozvést, to babička neříká.

Paní doktorce je to divné, ale co může dělat? Babička je chatrná, v nemocnici si s ní budou vědět rady.

A tak to dělala babička několik let. Až ten poslední rok na jaře - zas leží babička v nemocnici, když tu přivedou do ordinace paní doktorky dědu, celého zmláceného, s ránou na noze.

„Jářku, paní doktorko, spad jsem, uhodil jsem se, co s tím?“ ukazoval nohu.

Oh, rána to byla pořádná.

77$

„To je zrovna, jako kdyby vás nějaké zvíře potrkalo,“ povídá mu lékařka.

„Ale kdepak,“ nechtěl dědeček ani slyšet. „I toto! Spadl jsem,“ povídá, „tentočky - víme, jak se jde po dvoře, jsou tam hrbolatý kameny, špičatý a tu máš - tentočky - a už to bylo.“

„Nic to není platné, dědo, rána je veliká, musíte do nemocnice.”

Tu se dědeček tuze polekal.

Ale do nemocnice musel. Dovezli ho tam.

Po několika, dnech se doktorka telefonicky v nemocnici ptá, jak se daří dědovi.

Tu dostala zprávu, že zle, nedobře, a doporučili zavolat manželku, aby dědeček mohl udělat poslední pořízení. Vzkázali, aby se hned vypravila za ním.

„Vždyť vám tam leží v nemocnici. Zavolejte si ji. Anebo víte co? Já mám dnes cestu do Nymburka, sama se u ní zastavím a na všechno ji připravím,” povídala paní doktorka.

A tak se tedy vydala na tu cestu do Nymburka.

Když opatrně všechno pověděla, dala se babička do hořkého pláče. Štkala a štkala, až jí srdce usedalo. A otevřela paní doktorce celé své srdce.

Potom teprve šla k dědečkovi. A když se od něho vrátila, plakala ještě víc:

„Chudák dědoušek můj zlatej! Co já se ho natrápila. A to všechno pro toho kozla. Můj dědoušek chce se s tím kozlíčkem rozloučit. Kvůli mně. Mám ho prodat, a to hned. Aspoň do smrti si ho mohl nechat. A já, bába zlá, celou řadu let jsem ho mořila a dvakrát do roka jsem si od něho chodila odpočinout do nemocnice. Vod toho zápachu. Na rozvod u nás bylo, na mou duši!” zpovídala se paní doktorce.

„Babičko, nenaříkejte. Já vám něco povím. Ta rána na noze byla jako od trknutí, kdo ví, co si s kozlem udělali, že ho chce prodat,” říkala paní doktorka. „To jistě není kvůli vám.”

Babička vykulila oči a otřela si slzy.

„Myslejí?”

„No, přeptejte se na to.”

A babička se přeptala. Jela brzy domů a s kozlem se ihned vypořádala. Dědoušek se zatím natruc všem doktorům pozdravil.

78$

A když pro něho jeli, babička hleděla čiperně, oči měla jako jiskřičky a jen si libovala, že už je ten protivnej kozel z chalupy a že už bude pokoj. „Celý léta jsme se pro tu mrchu na sebe zlobili, kloudnýho slova nepromluvili a život si promarnili. Ale teď začneme život novej, bohabojnej, však už se na dědu těším. „

A když pak seděl na zpáteční cestě v autě paní doktorky, začal pozdravený dědeček rozprávět sám řeč k babičce.

„Prodalas, kozlíčka, prodala?”

„Už je pryč, to víš,“ babička na to.

„Však jenom kvůli tobě se ho zbavuju,” povídá dědeček. „Z lásky k tobě…“

„A ty jeden dědku falešná, ulhaná,” začepýřila se babička. „Se lží mi nezačínej! Však von Pepík vod sousedů dobře viděl, jak tě kozel potrkal. Tak to byly ty kameny hrbolatý, špičatý, viď?“

Dědeček se začervenal až po uši, babička se zasmála. I s paní doktorkou.

Od té doby už děda o kozlu ani nepromluvil a babička taky ne. A začali spolu ten šťastný, bohabojný život znovu…

79$

« Pekárek – člověk boží »

Dnes vám budu povídat, jak jsme se poznali s Pekárkem. Bylo to u hřbitovních vrat. Hned prvního dne, co jsme se nastěhovali do Křince.

Byl krásný letní den a já jsem šla pozdravit své městečko. Mé první kroky vedly ke hřbitovu. Tam odpočívá můj předchůdce a zakladatel naší lékárny velmi zasloužilý magistr Karel Stifter. Pověst o něm jako o dobrém lékárníkovi, archeologovi a geologovi neutuchla do dnešního dne. S vděčností naň vzpomíná zdejší obec, jíž věnoval své bohaté sbírky, s vděčností naň vzpomínám také já za všechny lékárníky, kteří tu po něm byli. Krásně vlastnoručně psané recepty, různé zápisky, recepty zvěrolékařů, ještě dnes potřebné, to vše ani nám nedá naň zapomenout. Ba i to vlídné napomenutí na první stránce jeho odborné knihy nám jeho pečlivost připomíná: Prosím, aby s knihou tou bylo provždy šetrně zacházeno…

A promlouvá k nám denně z velkého obrazu, který visí v lékárně na čelní stěně. Je andělem strážným našeho domu, a kdo se mi tedy podiví, že jsem se šla poklonit k jeho hrobu?

Náš hřbitov leží na krásném místě. Na temeni klokočového vrchu Chotuce, nejvyšší hory v našem polabském kraji.

80$

Tak jsme se tam s dcerkou vypravily. Poprvé jsem viděla divoce rostoucí klokoče, zvláštnost celých Čech. S kopce je výhled do širého kraje, a jdeme-li ještě výše, dojdeme k hřbitovním vratům.

Jakýsi děda přitloukal kliku k bráně, a tak to v tom tichu znělo trochu strašidelně. Za plotem hřbitova rýsovaly se hroby a já zvážněla. To mě vždy jímá melancholie, stanuli u hřbitova. Maně člověk vzpomíná, že prach je a v prach se obrátí…

Děda se zvědavě otočil, kdo že to jde?

Zdravíme ho upřímně.

„Dobrý den. Smíme vkročit?”

„Pozdrav jich Pán Bůh,“ zazněl hluboký hlas jako z hrobu. „Jen jdou dál, paní, toť se ví, že smějí. Vod toho jsou na hřbitově cestičky, aby se po nich šlapalo, a ne aby je zarůstala tráva!”

Hlas dědův byl opravdu neobyčejně zvučný a hluboký a já ani chvilku nebyla v rozpacích, kdo to je: hrobník! Komu jinému by slušel takový hlas?

Vešly jsme a ještě jsme se pak otočily na dědu.

„Kde tu leží lékárník Stifter?”

„Hm, jdou dál napravo, paničko, zrovna tam jde paní kostelníkova, vona jim ukáže.”

Hledím na paní kostelníkovou, která se na mne vlídně usmívá, a ještě slyším za sebou:

„Ty má svatá panenko, aby to tak byla ta naše nová paní lékárníkova. Bodejť, bude to vona.”

Hledí za mnou plotem a já už kráčím k rovu svého vzácného předchůdce, na hrob mu kladu kytičku z léčivého kvítí. Tak jsme se spolu pozdravili, s kolegou, se všemi mrtvými.

A ten živý za plotem jen po nás mrkal.

„Není nad to, zlatá paní,” povídal mi, když jsme odcházely, „všechno začít s Pánem Bohem. Já jsem člověk jenom obyčejnej a jak se říká sprostej, ale Pána Boha se nespustím. Co bych si se svou sirobou na světě počal? Žena mě navždycky vopustila, a zrovna tejden před posvícením. Za náma leželo šestapadesát let poctivýho manželství.”

„Ona zemřela?” ptám se s účastí.

„Jak by nezemřela? Zabilo ji to.”

81$

„Copak ji zabilo?“

„Lež, drahá paničko, ryzá lež,“ a už si děda utírá oči.

„Tři pohřby v tom tejdnu byly a moje Kateřina mezi nima. Kateřina Suková se jmenovala za svobodna. Oddávaný jsme v Žitovlicích. Bohabojnej život jsme vedli a co z toho máme? Ona smrt a já udřený ruce. A to všechno pro tu ryzou lež. Pravdu nesnesli a už to bylo! „ zahrozil k městečku pěstí a otřel si slzy.

Poroučely jsme se s dceruškou a plny divných dojmů jsme se vracely k svému novému domovu.

„Mami, ten měl hlas jako pravý hrobník, viď?“ povídá Mařenka.

„Ba, i celá postava odpovídá jeho povolání,“ povídám. „Ruce stvořené pro 1 opatu.“

„Ale ty divné řeči, mami.“

„Nu co,“ povídám, „pořád se dívat do hrobu, to člověk pak musí jinak myslet i mluvit než obyčejní lidé.“

To uznala i Mařenka a obě jsme cítily, že nás ten dobrý muž velice zajímá.

„Maminko, ten má v sobě skrytý nějaký zármutek, nezdá se ti?“

„Zdá, ba zdá! Kdosi mu ublížil…“

Hluboký hlas dědův nám zněl v uších, i když jsme chodily už doma po zahrádce a pořád jsme si s Mařenkou povídaly, jaký to byl pěkný děda a hrobník od narození. Takový krásný typ!

Příštího dne jsem již pracovala v lékárně a navečer jsem si vyšla jen tak potěšit se svým městečkem.

A kde se vzal, tu se vzal, stojí přede mnou můj známý od hřbitovních vrat.

„Hle hle, pan hrobník,“ podávám mu ruku. „Kdepak jste se tady vzal?“

„Ráčejí dovolit, milostivá. Ponejprv: nejsem žádný hrobník, ale z lásky k těm ubohejm tam nahoře a ke svý Kateřině sem tam něco pospravím a přiťukám. - Jináč jen zvonívám hranu. Ale teď je jdu do Křince upřímně přivítat, když voni jsou vopravdu ta naše nová paní lékárníková.“

To byl první člověk, který mě v Křinci přivítal.

Dověděla jsem se ještě, že bydlí v chudobinci a má patnáct , korun měsíční renty.

„A pětatřicet let jsem sloužil jako zemědělec,“ naříká děda.

82$

„A teď musím bejt živ za patnáct korun měsíčně.”

„A jak to přijde? Přece jste mohl žádat..

„To je vono! Já jsem žádal a pořád marně žádal. Ale když jsem jim řek pravdu do voči, tak se mi vodměnili. Až to moji manželku skulilo… Já, starej občan, poctívej a bohabojnej, teď jsem živ vlastně jen vod dobrejch lidí..

Pochopila jsem. Musí si chleba vyprosit. Bylo mi ho velmi líto. Tak mi napadlo, jaký že je to řád na tomto světě, když starý sedřený člověk, i když třebas má nějakou tu chybu, snad tu přílišnou upřímnost, musí žít na stará kolena z almužny? Což nebylo možno se oň postarat - za tolik práce v životě?

A tak jsem se ptala různých lidí.

„A jé! To je starý Pekárek. Na toho nedejte. Ten jen každému vyčítá chyby a své nevidí,” slyšela jsem.

„Hubatý je až hrůza. Nevšímejte si ho - beztak má v záložně hezkých pár tisíc, co dostal jako odbytné. - Tak co chce?”

„Inu, co chce? Peněz má asi tolik, že by to stačilo na skromný pohřeb. A z čeho má žít?”

Jak to vlastně bylo s tou jeho lží. Chtěla jsem vědět jeho osud. Kolikrát jsem, zvědava, se ho přímo ptala, ale nikdy jsem se víc nedověděla než: „Šestapadesát roků poctivýho manželství - a nakonec mi to manželku skulilo. Tejden před posvícením. A to všechno pro tu ryzou lež. Já člověk starej a bohabojnej. Tohle mám na stará kolena. Život a ruce jsem tu nechal a co mám teď? Má zlatá paní, kdybyste tak všechno věděla.”

Nu a já se to opravdu chtěla dozvědět! Třebas by se dalo ještě pomoci. Tak jsem si milého Pekárka pozvala k nám do lékárny a požádala jsem ho o interview na neděli.

„A copak vlastně dneska máme? Outerý? No, bodejť! Do tý doby si to pěkně sesumíruju. Eh jo, drahá paní, kronika by z toho byla, kronika.”

Těšila jsem se na to povídání, sešitek i tužku připravila. Ale jestli jsem se všechno dozvěděla, posuďte sami.

83$

« Interview s Pekárkem »

A hleďme: děda Pekárek! Už je tady. Jak to? Vždyť je teprve čtvrtek!

„Drahá paní! Pro Boha jich prosím a pro všechny svatý, žhavějí mě tý tísně,“ prosí Pekárek. „Nejím, nespím, jen na tu pravdu myslím, spát nemůžu, až jsem z toho chromej. Vyzpovídají mě ještě dnes.“

Když to bylo tedy tak vážné, vzala jsem sešitek, naslinila tužku a už jen, dědo, povídejte.

„Ech jo, drahá paní, to se muší pěkně vod začátku,” pravil, usedaje ke stolu.

„Tak před rokem osmačtyřicátým byla robota a to už náš rod byl v Bošíně na chalupě, číslo akorát nevím, a byli tři bratři. Jeden zůstal v Bošíně, druhej se přiženil, Bože svatej, hlavu mám děravou, kamže von se přiženil? Ten třetí, kterýho si oblíbila křinecká vrchnost, byl můj děd Václav. Dělal jim kočího. A já po něm taky zrovna tak oblíbenej. A když jsme už u tý vrchnosti. Moc dobrý páni to byli. Zámek Kuncberk, no, počkají. Začnu vod Kuncberka. Znají už ten kopeček, co na něm roste divokej bez, ne? Tak tam bejval hrad a celej třikrát valem vobehnanej, byl šestihranovej, vědí, to já jim jen tak říkám, voni si to pak

84$

musejí přetentočkovat. A byl tam Hergules a držel takhle palici.” Děda vstal a ukázal jak.

„Jak povídám, to si musejí doložit. Ale teď už je zámeček rozbořenej, ech jo, škoda ho tisíckrát, - ech jo! Co bych se rozčiloval? A taky tam zbyly tři chodby. I zdvihací most tam bejval a studna. A ta je podnes. My, jako kluci, když jsme tam kámen hodili, jej to trvalo, než to žbluňklo! A Chotuc taky znají? Náš památnej klokočovej vrch? Všelijaký velký páni se chodí na něj dívat, víme, jak ten klokoč divokej roste, kvete a taky prej je vo tom v jedným učeným spise psáno…“

„Já vím, ve Vědě přírodní profesora Domina,” přerušuji dědu. „Jo, to může bejt, ale to vědí. Copak chudej člověk? A já čtu nejraději bibli. To vědí, tam vo Dominovi nic není. A tak kdepak jsme zůstali? Ahá! Tenkrát byl na Chotuci fořt. Noha se jmenoval. A v bažantnici druhej a moc bažantů. Z Křince bažanti byli vodjakživa vyhlášený a jsou podnes.

A když už to spisujou, jsou tak dobrotivá - mají tam toho fořta poznamenanýho? A tak teda, až do tý bažantnice vod vrat zámku stálo dvanáct štátují. Adam a Eva, Boží muka - a to je všechno pryč. A to mě hrozně žere. Počkají chvilku, až se uklidním.“

Děda si otřel zpocené čelo, přešel pokoj sem a tam, trochu si jako odplivl, pak se napil, a tu jsem se ho už ptala:

„A kde jsou ty sochy?“

Tu se Pekárek postavil, vypnul své sehnuté tělo, ukázal prstem na sebe a slavnostně prohlásil:

„Já jsem je zachránil! Čtyři krásný štátuje. Vostatní jsou nevím kde. Taková škoda! Vědí, že je dělal velkej umělec, jak se říká? Jmenoval se, počkají chvilku, já si vzpomenu. Braun, Braun se jmenoval ten dobrej člověk.“

„Nu a jakpak jste ty čtyři sochy zachránil?“ „Jak? Takhle! Postavil jsem se jako u majora při raportu a povídám: Pane kmotře, pane starosto Šmelhausi. Ty štátuje se muší zachránit. Vod toho jsou starosta. Vrchnost - tady zrovna není… No a pan kmotr to udělal, jak jsem ho navedl. Už byly prodaný na Loučeň a my, občané, jsme si je vozem přivezli zpátky. Teď jsou na mostě. Pak to dala vrchnost v roce sedmdesát tři do pachtu. No fachtum, je to tak! Ty figury se přivezly, a místo aby

85$

se vopravovaly, moc se toho rozbilo. Přetentočkovat je měli. Ech jo! Darmo mluvit. A já se na to měl klidně dívat? Nemoh jsem.”

Teď se děda zamlčel a přecházel dlouho sem a tam. „Vzalo to špatný konec. Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Kdyby to nebyla božská moc předělala…

Pak sem teprve přišla v roce třiasedmdesátým naše pravá vrchnost. Když jako šla ta stará vrchnost, dědečkové, jak se říká, do penze. A taky novej správce. Tak jsme u toho, co jsem chtěl říci. Ech jo, panečku! Nevydržel jsem to a všechnu pravdu jsem mu řek. Pustili jsme se do sebe. To byla infán, infán vosoba! Marný řeči! Dostali jsme se až k soudu. Na pěti autách tam byli. Žaloval mě pro urážku na cti za to, že jsem řek pravdu do očí.“

Děda oddychoval zrovna uříceně. Musel se projít po pokoji.

„Prominou mi, že jsem takovej otevřenej. To jsem tak vymrskanej z vojny od majora Karl von Minutillo. To byl správnej pán! Dej mu Pán Bůh věčnou slávu,“ zavzpomínal. „Já se měl na vojně dobře, milostpaní,“ pokračoval posléze. „Majór si mě chtěl nechat - no fachtum - je to tak. Poslal pro mě oberleutnanta do lágru. Vědí, voni jsou čtyři hejtmani do praporu. - Fíra, tadyhle Hlaváček František z Vestce mě to vyřizoval.

Budeš hodnej? ptá se mě pan major a plác mě do ramene.

Poslušně hlásím, což eště můžu bejt hodnější? Trestanej co civil jsem nebyl…

Tak jdi do magacína, vem si plátěnky a blůzu a přijď sem!

Tak jsem se stal puršem. Dával mi doutníky a říkal mi Franci. Za měsíc mi dal tři zlatky. Potom čtyři, nakonec pět. Ale mě to táhlo domů. Vědí, měl jsem doma lásku. Když jsme vyhráli, šel jsem s majorem ještě do Turecka. Jó, tam co mají půlměsíc, toho Mohameda, vědí? Ale já chtěl jen do civilu. Pustil mě teda, ale nerad. V Žitovlicích jsem oddanej s Kateřinou Sukovou. Sezdával nás pan farář Musil.“

„Je tam kostel?” ptám se.

„Vopuštěnej týhle doby. Taky velká škoda. Takovej kostelíček! Svatého Jiří. Taky je tam malej voltář Panenky Marie Dobrý rady. Fara je nynčko taky prázdná, jako leckde. Ale abych to dopovídal: Vostávali jsme ve dvoře, já kočoval a dělal s lidmi.

86$

Víme, jako pravá ruka u všeho, hned za vrchností. A potom se na mne dopálili.”

„Ale pročpak?” ptám se nedočkavě.

„No že jsem jim řek tu pravdu do očí!“

„A jakou?”

„Jezusmarjá! Kolikerou! Jako tuhle tu: Voni jedli bílý buchty a my černý placky. Jářku, to je spravedlnost? Jojo, drahá paní. My jsme už pátej rod na tomhle panství křineckým a nechali jsme zde léta, zdraví a životy. Pak jsem se odstěhoval pryč, do Nezbedovýho domku. Já jsem se jim nechtěl dát a ještě nechci,” dupnul si. „Pán nájemce si pro mě přišel, ale správci jsem nesměl na oči. A tak jsem sloužil dál, plnejch šestatřicet roků. Bydlel jsem v bažantnici.

A abych to teda dopověděl. Žalovali mě pro urážku na cti. Něco jsem řek, nějaký trandy to pověděly a už jsme byli v sobě. Ech jo, darmo vzpomínat! Šlo to až na přísahu.”

A zas si děda utírá pot a je mu skoro do pláče.

Táto, máš tady něco vod soudu, povídá moje pajmáma, když jsem jako ten Přemysl přišel z pole domů. Otevřu to a povídám: A ty kluku milionská! Tak ty tak! Jdu k Tomíškům pro lístek a píšu hned tomu jejich advokátovi, aby když mě chce soudit, se přišel nejdříve přesvědčit, že jsem nelhal. Ale nic to nepomohlo. To byl soud, panečku! Všechny báby z chudobince šly svědčit proti mně. Šofér, ten smrkola, pro ně přijel s autem, tuhle zacouval,” děda ukazoval jak, „a všechny filomeny zamazaný tam nalezly. A dovezl je až do Nymburka, až před soud, maňas - všech maňasů maňas!”

„Ale, dědo Pekárku, snad byste…”

„To já mu do vočí můžu říct, že je! Jen mě nechají! Božská pravda vení Boží mlýny melou pomalu, ale jistě! Uf! Jsem celej rozčílenej! Počkají chvilku!”

Děda se zase procházel, pot utíral, zas se napil a pak už jen tichým hláskem dopovídal:

„V Nymburce jsem šel nejdřív do kostelíčka. Sloužili tam dvě mše svatý za sebou. Zpívali:

Zdáravs Maria z nebe,

Anděl pozdravuje Tebe -}

87$

{v přeradostném plese,

poselství Ti nese…}

Já měl vždycky písniček v hlavě, ó jé! Už když jsem býval kluk a milistroval… Tak jsem se pomodlil a šel jsem k Božím mukám. Je na nich Pán Ježíš, Panna Maria a svatá Maří Majdalena.

Plakal jsem, toť se ví, kdo by nenaříkal, když ho nařknou, a prosil jsem: Pane Ježíši Kriste, tys trpěl na kříži - nevopouštěj mě…“

Děda Pekárek plakal i teď.

„A pak jsem šel k soudu. Lidi mi na chodbě říkali, že nevyhraju, když je tolik svědků. Filomeny tam stály jako kuželky, jen do nich vrazit. Páni mě zavolali. A abych nezapomněl. To jsem byl ponejprv za svýho bohabojnýho života u soudu.

Všici se do mě pustili. To bylo rámusu, hotová rebelie! Ale já měl v mysli jen Pána Boha. Povídám: pokoj lidem dobrý vůle. Proboha jich prosím, pane soudce, vyslechnou mě. To je na mě msta a ryzá lež! Dají mi sem Krista Pána, ať přisahám na svý čistý svědomí a na svou vlast Pánu svýmu, že jsem nevinnej. A voni se pak všici vytratili, jeden po druhým a soudce si mě zavolal, řek mi pár slov a ještě mi dal na cestu. A víte, kam jsem šel? Zpátky do kostelíčka na poděkování - a potom na polívku. Sněd k ní dvě housky, vypil půllitr a jechal domů…“

„No vidíte, dobře to dopadlo,“ usmívám se na Pekárka.

Ale děda zůstává smutný.

„Jenomže mámu mi to skulilo,“ dodává a utírá si oči. „To vědí, šestapadesát roků poctivýho manželství. A co mám dnes? Patnáct korun měsíčně a žebráckou hůl…“

„Já vím, že je to neveselé,“ povídám po chvíli. „Ale dobří lidé se najdou vždy a nedají vám hlady umřít.“

„No, a tak už je ta pravda venku a já jdu zas s Pánem Bohem,“ povídá děda a dodává rychle, už na odchodu: „Musím si vynajít nějakou práci, nebo mi snad hlava uletí.“

Nedal se zdržet a já dlouho seděla zamyšlena. Ne, nejsem o moc moudřejší. Jen jedno vím: Byl soud, manželku že mu to skulilo a Pekárek má jen patnáct korun měsíčně. Tohle mi musí někdo vysvětlit.

Zašla jsem si na faru. A tam jsem se dozvěděla…

88$

Pekárkovi se na panství leccos nelíbilo, rád posuzoval a neměl v lásce zejména pány správce. A tak jednou velice dohněván napsal dopis přímo vrchnosti a všechny své žaly jí přednesl. Jenže vrchnost si dala málo čitelný dopis přečíst právě panem správcem, a už to bylo! Copak se dá pan správce bezdůvodně urážet? Vznikl soud, který nemálo rozvířil hladinu Pekárkova jinak klidného života, i celého městečka. Co ho to jen napadlo? A než se Pekárek od soudu vrátil - jeho žena už nežila. Skulilo ji to, jako on říká. Ba ba, už je to tak, člověk těžko soudy snáší…

V tom spočívá celá Pekárkova životní tragédie.

Jak těžko se žije starému člověku bez pečlivé ruky manželčiny, každý lehko uvěří.

A jakpak je to s těmi patnácti korunami měsíčně? Nu jak? Už je to dávno. Místo renty vzal si prý slušné odstupné. To už je jeho věcí, že si za to nekoupil třebas pole nebo domek.

Povídám mu to.

„Svatá Panno!“ lomí rukama děda. „A co funus, co živobytí za tolik roků? A taky chci mít i já slušnou rakev, ne?“

Zamýšlím se nad smutnou pravdou starého člověka.

„A jakpak to dopadlo s bábami z chudobince, co svědčily?” ptám se ještě.

„Ach, ty došly taky svého,” dovídám se od lidí. Následujícího roku byla velká povodeň. Chudobinec stojí blízko říčky, která se ráda vyleje z břehů. Za chvíli již bylo vody, že tekla do chodby. A jak se začínala vlévat i do světniček, všechny baby utekly na půdu. Jen děda Pekárek zůstal chytře venku, stál u fary a díval se. Vody přibývalo a babky musely vylézt až na střechu. Držely se komínu a ječely až hrůza. Bylo nutné jim pomoci.

Jářku, kdo obstará loďku?

Žádná v obci není.

Zajeďte pro ni do Nymburka.

A jakýpak loďky? křičí Pekárek. Vysadějí se vrata vod farský zahrady a pojedem na nich jako na voru…

Moudrá rada nad zlato!

Pekárek s vysazováním vrat sám pomohl a babky pak odvážel.

Tak co, budete mě poslouchat nebo nebudete? strašil je, když už seděly na voru uprostřed kalné vody. Co měly babky dělat?

89$

Slibovaly Pekárkovi věrnost a poslušnost až do hrobu, a tak je jen trošku pokropil.

Hůře bylo s tou babičkou, co nechtěla s Pekárkem na vor a zůstala raději za komínem.

Ale když už i komín s babičkou byl v největším nebezpečí, musela přece jen na vor.

A tuhletu babičku Pekárek drobátko vymáchal.

To máš za to svědčení a bud ráda, že jsem tě neutopil dočista! povídal jí, když ji vynášel z voru.

A vod nynčka žádný neplechy v chudobinci netrpím! Já jsem mužskej a vy musíte poslouchat!

Jenže babky, to víte! Jak oschly, dostaly rozum, a když povodeň opadla, staly se z nich tytéž babky jako byly dříve a Pekárek to měl ještě horší. Tuze se naň rozzlobily.

Pekárek však říká:

Jen počkejte, báby, až přijde zase povodeň!

90$

« To neznáte Frantu Pekárka »

Pekárek se stal jedním z našich nejčastějších pacientů. Tu ho bolí, tu ho píchá, tu ho cosi štípá, nebo zlobí báby v chudobinci. Pořád má proč stonat.

Škoda, že ho neznáte! Moc by se vám líbil. Ale až k nám jednou do Křince přijedete, poznáte ho na první pohled. Každý, kdo jde od nádraží nebo k nádraží, musí ho potkat nebo slyšet.

„Matičko svatá, při mně stůj,“ zní to zpod stráně u vody, kde se náš děda ohání kosou a seče obecní trávu. Jindy zas uslyšíte: „I hrom aby do tý abatyše, ilustrýrky jedny zatrachtilý! A hrom hodně velikej a sakulentskej!“

To laje Pekárek bohabojné babičce z chudobince, která nic jiného neudělala než vylila starý kafe na trávník, který on před svými okny tak pečlivě opatruje.

Pekárek je starodávný voják a vojnu mu v krvi. Tuze rád komanduje, ale báby nerady poslouchají.

Však říká:

„Namoutě, s bábami je kříž. Každá má jazyk jako hádek! Sám mužskej mezi nima, to abych kolem sebe kruh svatou křídou udělal.“

Ale hlavně, že má střechu nad hlavou, a dobří lidé, jak on říká,

91$

mu nedají umřít hlady. Ale nezahálí. Sem tam vypomůže na zahrádce, a už má své zákazníky. Je jím především pan děkan, pak pan přednosta, paní doktorka. A také naše zahrádka. A když nemá co dělat, práci si vymyslí. Založil si před domkem kompost a sbírá do něho materiál, kudy jezdí koně. A nám prodává do zahrádek. Dříví naštípe, stromy ovápení a také sbírá peříčka. Z těch nám v zimě plete mašlovačky a zas má práci.

A když už nemá načisto co dělat a jsou například svátky, přeje nám aspoň šťastný a blažený chvíle v manželství… Anebo vykuchává krtky ze země.

„Drahá milostivá paní,“ povídal mi onehdy. „Jak tak na jejich zahrádku koukám, mají tam krtky. A to je neřád a musí ven. Já jich to naučím, chtějí?”

Nu jak bych nechtěla? Vykuchávat krtky jsem ještě nikdy neviděla, natož abych to uměla. Proto mě to děda Pekárek učil.

„Krtky si musí člověk vyčíhat. Jako na vojně. Jenže to jsme číhali na nepřítele. A krtek je snad náš přítel? A pamatujou si: Na krtky se musí v hodinu lichou! Víme, jako v devět, v jedenáct, v jednu. A jak si začne mrvit kopeček, bum bum ho motyčkou do hlavy a…“

„Nu jo, ale jak vidím, nemůžete se krtka dočkat. Nemá to co dělat s letním časem? Ví krtek, kdy je hodina lichá?“ zlobím dědu.

Ale to neznáte Frantu Pekárka! Dobře si věděl rady. Povídá mi:

„Jsou tak laskava, milostivá, a podržejí motyčku a počkají tady u tý krtiny zas voni další hodinu. To určitě poznají, jestli vyleze krtek podle letního času nebo podle starýho. Já musím dovézt na faru kousek tý boží mrvy na zahradu.”

A už byl ten tam. A já jsem mu měla ještě co říci. Volám za ním:

„Odpoledne přijeďte, můj muž nám poveze nějaké léky, půjdete mu naproti?”

Pekárek nám totiž nosívá spěšniny z dráhy a také chodívá naproti mému manželovi, veze-li balíky zboží.

„I to vědí, že pojedu,” ozývá se mi. „Jen co dovozím na faru tu mrvu - potom bude kolečko volné a Franta pojede milostpánovi naproti…”

92$

Za týden jsem si k nám pozvala Pekárka opět, chtěli jsme sázet rajská jablíčka. Pekárek mi měl pro ně nakopat dolíky. Přišel a ani jsem ho nepoznala. Celý sehnutý a rozpálený - s receptem v ruce.

„Co je vám, dědo?” ptám se s účastí.

„Ani se neptají,” děda jen mávne rukou.

Pekárek je stařičký - osmasemdesát - a hned mě přepadla lítost a starost. Aby mu tak bylo něco vážného! Kdopak by nám nosil spěšniny, kdo by dělal korýtka před lékárnou, aby voda lépe odtékala, kdo by nám zpíval na zahrádce písničky a kdo by se hádal s naší hospodyní čili satorií, jak on jí říká, kdo? A kdy já bych se při všech starostech zasmála? Má předepsané prášky a mazání. A děda řekne:

„Tak a teď polknu jeden prášek a mažu dělat ďolíky…“

„Ne, ne, ne,” bráním mu. Vždyť vidím, že je celý rozpálený a jen se třese. „Dnes z toho nic nebude. Rovnou si jděte lehnout!”

„A to si myslejí, že jsem, s vodpuštěním, perníkovej? To neznáte Frantu Pekárka. Jednou rukou to udělám…,” vtom se chytl za prsa a bolestně vzdychá.

„Z čeho máte ty bolesti?” ptám se. „Nachladil jste se snad?”

„Taky, ale tohle se mi stalo na pile. Milostivá paní mi povídala: Pekárku, pojďte nám vyčistit na zahradě trpaslíky. Víme, to jsou ti panáčkové v trávě. Já to čistím kartáčkem, jak na vojně co by purš, a jak vstávám, klouzl jsem, bžuch na zem a bokem do toho jednoho šprtajzlíka. To jsem si dal, ech jó!”

„Tak, dědo, obklad a lehnout!”

Také mu ze zvědavosti ještě zkouším tep, a když vidím, že není k spočítání, už ho jen posílám spát.

„Dají si říct, já, starej voják - to já se zavřenejma vočima…”

„Já toho budu chtít víc než ďolíky, dědo. Taky jsme koupili na Zeleném rynku všelijaké láhve a dva sudy na dešťovou vodu. Nechte to až všechno najednou, asi za týden. Máte horečku..

Děda zaslzel a že by ještě nerad na Chotuc. Myslil tím náš idylický hřbitůvek. „Však ona se manželka dočká. Žádný kvalty, Kateřino,” ukázal ke hřbitovu a šel si opravdu lehnout.

Celý den jsem na Pekárka myslila. Je tak osamělý a babky v chudobinci ho nemají rády. Kdo mu jen poslouží?

93$

Umínila jsem si, že hned ráno se za ním vypravím. Ránu jdu a nejdřív se stavím v lékárně. Tu mi kolega hlásí, že Pekárek nám na zahradě od rána udělal už šestadvacet dolíků, dovezl dvě kolečka mrvy a dolíky pohnojil, aby to rostlo.

Spráskla jsem ruce, ale měla jsem radost. Sháním se po dědovi, ale děda nikde. Přišel až v poledne i s kolečkem, které si vlastnoručně zrobil, plným lahví.

„Člověče, že se tak dřete. Tak nemocný! Co vás to napadlo?”

„Já nemocnej? A vod který doby?“ diví se Pekárek.

„Nu, od těch trpaslíků…“

„A to neznáte Frantu Pekárka,” odmítal každou nemoc. „Že bych se, starej voják, nestyděl hekat pro nějakej ten ouraz. To by mi náš major - dej mu Bůh věčnou radost - dal! Večer můžeš být napůl mrtvej, ale ráno ať tě vidím v parádě připravenýho, rozkázal. Nejsme báby! A to byl nějaký pán! Dobře svýmu řemeslu rozuměl. A vědí, jak jsem tu nemoc zahnal? Sněd jsem tři prášky najednou a ráno už jsem byl v kapli mrtvých na Chotuci. Zvonit umíráčkem kamarádovi… Znala jste ho? Starýho Hradeckýho?” to už si utíral oči. „Jakpak bych ho nevyprovodil!”

Jakpak bych neznala jednoho z našich pacientů? Ale to už všichni lékárníci neradi slyší, když umře jejich pacient, byť byl starý…

A tak to čile zamlouvám:

„Ukažte, pomohu vám s lahvemi…”

„Ani máknout! Nemažou si ruce a vůbec mě nezlobějí. Jdou si po svý práci…”

A než nastal večer, byly doma už všechny zakoupené láhve i oba ohromné sudy a nakopáno šestatřicet nových jamek pro rajská jablíčka. Sazeničky byly zasazeny a tyčky stály u nich, jedna radost!

„Ty stojejí, co?” pohlazoval Pekárek v řadě tyčky. „Jak na vojně před majorem. Jenom salutýrovat!”

Měli jsme oba radost, on z tyček, já větší z Pekárka, že se uzdravil.

94$

« Farář kontra Pekárek »

Nejzbožnější osobu u nás v Křinci je snad Pekárek. První je denně v kostele, poslední odchází.

Kostelíček - berla starých lidí! A našemu Pekárkovi je osmasedmdesát. Říkává, že by vod hodiny moh sloužit u voltáře. Každé hnutí knězovo zná nazpaměť, a dřív než velebný pán řekne ite missa est, již má odpověděno. Předříkává, zpívá a vždy začíná o kousek napřed, aby všichni lidé, i pan farář, dobře slyšeli. Je to, jako by řekl: já už jsem tady.

Ale všem lidem se to nelíbí a někdy panu faráři také ne. A tak se stalo, že mu jednou po ministrantovi vzkázal, aby tak nepospíchal.

To se Pekárek strašně rozzlobil. Ale dlouho se nedovedl hněvat. Příštího dne byl v kostele opět a panu faráři statečně odpovídal amen, jako by se nechumelilo. Zpíval o trošku napřed a velice se divil, že se opět pan farář drobátko zlobí.

„Co na tom světě mám než svatýho Pána?“ říkal. „Jen ať mi ho přejou. Já se ho nikdy nepustím. S Pánem Bohem jsem začal a taky skončím.“

Stále Pekárek do kostela chodil, šedivou hlavou kýval, kostnaté ruce spínal a najednou - tu máš - co se to jen děje - Pekárek v kostele není. Jeden den, druhý, třetí - nu copak? Snad

95$

nestůně? Ale vždyť ho vidím před chudobincem upravovat kompost, slyším nábožné písně zpívat, ne - Pekárkovi nic není. Vždyť by už musel být u nás v lékárně. A to nepřišel ani pro náplast na záda, ani pro fluidový mazání, ani pro prášek na blechy, tak co je?

Zrovna jde proti mně náš pan farář, rovnou se ho na to zeptám. „Prosím vás pěkně, důstojnosti, copak že Pekárek nechodí do kostela? Co se to stalo?“

„Inu co. Pekárek se na mě hněvá.“ To bylo, jako když do mě střelí.

„Hněvá? Jak by to bylo možné? Takový věrný sluha Páně?“ „Inu, už je to tak. Zahořel ke mně spravedlivým hněvem. A když se Pekárek rozzlobí, už to stojí za to.“

Zastoupila jsem panu děkanovi cestu a musil pěkně povídat. Jeminánku, to jsem se dozvěděla věcí! Náš Pekárek tuze rád opravuje, přiťukává, a když je s kostelíčkem tak zadobře, pospravuje z lásky k Bohu třebas vrata, kliky u dveří dává do pořádku, čistí, tu zas je na kůru a tentokrát se ocitl uprostřed hřbitova. Náš hřbitůvek má idylickou polohu. Leží jako ztracená království na vršku klokočového vrchu. Kaple mrtvých zdá se tu být zaskleným zámkem. Klokoče divoce kvetou a celý kraj je jako opleten Hanami. Na hřbitov odnikud není vidět, ale ze hřbitova je krásný pohled do širého kraje - na všechny strany, až k horám. Ti, kteří tu klidně dřímou, mohli by být zakletí služebníci, a Pekárek - co tu hledá ten živý? Není to snad zakletý princ? Ale ne! Pekárek svým znaleckým okem odhaduje, slídí, kde je třeba v tom království mrtvých nějaká oprava, vždyť kladívko, pilku a pár hřebíčků třímá v ruce, brumlá a jen se rozhlíží.

„Aha! Tady je to,“ stane před křížem, na němž visí Kristus Pán. „No bodejť! Bodejť,” libuje si děda, že objevil důležitou práci. Znovu prohlíží kříž od hlavy k patě a povídá:

„Tak tě tu, chudáčku náš Pane, nechali. Ale počkej. Já tě vyleštím - jak na vojně u majora. Jak bys byl z vopravdovýho zlata. A to tvoje lože, ten tvůj kříž taky vopravím. No bodejť! Vohnívá, vohnívá. Ale ještě momíntek, Pane náš, počkej, musím se ještě voptat pana faráře. „

Sešel dolů, s panem farářem se dobře dohodl a hned se dal do

96$

práce. Jen paní kostelníkovou doporučil pan děkan vzít k tomu na pomoc.

„Kdyby nebylo tý prách-set-kostelnice, - sám bych to byl lepší dokázal,” hudroval Pekárek, když si ohmatával bok, to jak se praštil o hrob, když provazy stahovali kříž k zemi. „Ale vy teď jděte domů,” obrátil se ke kostelnici. „To my si tady s Pánem Kristem nejlepší sami rozumíme.”

Pekárek v ty dny měl sváteční vzhled. Čistý šat na sebe bral, jen postní písně zpíval a oči mu zářily.

Kus kříže, až nad ztrouchnivělé místo odřezával, kříž vyčistil, znovu dal natřít a pak už jen dával do pořádku kovového Ukřižovaného. Toho odnesl až do města a oděl do čistoty a stříbrolesklého roucha. Tak byl šťasten, jak už dávno ne. Sloužil přece svému Pánu!

Netrvalo to dlouho a hlásil panu faráři:

„Tak, prosím pěkně, jsme hotovi. Můžou se jít podívat. Kříž už stojí na místě, jen Pánbíčka přibít.”

Pan farář ochotně následuje dědu. Ba, věru, dobře bylo, že se děda do opravy dal. Kříž to potřeboval, pan farář na to myslil, kudy chodil.

Brzy stanuli v zahradě mrtvých. Stojí oba před křížem a pan děkan chválil dobré dílo.

„Dobře jste to provedl, Pekárku,” povídá, „přijdete jistě do nebe.”

„A což až uvidějí vyčištěného Krista Pána! Počkají - přinesu ho, leží na kůru…”

A už běžel.

Když se vrátil a chtěl jej přibít znovu na kříž - nastojte! Kříže dole ubylo a Ježíšovy nohy se zarývaly do země. Tady byla dobrá rada drahá.

Pekárek stojí, že by se v něm kapky krve nedořezal. Pan děkan dumá nad křížem a posléze moudře rozhoduje:

„Nedá se nic dělat, Pekárku. Necháme jen prostý kříž. Tak nezneuctíme Krista Pána, abych mu nechal nohy do země vrývat! To ne.”

„Ale pro rány Páně - snad ne - velebný pane, to nejde - Pánbíček muší bejt! Copak by to bylo za parádu, holej kříž..

97$

„Nejde o parádu. Kříž sám je posvěcen a k modlitbě stačí. Je čistý, krásný, jako nový, může tak být..

„Pane faráři, copak myslejí? Jen se podívají, jak září…“

Ale pan farář nechtěl ani slyšet. Ježíšovy nohy zarývat do země nebude a řezat teprve ne! A tak ať se Pekárek třebas zlobí zůstane prosté dřevo bez Krista a dost!

Pan děkan odchází a Pekárek na hřbitově lomí rukama:

„Tohle mi udělali. Pánbíčka nechali na holičkách a mě taky! A to já jen tak nenechám.“

Již příštího dne byl Pekárek na faře:

„Velebný pane - pro Boha jich prosím - nechají mě tam ten kov namontýrovat…“

„Ne, ne, ne,“ duchovní nechce ani slyšet. „Vy tomu nerozumíte. Nebylo by to ke cti ani vám ani mně…“

„Copak voni můžou vědět? Počkají, až co lidi řeknou. Ručím jim, že by se to líbilo. Copak nechtějí chápat? Můžu já nadarmo investýrovat…,“ durdil se Pekárek.

„Nezlobte mě. Investice vám budou hrazeny. Ale o cit jde, rozumíte ?“

„A já že mám citu málo? S jako láskou já to dělal! Ale to je vono! Jak voni si vezmou něco do hlavy - ech…,“ rozdurděn Pekárek odchází a pan děkan se už zlobí také.

Jak by se nezlobil? Ještě aspoň pětkrát Pekárek přišel a vždy strčil hlavu do dveří a zahudroval:

„Tak co, dáme tam Pánbíčka nebo nedáme?“ „Nedáme!“

„Naposledy se jich ptám: nedáme?“ „Nedáme!“

„Tak aby věděli, že jsme spolu domluvili. Tak! Hledají si jinýho pomocníka.“

Od té doby náš Pekárek nechodí do kostela. Potkala jsem ho onehdy a napomínám ho:

„Copak to děláte, dědo? To není hezká věc, hněvat se na pana faráře.“

„I saframentský dílo,“ poskočil Pekárek, jako když do něho píchne. „Snad vám farář nevykládal…“

„I baže, bylo mi divné, že nechodíte do kostela.“

„To vím, to vím. Stejská se mu. Co já se mu navodpovídal, na—

98$

milistroval, nazpíval, a co mám za vochotu? Ale ať si mě nepřeje. Až já začnu vykládat,” bije se Pekárek ve svá stará prsa, jen to duní.

„Vynechává epištolu. Epištolu!“

Pekárek rozzloben odchází a já stojím jako ten solný sloup.

„Náš pan farář, náš pan děkan!

Takový dobrý pastýř - a přece nepochodil. Kam až ta zloba lidi zavádí?

Tak přemýšlím a musím říci, jak říká pan děkan:

„Jo, když se Pekárek rozzlobí, to už stojí za to!“

Ale vody opadnou, sníh roztaje, a tak dá Pán Bůh, že se pan farář s Pekárkem také jednou najdou. Ovšem, jak to bude s křížem na Chotuci - to nevím.

99$

« Když přijede komedie »

Tak se zas jednou vracím cestou od Kostýlku z procházky domů, jdu tou naší silničkou v zeleni a jako pokaždé vzpomínám na děvčátko z Čechovy básně Ve stínu lípy, které běželo za komediantským vozem a volalo: Vraťte mi moji princeznu! Tu zas pohlédnu na věžičku našeho kostela, která na mě ze zeleně lip hledí, jako by mě zdravila, když tu zahlédnu před sebou skutečný komediantský vůz, ano, takový, jako jej v duchu tady často před sebou vídávám.

Vozík drkotá, nadskakuje a já si za ním musím pospíšit. Teď už je to docela tak jako Ve stínu lípy, a člověk si aspoň tiše šeptá při vzpomínce na dětství: Kde jsi, má princezno, kde jsi?

Ano, stýskalo se mi už dlouho po komedii. Dnes to dobře vím a cítím. V Křinci se mi vrátilo dětství se všemi vzpomínkami na školu, kostel, pana faráře, humna a hry dětí, tož jaký div, že se mi zastesklo také po komedii?

A princezna už jede, i Kašpárek, pan král, královna i čarodějnice, jede celá ta pohádková společnost. Vůz, který přede mnou drkotá, je jejich tvářemi celý omalován. Český Kuba se vesele směje na boží svět a nic si nedělá z trampot a starostí. Jeho tvář nad okénkem zrovna svítí. Pan král se tváří dobrotivě, ale zato

100$

čert se mračí! Ale ať se mračí, jak chce. Nedáme se odstrašit. Půjdeme na komedii!

Chci předběhnout vůz, abych viděla i šimlíka, co jej táhne, ale co vidím?

Vozík je připřažen k jinému vozu, na kterém je přerozmanité haraburdí, jaké s sebou vozí lidé od cirkusu. Tyče, latě, plátno, háky a mnoho jiného. A co ještě vidím? Vpředu jede aspoň pět jiných komediantských vozů, ale ty se nějak lesknou! Jen můj ten poslední, je proti nim celý odřený, sešlý. Nu proto je asi poslední, říkám, ale myslím si: Kdybyste vy, bláhoví komedianti, věděli, že loutkové divadlo je dětem nejmilejší, vpředu byste je vezli, nově omalovali a dětem radostně vytrubovali: Pimprlové divadlo je tady!

To byste měli v našem městečku úspěch, panečku!

Přemýšlím, proč k nám jede tolik atrakcí, a ptám se na to jedné babičky, co tu denně potkávám.

„I ty můj božínku, to voni nevědí? Vždyť tu máme v neděli pouť.“

Ťukla jsem se do čela. Než já si na svatého Jiljí zvyknu! U nás doma bývala na Josefka. Tak Jiljí - naše pouť! Těším s, toť se ví, kdo by se na pouť netěšil?

A já nejvíc na komedii.

Komediantské vozy, cirkusy, houpačky i střelnice se rozložily zrovna proti nám, na náměstí, a k mé nemalé radosti ten starý omalovaný vůz s pimprlaty je zrovna v sousedství lékárny, mezi lípami u kostela. A když jsme pak po práci usedli ven na lavičku, radovala jsem se, že uvidím tu záhadnou chasu zblízka. U komediantů bývá hodně dětí. Tak přemýšlím, které z nich asi hraje princeznu?

Vůz se otvírá, já dávám dobrý pozor, kdo vyjde. - A ejhle, tu vyskakuje nejdřív chundelatý pes a za ním dědoušek, starý, stařičký, jen se třese. Sotva sejde pomalounku se schůdků dolů, vyběhne za ním stařenka, taková čiperná, vysoká a hubená. Podává mu veliký hrnec a povídá:

„Tak, táto, dělej, dělej, ať je brzy večeře.“

„Pořád jen abych škrábal brambory a brambory…,” brouká si děda.

101$

„Bodejť by jitrničky,“ trošku se na něj osopila stařenka. „Buď rád, že je máš. My dva se, hochu, na jitrničky sotva už zmůžeme,” odbyla dědečka, který chtěl ještě cosi namítat.

Tak vídám dědečka i babičku denně - až do neděle. Denně děda škrábne brambory, denně babička hubuje. Vidím už do jejich bytečku, kde babka natřásá drobné peřinky nebo vaří u malé plotýnky. Ale pimprlata nikde nevidím. Ba, v bedně asi budou, utěšuji se. Pozoruji život stařečků a vidím, že přes ty drobné hádky na zlé živobytí jsou spolu šťastni. Kouř z nízkého komínku je dýmem míru. V domečku jistě vládne spokojenost. Společné hry staroušky sblížily až nadosmrti…

Teď mi však právě napadá: hrají ještě, když jsou tak staří? Hrají? Netřese se princezně hlásek? A co děda? Má-li ještě loupežnický hlas? Nu uvidíme! Dáme si v neděli dobrý pozor. Co vlastně hrají?

O pouti bývá všude veselo, natož v Křinci! Kolotoče od rána točily, dvě muziky hrály, obě dohromady, a u střelnic stál hlouček svátečních střelců. Člověk nevěděl, zda okukují hezkou snědou dívku, která nabíjela pušky, nebo jsou-li tak milovní výhry.

Dávám dobrý pozor na staroušky, kdy ze svého vozu vyjdou a kde a co budou hrát a ponesou-li s sebou loutky?

Konečně jsem se dočkala! Hle hle vychází babička, celá nastrojená, jen se nese. Blůzu má tmavočervenou, sametovou, se zlatými prýmky na límci, sukni fialovou a přes boky jí visí na zlaté šňůře zelená sametová taška vyšívaná zlatém.

No bodejť! Pomyslila jsem si. Mladí asi hrají s loutkami a babička vybírá peníze. Že mě to hned nenapadlo. Vida, taková stařičká, a přece nezahálí. Za ní kráčí dědeček, který je jen v obyčejných šatech, zato přes ruku nese jakýsi černý háv. Snad nakonec nehraje děda černokněžníka? napadá mi. Půjdu za nimi, rozhodla jsem se. Musím vypátrat, co hrají. Šla jsem.

Ale to neznáte pouť v Křinci! Od rána mezi boudami plno lidí a odpoledne hotová tlačenice. A tak jsem milé stařečky ztratila z očí…

Však já je najdu! těším se. Chodím sem tam, dívám se do bud i ke kolotočům, ale nikde nic.

102$

Snad vybírají v cirkuse?

I tam jsem zašla. Bylo již představení. A tak jsem viděla ženu s hadím krkem i žabího muže, ale moji stařečkové tu nebyli.

Celou pouť jsem prohledala a nenašla jsem ani loutkové divadélko, ani dědu s babičkou. Jako by se po nich slehla zem. Byla jsem tuze nerada.

Vracela jsem se zklamaně domů, hodně mrzutá, když tu slyším veselý smích. Hle, hlouček těch nejmenších dětí, některé drží maminky ještě na rukou a opodál výrostci, ba i pantátové. Jaká že je to tady atrakce? Rozhlížím se. Bramborová komedie! Oj, pohádko mého mládí! Kdy že jsem tě naposledy viděla?

Zadumána stojím před bramborovou komedií, kde ti samorostlí panáčci se tak spolu potýkají a zase zalézají jakoby do země, perou se i milují, radost se podívat. Jeviště znázorňuje černá plachta napnutá na latích, umělce není vidět.

Dívám se a dívám a vzpomínám na své šťastné dětství. Když už té veselé němoty bylo dost, najednou se zpod černé skrýše vyhoupne stařenka - moje stařenka ze sousedství od lip - v červené sametové blůze, fialové sukni a s premovanou taškou. Usmívá se a je celá nějaká omládlá. Vybírá po šestáčku, po korunce, jak říká, na to skromný živobytí.

Usmála se i na mne, jistě mě poznala, vždyť jsme sousedi.

„Moc hezké to bylo,“ povídám a nevím, co všechno bych jí ještě řekla, aby věděla, jak ráda ji vidím. Bože, jací to stateční stařečkové! Když už nic kloudného hrát nemohou, přikryjí staré tváře černou plachtou a hrají, hrají pro svůj chlebíček a pro velkou radost malým dětem. Pouhýma rukama, několika brambory, ale zato s upřímným srdcem…

Jasní se mi oči a jsem tak nějak blažená, že jsem objevila kus čistého srdce - jednu z krás života, kus lidské práce, kus požehnaného stáří.

Dal jim Pán Bůh po motyce a poslal je na vinice… napadají mi slova dětské balady o ráji a práci. Ba, dlouho naši stařečkové se musí ohánět motykou, dlouho. Kdypak si odpočinou? Život je ošlehal, jsou asi houževnatí, i psotě zvyklí.

Ale co je moc, to je moc, i na komedianty.

Téhož dne večer jsme měli pacienta.

103$

„Dají mi prášek, prosím jich, paničko, proti bolení hlavy,“ žadonil starý komediant.

„Tak bolí hlavička?” začala jsem řeč.

„To vědí, to je rámusu o pouti,“ dodal jako na vysvětlenou. „A člověk je už jako pára nad hrncem. Nic už do mne není.“

„Ale, pane, ani bych neřekla. Vždyť jste byli jako omládlí - ve svém živlu.”

„I toť se ví, že do našince vjede komediantská krev, jen co to publikum před sebou uvidí. Hraju jako divej a zapomenu, že jsem dědek. A pak bolí hlava.

„Vždycky jste hrával bramborovou komedii?”

„Bůh uchovej,” zarazil se dědeček. „Já hrával s loutkami! Ale ne hrával, já v nich žil!”

To už jsem otevřela lékárnu a pustila našeho umělce dovnitř, aby mi toho mohl hodně povědět.

„Zlatá paní! Víte, co je to komediantské řemeslo? To je umění. Veliké umění! A hrát s loutkami - to je největší umění! Herec na jevišti hraje jen jednu roli, ale já hraji kolik rolí najednou. Krále, divého muže, vodníka, obra Herkula, zrovna jako starého mlynáře Rychnovského nebo Jenofefu a knížete Oldřicha, i jiný staročeský kusy. A každá má postava hraje tělem i duší a s láskou, drahá paní, s láskou. Já hrál taky Karla Čtvrtýho, paničko, a svatýho Václava!” To už se bil v prsa a trošku se rozkašlal.

„A kde máte teď všechny loutky?” ptám se.

„I jsou v opravě, paničko. Převezme je syn. Ožení se na to,” usmál se spokojeně, jako by tím splnil na světě svůj úkol a pohladil si vousy.

„Ech jo,“ povzdechl si posléze. „Člověk zestárne, odře se jako ty loutky, jenže se nedovede pak znovu namalovat. Nakonec se musí našinec spokojit s bramborovou komedií…,” pokýval hlavou. „To už tak u naší branže bývá.”

„Však to umíte nádherně,” povídám uznale. „Vaše umění i tam rozdáváte - to se pozná…“

„A hlavně že mám svůj chlebíček a nejsem nikomu na obtíž,” dodal uklidněn starý komediant.

„A abych nezapomněl, drahá paní, dejte mi ještě prášek, inu, abych se přiznal, na blechy.”

104$

Jak kupují komedianti prášek na blechy, to už se chystají na cestu. A to byla velká škoda. Tak bych se byla ráda s nimi skamarádila!

Druhého dne nás skutečně opustili… Řada vozů jede, jede, a ten poslední se jen tak kodrcá. Český Kuba se směje, pan král se tváří dobrotivě a stará babička zavřela okénko, dědeček přestal škrábat brambory a lípy kolem kostela osiřely. Já taky…

105$

« O dobrém husáčkovi »

Tak mě jednou jedna panímáma vzkázala, jestli bych nekoupila husáčka?

Husáčka? Zamyslela jsem se. To by nebylo špatné! Kdypak jsme už neviděli husu na pekáči? A přijedou děti. No, hodil by se. A jakýpak ten husáček vlastně je? Živý, mrtvý, hladový či drobátko při těle? Ale dívenka, co mi to vyřizovala, pouze věděla, že se mám na něj přijít podívat.

„A kdepak to je? Najdu to?“ ptám se.

„Jakpak ne? Je to domek, co má ten starodávný štít…“

Jak bych nevěděla! Jak bych neznala jednu z nejhezčích staročeských chalup v Křinci? Tam trefím i se zavřenýma očima. Ano, přijdu se na husáčka podívat a jak ráda! Už dávno jsem si přála vidět tu chalupu narub i nalíc.

Odpoledne jsem se vypravila. Přemýšlím o chaloupce a zdálky ji vyhlížím. Jistě je nejstarší z Křince. Taková pohádková a ještě pod došky. Ta jistě skrývá dobré lidi.

Otvírám branku, která je ještě na petlici, a už mi jde naproti babička, taková roztomilá a usměvavá, radost se podívat. Dobře se do té chaloupky hodí. Stále se jen dívám za babičkou, na bílý šáteček na její hlavě, na dlouhé sukně - připomíná mi obě moje

106$

babičky a všechny dobré babičky na světě vůbec. Je tak hezká, má tak dobré oči, jen ji vymalovat. Už ji na tom staročeském zápraží pod doškovou střechou v duchu maluji i s kocourem, co se k ní lísá, i se slepičkami, které se k ní sbíhají.

„A copak nám nesou, paní lékárníková?“ ptá se stařenka vlídně a podává mi ruku.

„Nesu vám, babičko, nesu - vám - totiž chtěla bych..

„Jistě sejdou podívat na toho husáčka, ne?“ pomáhá mi roztomile stařenka.

„To je ono,“ vyhrkla jsem.

„I tak jen jdou dál,“ zve mě přívětivě, a kdybych se byla bránila jak chtěla, musela jsem nejdříve do světničky.

Jenže já jsem se nebránila vůbec. Šla jsem tuze ráda.

Přivítala mě světnička s trámovým stropem, nízká ale prostorná a s muškáty v oknech a s druhou kočkou na peci, s ustlanou postelí, se svatými obrázky, s policí a s připravenou posadou na housátka.

„Teprve za čtrnáct dní se nám budou líhnout a děda už teď to připravuje. To víte, musíme se něčím bavit…“

Líbí se mi tu u stařenky, posedím chvilku. Povídáme si a krásně si rozumíme.

„Až se vylíhnou housátka, přijdou se na ně podívat,“ zve mě babička.

„A prodáte mi nějaké?“ žadoním.

„Když jich bude dost, pročpak ne? Jen aby se jim líbily, a hlavně aby byly po husáčkovi. Bože, to je pantáta! Musejí se podívat. „

Babička už mě odvádí a nic platno, musím husáčka vidět.

„On ještě není zabitý?“ zastavuji se za babičkou v chůzi.

„A jakpak by byl? Snad jim nepřenechám nějakou mršinu? Husáčka musejí dřív vidět živýho, aby poznali, jakej je. Přece nebudou kupovat zajíce v pytli.“

„Babičko, já raději uvidím husáčka až na pekáči, na mou věru, na mé čisté svědomí. Babičko, já ho nemusím vidět živého, já vám věřím,“ a podávám jí honem peníze. Bráním se, co mi síly stačí, protože už je to taková má neblahá vlastnost, že se nemohu odhodlat dát zabít, co jsem dříve viděla živé a s čím jsem se snad i těšila. A pak to dokonce jíst.

107$

Ale babička nedala jinak. Musím pěkně za ní na dvorek, až dozadu, kde se babička shání po husáčkovi.

„Hleďme! Támhle je,“ ukazuje prstem k plotu, kde si spokojeně sedí, vyhřívá se a dříme - náš husáček.

Milo naň pohledět. Má na hlavě chocholku a celý se v sluníčku třpytí - jako rytíř z pohádky.

„Husáčku, husáčku, pojď sem. Pojď se ukázat paničce,” volá babička husího pantátu. „Vědí, on mi každý slovo rozumí a poslechne na první zavolání,” povídá mi.

„Tak pojď, pojď!”

A husáček se zvedá, narovnává useděné nohy, natřásá se i s chocholkou, najednou roztáhne křídla a už je u babičky. Postaví se pěkně jako u raportu, podklesne poněkud v nožičkách chocholka mu na hlavě nadskočí a husáček na babičku zakejhá.

„To se von ptá, co jsou voni zač, víme? Ach, to je zvíře rozumný. To vědí, vychovaný vod vajíčka.”

Bože, jak mi v té chvíli bylo. Hanbila jsem se a raději bych se byla sto mil odtud viděla. Což kdyby mu babička řekla, kdo jsem a proč jsem přišla? Jak by potom husáčkovi bylo? Věřil by tolik své babičce, co ho od vajíčka vychovala? Jsme to lidé zrádní, hanební, myslím si trpce a zahanbeně stojím před husáčkem. Opravdu nenalézám slov, jak bych se mu představila.

Babička, ta dobrá duše, jako by mi četla myšlenky.

„To je vidět, že jsou panička z města. Jen moc nepřemýšlejí a raději husáčka potěžkají. Hladověj má půl šestýho kila. Pojď sem, husáčku, babička tě pochová.”

Husáček jde poslušně, sedne si do dřepu a babička ho v rukou potěžkává. Ale já za nic na světě! Ještě ho budu, chudáka, potěžkávat. Má toho dost - já taky - když tu stojím jako sám kat a rozhoduji, zda se tomu husáčkovi zavřou jeho krásné modré oči a kdy. O pouti? Nebo až o posvícení? Raději bych hned odřekla.

Ale babička je rozumná hospodyně. Povídá:

„Vždyť on náš husáček ví, že není na světě pro parádu. Budou po něm housata a z nich si nějakýho takovýho dobráka zase vychováme. Viď, husáčku?”

Husáček byl rád, že ho zase pustili, a namířil si to ke chlívkům.

108$

„To von se jde podívat na husy. Hlídá je, jestli dobře seději, a pak vopatruje housata jako otec. A jak ty husy zobákem klobe, pohlazuje. Nechtějí to vidět?“

Ne, už jsem nechtěla vidět nic. Viděla a slyšela jsem dost. Spěchám odtud. Husáčka mi prý donesou. Cestou ani se sebou nemluvím. Mám na sebe zlost. Proč jsem jen toho husáčka kupovala? Mohl pěkně žít dál u svých husiček a u babičky. Jenže nekoupím já, koupí jiná hospodyně. Mám zlost na všechny dobré hospodyně. Dívám se zatrpkle na celý svět.

Odpoledne mi husáčka přinesli. Prochází se u nás po dvorečku, ale moc se mu tu nelíbí. Stojí nejraději u vrátek a dívá se na cestu, kudy ho sem přinesli. Touží domů. Domlouvám mu, hladím ho, je mi ho líto.

„Tak, milostpaní, kde mají toho starýho housera?“ spouští na mne naše energická hospodyně. „Nemohli koupit mladšího? Já kdybych šla kupovat…“

„Ba věru, podruhé půjdete kupovat vždy vy,“ povídám.

„Tak pojď sem, starej. Půjdeš do bedny, aby ses moc nevylítal! Aby na tobě bylo něco víc než staré kosti,“ říká hospodyně.

„Ne ne, paní! Nechte mu volnost. Ať se cítí jako doma. Buďte na něj vlídná…”

„A to já určitě. Pohladím ho, jen co ho do bedny strčím,“ říká hospodyně a už jej táhne za křídlo.

Každý den jsem si u husáčka pobyla a rozmlouvala s ním. Začal mi důvěřovat. A ve mně uzrálo rozhodnutí. Osvobodím jej. Ale jak? S hospodyní nejsou žerty. Co kdybych si ho v noci ukradla? Spásná myšlenka? Ukradnu ho. A - pustím na svobodu…

No a potom… Co potom? První člověk, který ho potká, vezme si ho a sní ho ještě týž den. Tak to tedy nepůjde. Nic kloudného mi nenapadá. Marně si nad husáčkem lámu hlavu.

A už je tady pouť.

Venku je plno muziky. Děti se vozí na kolotočích, větší jsou na houpačkách a u střelnice. Všude je veselo. Jen my dva jsme smutní. Husáček a já.

„A víš ty co, starý brachu? Já tě pustím. Proběhni se aspoň po dvorečku. Však je to o pouti. Ať si říká hospodyně, co chce. Já už se z toho nějak vymotám.”

109$

A tak jsem milého husáčka pustila. Ach, ten se prolítal! Rozepjal křídla a mával jimi nahoru, dolů. A zas běžel k vodě. A toho štěbetání! Teď mi bylo veseleji. Šla jsem k obědu a přímo si libovala, že není husa na pekáči.

Asi ve dvě hodiny přiběhla hospodyně celá bez dechu. „Husáček se ztratil!“

A zabodla do mě své praktické oči.

„Kdo ho pustil?“ zahromovala.

Chvíli bylo ticho a pak přece jen ostýchavě zaznělo:

„Já.“

„To jsem si mohla myslet! Takhle se hospodaří! Leda od deseti k pěti. Teď si ho jdou pěkně hledat. Pustit husáka! To je nápad! Copak si nevšimli, že branka byla pootevřená? To je rozum,“ lamentovala.

Měla jsem toho dost a přerušila jsem ji:

„Tak abyste věděla, něco vám povím: Naše maminka nechávala husy každý den proběhnout. Byla k nim lidská. Ani já nesnesu, aby husáček dlouho seděl na jednom místě.“

„I vždyť už nesedí. A nikdy už si nesedne. Ani dětem na talíř. Ať dlabou brambory,“ hospodyně popadla šátek, uvázala si jej pod bradu a vyrazila ze dveří. Za husákem! Přece ho nenechá někomu zadarmo. Druhými dveřmi vyrazil můj muž a za ním obě děti. Jen já ne. Ať si je husáček, kde chce. Ať se proběhá.

Rozlícená hospodyně se vrátila za dobrou hodinu. Po ní můj muž a děti. Každý měl ke mně nějaký proslov. Ale já jsem si myslela: Husáček už zkusil dost, musím pro něj také něco vytrpět.

K večeru k nám kdosi přichází a nese na zádech pytel. Babička!

„Povážejí si, paní lékárníková, von ten husáček k nám trefil. Přišel v pravý poledne. Dávám slípkám čerstvou vodu a von hlavu v plotě a pořád kejhá:

Babičko, babičko! Já už jsem tady!

I tak jsem mu otevřela. Ten se radoval! Husy vyhledal, zobákem je vohladil, na svým místě poseděl - no a tak jim ho nesu. Jak ho měli zavřenýho?“

Všichni se radovali, jen já jsem nějak zesmutněla. Jak je ten svět zlý!

110$

Usadili husáčka do bedny a mně pro potěchu babička povídala:

„Přijdou se k nám podívat na housátka. Ach, ty jsou krásný moc se jim budou líbit.“

Otřela jsem si oči a že půjdu s babičkou hned. Přijdu na jiné myšlenky. A šla jsem.

V ohrádce, kterou dědeček připravil, stálo deset housátek jako zlatých slunéček. A co housátko, to chocholka, všechny po husáčkovi.

„A teď si vyberou, který chtějí… Však jsou kroťounký jako kočičky,” hladila je babička.

Dívám se na housátka, na jejich zlatá peříčka, a už je mi trošku veseleji. Vybrala jsem si jich pět.

„A vychovám je bez husičky?” ptám se.

„I jak by nevychovali? Udělají jim ohrádku, do kastrůlku dají vodu, ale zatěžkají jej kamenem, aby si husy vodu nevylily. Každý den musejí chodit na kopřivy…“

Jakou radost měla hospodyně z housátek, raději líčit nebudu. Housátka stále jedla a pila a závodila ve štěbetání a ve křiku. Křičela o závod - s husáčkem.

Jak je uslyšel, začal křičet a házel sebou a přestal vůbec jíst.

Hospodyně naříkala:

„Naše paní, když něco zařídí, to už stojí za to! Je jí tý havěti třeba?”

Ale může hospodyně vědět, jakým balzámem pro unavenou duši jsou taková zlatá housátka? Ne. Nemá pro takové postřehy pochopení, ani smyslu. A proto se na ni nehněvám, když mé počínání nepříznivě posuzuje. Takové už jsou ty Marty pečlivé.

Ale náš husáček se málo stará o naše rozpory a jen stále křičí a křičí. A ta housata! Rámus u kolotočů z poutí zdaleka mi tak necuchal nervy jako tahle dvorní muzika, husí pláč. Housátka naříkají, táta pláče.

Nic platno, musím k babičce na radu. A šla jsem.

Vypověděla jsem zkušené stařence své trampoty a ona se tuze zamyslela.

„I Bože, jak by nenaříkal, když slyší své děti. Paní lékárníková, snad jsem jim to všechno ani nevypověděla, jaký to byl

111$

husáček. Vždyť on sám housata vodil. A běda tomu, kdo by se k nim byl přiblížil. Ten by mu dal! Ten syčel!“

Zasvitlo mi v očích. Opuštěná housátka - husí pantáta v bedně. Klusala jsem domů.

Hospodyně to měla marné. Zbytečně nade mnou lomila rukama. Husáček, tři týdny mořený v bedně, před jejími zraky letěl k housatům. Opravdu letěl.

Jak mával křídly, housata se polekala a rozběhla se do všech koutů ohrádky. Chlácholím je, domlouvám jim.

„Vždyť je to váš tatínek. Bude vás vodit.“

Ale dál jsem se nedostala. Cosi mě zezadu popadlo zobákem, a tak mě křídly mlátilo, že mě hned rozhovor s housátky přešel.

Když jsem se ze spárů dobrého husáčka oprostila a když ho opravdu housátka nechtěla ani vidět, nebránila jsem hospodyni, když ho po svém způsobu popadla za křídlo a vsadila zpátky do bedny.

V neděli byl dobrý husáček na pekáči. Jak moc byl dobrý, nevím, to by mohli říct jen naši.

Ne, já bych vám to říci nemohla.

112$

« Nazdar Václave »

(aneb Kterak si ulovil starý policajt z Pojed záduchu)

U nás v Křinci se musí každému líbit. Kdo má rád roviny prosím, ať se projde z Křince až třebas do Nymburka nebo do Poděbrad i dále. A kdo má rád kopečky, toho zavedeme na procházku k Pojedům, odkud přehlédne nejen loučenské lesy s jabkenickou oborou, ale celé Podkrkonoší i Krkonoše.

Náš starobylý Křinec leží právě na rozhraní Polabí a Podkrkonoší. Jdeme od naší lékárny z Hlavního náměstí pouze pět minut a staneme na hranici okresu jičínského, na křižovatce silnic. Jedna vede do Bošína, druhá do Pojed, třetí ke Kuncberku a čtvrtá k nám - do Křince. Silnice se tu křižují uprostřed úrodných polí, jimž žehná po levé straně svatý Václav a po druhé svatý Jan Nepomucký. Stojí pěkně proti sobě, jako by si povídali. Svatý Václav, vždy skromný, má příbytek malý, polní kapličku. Zato svatý Jan! Oh, ten má prostornější Stánek. Je to kaple v barokním slohu, obrazy českých světců vyzdobená, pověstmi a bájemi opředená. Jedna z nich praví, že zde bývala původně kantina, kde se osvěžovali po těžké práci dělníci, kteří prý stavěli tajné chodby na blízkém Kuncberku, starobylé tvrzi patřící křineckému pánu.

A když naposledy, po dokončené práci, oslavovali svůj neoby—

113$

čejný výkon, uhořeli prý všichni dělníci do jednoho i se svou chatou. To aby se nikdo nikdy nedozvěděl, kam až chodby z Kuncberku vedly. Říká se, že jedna až na Loučen, druhá do Nymburka, třetí do křineckého zámku, ale kdož ví, jak to je. Kluci ministranti, kteří odjakživa všechny díry prolezou, tvrdí, že se dá jít chodbami jen kousek, uhasne prý pak každá svíčka. Jiní očití svědkové z řad křineckých kluků říkají, že se vůbec nikam dojít nedá, protože se záhy dá jenom plácat rukama na zeď, čili chodby, byly-li jaké, jsou zazděny. Vážnější svědkové prohlašují, že chodby jsou zbytky sklepů, kde bývalo uloženo pivo a jiné staroslavné výrobky, které se v Čechách vyráběly.

Ale ať je to jak chce, na vrchu Kuncberku je hezky, zvláště na jaře, když kvetou šeříky. Rostou tu divoce a omladina si sem ráda dělá výlety. Navštíví chodby, porozpráví, zavzpomíná a hledí vážně na blízký Kostýlek. Ano, na náš Kostýlek! Byl postaven na místě, kde uhořeli všichni ti dělníci a je zasvěcen svatému Janu Nepomuckému. A v den jeho slavných jmenin slouží zde křinecký děkan mši, které se zúčastní všichni zbožní Křinečtí, jdouce sem procesím a s korouhvičkami.

Příroda jásá jarní zelení, šeříky voní a všude se šíří radostná nálada. Vzpomínáme na mrtvé, ale svět patří živým. Ministranti obléknou bílé košile a červené límce, pan děkan stkví se ve zlatem a stříbrem vyšívaném ornátě u oltáře, pan řídící usedá na kůru a v té chvíli se nese rozjasněným kostelíkem radostná píseň: Vroucně vítán budiž, Jene svatý…

Tolik slávy ke cti a slávě svatého Jana!

Co tomu má říci svatý Václav? Stojí přeskromně u cesty, v malé polní kapličce a ještě za ohrádkou. A byl to, prosím, český kníže!

Oh, však se naň starý policajt z blízkých Pojed, který tu také je, s porozumněním dívá. Povídá:

„Tak vidíš, svatej Václave. To je saframentskej svět, viď? Pořád ještě není lepší než za tvejch časů. Ani tisíc roků ho nezměnilo. Jak má svátek Jan, nevědí vo tobě. Ale já - na mou duši starou, každej den, když tudy kráčím, před tebou čepici smeknu a řeknu ti aspoň: Nazdar, Václave!“

Znám toho starého policajta. Chodí k nám do lékárny a léčí si

114$

záduchu. Vypadá jako starý Rychnovský ze hry Mlynář a jeho dítě, nosí také takovou čepici a zdálo by se, že má i jeho zvyklosti. Aspoň tak pokašlává. Nu jaký div? Snad je to z té záduchy.

„A kdepak jste si tu záduchu ulovil?“ ptám se jednou s účastí.

„I prach a broky, cákva himl, abych neklel, taky si mě dobírají? Jestli chtějí bejt se mnou za dobrý, na tohle se mě nikdy neptají. Se zlou by se potázali,” pohrozil mi.

Děda odešel a ve mně teď vzklíčila opravdová zvědavost. Tak se ptám, ťuknu tady a zas jinde - až se to konečně dovídám.

Poslouchejte:

Starý policajt z Pojed mívá často velkou žízeň. A to žízeň na pivo.

A kam na ně půjde? No toť se ví, že v rodné obci pít nebude. Manželka by to věděla už druhý den. Do Křince půjde! Však je to blízko, zrovna vedle.

A taky šel a chodí. Proto on denně zdravívá kapličku: Nazdar, Václave! Tak už to, pane policajte, víme!

Jít do sousední obce má veliké výhody. Trvá to půl hodiny sem a zrovna tolik zpět. Než člověk dojde sem, pořádně vytráví, a to se to pije, panečku! A než dojde zpět, ó jé! V tom je ten největší vtip. Opička se z hlavy vykouří a stará doma nic nepozná. Po cestě je tma, nikdo nic nevidí a svatý Václav to nepoví. A svatý Jan Nepomucký teprve ne. Ten než by řekl pravdu, raději se dá do vody hodit…

„Ej, jucha, jucha, do kožucha…,“ zpívá si tu zase jednou v noci náš policajt a navazuje jednu písničku na druhou, hlava nehlava.

„…á mordijóra, copak to na mě padá? Snad ne voda?“ nastavuje obličej povětří.

„Namoutě, vono prší! To jsou ňáky cáky! Honem, Venco, přidej do kroku. - Huja, huja, hujajá, teče voda kalná… Za tou naší stodoličkou moc ječmena, uvázala na řemeni muže žena. Ouvej, ženo, pusť mě z něho, nebudu ti nadávati psí plemeno…”

Prásk! Bum! Prásk, prásk! Uhodilo. Nachmelený policajt nic nepozoroval, neviděl, jak těžké mraky se hnaly, že se blíží pořádná letní bouřka. A jak by taky mohl vidět? Vždyť byla téměř půlnoc. Hvězdičky nesvítily a svatojánské mušky taky ne.

115$

Ani polní hlídač to nevěděl, co tu hlídal. Stejně by mu to nebylo nic platné. Hlídač je hlídač a ten musí úrodu přede žněmi hlídat, i kdyby sídla z nebe padala.

Tak kampak si vlezu? přemýšlí hlídač a dívá se ke svatému Václavovi. Déšť nemilosrdně bije, blesky se křižují, a tak se náš milý hlídač pokřižoval taky a jedním skokem byl v ohrádce u Václava - a tam se schoval.

Huja, huja, hujajá… doznívá to u samé kapličky a hned nato je slyšet pořádné zaklení.

„Himl laudón! Tisíc láteř jak pan páter! Krutipysk, to je slejvák! Mordijóne! Kampak si vlezu? - Ha! Svatej Václav! Já si k němu vlezu. No, bodejť, viď, svatej? My jsme starý kamarádi.“ Policajt chce vlézt do kapličky, za ohrádku, když vtom se prudce zablesklo a hrom zatřískal. Policajt v jasu nenadálého blesku pohlédl k svatému Václavovi jako ke spáse - ale strašně se zhrozil.

„Jezusmarjá, dyk já tam vidím Václavy dva!“

Chvěl se na celém těle, a kdyby nebylo toho deště, klusal by odtud jako zajíc.

„Ale jsem to mezulán mezulánovej! Dyk já mám drobet vopici, a to se obyčejně vidí dvakrát! „

Ťukl se do čela, ale za ohrádku pro jistotu přece jen nelezl. „Vopřu se vo kapličku a taky to bude dobrý,“ uklidňoval se. A zas si povídal pro sebe:

„Dyk já se nezdám bejt tak moc nachmelenej. Vodjakživa tady chodím a jakživ jsem dva Václavy neviděl. A kolikrát jsem byl nachmelenější. Hm, to jsem blázen. Už jdu hodnej kus cesty a voda mě vzpamatovala. Eh co, snad je to přece jen ta prachmilionská opice. Anebo svatej Václav špásuje,“ rozmlouval sám se sebou. „Snad bych se já, starej policajt, stará vojna, nebál? To by byl pěknej pořádek! „

Něco u Václava zašramotilo. Možná, že dešťové kapky, možná něco jiného.

„Snad nějakej netopejr,“ povídá si policajt. „Těch tu bejvá, až hanba povídat. Ale víc támhle u svatého Jana. Anebo taky sůva. Ty tu každej večer kručívají. No bodejť!“ A přitiskl se klidněji ker kapličce.

116$

A zase něco zašramotilo, jako když někdo šlápl z nohy na nohu.

„Že bych se bál?“ trhl sebou ten dobrý muž u kapličky. „Kdepak! Máš to marný, svatej Václave. Mě nevylekáš!“ mluvil ke kapličce. „Však jseš svatej. A já ti věřím. Spíš mě přece ochráníš, ne?“

Chvilku bylo ticho a náš policajt vystrčil hlavu z úkrytu.

„Jak se mně zdá, už tak neleje a já radši pomažu domů. Ech jo, není o půlnoci v poli veselo.“

Děda vyšel ze své skrýše a postavil se před kapličku. Tma byla jako v pytli.

„Tak už jdu!“ hlásil svému patronu a zasalutoval po vojensku. „A abys věděl, nic jsem se nebál! Dobrou noc! Tu máš ruku. Nazdar, Václave!“ podával mu pravici.

Tu chvíli stiskl svatej Václav policajtovi ruku taky a tak silně, až strašlivě vykřikl, škubl sebou a pelášil, co mu nohy stačily.

A to ještě nic nebylo. Svatej ještě za ním volal:

„Ahoj, strážníku, proč tak utíkáš?“

Jak to tehdy dopadlo, těžko říci. Svatý Václav to neprozradil a svatý Jan Nepomucký teprve ne. A policajt se nikdy nepochlubil. Ale jedna jistá věc je ta, že od té doby trpí záduchou. Jen polní hlídač by prý mohl mnoho vyprávět. Ten sice moc řečí nikdy nenadělá, to víte, je tak zvyklý. V noci bývá sám a snad se nebude bavit s netopýry? A ve dne zase většinou spí. Tak jaképak řeči? Ale přece jen brzy potom drobátko se rozpovídal o nějakém úprku od kapličky až do Pojed a o křiku, až se všechny sůvy a netopýři u Kostýlka vylekali.

Jen když potká policajta, nedá mu to a hezky pozdraví:

„Nazdar, Václave!“

117$

« Černý den v Křinci »

Bim, bam, bim, bam. Na věži se rozezvučel umíráček. Bim, bam, bim…

Bože, kdopak to umřel?

Takový klid byl v našem městečku, jako by ani lidé neumírali. A najednou bim, bam…

Oh, to zemřela jedna paní, ne mladá, ne stará, také naše pacientka, na rakovinu. Nemohla se již smrti dočkat. Bůh jí dej lehké odpočinutí! Za naše pacienty se vždy modlím.

Myslím i na ni toho dne velice.

Oh ta rakovina! Jak záhadná, jak záludná je to nemoc! Povídáme si o tom s našimi pacienty.

„Co myslejí, paní lékárníková, je rakovina vyléčitelná? Či snad není?“ ptají se mne.

„V začátku jistě je vyléčitelná,” míním. „Ale přijde-li se k lékaři pozdě, myslím, že už potom je málo naděje. Vidíte, věda má ještě před sebou veliké nezorané pole než přijde na kloub rakovině a dobrému léku.“

„Drahá paní, snad by ten už tady byl,“ povídá třaslavým hláskem jedna stařenka, co tu mezi pacienty sedí. Nečeká na lék, přinesla nám léčivé bylinky a odpočívá si po dlouhé cestě.

118$

„Drahá paní. Snad mi neuvěříte, ale já jsem sama sebe vyléčila už z pořádné rakoviny.“

„A koukejme bábu,“ povídá na to nedůvěřivě její soused pošťák. „Že vona dělá reklamu nějaké své bylince?”

„I nedělám,“ vrtí hlavou stařenka. „Nic takového z bylinek neprodávám. Ale poradím. Opravdu vím o léku proti rakovině.“ Když mluví tak vážně, jsme tuze zvědavi. Já i pacienti.

„Tak dávejte pozor,“ povídá stařenka. „Možná, že si na mou radu někdy vzpomenete, až vám bude zle. Tak tu rakovinu léčí hadí jed. Jed ze zmije.“

Ztichli jsme a ten pošťák zase začíná zlobit stařenku.

„To je tak, jako byste řekla: skočte do vohně, shoříte a nebude vás už hlava bolet. Copak se dá člověk dobrovolně zmijí uštknout?“

„I tak jsem to nemyslela, panáčku, kdepak. To se musí ulovit zmije celá, jak je! Inu pro rakovinu se už musí leccos podstoupit. Ta zmije se zabije, rozkrájí a uvaří se z ní polévka. Ale ta polévka se vyleje a zmije se dá vařit znovu. Teprve druhá polévka je ten náš vzácný lék proti rakovině. Bere se třikrát denně po lžičce. A to mi věřte, že vyléčí i těžké případy…“

Divíme se, ale bereme na vědomí. Kdo ví, co vše jednou podnikneme třebas k vlastní záchraně.

Jeden pán, co tu také sedí a marně si už dlouho léčí zhoubný lišej, prohlašuje, že rakovina a lupus jsou nevyléčitelné a nevěří žádnému léku.

„Lupus, panáčku? Tak vám teda něco povím. I ten jsem vyhojila. A jestli nevěříte, přivedu vám sem tu paní, které můj lék pomohl. A žádný tajnosti s tím nedělám. I to to! Bylinky i léky jsou od milého Pána Boha pro všechny lidi i zvířata na světě.

Poslouchejte: Lupus léčí čerstvá šťáva z kořene laštovičníku. Denně nemocné místo dvakrát natírejte a za nějaký čas se přijďte tuhle paní lékárníkové ukázat…“

Pan ponuře hledí před sebe, ale stará babička umí tak hezky a přesvědčivě mluvit, dávat naději do života, že i on zjasní nakonec oči.

„No bodejť, panáčku. Jen s veselou myslí do toho. A na zimu si laštovičníkové kořínky uschovejte do láhve a přikládejte aspoň

119$

vždy čerstvě ukrojený plátek! A tak s Pánem Bohem, buďte tu zdrávi a vzpomeňte si někdy na babku kořenářku.“

„Jestli ta osoba měla pravdu,“ povídá po jejím odchodu pošťák, „Tak to roztroubím po celém světě a tuhle paní lékárníková nemusí nic jinýho dělat než vařit zmije a sbírat laštovičník, No nemám pravdu?“

Bim, bam, bim, bam… Zase umíráček. Komu to opět zvoní?

„A copak vy to nevíte? Vy nevíte, že tu bude veliký pohřeb?“

„A koho?“

„No těch milenců, co dobrovolně odešli ze světa. Našli je pod jabloní.“

„Co to jen udělali?“ lomí panímámy rukama.

„Takový hodný děvče to bylo, ta Miluška. A z dobrý rodiny. Hezká jako andílek.“

„Ach, už vím, měla být v naší lékárně laborantkou. Ale dali ji pak raději do služby.“

Je mi smutno. Znám Miluščinu maminku, pilnou, hodnou, pracovitou. Znám její rusovlasou sestřičku, s kterou si slibujeme, že budeme jednou spolu hospodařit, jen co doroste. Tedy Miluška! Můj Bože, jak jen mohla maminku tak zarmoutit! Zas se budu mít večer za koho modlit…

„Jo jo, láska dělá velký neplechy,“ povídá pošťák. Vzdychne si a má se k odchodu, protože prášky už má namíchány.

„Co to?“ zase slyším po chvíli umíráček! Bim, bam, bim, bam…

„Komu to zase zvoní?“ děsím se už.

V tu chvíli k nám přichvátal všecek udýchaný dědeček, co dělal všechno najust.

„Umřela mi panímáma,“ zaškytl s pláčem ve dveřích. „Dávám jim to vědět, to je jako parte.“ A byl ten tam.

Ubohá jeho beznohá panímáma!

Stojím jako přikována do země. Vím, že poslední dobou stonala. Ale že tak rychle zemře? Lituji ji, ale ještě víc myslím na dědečka. Byl takový sešlý. Jak mu bude bez panímámy?

Totéž si myslí naši pacienti a litují ho. „Ještě že má dobrý děti,“ povídají si, ale přece jen myslí na jeho opuštěnost. A co ho čeká? Pohřeb, cesta za rakví. Kdyby aspoň těch okázalostí nebylo. Klid, klid…

120$

Povídám: „Pane Bože, to je hotový černý den v Křinci.“

A ještě jednou se rozezvučel umíráček. V podvečer.

Zrovna se bojím ptát, kdože to odešel do zahrádky Páně?

„Bába Kalfusová umřela,“ letí novina od ucha k uchu. Bába Kalfusová!

Lidé se hloučkují a nechtějí věřit. Ta veselá paní? Ta s těma volšovejma nohamal

„Vždyť ještě včera byla u nás v lékárně.“

„A prala prádlo,“ dodává jedna paní.

„Ještě dnes šla na chrást koze,“ říká sousedka.

„Právě proto. Neměla se namáhat. Doktor ji varoval…“

Paní Kalfusová! Osůbka veselá, čiperná. Vždy jí byla plná lékárna a rádi jsme ji viděli. Už pro ten její humor, pro životní sílu, kterou mohla rozdávat. Oh pro tu si asi zapláču.

To už mi tečou slzy a myslím na paní, co dnes umřela na rakovinu, myslím na oba milence, jejichž láska byla silnější než smrt, na beznohou panímámu dědy najust, ale zůstávám myslí u paní Kalfusové.

Už nebude chodit pro mazání, už nebude na mne volat přes celé náměstí:

„Jak se vyspali, paní lékárníková? Nechtěli by jít se mnou na procházku? Jdu koze na chrást.“

Jdu s paní Kalfusovou na chrást a dobře se bavím. To je žena samý šprým a humor. A co toho napovídá o svém dědovi, který je, toť se ví, dobrák od kosti. Všechno jí promine, i tu hubu hubatou.

Zas mě to tlačí v krku a jsem ráda, že je konec černého dne…

Zakutám se do peřin ve svém pokojíku a ani nos nevystrčím. Jsem duchem u svých mrtvých pacientů. Chci spát. Ale ještě ne! Ještě se musím pomodlit za bábu Kalfusovou.

Ale nějak mi to nejde. Pořád začínám znovu otčenáš, a ne a nejde to. Vzpomenu si vždy na její veselost a bodrost, na některé její slovo a usměju se. Modlit se nemohu. Když to nejde, pokřižuju se a budu spát. Když někdo z našich pacientů zemře, vždycky se trošku v noci bojím. Zdá se mi, že tu chvíli musí z některého šerého rohu pokoje vystoupit nebo aspoň nahlídnout. Jen u báby Kalfusové se mi to nezdá. Jako by ani nebyla umřela,

121$

říkám si. Ale pro jistotu jí přece jen přeju radost věčnou a přeju jí to nebe, kde jsou všichni veselí svatí a kde hraje rajská muzika.

Ráno jdu do lékárny. Báby Kalfusové mám pořád plnou hlavu. Povídám první pacientce:

„Ta paní Kalfusová, ta to vzala zkrátka, viďte? Kdo by to byl řekl!“ Povídám, protože mluvit musím. Lítost musí ven.

„A copak vy to nevíte?“ usmála se na mne ta paní. „Vždyť ona zas do rána obživla…“

Ani slova jsem nemohla promluvit.

Procitla a povídá mužovi: „Starej, co je to se mnou? Vždyť já nesmím umřít, kdopak by chodil koze na chrást?“

Inu, když takovou starost paní Kalfusová měla, jakpak měla zemřít?

Jsme rádi a oddychli jsme si.

Kéž jí dá Pán Bůh hodně zdraví, aby ještě hodně dlouho chodila na ten chrást a městečko oblažovala…

122$

« Jak umírá spravedlivý »

Je krásný den, jako by ani podzim nebyl. Listí na stromech září všemi tóny zlatých barev - jako to sluníčko, co zapadá. Boží příroda se vyrovnala, dala své plody a chvilku ještě s námi chce pobejt než půjde spát. Je jako výměnkář, který přehlíží své dílo.

Sedím v podvečer na lavičce před lékárnou a nechce se mi věřit, že touto barevnou podzimní krásou šel dnes pohřeb. Velebný pán, tři ministranti, zpěváci, hudebníci a dlouhý průvod osadníků. Tram - tratadada… Vážným krokem šli všichni i koně.

Ze zadumání mě vyruší kroky. Kdopak to jde k nám do lékárny?

Á, pan vrchní Stehlíček! Bývalý zdejší četnický vrchní strážmistr. Zná ho Křinec, Nymburk, Poděbrady, Vestec, Jeseník a všechny vesnice v širém okolí. Jak by ho neznali, toho dobrého člověka, otce zarmoucených, spravedlivého ke všem všady!

Pan vrchní je člověk, o němž se mohlo říci, že žil podle zákona Božího. Ten zákon nosí ve svém srdci a podle jeho přikázání žije. Sám o svých skutcích nepromluví ani slova, ale skutky mluví za něj. Celý kraj ho má v lásce a úctě a nejedna vzpomínka na jeho působení poví víc, než by řekl on sám.

Před léty ho ranila mrtvice a od té doby chodí podle svého do—

123$

mečku pomaloučku a opírá se o hůl. Tu se zastaví, porozpráví a zas jde dál. Jeho postava je vysoká, statná, tváře přívětivé, oči laskavé.

„Já věřím v dobro, které vždy nakonec nad tím zašmodrchaným světem vítězí,“ poví vám, když se ho tážete, kde tolik vyrovnanosti v sobě bere.

„Jaképak dobro?“ namítám. „Když vidím pohřby, mám po náladě. Takový krásný den a smrt je mezi námi…“

„Ale jděte,“ mávl rukou pan vrchní, usedaje na lavičku. „Smrt není zlá. Ba někdy je i krásná.“

Pohlédla jsem překvapeně do jeho tváře. Klidně se usmíval, jako by se těšil jakousi myšlenkou.

„Pane vrchní, cožpak vy se smrti nebojíte?“

„Ani dost málo! „

Usměje se a povídá:

„Bylo to tehdy, když mě ranila mrtvička. Ale počkejte, povím vám to od začátku. Když jsem šel do penze, měl jsem již odrostlé děti. A ty něco spotřebují! Syn po maturitě čekal na místo, a tak já, abych domů přinášel víc peněz, přijal jsem místo pokladníka tady v naší záložně. Takové místo pro penzisty, víme?

Po čase se stalo, že syn místo dostal. V té chvíli jsem se rozhodl, že opustím já své, abych uvolnil potřebnějšímu.

A tak jsem dal tříměsíční výpověď. Dva dny před odchodem se mi to stalo, dva dny. Žádnou nemoc, žádnou nevolnost jsem necítil, nic takového. Šťastný, spokojený jsem večer uléhal.

Pojednou ve spánku cítím, to jistě byla černá noc, jak se mi napínají nohy, celé údy a i v tom snu jsem ihned pochopil: umírám.

Rychle jsem účtoval…

Nemám nic na srdci, abych se před Pána Boha bál předstoupit? Přeříkal jsem si přikázání Boží. U žádného jsem se nezastavil, nic. Tak jsem nehřešil. A celé proudy lidí se mi zjevovaly. Cikáni, vandráci, všechna ta cháska, s kterou my, četníci, máme co dělat. Ne, nikdo se na mne nemračil, ne, neublížil jsem nikomu…

Můj účet se životem byl dobrý. Mohl jsem být spokojen. Uklidnil jsem se a rajská blaženost pronikla mou bytostí a zůstala

124$

u srdce. Nikdy v životě jsem tak šťasten nebyl! Jasní se mi před očima a já pohlédnu k nebi. Hospodin hledí z oblaků a ze země vzhlíží k němu tolik lidí! Nesmírné množství lidí. Byl to poslední soud - soud boží…

Byl to krásný sen a krásné umírání. Smrt není zlá. K spravedlivému je i smrt dobrotivá.”

Pan vrchní domluvil.

A já na něj zírala a povídala jsem:

„Pane vrchní, vždyť vy žijete.“

„No zaplať Pán Bůh, žiju. Pán mě ještě asi nechtěl. Ceká mě pravděpodobně ještě nějaký úkol, jenže rád bych věděl jaký? Pořád čekám… „

„Pane vrchní. A jak jste procitnul, jak jste se probral? Pamatujete se na to?“

„Trochu ano, ale na pozdější dobu ne.“

„Tak jak to bylo, když jste procitnul?”

„Nu, otevřel jsem oči a vidím svou ženu. Jářku, ženo, něco mi je, kde je doktor?“

„Tadyhle,“ ukázala manželka na otce Chmelaře. Bývali jsme velcí přátelé. Rádi jsme spolu i trochu té české chmeloviny popili. Však i teď na stole stojí sklenice nedopitého piva. Oj, pan doktor u mne besedoval hezky dlouho, myslím si, když mu žena i pro pivo poslala. Ale zase upadám ve spánek a už zas nic nevím.

Probudil jsem se. V pokoji nikdo nebyl. Jen na stole ta sklenice nedopitého piva…

Oh, to byla žízeň! Vstal jsem a naráz dopil.

Vtom vchází moje žena.

Slyšel jsem ji ještě vykřiknout:

„Václave, pro Krista Pána, co to děláš?“

A zas už nevím nic - až do té doby, co jsem se opravdu zotavil. Nu a to je celé mé povídání.

Ani jsem to neměl vyprávět, sliny se mi sbíhají, jak na to pivo myslím. Bóže, to bylo pivečko! „

Pan vrchní vstal a přecházel. „Nikdy před tím mi tak nechutnalo. Snad proto, že to bylo moje poslední! Abych nezapomněl, paní magistro, vždyť já jdu k vám vlastně pro bílinskou kyselku. „

125$

Dávno je pan vrchní s lékem doma, pije bílinskou nebo spí. A já ještě dumám.

Byla jsem nedávno v kostele na kázání našeho pana děkana. Každé jeho kázání má určité téma. Tentokrát znělo: Jak umírá spravedlivý…

Krásně jste to pověděl, pane děkane. O člověku s čistým srdcem, s dobrým svědomím. Vzorem vám mohl být náš pan vrchní. Jistě byl. Neboť tak jako on, tak umírá spravedlivý…

126$

« Jeden den v lékárně »

Říká se, že v lékárně bývá jako v kostele. Je tomu tak, na mou věru! Z temných regálů hledí vážně řady léků a maně přemýšlíte, k čemu který je. Ten mírní rakovinu, ten kašel a souchotiny, jiný tyfus a jiné břišní nemoci. Co lék, to nemoc člověka - křížová cesta lidská… Svaté obrazy tu máme také. Září v srdcích uzdravených, v jejich úsměvech a v radosti lékárníka. Ten tady zastupuje kněze. No řekněte, nepřipadá vám to trochu tak, když se v bílém otáčí za tárou?

A ještě jedna vlastnost spojuje lékárníka s knězem. Oba rozumějí latině. Však se o to onehdy ministranti přeli s naší laborantkou. Kdo víc umí latinsky, velebný pán, anebo paní lékárníkovi? Kluci tvrdili, že velebný pán. Laborantka se nedala:

„Co jen receptů přečte, každý je jiný a všecky latinské. A každý den nové!“

„Aha!“ bránili se kluci. „Postavte paní lékárníkovou k oltáři, bude-li umět sloužit mši. Aha!“

„Aha!“ na to laborantka. „Postavte pana faráře za váhy a dejte mu pár receptů do ruky, ať udělá nějakou medicínku nebo mastičku. Aha!“

Všelijak se hádali a každý uhájil své.

127$

„Jsme každý na svém místě. U oltáře i za tárou. Při výkonu nevidíme a neslyšíme - než tu svou latinu. Velebný pán je duší u svého Pána, a já u odpovědné práce. Nezvednu očí, nerozveselím se, dokud věc nezhotovím. Myslím na každou maličkost, a teprve když recept znovu přečtu, zjistím, komu patří - a pak teprve je u mne po službách božích. Zvedám zrak a vidím - naše pacienty.

Sedí proti mně na židličkách, pozorují a usmívají se. Když robím lék, šeptají si, ale jak jsem hotova, usmějí se a už se mě Ptají:

„Tak co mi namíchali dobrýho? A je to popsaný? Jeminánku! Jednou jsem se mazala kapkama a využívala jsem celý mazání. A vědí, že to pomohlo?“ povídá jedna panímáma, pro níž jsem recept připravovala.

„Teď to dělat nemůžete,“ povídám. „Máte prášky, budete užívat třikrát denně po jednom a tím se nedá mazat…,“ napomínám panímámu.

„Leda by tím zasejpala vnoučata,“ směje se starý železničář, co si u nás léčí žaludek na pokladnu a je odjakživa plný humoru.

„To jsem zvědavej, jestli ta pokladna umoří mě nebo já ji,“ směje se.

Sedí tu také panímáma, ne mladá, ne stará, na rukou má dítě. Pohoupává je, dítě je veselé a nepoznáte, kdo z nich je pacientem.

„I to tuhle naší Jarušce lezou zoubky, stoličky, a tak chceme, aby dostala nějaký posilující lék. My se o své děvčátko tuze bojíme. To víte, nejsme už zrovna mladí, a když nám je Pán Bůh po patnáctiletém manželství poslal, máme je jako oko v hlavě.“

„To je vidět,“ povídám šťastné mamince. „Dívenka je jako hříbek, oči jako jiskřičky.“

„A co umí kumštů! Ukaž, Jaruško, paničce, jak se vaří kašička?“

Roční Jaruška míchá ve své dlani nemotorně ukazováčkem a směje se na nás.

„Ukaž paničce, jak jdou hodinky.“

Malá ručička kmitá vpravo, vlevo a ukáže nám ještě, jak je veliká a kde je Pánbíček. Pak se napije mlíčka, co pečlivá maminka

128$

vzala s sebou, a pak už s Jaruškou není k vydržení. Hopsá, skáče a chce jen ven, ven! Však infadin už má, a tak spěchá do svého parádního kočárku…

„Oh, kdo to k nám kráčí po ránu?“ vítám novou pacientku, tenkou, hubenou osůbku, co sotva za sebou nohy vleče.

„I kdopak by to byl jinej než já, bába Kalfusová? Copak mě nepoznávají, svýho starýho pacienta?“ směje se čiperná žena, i když má nohu téměř bezvládnou.

„Já jsem v apatyce víc než doma. Vod tý doby, co mám tu nohu volšovou - vědí, po tý mrtvici - nic do mne není. A včera jsem byla úplně mrtvá, věřejí mi to, paní lékárníková. Byla u nás na návštěvě jedna známá paní, povídaly jsme si, a když odešla, hned mě to chytlo. Až museli pro doktora. Toť se ví, vzkřísili mě, ale až za dlouhou dobu. Jářku; pane dochtor, co to do mě vlezlo? Jaká je to divná nemoc?

„Asi vás uhranula ta paní, co jste s ní klevetila,“ povídal dochtor.

Ale já na to: „Pane dochtor, nevěřím na duchy. Řekněte mi honem, co mi je?“

A víte, co mi řekl! Moc prej pracuju, lítám, mám si dát klid a ležet. Jářku, pane dochtor, a kdo to za mě udělá? Kdo uvaří, vypere, dojde koze na chrást?“

„Ale huba jí jede,“ ozvali se na to železničáři. „Ta má daleko do hrobu…“

„I mlčte, dědkové. Toť se ví, že tam nepospíchám. Vy tam můžete bejt dřív než já.“

„Ale kdepak! Dámy mají přednost,“ dobírají si ji železničáři.

„A co si, paní Kalfusová, vlastně přeje?“ kazím pacientům zábavu.

I mám tady recept. Mám se mazat a tuhle mi zas mají dát nějaký tabuličky pro srdce. A když mají dámy přednost, paní magistra bude tak laskavá a udělá mi to nejdřív. Tu máte, dědkové,“ otočila se k železničářům zády. Dědkové něco zabrumlali o bábě hubaté-zubaté a já připravuju mazání i tabletky.

„Tak na copak to bude mazání, na nohy, anebo vás bolejí záda?“ ptám se, protože vím, že paní Kalfusová si ráda popovídá.

„Jako mazání? Abych jim po pravdě řekla, bolí mě celý tělo. Asi jsem se včera řádně praštila vo podlahu. - Ale starej říká:

129$

Hubu si namaž! Když ti tak jede - musíš mazat. Jářku, paní lékárníková, namíchali mi to dobrý?“

„Jistě. Budete spokojena.”

Tr tr trrrrr, bum, bum, bum! Trrrrr, bum, bum, bum, ozve se zvenčí.

„A jeminánku! Franta Šmejckej bubnuje. Tak copak to má dneska za novinu?”

Bába Kalfusová vyletěla ven, jako by ji nikdy noha nebyla bolela a jako by včera ani nebyla bývala mrtvá. A kluše až docela k Frantovi.

Na vědomost se dává…

Do pacientů jako když střelí. Ani noha nezůstala v lékárně. Pravda, ani noha, vždyť také paní magistra stojí před lékárnou a naslouchá.

…že od dnešního dne je v celém našem městečku nařízena přísná kontumace psů…

„A že tě husa nekopne,” na to bába Kalfusová. „Kdypak ty nám, Franto, taky něco kloudnýho zabubnuješ? Letím, div si nohy nepřerazím, a on tohle.“

Kalfusové se to nelíbí, ale zato dětem! Je jich kolem Franty Šmejckýho hezká skupina. Ale nejsou tu jen děti. Jsou tu také ti, kterých se to týká: Šmudlík, pejsek z fary, Bobík od Roštejnských a naše Lora.

Tr trr trr, bum, bum, bum - Franta Šmejckej jde novinu vybubnovat o ulici dále, hejno dětí a kdejaký pes za ním. Pacienti, bába Kalfusová i já se vracíme na svá místa. Pacienti se usmívají, bylo to milé vyrušení.

Odevzdávám paní Kalfusové léky a napomínám ji, aby se tolik nenamáhala.

„Opravdu si lehněte a uklidněte se. Nutně to potřebujete. Jděte rovnou domů,“ dodávám, neboť vidím před lékárnou vozíček, s kterým paní Kalfusová jezdí na pole.

„Rovnou půjdu domů, jen co chrást nalámu. Kdopak by to za mě udělal? Koza musí dostat svý! A potom rovnou domů - ale prát prádlo. Však už ho mám namočený.”

Babka odchází vesele, ale já ji přece ještě napomínám.

Železničáři nad ní mávnou rukou: „Kopřivu mráz nespálí.”

130$

Pacienti si povídají dále, ale já nemám kdy poslouchat. Dávám léky železničářům:

„Vy z té dráhy víte asi příhod. Až jednou budete mít po práci, musíte mi přijít povídat!“

„My? Kdepak,“ železničáři na to skoro smutně. „Co se u nás, Pepíku, může tak důležitýho stát. Služba od hodiny do hodiny, leda trochu řeči s pošťáky, když přijedou večer s károu k vlaku. Nebo tuhle když Pepík usne ve vagóně a kluci ho vodtáhnou. No ale počkejte, takhle Sádlo! A toho jim sem pošleme. Zeptají se ho, jak to bylo s tím voběšeným.

Ale neříkejte, že jsme jich navedli.“

„Ale kdepak! Ani našpitnu. Nezapomeňte.“

Železničáři odcházejí, a už je tu malý kluk:

„Dobré jitro.“

Beru od něho recept a zase nevidím a neslyším. Zase rozumím jen své latině. Miska se bělá hojivou mastí. To jak ji dobře míchám. A to je chvilka k hovoru. Povídám:

„To je mastička pro tebe?“

„Ne.“

„A pro kohopak tedy?“

„Pro tatínka.“

„A co mu je?“

„Má sraženou krev.“

„Z čeho?“

„Spadly mu dvě klády na nohu.“

„Chudák, tak leží.“

„Ne.“

„To by měl.“

„Však ležel. Ale teď už chodí. Jsem rád, že neumřel,“ zazubil se chlapec, popadl hotovou mastičku a byl ten tam.

Zatím už přede mnou stojí pan Kořínek, starý tesař, prý osmdesátiletý. Nosí černý kabátek a šůsky a bílý slaměný klobouček - kastrůlek. Stále jako by byl připraven na svatbu nebo na jiné posvátné události. Vodí vnoučky za ruku a i zde s nimi stojí.

„Tak zase náplast na záda?“ táži se pana Kořínka.

„Zase, zase. A něco proti kašli. Kuci, kuci! To mě to zas dusí,“

131$

směje se svým obvyklým způsobem. „A ňáký bombo tadyhle pro vnoučky.“

Vtom se otvírají dveře a vchází Maršálek, sedlák z blízkého Vestce, též již osmdesátiletý, s holí na rameni a s rancem na ní. Má sametové kalhoty, hnědý kabátek, placatou čepici na hlavě a tmavou košili s kaučukovým límečkem podobným kněžskému kolárku.

„A jeminánkote, koho tady vidím? Hleďte hleďte! Kořínek, kaprál Kořínek! „

Starci se radostně vítají, tisknou se vzájemně na prsa a pořád jen slyšíte:

Kaprál Kořínek! To je náš kaprál!

„A náš polní maršálek,“ poplácává Maršálka pan Kořínek.

„Kamaráde, kolik ti už vlastně je let?“

„Zrovna jako tobě, polní maršálku.“

„Kdepak jsou ty časy, když jsme spolu vojákovali, viď?“

„Ach jo. Nejhezčí to bylo v Boleslavi. Člověče, pamatuješ?“

„Jakpak bych nepamatoval?“

„A těch hezkejch holek! Všechny se za náma plašily. Věděly, že jsme bohatý. Vždyť jsme fasovali třicet krejcarů na tejden. A to byly ňáky peníze!“

„A co jsme se natancovali!“

„A jestlipak jste se pochlubil panímámě?“ povídám starému Maršálkovi.

„No, copak bych se vychloubal,“ ošívá se děda. „Tenkrát jí ještě nic do mne nebylo. Však ona mně taky božskou nekápla.“

„Eh jo, kamaráde,“ plácl Maršálek Kořínkovi na ramena. „Teď abychom se pomalu připravovali do tý slavný armády nebeský.“

Kořínek pokýval hlavou, zamrkal čipernýma očkama a zdálo se, že se mu do té nebeské armády ještě ani trochu nechce.

Povídají o starých zašlých časech, bojují, putují v duchu světem a já zatím mám kdy na svou latinu. Robím recept za receptem, a když už jsem hotova, i oba starci právě nad nepřítelem zvítězili. Dostali, co žádali, a dávali s Pánem Bohem.

Dědouškové omládli vzpomínkami, odcházejí a již naproti mně stojí chlapec a žádá:

„Paní, dejte mi prášek praseti.“

132$

My jsme tady na zvěroléky zvyklí. Léčíme se zvěrolékařem krávy, koně, voly, telátka, někdy i kozy, a bez zvěrolékaře husy, kachny, slepice, krůty, králíky a kdoví ještě jakou havěť, ke které se nevyplácí zvěrolékařská ordinace. A někdy ošetříme i ptáky nebeské, když náhodou spadnou před lékárnu a pochroumají si nožku nebo křidélko.

„A co je prasátku?” ptám se.

„Nic.“

„A tak na co prášek, člověče?”

„Do žrádla.”

Aha! Výživný prášek za čtyři padesát. Dohodli jsme se a obchod byl uzavřen.

Vstoupil venkovan. Osmahlý muž, veliký a upracovaný. Připadal mi jako starý ošlehaný pařez. Co ten asi v apatyce chce, takový zdravoun zdravý?

„Dají mi nějaký mazání proti loupání v kříži,” povídá.

Říkám si: Inu, nemoc si každého najde.

Nalévám mazání a venkovan mě napomíná:

„Helejou se, ať je to s paprikou a s kamfrem, nějakej terpentýn do toho nebo kalafunu - to vědí, na našince nějaká vobyčejná carapatka neplatí. Tak namíchají mi to jak se patří! Vonehdá jsem se namazal koňským fluidem, a všechno marný. Jestli na to nestačí desetikoruna, tak jim za to přijdu naštípat dříví.”

„A copak vy nemáte nemocenskou pokladnu?” namítám a bráním se korunkám jistě těžce vydělaným.

„Jakpak bych neměl? Ale copak mně to vod pokladny pomůže? Kdepak! Vždyť jim povídám, dají mi to jako pro bohatý a kalafunu do toho. Já si na zdraví doložím. A musí to bejt extra silný, když ani koňský fluid mi nepomohl.”

Marně tomu statnému muži vykládám, že naši doktoři píší dobré věci, byť to bylo i na pokladnu. Nic platno! Nedá si říci.

A tak mi nezbývá nic jiného než namíchat mazání, aby bylo silnější než koňský fluid a aby bylo s kafrem, paprikou a kdo ví s čím ještě, a hlavně aby to bylo za desetikorunu.

„A ještě ňákej ten aspirin, ať to loupání vypotím,” poroučí si občan pokladenský.

„Tři denně berte,” podávám mu tablety.

133$

„Osm denně je pro našince málo! Tak aby věděli. Zaplať Pán Bůh a s Pánem Bohem. „

Venkovan odchází a pacienti, kterých se zatím sešlo několik, se usmívají. Moc dobře se pobavili.

Jeden z nich povídá:

„Víte, kdo je to? Starý Soukal z naší vesnice. Je ve dvoře krmičem. To je vám chlap, hotové lamželezo.“

„Na mou věru, na to vypadá,“ povídám a pacienti souhlasí.

„Však co on toho spořádá! Jen jednou jedenkrát bych vám ho přál vidět, jak jí. Nemůže jíst pohromadě s chasou u stolu, kdepak! To by se nikdo nenajedl. Soukal jde k jídlu vždy, až jsou všichni hotovi. Nese si dřevěný škopíček - dostane svou porci a vleje ji do něho. Pak do toho smete všechno, co na stole po chase zbylo, z mís i z talířů, zkrátka všechno. Pak se do toho podívá a natočí na to vody, kolik uzná, popadne bochník chleba, lžíci a hajdy pod kůlnu. A tam se ve zdraví, klidu a spokojenosti nají…“

„Pán Bůh požehnej. Vždyť je jako Bumbrlíček. Ale taky jako lamželezo, co práce zastane!“

„Je jako pařez. To je div, že ho nějaké to loupání chytilo.“

„A je ženatý?“

„Kdepak? Copak by ho některá uživila? To on tak s tím dobytkem pohromadě si nejvíc rozumí. To víte, krmič…“

Myslím na Soukala, na jeho výraz a skoro zvířecí chuť k jídlu. Pacienti se nad ním pozastavují. Já ne. Vím, co je láska zvířete k člověku. Mnohdy nahradí, co svět zapomněl dát. Soukal u svých kraviček může být šťasten…

Nová práce přichází a pacienti se mění.

Teď přichází starý Pekárek. Bručavý děda z chudobince. Upravuje zahrádky, zakládá komposty, sází zeleninu, okopává stromky a pilně chodí do kostela.

„Prosím jich, dají mi fialku.“

„Fi - al - ku?“ divím se tuze. „A na co?“

„To vědí, že do kafe si ji dávat nebudu.“

„Myslíte snad fialkový kořínek pro děti, ne? To máte vnoučka?“

„Ty má panenko sedmibolestná! Voni mě nerozumějí. Já chci fialku na vonění!“

134$

„Tak si, milej dědo, počkejte do jara a natrhejte si jich na Chotuci, kolik chcete… „

„Nezlobějí mě. Všichni páni lékárníci mi ji prodávali a mají ji tamhle ve flaštičce,“ ukazuje děda k místu, kde se naň smějí různé éterické oleje.

„Snad nechcete opravdovou voňavku?“ divím se, div nesprásknu ruce nad hlavou.

„To taky jo! Bude neděle a chci jít do chrámu Páně. Tak se musím trochu navonět. Copak mi myslejí, že po těch kompostech tak honem vyčichnu?“

No to už byla jiná řeč. Porozuměla jsem, jako ti mí předchůdci. Děda dostal, co si přál. Byl spokojen a jen si ještě koupil flastr na záda.

Den plyne jako voda a je poledne, čas k obědu a k odpočinku. Přepínám zvonek na patro, aby si pacienti mohli na mne zazvonit i v době polední.

Nedají na sebe dlouho čekat, a tož si musím s jídlem pospíšit. Když mi přece jen chvilka zbude, jdu na zahrádku.

Tam opravdu okřeji. Všechno mi letí vstříc: hejno ochočených krůtiček, dvě perličky, husa a holokrká slepička. Usedají vedle mne do lehátka nebo na klín, na ramena, štěbetají a dají se chovat i hladit. Přiběhne pejsek a kočička, a to už jsme všichni, celá farma, pohromadě. Jen kachny kampelky tu nejsou. Prosily, abych jim otevřela vrátka, že se proběhnou po náměstí, že snad jim pan starosta pro tu chvilku hlavu neutrhne. No tak jsem je pustila. Ale už by tu měly být! Od rána jsou venku.

Má zvířátka, to jsou mí přátelé, mí věrní, má potěcha a rozptýlení.

Zvonek zvoní. Nastává odpolední expedice. Okřátá spěchám do lékárny.

Vchází statečný myslivec. Chlapec statný, opálený, samý humor. Přinesl recept pro jednu paní a povídal:

„Jak to bude olejnatý, tak si to nechám a budu si tím mazat boty.“

Dostal mazání a pořád se kroutil, že ho bolí žaludek a v krku. To má jistě chuť na něco dobrého. Tak dostal na cukr hořké kapky a potom anginolky a pěknou otázku nádavkem:

135$

„Tak co, bojíte se ještě opia?“

„Nezlobte mě,” durdí se myslivec, vzpomínaje, jak se bál kdysi užívat lékařem předepsané kapky s opiem.

„Ale oučinkovaly,“ povídal. „Však jsem tuhle železničářům povídal, že umrlčí lebka na láhvičce je lepší než jejich červená lucerna,“ obrátil se k židličkám, kde zase usedli pacienti od vlaku.

Motocykl hučí, to nás opouští myslivec.

Teď přichází veselý dědeček. Má vlající bílé vlasy, šosatý kabát a rozhání se holí.

Kupuje na recept digitalis. Vždy se mu obdivuji. Tak nemocné srdce má a tak je veselý!

„A to mám bručet?“ povídá. „Veselá mysl mě drží už sedmdesát tři roky. Kdy mi už doktoři prorokovali smrt! A jsem tu podnes. Jen nebručet na svět - kamarádi,” povídá pacientům. „A brát všechno s veselou myslí!”

Odchází a pacienti si mne dobírají, neprodávám-li v lékárně také veselou mysl?

„Jářku, to rozdáváme. Támhle stařeček nám ji nosí, má jí plnou nůši. Musíme to dělat jako on.”

Pracuji pilně až do večera.

Konečně je po expedici. Chvilka klidu. Ztaxuji recepty! říkám si. Ale sotva usednu, jakési šoupání bosých nožek na prahu mě vyruší. Kdopak to je? Otočím hlavu. Pro pána krále! Naše kampelky! Dvě tety kachny, Lídy - Lídy!

„Copak chcete?” honím je ven.

„Kvá - kvá - kvá!” křičí mi obě do obličeje. „Kvá - kvá kvá!”

Aha, už vím. Přišly mi říci, abych jim otevřela vrata do dvorka. Už se vylítaly dost. Nevšimla jsem si jejich volání před lékárnou, tož si pro mne došly otevřenými dveřmi až dovnitř.

Jak jdou kachny domů, to už je podvečer.

V tu dobu přicházejí naši lékaři. Tu pro injekci, tu na kousek řeči.

A pak už zavírám lékárnu. Dělám bilanci celého dne. Dobře-li jsem pracovala? A co mi jinak dal den nového? A pak teprve přijdou na řadu čísla. Ještě nemám ani spočítáno, už zvoní zvoneček.

136$

Aha, pacient. Jdu rychle otevřít. A hle: Pan Sádlo!

„Milostivá, prý jste si mě pozvala na besídku. Co já, ubohej Sádlo, bych vám mohl vyprávět? Vždyť se na té dráze nic, docela nic neděje. Den jako den, všechno stejný. Nějaká ta ztráta, to se vohlásí a je to. Jindy zase malej ouraz, ale to málokdy. Jen večer, když přijdou listonoši, to je veselejší..

„No bodejť, to já vím, jen pojďte dál. To si zahrajete v dymokurské lokálce karty, viďte?“

Pan Sádlo se krapet začervenal a povídal:

„To jen ti, co už mají padla. Já? Kdepak!“

„No počkejte. Tak mi aspoň povíte, jak to bylo s tím oběšeným… „

Tu pan Sádlo div nepadl nazpátek.

„Voni už taky ten drb nekřesťanskej vědí?“

„Tak honem, jak to bylo?“

„No, když to vědí…“

„Vím jen trochu, tak honem povídejte, ať to vím celé.“

Co má pan Sádlo dělat? Usedá, utírá si pot s čela a začíná:

„Ale voběsil se ňákej pán v domě blízko nádraží. Stalo se to v patře. Nesli ho s rakví dolů a ne a ne ho po schodech pronést. Byl jsem právě na nádraží, a tak mě volali na pomoc.

Tak co teď?

Jářku, nedá se nic dělat. Voběšenej musí nejdřív z rakve ven. Rakev postavit a hotovo! Ale to vědí. Nikdo nechtěl voběšenýho zvednout. Jářku, Sádlo, starej železničáři, dělej, co umíš. Tak jsem toho nebožtíka vzal, zvedl, na zádech ho snesl dolů a pod schody ho zas do rakve pěkně uložil. Tak to je celý. Ale lidi nadělali, že jsem ho nesl na zádech až na náměstí, kluci že mi zatím s rakví utekli…

Jo, samaritánský kousek… Ale co se zatím seběhlo doma!

Mojí manželce to ňáký ženský honem vytrandaly, a než jsem přišel domů, už to věděla.

Jen jsem otevřel dveře, už na mě křičela:

„Nesahej na mě, jdi pryč! Já se tě bóóójím.“

Celej tejden to trvalo a pořád jsem se musel dezinficírovat. To měla apatyka kšefty,“ smál se pan Sádlo. A pak už jen spěchal, aby mu to neujelo.

137$

Je večer. Usedám ve svém pokoji. Spokojena po práci, s blahou myšlenkou, že jsem snad dobře celý den plnila svou povinnost, vůli Boží. Píši objednávky a soukromou poštu.

A poslední výkon: Klusat k večernímu vlaku s poštou.

Tak kdepak jsou pošťáci? Hle, dymokurská lokálka!

„Trumf! Flek! Reflek! - Ultimo! Sádlo nekibicuj!“

„Aha, je tu! Pošťáčkové, nebyli byste tak hodní a nedali byste mi do vlaku poštu? Máte náhodou někdo známku? A nezmeškal pan Sádlo vlak?“

Vlak sice zmeškal, ale známku měli. Vyřízeno!

Spěchám domů. Už mě, věru, nohy bolí. Před lékárnou stojí kolo.

„Stůně mi děťátko,“ pláče mladá maminka. „Má velké horečky. Uděláte mi medicínku?“

V té chvíli jsem zapomněla, že mě mají bolet nohy.

Je noc. - Měsíček pluje po obloze a já mu povídám, aby tam daleko, v Praze, pozdravoval mou maminku. Leží na hřbitově Na Lišce.

S myšlenkou na ni usínám. Zdá se mi o ní. Jdeme spolu do kostela ve Štítné. Zvony zvoní, je neděle! Bim bam! Drr! Bim bam. Dr, dr, drr, a pořád jen dr, dr, drr!

Procitám. Podívám se na hodiny. Je půlnoc.

Drr, drr, drrr!

Bože, noční služba! Někdo zvoní.

Rychle plášť, bačkory. Kroky skoky dolů - do lékárny.

Otvírám.

„Á, to je paní asistentka? Tak copak je nového?“

„Honem! Honem! Dejte mi chinin - pro mladou rodičku. Je jí těžko.“

Podává mi recept, netrpělivě přešlapuje a pořád jen: honem, honem…

Nový život se hlásí na svět. Nutno si pospíšit. Má dobrá maminka, které je má duše plna, chvilinku počká. Štítná taky. Teď zase jen latina.

138$

« Jaro na Chotuci »

Přijde jaro přijde, bude zase máj…

Pohlédnu-li z okna do zámeckého parku či z druhého okna na aleje stromů, louky a pole zelená i černá - je mi do zpěvu. Všude už to dýchá jarem. Jaro voní v páře, kterou vydychuje země, jaro se chvěje v prvních lístečcích křovin a stromů, jaro září z jasné zeleně travičky. Ale jaro se projevuje už i v člověku! Jsme všichni veselejší. I ta stará babička, která sedí na lavičce před chudobincem, usmívá se na ten boží svět, jak usmívá se i starý morous Pekárek. Jak by se neusmíval! Uvil na kříž před chudobincem z prvních sedmikrásek první věneček. Přinesl poctu Ukřižovanému před svým obydlím a v neděli okrášlí kdejakou kapličku a kdejaký kříž v poli. Půjde na kvítka na Chotuc. Bože, tam je květů, jako by nejkrásnější koberec pod stromy prostřel.

Je sice na jaře všude pěkně, ale zde v Polabí je jaksi zvlášť krásně. Nezastřený výhled do široširých rovin dovolí kochat se krásou čerstvě rozvitého stromoví i krásou obdělaných polí, v nichž se s velkou rozmanitostí střídá svěží zeleň vzrostlých ozimů se sytou černí připravených lánů, čekajících na řepné sémě.

Je to krásné, vzdychneme dojati, ale to nejkrásnější jsme přece ještě neviděli. To nejkrásnější jaro je na Chotuci.

139$

Chotuc! Náš jediný a jedinečný vrch, naše pýcha. Obrostlý klokočem i jiným listnatým stromovím, poset nepřeberným bohatstvím květnaté nádhery.

Krásné jaro počíná u nás již dole v bažantnici, u nohou Chotuce. Bažantnice je listnatý háj s rozložitými buky, duby a habry, ale hlavně s věkovitými lipami, jež tu tvoří nádherné stromořadí. I břízy se tu chvějí, vroubíce to zelené království. Slunéčko září a proniká větvemi až do klína háje. Volá na květinky: Vstávejte, jaro už je tu.

I zvedají se bílé hlavičky poupátek, usmívají se a odpovídají: Však už jsme se probudily.

A slunéčko bystřeji nahlédne pod koruny stromů a podiví se: Jeminánku, to je poupátek! Ale trochu se krčí, je jim chladno. Zahřeju je.

A slunéčko hřeje a hřeje a poupátka blaženě oddychují. Najednou rozhodí ručkama a už se lupínky rozpuknou, současně jako na povel, v celém háji. Zázrak, hotový zázrak v bažantnici. Celá její plocha je najednou zalita oslnivou bělostnou zátopou. Tyhle sasanky! Ty to dovedou. Staré lípy nad nimi shovívavě kývají hlavami jako rozšafné babičky nad vnoučaty. Znají už ten jejich každoroční jarní trik a těší se naň.

Lidská noha jde tiše věkovitou lipovou alejí, kráčí opatrně, aby nerušila posvátný zázrak v háji. A duše lidská dychtivě vnímá jeho tajemství.

Cestičkou vlevo vycházíme z háje. Jdeme alejí ovocných stromů, spojujících bažantnici s Chotucí. Cesta je zarostlá travou, jdeme jako po měkkém koberci. Vcházíme na Chotuc:

{Modrají se pomněnečky,

zelená se klokočí, klokočí,

kdo se s tebou, má panenko,

kdo se s tebou zatočí?}

No, na Chotuci se s vámi zatočí celý svět. Hlava jde kolem. Fialky, petrklíče, sasanky bílé i žluté, křivatce a celé plochy modrých podléšek. A v květu plno pomněnek. Vše kvete a hýří barvami.

140$

Jdete pohádkou…

Nad tou kvetoucí krásou rozpínají své koruny duby, buky, jírovce, jasany, habry, a mezi nimi ty keře malé i velké i skoro stromové: To jsou naše vzácné klokoče, z jejichž vyzrálých tvrdých červenohnědých plodů mívaly naše babičky růžence.

Jaro na Chotuci! Stále stejné od věků po věky. Od časů, kdy býval tento vrch pohanským božištěm a pohřebištěm, přes dobu, kdy zde stával farní chrám Páně. Dnes je z celé té slávy Chotuce jen kaple mrtvých uprostřed hřbitova. Ale jaro na Chotuci zůstává věčně stejné. Jásavé, úchvatné, slavné…

Došli jsme jarní přírodou až k hřbitovní bráně. Moje návštěva, sestry Gabra, Ludva a bratr Jan, museli vidět především jaro na Chotuci. Gabru zaujal velice klokoč. Tož když je to tak vzácná dřevina, přijede si na podzim nasbírat klokočových zrnek, dá si je spojit stříbrnými články a bude mít originální náhrdelník, náramek i náušnice.

„Nech marnivosti, dívej se na kapli mrtvých,” povídám sestře, která by se nejraději hřbitovu vyhnula.

Je to vlastně kostelíček zasvěcený Svaté Trojici. Byl postaven v sedmnáctém století, ale na jeho místě stávala kaple již ve třináctém věku. A ze třináctého století je tu krásný starobylý zvon. Na oltáři je obraz malovaný nadaným křineckým občanem Truksou.

Bratr Jan i sestra Ludva si prohlížejí naši pamětihodnost se zájmem. Gabru jsme ztratili.

Zastavili jsme se u rovu lékárníka Stiftera, zasloužilého občana křineckého, a poklonili jsme se jeho památce.

„Lidi, pojďte ven, tady je krásně,“ volá na nás odkudsi Gabra.

Nedáme se pobízet a jdeme travnatou cestou kolem temene hory.

„Můžeme obejít celý vrch,“ vysvětluji návštěvě. „Uvidíme celý kraj dokola, od Poděbrad a Nymburka přes loučenské lesy až k horám.“

Sestrám se výhled líbí, ale bratr, zemědělský inženýr, se dívá praktickým okem:

„Takový krásný jižní svah. Vinná réva by se tu dařila! A cožpak meruňky, broskve.”

141$

„Také tu bývala réva,“ vysvětluji, „a později i chmelnice, když byl při křineckém zámku pivovar. Nyní na jižní svah nastoupila třešňovka.“

Je teploučko a travnatá stráň se modrá rozvitými podléšťkami.

„Je zde osmašedesát druhů léčivých bylin, „ poznamenávám.

„Jak to víš?“ nedůvěřují sestry.

„Ze zápisků lékárníka Stiftera!“

„A taky na ně chodíváš?” táže se Gabra.

„Taky. Ale teď nejraději sbírám řebříček.“

„Co léčí řebříček?“ ptá se bratr.

„Léčí rozličné nemoci, ale já jej trhám krůtičkám.“

Sestry vykulily oči: „Krůtičkám?“

„Ano! Žerou jej tuze rády.“

Naši nade mnou kroutili hlavami. Málinka! Chodí na řebříček. Krmí krůtičky na zabití.

„Vždycky jsi měla nejradši kočky, protože se nemusily jíst.“

„Jak se jmenuje tamhleta krásně položená vesnička?“ přerušuje nás bratr.

„To je Jeseník,“ vysvětluji. „Odtamtud mám dvě husy. Už jsme je dvakrát podškubali.“

„A už ničím jiným Jeseník nevyniká?“

„I ano! Rádi se tam o posvícení perou. Ale to by se muselo vidět, to se nedá povídat. Tam míval křinecký doktor vždycky moc co dělat. A potom Jeseničané chodívali dlouho do lékárny. To prý bývalo receptů!“

„Hm, hm,“ usmívá se bratr. „A co ta další osada?“

„To je Oskořínek. Považte si, lidičky. Tam jsem objevila naše příbuzné z babiččiny strany. Srdce si u nás spravují na pokladnu. Jsou od dráhy. Ti vám mají krásnou kozu. Má nízké nohy a širokou hubu, vypadá, jako by se stále usmívala. A jak má rozumné oči. Jen mluvit! To je vám, lidi, koza! Musíte se na ni podívat.“

Přecházíme na severní stranu.

„To je Bošín. Odtamtud nám nosí jedna panímáma, která má plicní katar, kozí mléko pro děti. A dále jsou Sovenice. Tam bydlí selka, která nám dala slepičku, které říkáme Knytlinka. Dali jsme Knytlovům za ni koťata. Také se tam musíte podívat. Dále vidíte Pojedy, odtud mívám tvaroh na koláče.“

142$

„A co další osada?“

„To jsou Žitovlice. Tam bydlí jedna babička, co má nervózu. Přinesla mi dva krásné králíčky. Jeden je bílý a druhý šedý. Mají vlídné oči a my říkáme, že jsou jako ta babička.“

„Hm, hm, to jsou opravdu historické znamenitosti těchto vesniček,“ směje se bratr. „A což vůbec žádnou zvláštnost tu nemáte?“

„Zvláštnost? Tamhle v Pojedech je jeden starý policajt. Má záduchu. Vypadá jako Rychnovský z Raupachovy hry Mlynář a jeho dítě. A jak je mazaný! Onehdy byl v Křinci a viděl stát uprostřed ulice hlouček starých žen. Toť se ví, mlely živé i mrtvé a mohlo je něco zajet. To tedy policajt neviděl rád. Povídal: Nejhloupější báby jsou asi v Křinci. Klevetí a klábosí uprostřed jízdní dráhy. Uvidíte, jak je vyexpedýruju.

Tetky! spustil na ně. Tady stojíte a nevíte, že u starý radnice na náměstí vystavuje pan Háza kilovou blechu v kleci. Koupil ji pro obec do akvária na radnici. A to nevíte, že jí tam řezník Michálek nosí v putýnce krev? He?

Báby na to: Jo? To abychom tam letěly!

Jen leťte! A jestli nevěříte, zeptejte se trafikanta Diblíčka. Ten vám to dotvrdí.

Báby klusaly rovnou k trafice na náměstí. Pan Diblíček žádný žert nezkazí a povídá sousedkám:

Kilová blecha, toť se ví, to je zvláštnost dost velká. A tý krve co spotřebuje. Na putýnky! Ale už ji neuvidíte. Už ji odnesli do obecního akvária. Ale co je taková mrcha proti mýmu okovanýmu králíkovi? Nic, holé nic. Jen si představte ten rámus, když takový okovaný králík zadupe. Chcete ho vidět? Mám ho doma. Okovaný králík! Jediný na světě!

Báby už letí. Diblíčková o ničem neví, ale už je tu pan Diblíček. Tuze se diví, že mezi králíky chybí právě ten okovaný:

A že oni si ho páni už taky odnesli do akvária! No, nedá se nic dělat… „

Bratr už zase zapíchl oči do země:

„Ejhle, pampeliška obecná! Smetanka. Taraxacum offícinalis. Už pučí.“

„Pampelišky dáváme králíkům,“ poznamenávám. „Mlíčí tuze rádi. Také je sekáme housátkům do míchání.“

143$

„Tamhle se to krásně zelená,“ chválí sestry svěží travičku.

„Právě tu mez chci najmout. Víte, králíci moc spotřebují. Tak abych měla něco svého.”

„Abyste nemuseli chodit na cizí, jak se říká na dědečkovo, vid?“

„Nemáte ponětí, kolik toho zvířectvo sní,“ poučují sestry. „Než se například vykrmí husák! Ale podívejte se, jak je ten náš už pěkný. „

Zatímco bratr prohlíží kdejaký kvítek, sestry se kochají výhledem do kraje.

„Chrást žerou hrozně rády kozy,“ dodávám. „Možná, že si kozičku také pořídíme a budeme mít svoje mlíčko..

Moji sourozenci na to neříkají nic. Ba ani už nevrtí hlavami. Vidí, že praktická stránka venkova přemohla docela jejich sestru Málinku. Ať jde, kam chce, ať vidí, co chce, sleduje praktickou stránku všeho, praktický význam a užitek. Meze se najmou pro králíky, chrást je dobrý pro kozy, pampelišky pro housátka, řebříček pro krůty…

Jsme již v rovině pod Chotuci a blížíme se ke Kostýlku a ke kapličce svatého Václava. Bratr chce jít ještě na Kuncberk.

Nesouhlasím:

„Podívejte se, jak se mračí. Zmokla by mi krůťata. Musíme domů. Na Kuncberk přijeďte, až pokvetou šeříky. To uvidíte krásu!”

„Konečně!“ vydechl se zadostiučiněním bratr. „Přece v ní zůstalo kousek porozumění pro kouzlo přírody.”

„Kde kvetou šeříky, je dobře mít také včely. Na Kuncberku jich mají patnáct úlů. To je medu potom, lidi…”

Bratr zmlkl.

„K obědu je husa,” pobízím.

A tak jsme přišli domů včas, právě před deštěm a právě k obědu.

Usadila jsem své hosty v jídelně. Chuť měli znamenitou. Jedli, pili a Gabra stále zaváděla řeč na mé hospodaření a každou chvíli nade mnou vrtěla hlavou. Má vysvětlení ji jaksi neuspokojila.

„Myslím, že jsi se velice změnila,” prohlásila nakonec.

„Tak prosím, berte si, tady je ten husáček,” pobízím hosty.

Všichni si berou, pochvalují výkrm a dobré upravení.

144$

„Ale ale, Malinko, copak že ty sis vzala také husu?“ zapíchla do mne své bystré oči Gabra, která si vůči mně odjakživa nejvíce dovolovala. Však jsme byly odmalička pořád spolu, jedna myšlenka, jedno srdce, ale taky jedna pranice. „A co sis přinesla na pánvičce?”

„A jejej! Bramborák! Modrý Tonda - kucmoch - kocour – herodescmunda - chlupatý pes,“ vypočítává bratr všechna možná názviska pro můj pokrm.

„Ano, bramboráček,” přizvukuji. „Lepší než všechny pečínky světa, nad husičky, nad slepičky, nad krůty. Voní, chroupe, chutná, dělá laskominy. Je slaný, mastný, pepřený. Je růžový, je červený, je jako pečínka, je jako míšeňské jablíčko, je jako dort…“

„Prosím tě,” povídá zklamaně Gabra. „A což ty nejíš husu?”

„Až se najíte, vysvětlím vám to…”

Všichni jedli, jako když paličkami tluče. Nevím, zda jim tak husáček chutnal, či zda je tak pobízela zvědavost. Po obědě jsem zavedla sourozence na dvorek a tam jsem jim ukázala své hospodářství.

„Husičky, krůtičky, slepičky, králíčci - to jsou mí přátelé. Lékárnická služba je namáhavá. Na malém městečku je jedna lékárna, máme službu ve dne v noci, ve všední den i ve svatek, i v neděli. Jsme v permanenci. A víte, kde já trávím nejspokojenější volné chvilky? U přátel ze dvorečka. Jejich důvěřivost a příchylnost uklidní nervy spíš než lidská zlomyslnost, pomlouvačnost, závist a nevraživost. Kolikrát si myslím, že Bůh stvořil také proto němou tvář, aby si člověk chvilku oddechl od člověka.

A hleďte, co živé mám ráda, co opatruji a co má zase rádo i mne, co mi důvěřuje, to bych měla zabít a sníst? Svým drahým to dopřeju, vždyť vím, že to jinak nejde, - ale sama nemohu. Cítila bych, že jsem své přátele zradila…“

„A nač tedy najímáš meze, trháš řebříček, a vůbec k čemu těch živočichů tolik držíš?” vyčítavě káže Gabra.

„Už si je nechám po párečku na památku. Láskou jim oplatím za ukrutnosti, které lidi na nich páší.”

„A ten slepičí chudobinec si také necháváš na památku?” spráskla ruce Gabra nad mými starými slepicemi.

145$

Procházela se tu holokrčka, slípky černá a bílá, dvě žluté a jeden kohoutek.

„Také si je nechám na památku. A mám tady i výměnek!” Vedla jsem Gabru do králíkárny. Tam na zemi si hověla dobrá máma Knytlinka.

„Je moc stará. Chromá na obě nohy. Dávám jí piperazin a mast s metyliem salicylikem. Doufám, že jí pomůžeme.“

„A když ne?“ táže se Gabra.

„Pak tu bude mít u nás výměnek nadosmrti.“

„Takový luxus,“ vyčítá Gabra. „Taková škoda! Krmit zbůhdarma slepici, která jen sedí, heká a nenese vajíčka.“

„Podívej, Gabro, žádná škoda. Každá paní má nějakou radost na světě, nějaký luxus nebo zábavu, kožich, koberec. A já nemám ani to ani ono. Nedychtím po ničem takovém. Ale dopřeju život staré churavé slepičce. To je můj perský koberec, můj kožich, můj přepych, má radost.“

Slepička jako by rozuměla.

Však já se uzdravím, paničko, a co ještě nanesu vajíček! Ó jé! Kokoko…

„A tady jsou králíčci, vidíš, Gabro? To je ten bílý a ten šedý od babičky z Pojed.“

„Také k chovu?“

„Jenom k chovu. U mne již nikdy nic na pekáč.“

„Ještě že jsme zachytili toho husáka,“ ulevila si Gabra. „Ale, holka drahá, na ten rozkvetlý šeřík se už asi nepřijedeme podívat - to víš - my nejsme vegetariáni.”

„A co sesterská láska?“ namítám vyčítavě.

„Máš pravdu!“ zasmála se Gabra. „Ale ze sesterské lásky musíš přijet zase ty k nám!“

146$

«« 2. díl »»

« Na lavičce před lékárnou »

Křinec. Tiché městečko pod klokočovým vrchem, klidné, pokojné, vyrovnané. Co chaloupka, to hospodářské stavení, pantáta, panímáma, děd, babička, batolící se vnoučata a kolem toho všeho houf slepic, husí a housátek, v chlévě čisté kravky a ve stáji pár koní. Co dům, to malé království samo pro sebe, boží klid, prostota a hlavně ten pokojný život hospodáře, který tu od kolébky až k poslednímu dnu žije v bázni Boží, v práci a skromnosti, jako tu žili jeho otec, děd, praděd a jako tu budou žít i jeho děti a vnuci.

Nedej Bože, aby se nám městečko změnilo. Nechť neustane věčný, přirozený koloběh mezi staveními a poli i lukami, to věčné spojem člověka s přírodou, které uchovává život neporušený, se všemi jeho zvyklostmi, jak je přinášejí roční doby.

Právě v tomto klidném, pokojném prostředí vyrůstají postavy tak upřímné, milé a rázovité, prostičké a dobré, že pero spisovatelovo i tužka malířova s nadšením a láskou chce je zachytit. Co milých, oblažujících obrázků se nám přímo podává! Jen usedněme chvilku na lavičku před lékárnou a pozorujme.

„Pámbu dobrýtro! Jakpak se vyspali? To máme pěkný den!“

Pantáta jede s párem koní a vozem a za ním cupitají drobné

147$

postavičky žen s hráběmi. Chvátá i stařenka s nůšej. Za sebou táhne kozu na provázku. Doma by koza tesknotou mečela - ať se tedy také drobet napase. A za nimi děvčátko s housaty.

Mělo by být s nimi doma na zahradě, ale bez babičky by se mu stýskalo. Housata se rozbíhají, a to je nějaká práce udržet tu chasu pohromadě…

Obrázky se nám kmitají jeden za druhým. Na kole přejede mimo i pan farář. Spěchá vyučovat do sousední vesnice. Pan řídící jde na ryby, udice to prozrazuje. Zastaví se u lékárny, a jak sahá do kapsy, víme, že rané hrušky ve školní zahradě už dozrávají.

Přichází křinecký rodák a znamenitý historik pan rada Vonka. Tak pojďte, pane rado, pojďte, rádi bychom slyšeli něco o staré slávě našeho městečka. Však se dovedete rozpovídat o svém rodišti s láskou a věrně doložíte i letopočty.

Ale kdopak nás to přichází vyrušit z historické besídky? Starý žebrák o berlích. Usedá s dovolením na lavičku. Nevadí, podíváme-li se mu do jeho mošničky. Taková žebrácká mošna bude jistě zajímavá.

A ještě někdo! Kde se vzal, tu se vzal, salutuje nám zelený mužík a je hned plný hovoru. Všecko ví, všecko zná, všecko sám spořádá. Bez paragrafů. Mluvíme s božím advokátem na zemi.

V pozadí stojí jeho druh Soukal. Přešlapuje, tolik rád by se zeptal na Marjánku Homolkovou.

Bude dobře, projdeme-li se trochu. Půjdeme cestou k blízkému Bošínu a popovídáme si o Berušce - Evičce z rodiny Karafiátových Broučků.

Zastavíme starého cestáře Dudka v práci na silnici a necháme si vyprávět o jeho velkém štěstí ve staré chalupě s devíti dětmi.

Pak si povíme, jak to dopadlo, když zavítal návštěvou do Křince rektor konzervatoře, jak byl uvítán křineckými šumaři v čele s Pavlem Antošem, kapelníkem, bubeníkem a veselou kopou.

Hle tu běží ustrašená stařenka.

„Bože nebeskej, vnučce se udělalo u doktorky nanic. Pro umučenou hodinu, aby se to tak narodilo v ordinaci! Utíkám pro auto.“

U kostela nastává ruch. Pod lipami se řaď průvod. Zvony vyzvánějí. Po městečku zvědavé hlavy vykukují z vrat. Hudba$

spouští smuteční pochod. To starého dědu Pekárka důstojně vyprovázejí k jeho poslednímu odpočinku na klokočový vrch.

Hudba dozněla, zvědavé hlavy se stáhly do světniček. Je ticho, jsme zadumáni. Bude se nám všem po spravedlivém dědovi stýskat.

Za hodnou chvíli je slyšet znovu hudba. Andulko šafářová… Nejmilejší píseň Pekárkova. Křinečtí muzikanti mu ji naposledy vyhrávají, jak jdou z pohřbu. Nechť jí, chudák, naposledy hodně užije!

A hleďme, ministranti! Truchlící pozůstalí jim dali dobré spropitné, aby městečko vidělo, že měli starého tátu Pekárka rádi. A ministranti nadskakují v komžích a s křížkem středem náměstí a ulizují z kornoutů zmrzlinu, nedbajíce důstojnosti svého úřadu.

Ovšem, život se pohřbem jedince nezastaví. Svět jde dál. Co okamžik, to událost, někdy závažná, jindy nepatrná, ale vždycky schopná pohnout naším srdcem. Musíme ji umět spatřit a pozorovat - a pak i prostá lavička před lékárnou se stává kouzelnou pozorovatelnou.

149$

« Povídka ze silnice »

Povím vám, kterak mi vyrostla povídka na silnici.

Je krásné odpoledne a já jdu na procházku. Já a můj pes. Každý máme své myšlenky. Já na Nymburáky, on na jaro. Skáče, štěká, pobíhá sem tam, travičku kouše, nu, vítá jaro.

Jen já se tuze mračím. Jak bych se nemračila, když mě ti Nymburáci tak rozhněvali?

Taková maličkost to byla - a přece to člověka mrzí. Jdu na úřad a rovnou k tomu pánovi, který tak pilně přes brýle do knihy hledí. Stojím o něho, pokašlávám, přešlapuju a on pořád nic. Teprve za dobrou chvíli usykl na mě, aniž zvedl hlavu:

„Co chcete?“

„Prosím pěkně - chci to a to,“ povídám a mile se usmívám.

„Není můj obor!“

„Ještě chvíli stojím, přešlapuji, ale ten pán mě už zase nevidí, až sama poznávám, že mám své štěstí hledat jinde.

Tak jsem je hledala.

„Co chcete?“ zní jako předtím.

„To a to.“

„Nemáte s sebou příslušné doklady, má úcta!“

„Ale, pane, já jsem zdaleka, poraďte mi, prosím.“

150$

„Žádné rady, žádné vády! Jsme hotovi. Má úcta!“

„Buďte přece vlídnější, pane.“

„Prosím, mluvte jen úředně, jen úředně! Nelíbím-li se vám, můžete si ne mne podat úřední cestou stížnost. Má úcta. Další…“

A tak se mi to už celý týden točilo v hlavě. Tož takoví byli na mě Nymburáci. Takové krásné, čisté město, výstavné, s krásným parkem u Labe, náměstí s loubím, celé takové památné a milé, a teď tohleto. No co by se člověk zlobil? Ale jak půjdu na Chotuc, na náš klokočový vrch, schválně se budu dívat na opačnou stranu - jen ne na Nymburk!

„Pámbu dobrý vodpoledne, paní lékárníková. Kampak, kampak? A že se tak mračejí, když je tak krásně? To nejde dohromady.“

„Á, dobré odpoledne,“ usměji se na pantátu u silnice, který drží v ruce lopatu, má na sobě pracovní záplatované šaty, u nohou zabodnuté číslo o dvou nožkách a na hlavě placatou čepici s nápisem: Okresní cestář.

„Dobrý den, pane cestáři, jakpak se vám vede?“

„I Bože, jakpak by se mi mohlo dařit jinak než dobře? Spokojenej, najedenej, vo práci postaráno i vo penzi, to se mi to směje na ten boží svět,“ zastavuje se starý cestář v práci, opře se o lopatu a směje se na mně.

Podivuji se. V potu tváře chléb svůj dobývá, škarpy čistí, bláto seškrabuje, ruce má jeden mozol, osmahlou tvář a šaty - nu zdálo se mi, že má dvoje, ale zatím to byly jedny, sešité, po kolena kostkované a od kolen jednobarevné.

„Moc po mně nekoukají,“ ošívá se cestář. „To vědí, tyhlety moje ruce, ty by mohly povídat!“ ukazuje mi své dlaně, že tvrdších jsem neviděla. „Jestliže jich zajímá osud starýho cestáře, věnujou mi chvilinku, můžou se něco dozvědět.“

Jak by mne nezajímal cestářův osud?

„Zle mi bývalo, paničko, tuze zle, než jsem se z dluhu dostal. Zato teď jsem svým pánem. Ale jak vidím, musím začít od začátku. Dvě stě korun měsíčně jsem měl, když jsem se oženil. A jak přibývalo let, i platu přibývalo. Měl jsem tři sta, potom pět set měsíčně, a to už jsme s manželkou říkali:

„Takovýho platu! To abychom si začali šetřit na domeček.“

Ale to víte, šetřte z pěti set, když je ve světnici taky pět dětí.

151$

Ale moje manželka je náramná hospodyně. Náramná! Ta to dovede. Pěstovala prasátka - jedno pro nás, jedno na prodej - kozu si chovala, na pole chodila, zkrátka o živobytí se starala ona a já ukládal. Věřejí, drahá paní, že ani to tak dlouho netrvalo a měli jsme na domeček? Třináct tisíc jsem měl, a to je přece kapitál! Jářku, matko, ve vsi prodávají starou chalupu, kupme si ji. A tak že si ji koupíme… Pravda, stará a chatrná byla, ale nám by stačila. Jen jednu chybu měla. Stála čtrnáct tisíc šest set a já měl jen třináct.

Žena mi povídá: Dojdi k svý matce, snad ti půjčí.

Tak jsem šel. Povídám: Maminko, prosím vás, půjčte mi do ty chalupy tisíc šest set korun.

Víš, Václave, já ti ráda půjčím, ale mám jen tisíc korun, povídá matka. Dojdi si ještě k Josefovi, ten ti taky jistě pomůže.

Dostal jsem tisíc korun, matce ruku políbil a šel k bráchovi. Povídám:

Josefe, prosím tě, půjč mi do tý chalupy šest set korun! Matka mě už půjčila tisícovku. Abych jako nemusil do záložny. To víš, Josefe, kolky, úroky, tak si myslím…

Václave. Já ti rád půjčím, ale mám jen dvě stě. Dojdi si ještě k Bohoušovi, ten ti taky jistě pomůže.

Vzal jsem dvě stě korun, poděkoval a šel k Bohoušovi. Povídám: Bohouši, prosím tě, půjč mi…

No zkrátka, abych vám to řek, jak to bylo: Bohouš mi půjčil taky dvě stě korun, víc neměl. Tak jsem dal dohromady čtrnáct tisíc čtyři sta. A to bylo všechno málo. Nikdo mi už půjčit nechtěl. Tak jsem prodal, co se jen oželet dalo, i dětskou kasičku jsem vybral, scházelo mi přece ještě sto šestašedesát korun čtyřicet haléřů.

Pro Krista Pána, co já si počnu? lamentoval jsem, neboť druhého dne jsme měli u notáře podpisovat. Nespal jsem a jen jsem přemýšlel.

Aha, už to mám! napadlo mi pojednou. Já půjdu do Nymburka. A tam poprosím pana ředitele úřadu, co je nad námi, cestáři, všechno mu vyložím a třebas mi poradí.“

„Co, do Nymburka jste chtěl jet? Aby vám tam na úřadě pomohli?” zavrtěla jsem hlavou.

152$

„Ano, ano. A tak jsem tam taky šel. Toť se ví, pěšky, z Bošína až tam, časně ráno, na vlak jsem neměl. Přijdu tam…“

„To jste asi pochodil, co?“ směji se už napřed.

„Pochodil, uvidějí. Přijdu tam, vejdu k panu řediteli, smeknu čepici, zůstanu stát u dveří a hned začnu:

Vážený pane řediteli. Promiňte mi, prosím vás, že vás po ránu obtěžuje starý cestář z Bošína. Mám na srdci hroznou tíhu. Kupuju chalupu, stojí čtrnáct tisíc šest set, dnes je kontrast a mně do těch čtrnácti tisíc schází…

No co bych vykládal. Celou tu křížovou cestu jsem mu vypověděl - a víte, co von?“

„No to jsem zvědavá,“ ušklibuji se.

„Von mi plác na rameno, sáh do náprsní tašky, vytáh dvě stovky a povídal: Tu máš, cestáři. Vždycky jsi byl pořádný a poctivý chlap. Vem si to ode mne, ať mám na tom tvým štěstí taky zásluhu.“

Zůstala jsem na té silnici jako zkoprnělá.

„Vědí, že už jsem zpátky jel vlakem? A že chalupa byla naše?“

Roztává ve mně cosi jako led na březnovém slunci.

A starý cestář povídá:

„Dnes už mám chalupu opravenou, mám spokojenou ženu a tisícovku měsíčně. Devět dětí mně Pámbu svěřil. Dřu se, ale mám pro koho. A jak mě ti fakani mají rádi! Nic se za otrhanýho tátu nestydějí. Když přijdu navečer domů, postavím se mezi dveře a zavolám:

Děti, který mě máte nejraději? Tu přiběhne ta nejmenší, je jí teprve osmnáct měsíců, roztáhne ručky a křičí: Já!

Starý cestář mizí v ohbí silnice. Bílé číslo mu visí na rameni a on spěchá k domovu, kde na něj čeká tolik lásky.

A já jdu na Chotuc. Jdu vesele jako můj pes. Raduji se z jara. Přeskakuji kaluže a příkopy a brzy budu na vršíčku.

A tam se postavím přímo tváří proti Nymburku:

Nymburáci, ouřadové! Moc jste mě potěšili. Když jediný mezi vámi byl tak dobrý a laskavý - totiž ten pan ředitel od cestářů máte ode mne všichni odpuštěno.

153$

« Povídky o Evičce »

Znala jsem dobře pana Karafiáta. Chodíval k nám do lékárny a vždy mě zajímal. Byl to starší muž dobromyslného obličeje, s krásnými rozevlátými šedinami, s kloboukem a holí v ruce. Sedl si skromně na krajní židličku, ruce opřel o hůl a usmíval se.

Měl veliké modré oči a díval se do neurčitá. Málo toho namluvil pan Karafiát, a když jsem se ho na něco zeptala, řekl jen slůvko, dvě, a zas mlčel a usmíval se.

Byl pro mne vždycky záhadnou a zajímavou bytostí, ani jsem nevěděla proč.

Také jsem poznala jeho ženu. Jak on mlčel, tak ona zas povídala. Ale nikdy nepřicházeli spolu. Jednou ona, podruhé on.

Když jsem poprvé viděla Karafiátovou, přicházela právě z nemocnice. Léčila si tam cukrovku. Povídala mi, že už prodělala na světě aspoň deset operací, všecko šťastně prožila a cukrovku, dá Bůh, také potře. Paní Karafiátová byla vysoká, bledá a skoro bezzubá. Život měla vzedmutý a říkala, že to má od kýly.

„Jen co se zotavím, zase se dám operovat,“ říkala statečně, usedla na židličku a prohlížela si nás brýlemi.

154$

Byla tolik šťastna, že se vrací domů. Její řeč byla zvláštní. Trochu trhaná a nesla stopy melancholie, inteligence i skromné radosti. Té nejvíc, když vyprávěla o své dcerušce.

„Moje Evička, Bože, to je holčička, každý ji musí milovat! Takové dobré děvčátko, och, škoda, že ji neznáte.“

„Jakpak je stará ta vaše dceruška?“

„Devět let, jo jo, devět let. Čtyřicet mně bylo, když se narodila, a mužovi šedesát.”

Pozastavili jsme se nad stářím pana Karafiáta a ptali jsme se, proč si jej brala, když byl tak starý?

„Ty vlasy mně učarovaly, jó, ty vlasy.“

Paní Karafiátová je tedy čtyřicet devět let stará. Ale vypadá na šedesát, říkám si a dívám se na bledinkou ženu s brejlemi na očích. Jakápak je asi její holčička.

„Přiveďte k nám někdy Evičku,“ povídám jí na rozloučenou.

A zas přišla, ale bez holčičky. Jen mi o ní stále povídala. Znala jsem, jaké má šatečky, jaké nosí pentle ve vlasech, jaké čte knížky a jak má maminku ráda. To ji vždy bere okolo krku a říká: Má zlatá maminečko, viď, že jsme spolu šťastné?

Paní Karafiátová povídá a povídá, usmívá se blažeností a ten její jediný zub, který jí trčí z jinak prázdných úst, se při tom podezřele pokyvuje.

„A to já se na vaši holčičku jedenkrát podívám sama,“ říkám jí. „Chodívám do Bošína…“

„Jejda, drahá paní, copak jsem vám to nepovídala? Naše Evička totiž není doma,“ zhrozila se paní Karafiátová mé návštěvy.

„Tak? A kdepak je?“

„Jó jó - ona je v penzionátě. Na vychování je naše Evička a má se tam moc dobře! „

Jak je tohle možné? zamýšlím se nad Evičkou v penzionátě. Karafiátovi jsou přece chudí, jak mohou na dítě platit? Jistě šetří peníze jen pro ni a sami se uskrovňují, říkám si.

„A nestýská se vám po Evičce?“

„Jak by se nestýskalo?“ zesmutněla pojednou ta paní a sklonila hlavu. „To víte, tu obsluhu já, slabá, jí dát nemohu a tam má všecko.“

To uznávám a skoro se stydím, že jsem se divila. Toť se ví, že

155$

Evičce je stokrát líp v penzionátě než u maminky, která je více v nemocnici než doma.

„Smíte ji někdy navštívit?“

„To je právě to, co mě nejvíc těší. Mohu přijet za ní, kdy jen chci. A to si náramně popovídáme,“ usmála se opět blaženě.

Tolik jsem jí té skromné radosti přála!

„Byla jsem za Evičkou,“ povídala zase jednou všecka blažená. „Týden si mě tam moje holčička nechala. A já jsem se měla tolik dobře. Jó moc dobře.“

Sepjala ruce, podívala se ke stropu. „Vždyť oni tam mají k obědu samé řízky a k tomu meruňkový kompot a dorty se smetanou jakou moučník. To já bych své holčičce nikdy neustrojila.“

A zas vypráví paní Karafiátová o své holčičce i o tom, jak Evička sepjatýma rukama prosila sestřičku, jen aby ji s maminkou pustili domů. Že oželí všecky řízky a meruňky, jen když bude s maminkou.

„Ale nešlo to. Sestřička ji nepustila. Mám prý raději každý měsíc sama přijet a pobýt tak dlouho, jak chci. A to já tedy za Evičkou zase pojedu…“

A paní Karafiátová jezdí a o Evičce má pořád co vykládat.

Jak mnoho něhy a lásky mateřské bylo v jejím vyprávění! Co touhy a skrytého stesku! A ona vše trpělivým úsměvem přemáhala a nakonec říkávala:

„Není to nic platné, musí to tak být, jó být.“

Zanedlouho přišel k nám pan Karafiát. Ani poznat jsem ho nemohla. Šedivá hříva pryč - seděl na té krajní židličce holohlavý, sobě nepodoben.

„Kam jste dal vlasy?“ spouštím na něj.

„To doktor si tak přál,“ hlesl a opět mlčel.

Potom jsem už pana Karafiáta neviděla.

Dověděla jsem se, že leží v nymburské nemocnici raněn mrtvicí.

„Doktor to už dávno čekal,“ sdělovala mi s pláčem paní Karafiátová. „Proto i ty krásné vlasy musely dolů.“

„A co Evička?“

„Pojedu za ní,“ zasnila se opět paní Karafiátová. „Ale o tatínkovi ani nemuknu. Evička musí být šťastna, vždyť budou vánoce.“

156$

I já jsem chtěla mít podíl na šťastných svátcích malé Evičky. Poslala jsem jí pohádkovou knížku s obrázky a nějakou parádu, co mají malé holčičky rády.

Však mi přišla paní Karafiátová po Novém roce vyřizovat díky.

„Evička měla náramnou radost. A já teď jdu rovnou k tátovi do nemocnice. Však mám starost, jak to s ním vypadá.

Pak jsem viděla paní Karafiátovou asi za týden. Přišla v červených šatech. Oči měla od pláče zarudlé.

„Táta mi umřel,“ vzlykala ve dveřích. „Jdu na pohřeb a pak pojedu za Evičkou…“

Pak už jsem paní Karafiátovou neviděla.

Lidé mi vyřizovali pozdrav a zprávu, že sama leží v nemocnici s amputovanou nohou po cukrovce.

Dojal mě její osud. Čím jen bych tu dobrou duši potěšila? Zabalila jsem balíček a poslala za ní. Za tři dny jej přinesli nazpátek.

„Paní Karafiátová už nic nepotřebuje,” vyřizovala mi paní, jež přinesla balíček.

Zesmutněla jsem. Má drahá paní Karafiátová!

„Co bude s Evičkou?“ povzdychla jsem.

„S Evičkou? Co by bylo? Zůstane v blázinci.“

„Co povídáte?“ užasla jsem.

„Ano, cožpak to nevíte? Evička je v ústavě pro duševně choré už dávno. Církev evangelická o ni pečuje. Chudinka Evička, zdědila to po rodičích. Oba byli šílení.“

„Ale, paní, snad ne, vždyť ta paní Karafiátová…“

„Povídala vám o Evičce, ne?“

„Ano a jak krásně! Jistě ji měla velice ráda. Jezdila za ní..

„Nikdy nikam nejela. To vše si jen tak vymýšlela. To byly její sny a radosti. Asi chtěla, aby tak bylo. Ale ono to nemohlo být. Bydleli v obecním domku a dobří lidé o ně pečovali. Kde by brala na cesty?“

Já jsem už ani neposlouchala. Myslím jen na paní Karafiátovou a je mi bolestně.

Povídky o Evičce! Sny o vlastním děťátku, které hřály tu ubohou maminku, i když měla v hlavě chaos. Proměňovaly

157$

jí chudobnou světničku za idylický penzionát, kde jim prostírali řízky, dorty, meruňky a smetanu, kde se Evička měla tolik, tolik dobře! Povídky o Evičce! Bude se mi po nich stýskat.

Ach Evičko, ach Beruško - opuštěná Beruško z Karafiátových Broučků!

158$

« Mistr Jaroslav Křička v Křinci »

Rektor konzervatoře navštívil Křinec, městečko v Polabí, kde se lidem vede tak dobře, že se málo starají o umění a o umělce. A tak místo hlavy městečka vítal Mistra v hospodě se třemi muzikanty Pavel Antoš.

Pavel Antoš! Kopa pálená, duše muzikantská. Šprým nad šprým, ale jen než se opije. Pak mluví, neví co, hraje, neví jak, kleje a dělá boží dopuštění.

Pavel Antoš v hospodě řádil, pil, zkoušel fanfáry, klel, a když konečně vstoupil Mistr Křička, zarazil se Antošovi dech a nám taky.

Muzikanti tu chvíli na fanfáry zapomněli. Antoš si otřel zpocené čelo, zakoulel očima, zmáčkl čepici, přehodil ji třikrát z ruky do ruky a spustil:

„To je vod vás hezký, pane Mistr - jako tento - pane Křička, že jste přišel mezi nás - chlapy muzikantský - sakramentský my jako tento si vás velice vážíme a jsme rádi, že vy jako tento lektor - jste dneska v Křinci. Víte, my muzikanti - je nás málo kluci, nečumte pitomě, je nás totiž jen pět

„Ale já vidím čtyři,“ na to Křička.

„Jó - já jsem za dva,“ našel svůj humor Antoš a situace byla

159$

zachráněna. „No tak, mrskněte sebou - začneme! Nebo mám vzít na vás bejkovec? Nevíte, holomci, koho máte před sebou?“

A kapelník Antoš zamával čepicí, vzal svůj populární buben do ruky, usadil se a té chvíle se nesla venkovskou hospodou neskonale něžná muzika:

Bábinčin maršovský valčík!

Muzikanti hráli i zpívali a Mistr byl velice dojat.

Potom vstal a tiskl těm pěti pravice, opravil jim noty, podepsal se do nich a poděkoval.

Společnost se sešla kolem stolů, byla tu elita i mistři živnostníci, studenti i rolničtí synkové.

Muzikanti už hráli další kousky a Mistr děkoval. Když dokončili, vstal a tuze krásně ke všem promluvil:

„Mojí drazí přátelé!

Měšťané, studenti, dámy a pánové a zvláště vy, milí šumaři.

Odpusťte, že vás nazývám šumaři. My všichni muzikanti jsme z nich vyšli. Je to název český, pěkný a tolik za našich mladých let těšíval. Jste vesničtí muzikanti a naši dědové by vám jinak neřekli než šumaři. Nuže, mí zlatí šumaři, velice jste mě potěšili. Zase jsem byl duchem v té vesničce, která mi dala Bábiččin maršovský valčík. Zas cítil jsem dech svého srdce a jeho pyšná slova: Jaroušku, hezky hraješ, koukej, ať je z tebe něco pořádného!

Můj tatínek si vroucně přál, aby mě viděl dirigovat na kůru. Vzpomínám na něj vždy, když řídím orchestr, ať je to v Paříži, ve Stokholmu nebo v Praze.

Snad by měl můj táta ze mne radost…

Neříkám to proto, abych se chlubil, není mi toho zapotřebí. Ale vidím zde mládež, studenty, a neškodí, když poznají, že cesta k rektorskému stolci není zlatá, ale trnitá.”

Mistr potom teplými slovy popsal své mládí v Kelči na Moravě, kde jako synek řídícího učitele zachycoval do své duše první hudební akordy.

„Měl jsem stařičkou babičku,“ povídal, „A ta si jednou přála muziku, aby si při ní mohla ještě zatancovat, i když je jí už osmdesát let. Ať to jde hezky zvolna, abys nezadýchal svou babičku…

Babička mluvila a já již psal. Její slova zrovna mi diktovala.

160$

No a tak vznikl Bábinčin maršovský valčík. Ještě musím dodat, že si bábinka při něm opravdu zatancovala, hezky, zvolna, pomaloučku, a to se mnou…“

Pak se s námi Mistr loučil a šel spat. Byl unaven. Vyprávěl, že jako rektor musí podepisovat osm set vysvědčení a skoro denně se zúčastňoval absolutorií.

Tož jsme politovali - chudáka jeho Magnificenci - a poslali ho do hajan.

Ráno byl první ze všech vzhůru. Čiperný jako rybička, svěží, a když si tak vykračoval na sluníčku za jitra křineckým náměstím, nikdo by byl nevěřil, že je to šedesátník.

Věčný chlapec! Tak mu mezi umělci říkají. Mistr si prozpěvuje, kudy chodí, sedět chvilku nevydrží, a když, tož pořád nadskakuje. Jaký div, že ani na lavičce před lékárnou dlouho nevydržel.

Najednou se nám ztratil. Hledám ho, sháním k snídani, ale Mistra nikde.

Až najednou vidím, jak vychází z Hospody, ruce v kapsách, jen se usmívá. Cože tam po ránu robil? Musel mi to honem vysvětlit.

Když tak seděl před lékárnou, přiběhl pro něj Pavel Antoš, ten muzikant, který hraje za dva a který mu večer tak pěkně zahrál. Zdvořile Mistra poprosil:

„Pane profesor. Hanbou bych zalez až za humna, co jsem to večer vyváděl. Pane profesor, dejte mi přes hubu! Jen se na mě podívejte - dnes jsem střízlivěj jako zajíc a jdu vás poprosit za laskavý odpustky.“

Pan profesor mu, toť se ví, rád odpustil, a tož dlouhý Antoš si nadskočil, vzal Mistra pod paží a povídá mu:

„Tož když jsme se tak sešli, takoví dva muzikanti, víme, jako potomci těch šumařů, pojďme do hospody. Je tam dobrý plzeňský a potom můj buben, na kterým jsem zvěčněný starým doktorem Chmelařem. Sedím tam s dvěma opicema, jedna prý je na mě málo, a tož, velevznešený pane profesor, podepíšou se mně taky na ten buben. „

Pan profesor velice rád vyhověl, do hospody šel, zdali pil, to nevím, ale na buben se podepsal a ještě tam napsal noty, úryvek

161$

z Bábinčina marsovského valčíku, kterým mu křinečtí šumaři s Pavlem Antošem v čele udělali večer takovou radost.

„Slávááá!“ skákal dlouhý Antoš nad svým bubnem. „Teď ho budu ukazovat jen za pětikorunu. Já vám dám, vy kluci praštěný, že by Křička se mnou ani nemluvil!“

A pořád ještě skákal a uvažoval, kam po smrti s bubnem, zda ho bude dědit pokolení po pokolení. Ale pak uznal, že ho věnuje obci. Ale až po smrti, vy kluci mizerný!

To už Mistr u nás snídal. Pak jsme šli do chrámu Páně a Mistr na kůru zpíval: Bože, chválíme Tebe. A nebýt toho, že na Mistra vyskočil pan řídící od varhan, že mu překáží v pohledu na oltář, bylo by to bývalo moc hezké.

Ale i tak to bylo krásné. Bylo Božího těla a družičky jako andílkové z nebe stály kolem oltáře, kadidlo vonělo a nám bylo krásně. Naši otcové byli učitelé, staří kantoři, muzikanti a hrávali na kůru. Teplo dávného domova nás ovanulo, byla to radostná chvíle.

Potom jsme si vyjeli kočárem do okolí. Byl překrásný den. Jeli jsme přes Dymokury a různé vesničky až do Rožďalovic a zpět. V Dymokurech si Mistr vzpomněl na Dymokurské písničky. Ale marně jsme zde sháněli autora. Cesta byla krásná, Mistr si tuze liboval a ulizoval medu.

A byl oběd, husa, dobrý odpočinek a pak už se s námi Mistr loučil.

„Počkají, počkají, neutíkají ještě,“ přiklusal starý Pekárek z chudobince. „Voni jsou prej slavnej profesor od muziky, tak já jim jdu něco zazpívat.“

Starý Pekárek vyňal starší kancionál a zpíval a zpíval a pořád chtěl po Mistrovi, aby si vybral písničku, kterou by mu měl ještě zazpívat. Mistr však by byl rád slyšel něco zcela neznámého a starého, co ještě neslyšel, ale Pekárek si nedal říci:

„Já zpívám jenom na rozkaz, jako u majora. Co já, chudej člověk, bych si mohl poroučet?“

A tož si Mistr vybíral, Pekárek zpíval, ale že už byl čas k vlaku, moc toho nenazpíval. Ale hezké to bylo přece a hlavně veselé.

V Hradci Králové prý vítali Mistra špalírem. V Čáslavi mu šlo půl městečka naproti.

162$

Tady zahráli jeho Magnificenci jen čtyři šumaři, z kůru nás div nevyhodili a zpíval mu starý Pekárek z chudobince - a slyšte! - přece se mu v Křinci líbilo. Aspoň nám to tvrdil z okna vlaku, s prostou kytičkou polního kvítí v ruce. A přijde prý zase rád a městečku znovu zahraje on!

Tož na shledanou, Mistře Jaroslave Křičko, věčný chlapče, slavný potomku českých sumářů!

163$

« Žebráček, který si uměl vydělat … »

Přeskromně, u samých dveří lékárny zvenčí zůstal stát starý člověk. Opíral se o berle a skoro ani nemluvil. Pacienti upozornili, že je tu žebrák. Dcerka Marie vyšla ven a podávala mu almužnu. Tu ten starý člověk podal jí pytlík plný peněz a povídal: „Nepotřebujete, slečinko drobný?“

Právě jsme potřebovali, a tak Mařenka od žebráčka uzlíček ochotně vzala.

Jaký to byl podivný uzlíček!

Šedozelený pytlík ze záhadné látky, provázkem zdrhnutý, neveliký, nemalý. Obstoupili jsme jej zvědavě a dívali se na něj s podivnými pocity. Chvíli jsme byli dojati, ale pak zvědavi. Když Mařenka obsah mošničky vysypala na stůl, nastala zrovna slavnostní chvíle.

Vykulily se korunky, padesátníky, dvacetníky i pár desetníků. Všecky ty peníze mně připadaly jako lidská srdéčka. Velká, malá a nejmenší, ale všecka vyrovnaná do jednoty láskou. Jistě měly všechny stejnou cenu, velké, jako ty malé. Kdyby se měřila dobrota lidského srdce podle obsahu toho žebráckého pytlíku, muselo by se říci, že člověk je tvor v podstatě dobrý. Dává dost velký groš. Náš člověk není lakomý a přeje chudákovi.

164$

Také by ty peníze mohly připadat jako stupínky do nebe. Přiblížil se po nich někdo až k Pánu? Co asi řečí ty penízky slyšely, když tak vandrovaly z ruky do ruky, než se dostaly až do žebrácké mošny?

Kov už si hoví rozložen na stole, dcerka počítá a všelijaké úvahy jdou myšlenkami a srdcem.

Jak dlouho asi sbíral ten člověk tu svou svatou almužnu? Nikdy neoslyším žebráka, i když mi lidé říkají: tomu nedávejte, ten pije! To je jeho věc. Ocením jeho námahu a ten schůdek dolů, než se k žebrání odhodlá. Z blahobytu nikdo nežebrá. Proč například dělníkovi nebo úředníkovi nezadrží šéf plat, když náhodou také pijí?

Každý máme svůj způsob živobytí i vydělávání peněz a užijme si jich ve zdraví k tomu, čeho je třeba k životu, nebo co nás oblažuje.

„Mami, už to mám spočítáno,“ hlásí Mařenka. „Víš, že ten děda měl v tom pytlíčku jenom devadesát šest korun? Ten je mazaný, viď. To si asi myslel, ať mi dají za to celou stokorunu.“

Zasmála jsem se té prosté pravdě své dcerky i chytrosti starcově. Opravdu, staříček je nápaditý člověk. Umí si vydělat na živobytí. Ví, jak na lidi.

Dostal celou stokorunu. Usmál se, vzal prázdný pytlík do ruky a povídal:

„Ještě bych prosil drobátko benzínu za vochotu.“

Uklonil se způsobně dcerce a podával jí lahvičku. To už šetrná moje dceruška vrtěla hlavou, ale benzín přece dala. Náš zákazník, náš pán. I když platí třeba jen vochotou a Zaplať Pán Bůh.

Pak teprve byl děda jak se patří spokojen, pokyvoval hlavou, vzal si své berličky, benzín a pytlíček, uložil pečlivě stokorunu a šel o dům dál.

165$

« Český Škrhola »

Sešli se v lékárně po letech zelený chlapík - pytlák a starý voják Dudek s krmičem Soukalem, známým jedlíkem, statným člověkem s tváří pantáty Škrholy, ale s duší dítěte. Jak je pytlák malý, tenký a přischlý, tak je Soukal hranatý. A jak je chlapík mazaný, tak je Soukal prostinký. Chlapík malý tělem, ale duchem obr. Chytrý, sobecký i kavalírský, lstivý, mstivý, úskočný i přímý, dobrý i zlý podle toho, s kým jedná a jak se kdo k němu chová. S četníkem je věčně na kordy.

Hromotluk Soukal je duší nevinné dítě, že by člověk nad jeho dobrotou až zaplakal.

Však mu také Dudek zle činí.

„Co máš ze života? Nic! Plouháš se jen kolem toho božího hovada, kopeš brambory nebo jezdíš na pole s mrvou. Celej život. Víš, co jsi zmeškal? Viděl jsi zapadat slunko v Netálii? Byls v Bosně? Poznals ohnivou jižní krev? Víš, co je to čekat při měsíčku v lese na srnce? Nebo prát se v hospodě? Nebo taky s četníkem? Nic nevíš! Ani neznáš, jaké je to kouzlo vzít ranec na záda, vykašlat se na vesnici a jít do světa volnej jako pták. Ech, jó, Soukale, někdy je mi tě líto.“

Soukal chtěl mírně něco namítat, jako že se nají, má své jisté, anebo podobně, ale Dudek ho nepustil ani ke slovu.

166$

„Bodejť bys měl u sedláka hlad! Když nedá najíst, neuděláš práci. To on si sedlák rozmyslí, ale na pivo ti nedá, viď?“

„I jó. Takhle vo posvícení vždycky,“ hájí svého hospodáře prostomyslný Soukal.

„No bodejť, aspoň to. Jednu sklenici. A sám jich vypije deset. A když je horko na poli, tak jich vypije zase deset. Ale ty, Soukale, napij se ze studánky. Ech jó, na mě by si nepřišel, kruci fagot, to ne!“ čepýřil se Dudek a hrozil holí do vzduchu.

„A jakej to máš, člověče, kabát? Vidíš, jakej seš chudák, ženskou nemáš,“ ukazuje na podivně otrhaný lem jeho kabátu.

„To mi vokousala koza,“ přiznává Soukal. „Viselo to na přístěnku a vona tam vlezla a už to bylo. Tak sem to kosou drobet srovnal.“

„Inu, Soukal,“ ukazuje si Dudek na čelo. „Já bych kozu zabil a hospodář by mi musel dát novej kabát.“

Ještě dlouhou chvíli lál Dudek na Soukalova hospodáře a Soukal pořád nic, jen se dobrácky usmíval.

„A poslouchej, kolik vlastně roků dřeš na jednom místě?“ zeptal se pojednou Dudek.

„Třicet let to bude vo Jáně,“ usmál se Soukal.

„Člověče, třicet let marnýho života,“ zalomil rukama Dudek. „Co já za ten čas užil! „

„A v jedný službě sem byl u hospodáře dvacet roků…,“ hlesl Soukal a nějak potom zesmutněl.

„I jó, to já vím, vždyť to bylo v naší vesnici,“ rozpomínal se Dudek. Pak se oba starci odmlčeli, jako by vzpomínali.

Vtom přišli různí pacienti a Dudek byl už zase jeden hovor s nimi, jeden šprým a vojna.

Dávno už měl Soukal svůj lék, růžové mazání, kterým se maže a kterého prý užívá i jako kapek, - ale pořád stojí a přemýšlí, z nohy na nohu přešlapuje a dívá se po Dudkovi,

Teprve potom, když pacienti odešli a Dudek se zvedl poslední za nimi, zvedl se i Soukal.

Pomalu, nesměle, všechen červený přistoupil k Dudkovi.

„Ty,“ dotkl se lehce jeho ramene a ztišil hlas: „Co dělá Marjánka Homolkovic? Vdala se?“

Tu Dudek naň vytřeští oči.

„Jestli se vdala? To je nápad. Čtvrt století je vdaná! A už má

167$

vnouče. Snad sis nemyslel, že bude na tebe celej život čekat? A proč sis ji vlastně tenkrát nevzal, když jste se měli tak rádi?“ Soukal si utřel zpocené čelo.

„Ech jó,“ řekl nakonec smutně. „Milý kamaráde, to máš tak: Lásky plná náruč a plný srdce, ale kapsa byla prázdná, nic jistýho. Teprve nynčko, kamaráde, nynčko bych si mohl troufnout. Budu brát to svý starobní…“

„A zatím jsi prohrál život, Soukale,“ říká Dudek. „Holt, tys neuměl nikdy vzít život za pravej konec.“

Staříci odcházejí a já je vyprovázím očima. Dívám se za nimi skleněnými dveřmi.

Starý, poctivý Soukale, jsi dojemný ve své dobrotě. V práci, kterou jsi léta v potu tváře konal, byla ti jedinou potěchou myšlenka na Marjánku Homolkovou. Zůstal jsi věrný. Je to krásné, ale…

Bože, jaký to byl řád na tomto světě?

168$

« Veselí pacienti »

Mezi pacienty usedl pan Šmíd, železničář z Jíkve.

„Už asi umřu, ale nechce se mi tam! Co jsem se oženil, nic do mě není. Hospodě odvykám, prý mám špásovité ledviny. Léčím se, léčím, a je mi čím dál hůř. Řek jsem si: Nech doktory, chlape, a jdi k zvěrolékaři. Ten ti aspoň řekne: Máš v žaludku hřebík, musíš na jatka!“

„A byl jste u zvěrolékaře?“ otázala se ho bledá paní, která sedí vedle něho.

„I toť se ví, že jsem byl,“ balamutí sousedku a mně podává recept. „Sám jsem mu povídal: neměl bych jít rovnou k pohodnému? Ale zvěrolékař: Kdepak! Prej že je mě na mejdlo škoda. Jářku, paničko, víte, že závidím hovadu? Zabijou ho a má pokoj. Hned bych chtěl být ňákým tím čtvernožcem.“

„A které zvíře byste si vybral, kdybyste se směl proměnit?“ dobíráme si železničáře.

„Králíčka, paničko, vždycky králíčka. Pěkně bych si seděl v kleci, spravoval bych se, za půl roku osm kilo i s klecí a ještě by mě dali nakonec na výstavu. To by mě okukovalo lidí a hezké slečinky by mě obdivovaly: jejej, to je hezkej králíček! No, řekněte: poví mi některá - jejej, to je hezkej pan Šmíd! Ani

169$

jedna, a to je mně náramně líto! „ zesmutněl a začal si točit palečky.

Pacienti se smáli všichni, i smutná paní, která tu sedí s nádorem, i ta hubená vedle něho, i člověk se zavázaným okem.

Paní s nádorem povídá:

„Tenhle člověk u doktora bavil celou čekárnu. Všichni jsme aspoň na chvilku na svý nemoce zapomněli. A doktora tak rozesmál, že pak nám nemohl napsat ani kloudnej recept. Museli jsme počkat, až se vysměje. Co jste mu, prosím vás, tak veselýho vykládal?“

„Jó, náš doktor, ten má se mnou všelijaký trampoty,“ podíval pan Šmíd. „Já jsem jeho náramnej pacient.“

„To máte jistě náramnou nemoc,“ pravila hubená paní, která čekala na rybí tuk. „Když máte humor, tak vám dohromady nic není.“

„Taky jsem si to myslel,” povídal Šmíd, „ale co je to platný, doktor vod pokladny řek, že jsem nemocnej, tak musí bejt na tom něco pravdy. A když mi opravdu bylo zle, myslíte, že mi uvěřil? Kdepak! Povídal: Chlape, máš doma zabíječku a chceš se ulejt!“

„Tak abyste, pane, nezapomněl nám říct, čím jste doktora rozesmál,” říká smutná paní.

„To jsem ho šikovně prohnal,” směje se Šmíd do dlaní, „ten na mě hned tak nezapomene! Začalo to s pícháním. To vám mě najednou začalo píchat u srdce, ale jak, lidi, jak by tam někdo špendlík vrážel. Jářku: Lidi, je mi zle, honem k doktorovi! Manželka mě vzala pod jednu paži, tchyně pod druhou a šli jsme. Ale jak jsme šli, Bože, to byla cesta! Pořád jsme museli zastavovat, já vzdychal a jen se za srdce chytal. Než jsme se dobelhali z Jíkve do Křince, modrej jsem byl, panímámo,” obrátil se k paní s nádorem.

„No jakpak ne,” uznale říká ona. „Srdce je nebezpečnej orgán. To byla odvaha, jít s pícháním takovou dáli.”

„Však se doktor taky divil, všecky pacienty nechal stát a hned mě vzal na prohlídku. Sotva jsem lezl, museli mě rovnou položit na stůl.

Doktor mně roztrhl košili - a tu máš, lidi, víte, co tam bylo? Já tam měl votevřenej zavírací špendlík. Mrcha košile mi praskla

170$

v práci, kluci mi půjčili špendlík, já na to zapomněl, špendlík se otevřel a už to bylo. Co myslíte, tetky, měl ze mě doktor radost, nebo neměl?”

Tetky se smály, až se ohýbaly. Pan Šmíd byl rád a rozhlížel se lékárnou.

„Ten nás, pane, ale opravdu baví,“ podotkla ta hubená paní, která seděla vedle něho.

„Jaképak bavení s takovouhle tetkou?“ podíval se na ni přes rameno Šmíd. „Smrt jí kouká z očí, ale boty má hezký, to jsou přece holeně! A taková bába do nich. Škoda holinek!“

„Hleďte, teď se mu nelíbím a to jsme, prosím, sousedi. Ale když jsme byli oba mladí, to měl jiný řeči,“ povídá ta paní.

„No bodejť! Jaký pak sousedi? Právě proto! Kdybych měl za sousedku mladou a hezkou, to bych jinak vyváděl, no ne?“

Pan Šmíd má medicínku hotovou, volám jeho jméno. Vzal ji, poděkoval a ještě zvolal na tetky:

„S Bohem, báby, až umřete, půjdu vám na funus! „

171$

« „Turecký voči“ »

Byl u nás v lékárně návštěvou pan rada K. a dobíral si starého Pekárka, který na zahrádce prozpěvoval Marjánko, Marjánko má…

„Že se, dědo, ještě neoženíte? Takovej chlap jako kořen, copak je to na vás sedmdesát osm.“

„Prosím jich, neurážejí mě, jó,“ na to Pekárek.

„Jaképak urážení? Stáří před pošetilostí nechrání..

„Vo stáří by tady neběželo. Ale může se mně tady, v Křinci, nějaká rovnat? Byla některá v Turecku? Viděla půlměsíc? Žádná! Snad si nevyberu nějakou hloupou slunečnici? Dají pokoj.“

„Jen pomalu, dědo. Vaše nebožka také nebyla v Turecku, a přece jste s ní byl šťastný.”

„To je něco docela jinýho. Má nebožka Kateřina rozuměla všemu, i Písmu svatýmu a mši svatý. Může se to říct o některé bábě z chudobince? Svý Kateřině jsem mohl číst bibli třeba vo půlnoci, ani nemukla. Pěkně se posadila a poslouchala jako u majora. Ale tyhle nový báby? Slunečnice, povídám, slunečnice a nic jinýho.“

Odpoledne jsem měla příležitost představit panu radovi jednu Pekárkovu slunečnici. Hledali jsme dědu v chudobinci, aby při—

172$

vezl na kolečku cement. Zaváděli jsme v lékárně vodovod. Náhodou děda nebyl doma a z jedněch dveří vyjukla stará Velechovská. Hezká babička, ale podle Pekárka slunečnice a dost.

Ptám se, kde je děda, a tu babička udělá vyplašené oči a povídá:

„Kozel ho odnesl, neplechu starýho! Já ráno vyjukla, kdo že to v chodbě šramotí, a považte si, von na mě udělá rovnou do obličeje kuku, kuku! Je to nevzdělanec nevzdělaná! Tuze jsem se ulekla,” vydechla babička.

„Ale vždyť to nic není,“ zasmál se pan rada, „měla jste na něho také udělat kuku, kuku a bylo to.“

„Jó, to by bylo pěkný kuku, to může jen von, to ho neznají, kohouta! To by mi třebas přilítla tu chvíli lopata na hlavu. Za co myslejí, že nás má? Za plevel! Jednou jsem slunečnice, podruhé kukuřice, někdy třezalka nebo petřel a kominice. A všechny dohromady jsme staré abatyše. Copak si necháme nadávat? To radši zalezem jak myši do děr a nic neslyšíme. A teprve až se pořádně zamknem, pak mu to, starýmu kozlovi, netopejrovi, pavoukovi a rorejsovi dáme.“

Babička zavřela svou jizbičku, klíč zarachotil a my za chvilku stáli venku.

Pekárek, jako na zavolanou, za chvíli potom přišel. Ochotně vzal kolečko a že pro cement pojede.

„Musejí tam nejdřív, dědoušku, do kanceláře,” připomínám mu.

Děda jen mávl rukou a nedal mi domluvit.

„Nevrdlouhají zbytečně, tam jsem víc než doma nebo u nich. A vůbec: Pošlou mě třeba do Turecka a já nezabloudím. Tak honem dají Frantovi peníze a Franta podle rozkazu pojede. Počkám na zahrádce.”

Běžím pro peníze, jdu do zahrádky zkrácenou cestou a děda nikde. Vracím se a tu už mi jde děda naproti.

„Prosím jich! Honíme se jako vokolo Sarajeva, Bože svatej, s nima je práce! Voni by u majora nevobstáli. Dají sem prachy a adijó, už se jede, jako na vojně. A abych nezapomněl, někdo jim tady štíp lopatu. Čím myslejí, že budu na podzim nabírat mrvu? Zamykají si pořádně zahradu a nenechají si tu průvan!

173$

Pořádek muší bejt. Voni jsou holt zvyklá jen tak všelijak a po žensku. To nic není. Kázeň by tu potřebovali, kázeň. Takhle na půl roku k majorovi, ale nepřál bych jim to,“ zakoulel Pekárek hrozivě očima.

„Byli by víc v base než na svobodě. Ten by na ně udělal turecký voči!“

Pekárek odjel a s cementem se brzo vrátil. Znaleckým okem prohlédl, co kde ještě potřebujeme.

V pokojíčku za lékárnou si mnul chladem ruce a prohodil:

„Dyk tady mají zimu jako u svatý Anny za voltářem. Já jim zatopím.”

Pekárek obchází kamna, jaksi mu to nechce hořet, a bručí:

„Tak co, Baruško, budeš brumlat nebo nebudeš?” foukal do dříví, oheň za chvílí vzplál a Pekárek se zaradoval:

„Gloria, už to hoří!”

Neradoval se však dlouho. Nevšiml si, že kamna nemají rouru. Naráz se vyhrnulo plno dýmu.

„Vždyť jsem tu jak svatej v oblacích. Franto, teď jsi něco proved!”

Oheň honem uhasil a za velikého hubování na hrozný nepořádek utíkal ke klempíři pro rouru. Za chvíli byla kamna v pořádku, oheň vzplanul doopravdy, až se Pekárek spálil. Rychle ucukl rukou a povídá:

„Kyrie, v tom pekle muší bejt fofr. Nechtěl bych tam bejt ani po smrti.”

Dcera Mařenka ho žádala, aby zatopil ještě v kotli v laboratoři, že tam vyváříme staré lahvičky.

Pekárek je poslušný člověk, jak říká: vymrskanej vod majora. Zatopil v kotli, vodu nanosil a hlásí dcerušce:

„Poslušně hlásím, slečinko, že káď je plná, jak v Káni Galilejský. Jen to víno si musejí přičarovat.”

Stál u kamen, přikládal a vzpomínal na svého velitele:

„Náš major, blahý paměti, ten měl rád pořádek a pravdu. Říkával: Jen všechno poctivě a žádnou lež. Žádnej se ho neopovážil ošidit. Ten měl svý důstojníky náramně zkomandýrovaný, to by koukali. Když neposlouchali, hned seděli ve sklípku.

Ale mě měl rád. Mě jó. Já mu rozuměl, svýmu zlatýmu pánovi.

174$

Naučil mě přímosti ke každýmu. To mají jako s tím naším farářem. Rozhněval se na mě pro Pánbíčka. Tak krásně jsem ho vyštafíroval, a on mě ho nedovolil přibít na kříž na Chotuci. A nynčko Pánbíček leží na holý zemi na kůru. Darmo myslet. Kdyby to tak náš majór věděl! Vod tý doby jsem faráře nepozdravil. A včera jsme se udobřili. Co na to říkají?“

„Ale jděte, to je přece novina! Jak to bylo, prosím vás?“

„Inu, takto,” rozpovídal se Pekárek u kamen. „Bylo hromnic, a tak mně to připomnělo - jako dobrýmu křesťanu, že je čas si opatřit novou svíčku. Co kdybych umřel. Tak jsem si pro ni došel na faru.

A to bylo, panečku: Pekárku sem, Pekárku tam. Jaký pak hněvy v novým roce? Byl vám, milostpaní, jako když másla ukrajuje, věřejí mi to, na mou čest. Jak samý máslo byl a vona taky, víme, ta jeho hospodyně, čili sestra. Já je, panečku, ponaučil. Já se nedal! A vidějí, jak to uznal:

I set sak - dřívko zatrachtilý, polezeš do kamen nebo nepolezeš? Ráz, dva, už jseš tam, hezky po vojensku, jako u majora. Tak s Pánem Bohem a ráno jsem tu zas jako na koni! Adió!”

175$

« Veselý pohřeb »

Muzikanti jdou, trumpety nesou a jsou veselí, jako by ani nešli na pohřeb.

Jeden má přes rameno bastrombón a jen se kývá, jak svému sousedu cosi vykládá, soused třímá trumpetu, jiný kamarád, malý a tlustý, nese hoboj, další dva lesní rohy a ten červený ve tvářích bude vyhrávat na fagot. Neschází tu ani křídlovka, ba ani buben. Bude to krásná muzika!

Nikdo by neřekl, jak tito vesničtí chlapíci umějí krásně hrát. Inu čeští muzikanti! A kdože to umřel, když muzikantů jde čtrnáct? Že dědeček z chudobince? Ale jděte, to jistě není pravda. Který tedy?

Inu starý Tusar.

Tusar, že říkáte?

Ten, který nám dělal tu celou výbavu smetáků a smetáčků, pro dcerku, když se vdávala? Bože, škoda ho nastokrát. Takový šikovný, pracovitý člověk. Pilný až do poslední chvíle.

A jak byl starý? Že kolem devadesáti?

No to už je krásný věk. To pak už pozůstalí ani nepláčou a muzikanti jsou docela veselí, ba ani bába Bajerka, která také na pohřeb přišla, není smutná.

176$

Všichni přejí dědouškovi šťastnou cestu do nebíčka.

Dědeček Tusar! Jako bych ho viděla před sebou. Dlouhá hubená postava s hůlčičkou v ruce - šine se, co noha nohu mine, po městečku. Jde nakupovat, nese v ruce plátěnou tašku, kývá s ní podle chůze, fajfku z úst nevyndá a hledí jen na cestu před sebe, aby neklopýtl. Zdá se, že nevidí, ale s každým se pozdraví a jde dál.

Stará se o sebe sám. Manželka mu zemřela. Dobře jsme ji znali. Chodívala k nám do lékárny pro mastičku na boláček v obličeji, a najednou se ztratila, jako když svíčičku sfoukne. A dědeček jaksi zesmutněl. Sám si vaří, pere a šije, sám si poslouží, pokavaď Pán Bůh zdravíčko dá.

Má děti, a hodné děti a dobře zaopatřené, ale chce být sám a nechce nikoho obtěžovat. Zdejší chudobinec poskytuje pro stáří spíš pohodlí než almužnu. Po jeho světničkách je velká poptávka. Jsou velké a prostorné a zřízené spíše pro přestárlé než pro zchudlé lidi.

Dědeček si tedy hospodaří, děti sem tam navštíví, ale pořád je mu jaksi smutno. „Škoda panímámy nastokrát. Zlaté ženské ruce nic nenahradí, jó, jó!“

Tak si dědeček povzdychl před známými, a tu jeden šprýmař dědečka nabalamutil. Že prý je ještě fešák a že by leckterá za něho ráda šla, jen aby to dědeček zkusil. Zná jednu paní, je sama, umí náramně vařit a říkala, že by se k dědečkovi od hodiny nastěhovala.

Tohle řekněte opuštěnému člověku!

Ne, od té chvíle dědeček neměl pokoje. Kterápak jen to asi je? A opravdu, že by chtěla? No, nebýt tak stár, možná že by… Ouklidu je potřeba, řádnýho vyprání, záplaty a jiný důležitý věci!

Ale copak se na to musí člověk honem ženit? Na takovou věc pořád dost času. Zatím vyzví, která to je, a možná, že si s ní časem promluví.

Bajerka je to. Bajerka! Dědeček se pojednou dověděl. No tohle! Jak by ji neznal? Jen to nevěděl, že je vdovou. Hezká tetka, docela jí to sluší, jenže vypadá tak trochu hloupě a v tom čepci, který nosí v létě v zimě… Říkají o ní, že je nejhloupější bába v Křinci. Ale to už jsou jen lidské řeči, obhajuje ji v duchu dědeček.

177$

Ženská to je, vařit, šít, prát umí a to je hlavní. A že by byla moc hloupá, to jistě pravda není. Kdyby byla hloupá, nevykládala by lidem karty a sama by nedohazovala sňatky.

Tak tedy Bajerka. Dědeček se už těší, že s ní promluví… A dál rozumuje:

Lidé také říkají, že je zlá a poťouchlá, ale to také není pravda. Jistě jí závidějí výdělek.

Dědeček chodí sem tam, spí nespí, jí nejí, a pořád jen: tak teda Bajerka je to, Bajerka!

Co by tomu asi řekla nebožka panímáma? Ale panímáma spí za kamennou zdí, nic nevidí a neslyší a o dědečka se nemá kdo starat. Je sám a je mu na světě smutno.

Život bez ženské, psí život! řekl si dědeček Tusar. Pěkně se oholil, vzal na sebe sváteční šat, hůlčičku do ruky a šel.

Jak pochodil, těžko říci, neboť panímáma Bajerová nebyla právě doma. Dávala toho dne v sousední vesnici vdovu s vdovcem dohromady. A tak dědouška Tusara přivítal - její manžel.

Starý Bajer je člověk poslušný, od manželky si nechá všecko líbit, ale tohle přece neunesl. Když se od dědečka všecko poctivě a popravdě dověděl, náramně se rozzlobil. Ne že by o tu svou zlou a hubatou bábu stál, ale jaká je to dovolenost, jít si pro ni až do domu!

Na dědečka Tusara se sesypalo hromobití, jaké nikdy neslyšel, a dědeček odtud ubíhal jako kluk.

Ženská do domu, had do domu! A že už do té smrti vydrží sám. Co ho to jen napadlo? Zlá a hubatá je Bajerka, svatá pravda je to, kdo by ji neznal. Vždyť už si vzpomíná, muže prý bije, komandýruje a bez ustání hubuje. Jistě je to svatá pravda!

A to si všechno lidé při té poslední cestě člověka povídali, klarinet, lesní rohy, bastrombón, trumpety, hoboj a buben zahrály a tak - skoro vesele - skončila pouť starouška skoro devadesátiletého.

Dejž mu Pán Bůh lehké odpočinutí!

178$

« Invalidi »

Byla doba ordinace a v lékárně plno pacientů. Všecky židličky byly obsazeny, a tak ti statečnější stáli podle regálů. Též dva staříci. Odmítli židle, že prý chtějí ještě vyrůst.

Najednou k nám vešel pan rada N., jako vždy o holích. Dostal svou věc, prohodil několik vlídných slov a o holích zase odešel ke svému vozíčku.

Všichni jsme pozorovali, jak statečně si vede. A tu jeden stařec, jenž se opíral také o regál, povídá:

„Kdopak je ten pán?“

„To je přece pan rada N.,“ odpovídám.

„Ale jděte? Snad to není Šebkův zeť, ten přece chodíval jako pašák!“

„Ano, to je on, Šebkův zeť,“ odpovídají pacienti.

„A co se mu, prosím vás, stalo, že tak belhá?“

„Přišel o nohu.“

„A Jezus Maria, jakpak?“

„To víte, cukrovka. Škrábl se do palce nůžkami a už to bylo. Celá noha musela pryč.“

Staříček se dívá za panem radou, jak se dává i se svým vozíčkem do pohybu.

179$

„Tak teda to je ten Šebkův zeť,“ pokyvuje hlavou. „Kdybych to byl věděl, to bychom si byli pohovořili. Já jsem zase bezruký,“ zatřepal nad tárou prázdným rukávem.

„Ach, snad ne také cukrovka?”

„Kdepak! Pila v chotuckým mlýně. Uřízla mně ji jako na povel.”

„To byla asi veliká bolest…“

„Ani ne! První den jsem o tom ani nevěděl. Cítil jsem jen veliký náraz. Až potom druhého dne, i dále, když ten prvý náraz pominul, to byly veliké bolesti, o jé! Asi jako měl ten Šebkův zeť s tou nohou. Ba věru, měli bychom si o čem povídat.“

Pacienti se odmlčeli, a tu se ozve cizí staříček od protějšího regálu:

„Já bych k vám na besídku přišel taky. Vidíte ten prst? To byl taky pěknej ouraz! A hrát s tím na varhany, to byl ten největší kumšt. Zaťat zuby a hrát, i když z prstu crčí krev!

To víte, kde by honem v Jeseníku sebrali novýho varhaníka?“

180$

« Bába hauzír »

Listí už opadalo, nemoce zaplavují kraj a pacienti naši apatyku. Jaký div, že přijdou lidé rozmanití, chytří i nechytří, selští i neselští, myslivci, babičky a také vandrovníci. A také hauzíři. Co to je, nevím, ale povím vám, jak vypadají.

Tak nám přišla do lékárny tetka, měla zavázaný obličej, a když si sundala šátek, viděli jsme pěkné věci! Boule na tvářích, rány, modřiny - a tetka už vysvětlovala:

„To mi udělal muž. Vidíte, jakýho mám mužskýho? Klacek o mě rozbil. A pro nic za nic.“ Oddychla si. „A teď, když nechci umřít, musím do apatyky. Tady máte recept.“

Pacientů zde sedí celá řádka a mladičké manželky, které tu taky čekají, věru divné věci si o šťastných manželstvích myslí. A my se díváme na recept. Tetanické sérum!

Pěkně vás zřídil pantáta, říkáme si v duchu; až do krve. Podávám tetce barevnou krabičku a vysvětluji, že s tím musí zpět k lékaři, který ji sérum vstřikne, aby zažehnal nebezpečí nákazy.

„I hlouposti,“ brání se tetka, „jakýpak chodění k doktorovi? Dosavad každej rok mi to samo přešlo. Já si to sama nakapu do pusy.“

181$

Dlouho jsme jí musili vysvětlovat, že opravdu tentokrát k lékaři musí.

„Tak teda půjdu,“ povídá usmířena. „Však on doktor ví, že musím bejt zasejc hezká. Hlavně aby se mi to brzy zahojilo! Svět je takovej krásnej,“ vzdychla si a zadívala se skleněnými dveřmi do pozdního slunce. „Nechtěla bych bejt do něho vošklivá.“ „Chudák tetka,“ povzdychla jsem nahlas a zadívala se za odcházející ženou zachumlanou v šátku.

„Jen ji moc nelitujou,“ ozval se pantáta, který seděl také mezi pacienty a všechno pozoroval. „To je bába hauzír a zasluhuje každý den nabančit a ne jen jednou do roka!”

„Co pravíte? Bába hauzír, co to je? A jednou do roka že je bita? To je hrozné…“

„Nic hroznýho není. Měla byste bábu znát. Celejch pětadvacet let, co je vdaná, hauzíruje. Každý jaro, jak rozsvitne sluníčko, vezme ranec a hůl a jde do světa. Rok co rok. Malý děti nechá doma a jde. A tak to prosím dělá od prvního roku svýho manželství. Nic ji doma naudrží.“

„Bože, to je divné. A čím se živí?“

„Jen tak, jak Pán Bůh dá. Jak ten boží pták. Sezobne něco tuhle, něco tamhle, zas dělá někde třebas tejden kočího. Dlouho to nevydrží. - Taky sadaři pomůže, karty vykládá a jde dál a dál. Ještě žádnou příležitostnou práci nevynechala, co snad je jí na světě. Ale vždycky jen tak trošku, aby se najedla. Pořád ji to žene dál a dál. Nu a na podzim, jak uhodí první mráz, bába vandruje domů. Otrhaná, ušlá, ale veselá. Ještě si prozpěvuje. A to jí starej na přivítanou vždycky pořádně namydlí..

Všichni jsme zmlkli a já posléze povídala: „Snad že byli chudí, chodí do světa vydělávat…?“

„Jó, pěkně chudí! Krásný hospodářství doma měli, kolik krav, vepřů, slepic, stádo hus - a co je dnes? To víte, starej na všecko nestačil - jakpak taky: na děti prát, vařit a šít, krávy obsloužit, prasata nakrmit. A tak to kus po kuse odprodával. Nechal si jen, na co sám stačil a co bylo tak k živobytí. No, jak jsem řekl: bába hauzír! Dostala nabančíno a dobře jí tak!“

182$

« Poplach v ordinaci »

Zaběhla jsem k naší paní doktorce na besídku, a tu mi paní doktorka, všechna udýchaná, běží vstříc.

„Víte, že se v ordinaci roznemohla jedna mladá pacientka a že z toho asi bude děťátko?“

„Paní magistro, paní magistro!“ vběhl do kuchyně lékařčin chlapec Jenda. „Víte, co je nového? Já byl včera na výletě s panem učitelem pod Troskami a jedl jsem polévku s trampama. Panečku, ta byla!“ mlaskl a podíval se na maminku.

Ta hubovala:

„Nepleť se nám do řeči, my si povídáme důležité věci.“ „Prosím tě, mami, co může být důležitějšího, než že jsem byl na výletě a že jsme tu trampskou polívku vařili v kotlíku…“

„Už jdi ven, teď se mi tu nepleť!“

„Já ubohé doktorské dítě,“ lomil chlapec rukama. „Jak nějaká panička začne v ordinaci vzdychat, musím ven.“

Zatočil se ve dveřích a křikl ještě na maminku:

„Viď, že tam lítá čáp, viď?“ a už byl ten tam.

Čáp v ordinaci opravdu lítal a ta babička, která svou mladou vnučku, nadějnou maminku, do ordinace přivedla, běhá vyděšeně sem a tam po celém lékařčině bytě, chytá se za hlavu a dělá paniku.

183$

„Paní doktorko, co si s dítětem počneme? Nic tu nemá, ani peřinku, ani košilku. A doma takový výbavy!“ lamentuje babička.

„Jen buďte klidná. Auto přijede za minutu, a když to maličké přijde ještě dřív, nu tak mu naše Hanička něco půjčí.“

Auto v minutce nepřijelo a babička obcházela ordinaci i byt jako lev. Naříkala, bědovala, lomila rukama, proháněla paní doktorku a najednou se octla sama v jídelně. Pozorovaly jsme ji oknem. Babička se rozhlíží nevídaným prostředím, zapomíná na starosti a prohlíží kus po kuse: nábytek, obrazy, záclony, krajkový ubrus, a najednou jí oči sjedou na broušenou vázu. Je to krásná váza, v létě, v zimě, vždy v ní bývají čerstvé květiny. Babičce se tato nádherná věc velice líbí. Okukuje ji ze všech stran a potom natáhne ruku a prst a pomaloučku ohlazuje vroubkování. Spokojeně pokývne hlavou, jako by říkala: no, hezký to tu mají, ale náramně neužitečný. Najednou si však vzpomněla, proč tu vlastně je, hned se jí oči zalily slzami, sepjala ruce a zase naříkala a dělala poplach.

Potom vyběhla ven. Utíkala směrem k Rožďalovicům, odkud očekávala vytoužené auto, které pořád nejelo, a zas klusala nazpátek a za chvíli už zas byla v jídelně.

Teď jí oči padly na perský koberec. Chvilku naň zírala, pak se podívala kolem, zda ji nikdo nepozoruje, a když uznala, že je tu docela sama, sehnula se a nadzvedla cípek koberce, podívala se dospod a zase navrch, potěžkávala jej, ohmatávala. Pak uznale prohodila:

„Pěknej jsi, pěknej, těžkej a jakej vysokej. Takovej jsem u nás na jarmarce nikdy neviděla. To si, holenku, vobyčejnej člověk nemůže dovolit.“

Pohladila koberec a rozhlédla se po jídelně, zda by ještě uviděla něco hezkého.

„Ach Bože, Bože!“ ozvalo se z ordinace.

Babička střihla ušima, honem se vzpamatovala, zalomila rukama a klusala k vnučce. Za chvíli ubíhala s nářkem opět autu naproti.

To už jsem byla venku i já a na ulici jsme se s babičkou sešly. Vykračovala si statečně v květované sukni, v bílém šátečku na hlavě.

184$

A když auto pořád nejelo, chtěla začít rozprávku. „Vodkud pak voni jsou?“

„Ale tadyhle z lékárny,” ukazuji směrem k našemu domečku, který se zpod rozkvetlých šeříků v jarním slunci na nás usmíval zpod lip.

„A bodejť! Koukám, že mají nějakou známou hubu. Tak voni jsou ta paní lékárníková z Křince? O jé, já si na Křinec náramně potrpím. To bylo takhle loni, najednou jsem onemocněla. Horečky se dostavily, jářku, děti, dojděte pro doktora. Víte, my jsme s naším doktorem jako staří známí, chodíval k nám na nové brambůrky.

A víte, co mně vzkázal? Abych prý se hodně vyrepetila, najedla brambor, a že mi bude zas dobře. A kdyby bylo hůř, abych vzkázala.

Zatracenej doktor! Tož von tak. Jářku, děti, je mi zle, natruc mě odvezte rovnejma nohama do nemocnice. Ještě se mi nechce umřít.

A tak mě ty děti do nemocnice vodvezly. Velkou horečku jsem měla, fantazírovala jsem, a tak z tý svý nemoci nevím docela nic, jen to, jak jednou nade mnou stál pan primář a povídal mi:

Tak copak byste chtěla, babičko?

Jářku, pane primář, já mám takovou chuť na nový brambůrky!

A hned jsem je dostala a brzy mně bylo dobře. Jó, paničko, mladý brambůrky jsou jako lík, já je velebím, a proto ten náš dochtor mě s nima zlobí.

Bože, co jsem jim to chtěla vlastně povídat? Jó, tak jsem se tedy uzdravila. Ale slabá jsem zůstala jako moucha. Ne a ne se zvednout. Tak mi povídá sousedka: Dojeďte si, Marjánko, ke křinecký doktorce. Ta vám nejlíp poradí. No a vod tý doby sem jezdím. Náramně dobře jsem pochodila. Vozařuje mě, voletuje, no a já jsem u ní jako doma, však to vidějí. A tak jsem sem zavezla i tu svou vnučku. A jezusmantečkové, ubohé dítě, kde je pořáde to auto, pro rány boží, co si počneme?” a už zase byla v slzách a dělala paniku.

Teď vystrčila hlavu ze dveří i vnučka, pak i paní doktorka, a když to auto pořád nejelo a nejelo, paní doktorka zapřáhla svého oře, - který čekal v kůlně na opravu, práskla do volantu a za

185$

chvíli uháněla jako ten Šemík z báje. Ne sice k Neumětelům, ale k Rožďalovicům, a místo Horymíra unášela babičku v květované sukni a její vnučku. A než dojeli k Rožďalovicům - i toho malého pacholíčka, který si na svět přece jen pospíšil…

186$

« Láska otcovská »

Potkala jsem nedávno starého pana Kořínka. Starce, který k nám často přichází do lékárny, s kamarády se tu často sejde a tolik rád vypráví o vojně.

Pan Kořínek je zajímavý člověk. Pořád se usmívá, ruce má za zády založeny a chodí podivně ustrojen. Má na sobě opět šosatý černý kabát, vzadu vlající, a na hlavě slaměný kastrůlek.

Povídám si: tohle musím jednou vyšetřit, proč ten Kořínek stále nosí takový podivný kabát? Snad mi hlavu neutrhne, když se ho na to upřímně zeptám.

I zeptala jsem se.

Tu se on usmál, nazvedl ramínka, rukou zakýval, zas je založil za záda a povídá:

„Tak jim to teda řeknu. Ale jinýmu bych to nevykládal, ne, to ne! Ale aby si oni, paní lékárníková, nemysleli, že jinej kabát nemám. A taky proto, že ty moje povídačky vo vojně trpělivě poslouchají a ještě mi dají sem tam nějakou tu skleničku pro žaludek, tak jim to povím:

„Tenhle kabát nosím proto, že by ho po mně už nikdo nenosil. Každej z dědiců - až jednou zavřu voči - bude veselejší, když

187$

popadne něco modernějšího. Toť se ví! Co se starým šosákem, který už je z módy?

A protože dědici budou moje vlastní děti, tak jim ty moderní kabáty šetřím, ať to zdědí, jak se patří. A ať jsou veselí, jak to patří na pozůstalé. Já to už do tý svý smrti v šosáčku vydržím, no ne?“

Dědoušek se usmíval, spokojeně hlavou pokýval a šel dál.

A já jsem dlouho stála a přemýšlela a dívala se za ním, až zašel do vrátek svého domku.

Tož tak daleko sahá otcovská láska, řekla jsem si spokojeně, a přece mi jaksi zvlhly oči.

188$

« Kupte si krůtičky »

Tak jsem se pustila do hospodaření. Naše rázná hospodyně sice tvrdí, že to bude hospodaření od desíti k pěti, ale já nejsem tak unáhlená, abych honem uvěřila každému proroku. Jsou přece mezi nimi také proroci falešní. Husičky už mám, pět slepiček k tomu, dvě kačenky, psa a kočku a budu mít i kuřátka. Kvočna už sedí na vejcích.

Však jsem se tím pochlubila paní Havlasové. Ale ta jen zavrtěla hlavou:

„Kuřátka? To nic není. Kupte si krůtičky. Já je mám. Jsou daleko výhodnější.”

Zarazila jsem se. Krůtičky? Hm, nebylo by to špatné. Krůtí život jsem ještě zblízka nepozorovala.

„Já si jen myslím, že krůtičky jsou choulostivé,“ namítla jsem.

„Kdepak! Jen ranní rosa jim nesvědčí. Ale zato ty jiné výhody! Uvažujte trochu, paní lékárníková, jaký je to rozdíl: kuře a krůta. Toho masa! Víte, že moje teta zabila loni o vánocích krůtu a ta měla jedenáct kil? Vůbec se nevešla na pekáč. Udělá vám tohle slepice?”

„Ne, to neudělá, to vím. Ale co si vyžádá krmení taková jedenáctikilová krůta.”

189$

„I co vás napadá! V tom je právě ten vtip. Krůta se pase sama.“ „Od malička?“

„Taky. Ale těm malým se obyčejně dává mladý řebříček. Pouze řebříček. Nic víc.“

To už se mi začalo líbit. Mladým krůtám řebříček a velké pustit se pást a mít o vánocích jedenáctikilovou krůtu.

Olízla jsem se. Pro jistotu jsem se ještě ptala:

„Opravdu nic jiného se jim nedává než řebříček?“

„Ať se na místě propadnu,“ povídá paní Havlasová a dodává: „Když vám někdy zbude trošku kyselého mléka, můžete s ním ten řebříček pokapat, aby jim lezl lépe do krku.”

„No, pokapu-li jej vodou, taky poleze, není-li mléko po ruce,“ myslím si. Je mi veselo. Srdečně se s paní Havlasovou loučím a jen se ještě ptám, kde ty krůtičky koupím?

A když jsem se dověděla i to, běžela jsem domů, popadla tašku do ruky, do druhé uchopila mužovu paži a už jsme kráčeli do Zábrdovic.

Bylo překrásné ráno a řeka Mrlina se v slunci oslnivě leskla. Po jejím břehu - hle, plno řebříčku. Dříve jsem jej ani nevnímala.

„Táto, podívej se, řebříček. Pojď mi pomoci trhat pro krůtičky. Tenhle je lepší. Vysyp ten, co jsi nasbíral. Honem poběžme tam na tu mez, tam je ho teprve!“

Máme už řebříčku plnou tašku. Je to moc pěkná procházka, jen kdyby muž tolik nehuboval.

„Já se na krůtičky těším,“ povídám mužovi. „Nedovedu si představit, jak žijí. Nevíš, Jene, jsou-li přítulné?”

„Nevím, aleje to asi něco zrovna tak protivného jako slepice.” „Všechno mi kazíš. Jen si představ, až nám náš krocánek na dvoře zahudruje.“

„Jó, jó, na to mám vzpomínky. U strýce v Babicích taky krocan hudroval a třikrát mi vletěl na hlavu.“

Muž mávl rukou, jako by si myslel: Kdo chce kam, pomozme mu tam…

Zábrdovice jsou pěkná vesnice. Jdete trochu do kopečka a díváte se na domky, které začínají mít ráz horských chalup. Skoro se divíte, kde se tu v nížinách berou. Jsou čisté, upravené, některé

190$

dřevěné se zdobenými štíty, podobné domkům v nedalekém Českém ráji.

Náměstí je položeno nejvýše a je velmi dlouhé a rozsáhlé a do něho hledí štít utěšených domků. Zase horský ráz! V kterémpak stavení pěstují asi naše krůtičky?

Z jedněch vrat vyběhlo hezké rusovlasé děvčátko, jen tak v košilce, a za ním vyšla usměvavá babička. Zaměřili jsme k nim. Otevřenými vraty vidíme do dvora. Stojí tam koně připraveni k odjezdu - a hle! - máme my štěstí! Po dvoře pobíhají drobné krůtičky, k nerozeznání od kuřátek. A mezi nimi ještě dva takoví malincí ptáčci - Bůh ví, co to je. Divíme se nahlas.

„To jsou perličky,” povídá děvčátko a tulí se k babičce.

„Já myslel, že dva vrabci,” pravil můj muž.

„Já bych je koupila taky,” jsem u vytržení nad roztomilými perličkami, které mají červené nožky, jsou hrozně maličké a pobíhají jako koroptvičky.

A tak jsem získala krůtičky i perličky, poseděla chvilku v čisté kuchyňce, poděkovala milé babičce, pohladila rusovlasé děvčátko - a už jen honem domů!

Na konci náměstí jsme potkali pana řídícího z Vestce. Bydlí zde, má tu statek, ale školu ve Vestci.

„Dobré jitro. Kde se tu lidé, berete, tak po ránu?”

„Pro krůtičky jsme byli, pane řídící, pro krůtičky,” chlubím se. „Budu je pěstovat.”

„I dejte pokoj!” Nechce věřit pan řídící. „A to jste si nemohla vymyslet lepší havěť?”

„Může být něco lepšího než jedenáctikilová krůta o vánocích?” namítala jsem a poplácávala jsem objemnou tašku plnou krutí droboty.

„To může! Pořádná husa je jistější. Co myslíte, že jedenáctikilovou krůtu jen tak lehko vychováte? Víte, kolik vám jich zhyne, než si jednu vypipláte? Ofoukne je po ránu vítr a co chvíli některá zajde. A ty, co zbudou, ty něco spotřebují! Víte, co taková krůta sežere než vyspěje?”

„Vím! Nejdříve řebříček a pak se pase sama.”

Teď se k nám připojil ještě jeden soused, který nás poslouchal a dali se s panem řídícím do smíchu.

191$

„Hele, pantáto, prý jen řebříček.”

„Ano, říkala mi to paní Havlasová,” hájím se.

„A že se musí dát kus tvarohu k tomu, to neříkala? Nebo na tvrdo vařené vejce?”

„Taky se mohou uvařit jáhly,” povídá ten pantáta.

„A když dospívají, vaří se jim zrní,” křičí jedna paní z okna.

To už se po nás kdekdo ohlížel a mně jezdil mráz po zádech.

„A co to dá práce, hlídání, aby je ani vítr nevofouk, aby na ně nekáplo,” povídá stařenka, která pase opodál husy.

Napadá mě, co mám doma vše na starosti: lékárnu, domácnost, psaní. Nebylo by lépe, kdybych ty krůtičky vrátila?

Muž uhodl mé myšlenky. Nabídl se, že sám krůtičky odnese.

Pohlédla jsem do tašky.

Malá ptáčátka, sotva týden stará. Beru jedno po druhém do rukou, dýchám na ně. A ty drobounké perličky! Tak malinké, opravdu jako vrabci, ale pohyblivé jak rybičky. Červené nožičky, šedá peříčka, žíhané hlavičky…

Že bych se těch milých opeřenců měla vzdát?

„Paní, berete si velkou starost na sebe. Vždyť ta drobotina potřebuje taky mámu. Pod jejími křídly se musí hřát, když je chladno,” radí ještě jedna babka.

„A tu my máme,” vyhrkla jsem radostně. Právě se nám vylíhla kuřátka. Budou stejně stará s krůtičkami. A takovou mají dobrou kvočnu! Ta je přijme.

Bylo rozhodnuto. Táhla jsem manžela domů. Už jen abych byla u naší kvočny dobračky.

Což, kvočna byla dobrá a starostlivá. Ale snad přespříliš starostlivá. Poznala, že tyhle opeřence nevyseděla. Krůtičky by si byla i podržela, ale ty perličky? Co je to za havěť? Zapíchla do nich své mateřské oko, uviděla žíhanou hlavičku a celá se zděsila:

Vždyť je to něco jako had! Sní mi to kuřátka, moje krásné holokrčky! křičela a proháněla perličky.

A tak moje krůtičky, bylo jich šest, a dvě perličky - osiřely.

„A kdo že jim bude dělat mámu?” zlobí mě hlava rodiny.

„Já!“ ukazuji sama na sebe.

192$

Ono se řekne, dělat krůtí mámu. Ale to není tak lehké. Jak se hnete od krůtiček, piští, křičí tak dlouho, dokavad se k nim zas nevrátíte. Pak je ticho a krůtičky papají nasekaný řebříček politý mlékem. A že mají ještě hlad. A pořád hlad. Řebříček, to nic není, křičí za mnou, když odcházím. Tak vařím jáhly a míchám je do řebříčku. V lékárně musím mít za sebe zastání a jsem pořád u krůtiček nebo běhám na řebříček a vařím jáhly. Ale nejvíc jsem přece jen u krůtiček. Vydržím to plné čtyři dny a noci. Ano, i noci. Musím je vzít s sebou do bytu, a než na to přijdu, že nemusím pořád na nich v košíčku držet ruku, nýbrž že stačí přikrýt je teplou přikrývkou, jsem celá utrmácená, ospalá, ochablá, unavená a vůbec skoro nemocná.

„Tatínku já dnes musím zůstat ležet, jsem pacient,” oznamuji slabým hláskem ráno pátého dne manželovi a dávám si obklad na hlavu.

Krůtičky v koši v kuchyni piští.

„Je třeba jít na řebříček. Někdo uvařte jáhly. A ty, táto, sedni si s nimi do krůtí ohrádky v zahradě a chytej jim mouchy.”

Ano, ohrádku jsme krůtičkám pořídili, dvacet metrů drátěného plotu na ni koupili a nejhezčí trávník jsme jim obětovali.

Musí se přece pást.

Bylo léto, čas dovolené, a tak se muž uvolil jeden den dělat starou krůtu.

„Ale jen jeden den!” připomínal důrazně.

Dcerka šla na řebříček a hospodyně vařila jáhly. No když je tři lidé budou obsluhovat, snad mě nahradí. Pospím si a odpočinu. Jenže už odpoledne mi to přece nedalo a šla jsem za krůtičkami do jejich ohrádky.

Co vidím? Náš tatínek sedí na bedýnce, kolem něho šest natažených krčků, tatínek jim uděluje chycené mouchy.

„Pěkně po řadě. Nejdřív ty, pak ty, pak ty…“

Och, rušit je nebudu. Jaká to idyla!

Tatínek si krůtičky zamiloval a celé tři dny se s nimi bavil. Déle prý to nikdo nevydrží. A tak jsem po třech dnech nastoupila úřad staré krůty zase já.

Teď už byla s mými miláčky horší práce. Co krůtička, to natažený krček, dychtící po mých rukou, zdali nesu mouchu jako

193$

tatínek? To prý je o moc lepší než řebříček s jáhlami. No, mlčte, holky, těším krůtičky, stejně už proso nemám.

Ale přesto jsem si zaskočila ke slečně na faru zeptat se, co ještě jiného ráčí krůťata kromě prosa a much?

„Náramně jim chutnají ovesné vločky,“ slyším. „Spařte jim je mlíčkem. A až nasbíráte klásky, vařte jim drobátko zrní,“ šeptá mi do ucha slečna z fary.

„No, ovesných vloček tam pytlík mám. Šetřila jsem je sice na bábovku, ale věnuji je krůtičkám. A než je krůtičky snědí, zas kousek vyrostou, a když nic jiného neseženu, pak teprve půjdu na klásky.

A zase spěchám ke krůtičkám. Však stály u dvířek, krčky nataženy a křičely jako malé děti. Típ-típ-típ, hlídejte nás! My se samy bojíme! Típ-típ-típ…

Jak usednu mezi ně do ohrádky, je ticho. Spokojeně si na vločkách pochutnávají a polykají s nimi celé kusy řebříčku.

Zase nový svět. Je tak zajímavý! Láska krůtiček k člověku dojímá. Mají nás za nejvěrnějšího přítele, za vlastní mámu. Jsou to moje holky a tak na ně volám. Už vidím, že i přes všechny trampoty povyrostly a mám z nich opravdovou radost…

Přijela mi návštěva. Musím se jí věnovat. Ubohé krůtičky, ubohé perličky!

Típ-típ-típ! Pojďte nás, maminko, hlídat, my se samy bojíme. Je tu pes. A ještě takové jiné zvíře s ušima…

Moje holčičky! To je jen králík. Co já si dnes s vámi počnu? Kdo vás bude hlídat?

Típ-típ-típ! Maminko! Nám je zima! Típ-típ-típ - my máme hlad! Típ-típ-típ!

Nikdo nechce hlídat krůtičky. Už ani táta ani děti, každý má tady někoho z návštěvy a já taky. Co tedy s krůtičkami?

Vzpomněla jsem si na starého Pekárka, dědu z chudobince, co nám pomáhá na zahrádce a tak všelijak, i když je mu sedmdesát sedm let. Hned pro něj běžím.

„Pane Pekárku. Dědo,“ spustím na něj přelaskavě. „Mám pro vás práci. Chtěl byste?“

„Jen poroučejí, jako na vojně,“ zasalutoval starý voják, vždy ochotný ke každé slušné práci.

194$

„Pásl byste mi krůtičky?”

A hned mi při tom napadá: Vždyť on by mi je mohl hlídat každý den a já bych byla volná!

„Dědo, slyšte, pásl byste je? Dávala bych vám měsíčně…”

Dále jsem se nedostala.

Děda Pekárek přede mnou tu tak divně stojí a směje se.

„Už všelijaký práce jsem měl na tomto světě, ale abych pásl krůťata? To jsem ještě nedělal. Já, starej voják. Kdyby tohle věděl náš major Karl von Minutillo!”

A děda se smál nahlas.

„Tak co, půjdete pást?” ptám se netrpělivě. „Já u nich dnes být nemohu, máme návštěvu…”

„A copak ti ptáčkové nemůžou bejt sami?”

„Nemohou. Krůtičky jsou zvyklé, aby byl stále někdo u nich.”

„Totě mi divná věc. Takový ňáky cáchy s havětej…”

„Půjdete?”

„Já si to ještě rozmyslím. Jen jdou domů, Franta už na něco přijde.”

Poslechla jsem dědu a šla. U plotu už mě vyhlíželo osm upípaných krčků, šestnáct bystrých oček.

„Co já si s vámi, holky, počnu?” lomím rukama a povídám návštěvě, která mě taky vyhlížela, aby laskavě počkala u krůtiček, že se hned vrátím, jen co seženu řebříček, spařím vločky a udělám míchání.

Než jsem to všechno udělala, přišel Pekárek. To jsem byla ráda! Odevzdala jsem mu ty pípalky a věnovala se hostům. Šli jsme na procházku.

Když se vracím domů: Hle hle! V ohrádce stojí panák z hadrů, má bílou záclonu vpředu a vzadu černý kabát, kterému říkáme u nás obecní. To proto, že každý, kdo jde třebas v dešti na dvůr, si jej oblékne. Má už dvakrát dávanou podšívku a jeden povlek. Ale je to pořád náš milý starý obecní kabát po pratetě.

Pekárek mi jde naproti.

„To jsem to šikovně navlík, co? To koukají? Já, starej zasloužilej voják, že bych pás krůty? Takovou ostudu udělat majorovi? Kdepak! Hajdaláka jsem jim postavil a mají po starosti.

Bílej je vpředu, to jsou jako voni v tom bílém plášti, když jen

195$

tak vylítnou z lékárny. A černej vzadu, to jsem jako já, Franta Pekárek. A jak byla ta havěť zticha! Pořád jsem jim prozpěvoval, povídal a jsou celý utišený. Tak s Pánem Bohem, jsou zdrávi a teď se můžou klidně věnovat svý práci. „

Měli jsme všichni radost. Muž, já i návštěva. Hle, jak je Franta Pekárek nápaditý! Ale dlouho jsme se neradovali. Panák si neprozpěvoval, ani nechytal mouchy, ani nenosil řebříček a ovesné vločky. Jak to krůtičky poznaly, zase spustily svou muziku. Hubovaly: Vy jste nás chtěli ošidit! Takového ošklivého panáka jste nám do ohrádky postavili! Típ-típ—tip. Je horší než pes i než králík.

Když se Pekárek pro jistotu vrátil, aby se přesvědčil, jak působí jeho dílo, zle se zamračil.

„I totě havěť zkažená! Nadobro zkažená. S takovejma já se bavit nebudu. Pěknej bič si na sebe upletli. Tak jen si ho hezky rozpletou. S Pánem Bohem…“

Tak! Celá naše naděje ta tam! A zase jen slyším: típ-típ-típ.

A ten náš tatínek! Kdyby se mě aspoň neptal, osvěžila-li jsem si krůtičkami nervy? A budu-li radit každému jako paní Havlasová: kupte si krůtičky? A kdy bude jedenáctikilová krůta na pekáči?

Bylo to zoufalé.

Tu se mi nabídla paní, která k nám chodí prát a uklízet, že by ke krůtičkám poslala vždycky některé ze svých pěti dětí. To jsem byla ráda! Jen ať přijdou a hned. Já jim za to dám vždycky něco do kasičky. A tak se u nás střídalo pět dětí. Nejdřív hlídala malá holčička s Frantíkem a potom Jarda a nakonec Pepík s Jirkou. Děti si nejdřív pěkně hrály s krůtičkami, pak je chytaly a pak si to všechno hrálo na honěnou. Děti výskaly a krůty típaly a na zahrádce nebylo vůbec možné odpočinout si. Toho dne, kdy hlídali po vystřídání Frantík s Jirkou, měli jsme dva pacienty. Dvě krůtičky ležely v podvečer v ohrádce na boku a třepaly nožičkama. Tu jednu jsme ještě vzkřísili v dlaních a v peří na kamnech ohřáli, ale té druhé nebylo již pomoci… Byl maličký pohřeb a já jsem tuze truchlila.

Už mám jen čtyři zdravé krůtičky a pak tu zachráněnou. Jenže nevím, zda ji vychovám. Má pochroumanou nožičku, málo jí

196$

a chce se pořád chovat. Ale jinším pacientům jsme pomohli, vynasnažím se pomoci i našemu Martínkovi. Uvažuji: Je to jako v rodině. Kde je více dětí, obyčejně se jedno nevydaří.

Moje krůtičky! Moje holčičky! Všechny vás mám stejně ráda. Udělám si v létě pro vás dovolenou a budu vám dobrou maminkou. Nehnu se od vás, dokud nevyrostete. Řebříček vám seženu, i na klásky vám sama budu chodit a mouchy nachytám. A nezabiju vás o vánocích, nebojte se!

„Nebude žádná jedenáctikilová krůta,“ povídá náš tatínek. „Maminka sežene kousek staré kozy a také budou vánoce. Jen když nám Pán Bůh zdraví dá..

„Bodejť,“ říkám na to. „Máme jíst krůtu nebo kozu? Všechno je od Pána Boha. A jak nás bude blažit vědomí, že žije a dýchá v kurníčku šest živých věrných ptáčátek. A možná, že jim dá tatínek ještě i sám od své štědrovečerní večeře. „

„Stromeček jim ustrojíme, toť se ví,“ zlobí mě manžel.

Ale ať si říká, co chce, já vím jedno. Mám své krůtičky ráda, odrostou, vychovám si je a nenechám je zabít…

A náš tatínek říkává příbuzným a známým:

„Kupte si krůtičky, to se oblažíte. Jejej! A vaše nervy jak okřejí. Přijdou vánoce a na stole budete mít jedenáctikilovou krůtu, ani se nenadějete.”

Ukazuje rukama, jak bude veliká.

A při tom si zameká.

197$

« Krůtička stůně »

Stůně a stůně, křidélka věsí, očka zavírá a pořád jen pípá.

„Zima mi je. Zahřejte mě. Dejte mě do peříčka.“

Naše krůtička je chytrá. Ví, že má v sítku na kamnech peří a že ji tam občas dáváme zahřát. To od té doby, co ji děti na zahrádce tak uhonily. Dali jsme krůtičku do peří, dýchali na ni, i v dlaních jsme ji hřáli. Celou noc potom krásně spinkala.

A ráno už jí bylo veseleji. Dali jsme ji zase na chvíli ven. Nebýt toho, že trochu pršelo a že chudinka malinko zmokla, už by byla docela zdráva. Ale takto se zase klepala a pořád křičela:

Mně je zima, mně je zima!

Ne, krůtičky nesmějí prvých šest neděl zmoknout. To je vina, to je hřích, zapomene-li se na to.

A zase se krůtička hřeje a dýcháme na ni. Už vlastně ze sítka s peřím ani nevychází, jen co se napapá. Podstrojujeme jí všemožně a divíme se, proč neroste? Nic naplat, máme Martínka, nejmenšího ze všech, takové ubožátko, co pořád pípá a rádo se chová a většinu času prospí.

A přece se náš Martínek konečně tak dalece pozdravil, že smí zase do zahrádky a v zahrádce do té drátěné ohrádky na trávník, mezi své.

198$

Pro něj jsou nejlepší sousta, pro něj tatínek chytá nejtučnější mouchy. Martínek už na to čeká, sedí mu na botě a natahuje krček. Ostatní krůtičky také čekají, ale tatínek povídá, že musí počkat, až na ně dojde řada. První je vždy Martínek.

Když Martínek spolkl právě desátou mouchu, jeho bratříček se k němu rozběhl a dal mu takový klofanec, že z toho Martínek zase leží, klepe se chudák a zase křičí:

Je mi zima, je mi zima!

Tak žije náš Martínek. Chvilku v zahrádce, chvilku na klíně, kam si ihned vyskočí, přijdeme-li mezi krůtičky, anebo v peří na kamnech a často v dlaních.

Mohli byste říci, že více spí než jí, ale to není pravda. Náš Martínek jí a pije, ale není to na něm vidět. Pořád je jen jako za krejcar a třepe se zimou. Co mu asi je?

Zeptám se na to našeho zvěrolékaře Pytlíka. Chodí k nám skoro denně, tu na kus řeči, na osvěžení, tu postěžovat si na celý svět a na těžký život dobytčího doktora.

„Lidský doktor to má dobré. Pacienti za ním přijdou, nebo je přivezou do ordinace. To už musí být případ, když ho pozvou do domu. A já abych se ulítal. Ve Vestci je nemocný býk, v Jeseníku kráva a na Ruchomi klempírujou vepři. A abych nezapomněl - v Oskořínku tele a v Sovenicích si zlomila nohu kobyla.“

„A v Křinci je krůtička jménem Martínek a taky stůně. Poradil byste? Vy ale k malé havěti chodíte nerad…“

„Ale co! Není-li to daleko, podívám se. Beztak to bude nějaký mazílek.“

„Je to právě u .nás na dvorečku. Moje vlastní krůtička. Už dlouho stůně, je pořád mrňavá, neroste, děti ji utahaly, zmokla…”

„No může být, ale já si odbudu dříve tu kobylu a odpoledne jsem tu jako na koni. A krůtěti propláchneme žaludek. Nazpaměť vím, co mu je. Má červa. Snědlo červa ze stojaté vody. Dávejte drůbeži několikrát denně čerstvou vodu!“

Zvěrolékař odešel a marně jsem ho odpoledne čekala. Očkoval vepře v Tuchomi.

Přišel až třetího dne.

„Tak té krůtičce nakapeme do zobáčku tetrachlormetan!“ po—

199$

vídal. „A safra, zapomněl jsem jej doma. Ale zítra přiletím jako poslíček jara.“

Pan zvěrolékař přišel až za tři dny. Jen se na mne podíval, zaklel:

„Zatracenej tetrachlormetan! Že jsem ten elixír nedal raději hned do kapsy. Ještě dnes to udělám. Teď zatím napíšu recept pro jednu nafouklou krávu a býkovi něco pro žvejk. Přijdou si pro to za chvilku z Jeseníka.”

Zvěrolékař píše recept - a už si zas pro něj jde nějaký pantáta z Nového Dvora. A tak si jen myje ruce a jde, kam ho volá nová povinnost.

Mezitím nám krůtička opravdu stůně. Ani nezmokla, ani ji děti nepocuchaly. Nějak se jí hlavička klátí a celá je, chudinka, studená. Už se nezahřála ani v košíčku na kamnech. Povídá mi cosi šeptem, očka po mně točí, a tak ji beru do dlaní a ustýlám jí na sluníčku. Až se zvěrolékař vrátí, nebudu čekat ani hodinu a donesu ji k němu přímo.

Pomáhala bych sama své krůtičce, ale nechci. Ráda bych se přesvědčila o účinku tetrachlormetanu na vodního červa. Jak že to říkal lékař? Tetrachlormetan červa téměř rozpustí. Pomůže ihned, i když je třeba zvířátko v posledním tažení…

Stojím nad Martínkem a přemýšlím, nemám-li mu dát přeci jen léky, jaké jsem zvyklá dávat drůbeži, podle svého rozumu. D-vitamíny? Kalcium?

Ne! Musím se přesvědčit o účinku tetrachlormetanu. Přesvědčím-li se, pak bude kraji pomoženo. Přestane téměř hromadné hynutí drůbeže.

Snad už se zvěrolékař vrátil. Balím Martínka do bílého šátku a nesu jej přes celé městečko. Sluníčko svítí, ale Martínek zavírá očka. Je slabý!

Zvěrolékař však není doma. Pomáhá v Bošíně telátku na svět. Vzkazuji mu, aby ihned k nám přišel, jak se vrátí.

Opravdu přišel. Hned po obědě. A zrovna k Martínkovi.

Ležel na bílém šátečku, slunéčko na něj svítilo, ale už nedýchal …

Zavzlykala jsem, podívala jsem se s výčitkou na zvěrolékaře a utekla.

200$

Zato zvěrolékař! Usedl na lavičku pod košatou jabloní a tuze si liboval:

„To se mi to podařilo! Teď se aspoň podívám Martínkovi jaksepatří do žaludku na červíčka. A jestliže ho tam, neřáda, najdu, budu o kus moudřejší. Přesvědčím se, že existuje v tomto kraji, a usměrním léčení už napřed. To je saframentská věc. Kde jsou rybníky nebo napáječe s protékající vodou, není takových cizopasníků,“ povídá si a pitvá zvířátko.

Po chvíli je zvěrolékař s pitvou hotov. Na ruce mu leží - jak z anatomické knihy vystřižené - žíly, srdéčko, cévy, rozpůlený žaludek…

„Sláva! Je tu. Paní magistro, pojďte sem, poučte se.“

Musím jít. Dívám se. V jícnu žaludku hoví si tvorečkové jako z nitek. Člověk by spíše řekl: bílé vlákénka ve tvaru stromkovém. Zvěrolékař už je nabírá na jehlu.

„Tak si pamatujte, paní magistro. Takoví jsou ti červíci ve stojatých vodách. Podívejte se. Na pohled nepatrní a zatím - celá hejna drůbeže dovedou zahubit. Jsem rád, jsem se o tom na vlastní oči přesvědčil. Teď budu léčit s jistotou a to už za něco stojí! Všem lidem ve zdejším kraji raďte: Čistěte korýtka a dávejte drůbeži několikrát denně čerstvou pramenitou vodu…“

„A tetrachlormetan ne?“ vyčítala jsem. „Mohl zachránit našeho Martínka a zatím…,“ dívala jsem se teskně na zbytky svého maličkého přítele.

„Martínek by nebyl vyžil. Měl velké srdíčko. Podívejte. Červa bychom usmrtili, ale srdíčku bychom asi nepomohli.

A teď hlavu vzhůru! Vědecké práci musí člověk - je to jeho svatá povinnost - obětovat něco ze svého. Vy jste dala Martínka. Sláva vám.

A teď prosím umyvadlo, kousek dezinfekce a skleničku Herbamary. To abych si po tom červu spravil žaludek.”

201$

« Obrázky z lékárny »

Přisupěl na motocyklu zelený mládenec, náš známý adjunkt ze Seletic.

„Letím starýmu pro kloktadlo. Stakrmentský hrdlo! Řek bych, že to má po pivě, ale copak si to můžu vůči šéfovi dovolit?”

Zrovna k nám vešla jakási paní a také žádala kloktadlo. Škrábe prý ji v krku až hrůza…

„Paní,” obhlížel ji myslivec ze všech stran, „jak se tak na vás koukám - nejedla vy jste dnes v poledne škubánky?”

„Já, škubánky? Proč myslíte?” nechápe panímáma.

„To já jen tak,“ nato myslivecký mládenec, „že vás v tom krku bolí. Mně po škubánkách vždycky. A víte, že vám mohu poradit, jak se toho zbavíte?”

„No, jakpak?” chce si dát paní poradit.

„Pamatujte si: Na každé bolení v krku je nejlépe protáhnout krk dvěma spojenými pruty z ostružiny. To se moc doporučuje. Nebo taky otýpkou z borovic…”

Potom se už ani nedíval na překvapenou panímámu, která stála s otevřenou pusou, než pochopila, koho má před sebou. Myslivečkovi vlaje pero na kloboučku, jak jím po lékárně mává, a už zase žadoní:

202$

„Dejte mi ještě něco proti blechám. Ale abyste nemysleli, že je to pro mě. Kdepak já a blechy. Je to pro psa.“

Povídám: „Vždyť jste to tu kupoval nedávno. Na co zase prášek? To máte tolik psů?“

„Ale kdepak! Žádný prášek nechci. Víte, on tenkrát neúčinkoval. Pes je chlupatý a chundelatý jak čert, kdepak by se mu prášek dostal až na tělo. Chodil pořád posypaný jako vánoční stromeček a blech měl pořád stejně.”

„Ted zas já vám poradím,” ozve se panímáma s bolavým krkem a sípavým hlasem. „Dovedla bych vašeho psa zbavit blech.”

„Tak honem s tím ven,” nato myslivec. „Jestliže to pomůže, dám vás do Loveckejch listů i s fotografií.”

„Tak ale jistě, třebas udělám štěstí!”

„Ruka na to,” slibuje zelený chlapec.

„Tak takhle to udělejte,” radí panímáma. „Psa posypte práškem, a aby mrchy blechy lezly ven, naličte na ně nahoře na těch chlupech vnadidlo. Třebas rovnou kleště. Máte jich po lese…,” smála se panímáma.

„A vida! A to bude laciný! To musím říct starýmu,” pochopil myslivec a smál se taky. „Do kleští se chytne leccos, blecha, holka, no, panímámo, povězte mi o nějaký hezký..

„Tadyhle jsou a zrovna tři,” ukázala panímáma se smíchem na malé holčičky, které právě vstupovaly do lékárny. Tuze se upejpaly, když viděly myslivce, a tak jsem si pospíšila a ty veliké lidi honem vyexpedovala.

Potom teprve tři andílkové přistoupili k táře.

Stály tu jako panenky, usmívaly se a žádaly vazelínu. Jedna měla červenou mašli, druhá ofinku a ta třetí lokýnky. Víc jim nebylo než čtyři pět let. Všecky měly červené sukýnky a hlavně nahé nožičky, kolínka od chladu celá červená.

Povídám těm třem panenkám:

„I vy holky jedny, pročpak si nevezmete pořádné punčochy? Už začíná podzim. Nastydnete.”

Dívenky se na sebe podívaly a tu chvíli zvedly sukénky do výšky a povídaly:

„My máme gaťata!”

Stály tu jako tři obrácené plané máky, radost se podívat. Kde

203$

se vzal, tu se vzal, vkročil té chvíle do lékárny snědý člověk, a jak ty tři panenky viděl, přiskočil a trošku jim naplácal přes sukýnky. Jářku, děti, tohle se dělá v lékárně? Zacupal, zaprskal a tu se panenky rozběhly s křikem ke dveřím, a nebýt toho, že jsem jim honem dala po bonbónu, víckrát by sem jistě už nevešly.

Domlouvám neznámému, ale ten se jen spokojeně usmívá, že nahnal panenkám strach:

„Mne se děti bojí, jakpak ne, vždyť jsem kovář. Starej Hrouda z Pojed. Copak mě neznáte?” zakoulel šelmovsky očima.

„A co takový zdravý muž by mohl od apatyky chtít?” ptám se zvědavě.

„Ale ani se neptejte. Jdu pro jód, obvazy a nějakou dezinfekci.”

„Stalo se vám něco?”

„Mně ne, ale mý starý. Dělala si manikúru, jen si to považte. Moje bába a manikúra! Pořád jsem jí povídal: ženo, nech toho. Ale vona ne. Pořád rejpala nůžkama semhle támhle a teď to má.”

„Vy byste ji taky třebas píchnul,” hájím babku. „Muži se v manikúře tak nevyznají.”

„Tak? Já že se nevyznám v manikúře? Starej podkovář? Jak jsem starej, tak bych ještě deset kobyl za den okoval. Copak to není taky manikúra?” vypjal se pyšně a zašermoval rukama. „To se škrábne vlevo, vpravo, kupředu a nazpátek a už sedí podkovička. Ale nesmí to být do krvava. Copak jsme řezníci? Paničko, jak jsem povídal: deset kobyl za den okovám - a kobyly dnes mají ňákou cenu - a stará mi svý pazoury nesvěřila.”

„No však vy ji teď dáte do pořádku.”

„I jen ať drobet trpí. Dobře na ni! To víte, bolet jí to může, ale umřít ji nenechám. Vona mi zas - abych po pravdě řek, dělá zas - tuhle, jak to po česku říkají - pedikúru! Co bych si bez babky počal? Pro břicho k vlastní noze nemůžu… Tak honem! Dejte sem ten jód, hadřík a vatu a ať už jsem v trapu!”

Černý pacient, který děti kolik vystrašil, si nasadil čepičku, popostrčil brýle, vzal lék a utíkal čile k Pojedům…

Vyšla jsem ven a dívala jsem se Zelenou cestou, dokud nezašel. Kulatý, sehnutý, černý, veselý i chytrý. Modrá zástěra mu vlaje, jak utíká. Copak je to pro sedmdesátiletého staříka skočit

204$

z Pojed do Křince pro jód? Je mi blaze, vracím se potěšena a hle - v lékárně nové překvapení.

Vykračuje si tady jakýsi drobný mužík, jako doma, či na vojně, svou hůl jako pušku na rameni a pořád jen: raz, dva, raz, dva! Pojednou klekne na jedno koleno, pušku přitiskne ke skráni a teď spouští opravdu jako na frontě: trrrr - pšuc! Tratata bum! Prásk! Fííííí - huc! Mužík střílí, střílí, bombarduje, tu do výšky, tu v ostrém úhlu, tu sebou mrskne na zem a hup! už je opět na nohou a zase mašíruje: raz dva, raz dva. Před tárou se zastaví. Halt! Puška pleskla k rameni.

„Salutiere! Ich bitte eine Flasche, aber keine Limonade! Ich habe Durst!“

Toť se ví, že takové řeči najednou nerozumíme, ba ani pak, když nám své přání opakuje italsky a pak ještě francouzský. Teprve když nás hezky po česku poprosil, dostal napít trošku malaga.

„Trádá, tradadada, dádá…,“ zazpíval nám tento starý voják na rozloučenou večerku, zasalutoval a pak teprve po vojensku, raz dva, raz dva, odcházel…

Ve dveřích se srazil s tlustou panímámou, uslzenou, ustaranou a hned: „Jářku, panímámo, kdo vám umřel ?“

„Takový krásný prase,“ naříká panímáma a ztěžka usedá na lavici. „Sto sedmdesát kilo, a považte si, ranila mi ho mrtvice!“

„Jářku, panímámo, co jste s ním udělali?“ honem se ptá dědek. „Doufám, že jste ho ještě nezakopali. A proč vlastně jdete do apatyky? Budete to prase snad ještě křísit?“

„I toto! Jdu pro líky, jsem sama z tý škody jako omráčená. Jdu si pro kapky na srdce. To by jen tyhle moje ruce mohly povídat, jaká to byla práce z malýho tvorečka takovej kus vychovat. Než já zas budu mít znovu takový…“

„Takovýho sádla, takovýho sádla,“ rozumuje potichu mužík. „A doma plná chalupa hladovejch dětí. Copak je mrtvice něco zlýho? I bodejť že ho nezakopali. A i kdyby!“

Oči mu zazářily a honem odcházel. Jako by měl o živobytí postaráno.

„Šťastný člověk,“ podotkla jsem.

„Ale nebezpečnej,“ dodává nový příchozí, truhlář a rakvář.

205$

„Co jen já vím, už dva funusy kvůli němu byly. Panečku, ten se umí prát! Ale abych běžel: Honem mi dejte hofmanský kapky. To víte, abych měl na ty pohřby. Co chvíli mi někdo omdlí a musím křísit. V neděli o funuse omdleli tři. A tuhle do lahvičky drobet čistýho líhu. To mám zas na prsty. Každou chvilku se škrábnu o máry nebo o rakev - no a musím dezinficírovat. To víte, zdravej neumírá! Tak abych nějak tu nakažlivinu nechytil. To by se mi nehodilo. Já mám život tuze rád.

Jak by ne? Rádi mu věříme. A čím více smutku vidí, tím má život asi raději… Ale copak nám to povídal o našem zeleném mužíkovi? Že by kvůli němu i pohřby? To snad… Ptám se na to po odchodu rakváře panímámy, která si po tom praseti u nás ještě odpočívá.

„O funuse nic nevím,“ povídá. „Ale že to byl za mlada velikej práč, to je jedna jistá pravda.

Tenkrát byl opravdu nebezpečný. Ten dovedl řádit. Ale ne, aby si sám k penězům pomohl, kdepak! Stačilo jen v hospodě říci: ten a ten člověk je nedobrý, škodí obci nebo podobně, už bylo zle! Počíhal si na něho někde za rohem, nu - a jednou z toho bylo deset let káznice. Zkrátka, u nás se mu říká boží advokát.“

Brzy jsem se o tom přesvědčila. Známá hlava se objevila ve dveřích lékárny a oslovila mě:

„Nekoupili by jablíčka? Jsou jako dětský hlavy, krásný, čistý jako Kristovo voko. Chtějí je? Dám je lacino.”

Jablíčka máme sice v zahrádce, ale mohla bych si pěkně s božím advokátem popovídat a to za to stojí!

„Ukažte je, strejdo.”

Mužík shodil ranec na zem - a vskutku - jablíčka jako z rajské zahrádky. Krásná, čistá, inu - jako Kristovo oko. Koupili jsme je. Povídám na odchodu mužíkovi, jen abych ho zdržela:

„Jaký je to druh jablíček?”

„Švihnutej, paničko, švihnutej! Dva štěpy jich tam bylo.

Ty mi, paničko, daly práce, než jsem si je před sadařem uhlídal. Zrovna včera povídal: Musíme to očesat, přijdou pro to Pražáci. Jářku: Jsem já snad před Pánem Bohem z jinýho těsta? To je nespravedlnost. Tak jsem zasejc jednou dělal božího advokáta na zemi. Jářku, paničko, a hrušky by nepotřebovali…?”

206$

« Husy – pacientky »

Blažený je život housátek. Jsou jako poslíčkové jara, jako živé pampelišky v trávě, šťastná, spokojená, jen když mají co jíst. A jak jsou hloupoučká a naivní a přítulná! Pasou se a pasou, travičku škubou, zase se běží napít vody a znova se pasou. Najednou na některé padne dřímota, zavře očka a v tu chvíli spí. Ostatní si zatím pěkně povídají a pomaloučku se vzdalují. Tu malé housátko procitne, ulekne se, kde vlastně je, a dá se do hrozného křiku:

Jsem tu samo! Zahynu! Co si počnu, já ubohé malé opuštěné housátko?

Pláče a naříká, když tu pojednou uvidí žlutou skupinku mezi keři. Zarazí se, vyjasní očka, natáhne nožky, rozepne křidélka a klusem běží jako křídlatý andělíček. To je rádo, že kamarády našlo! Vítá se s housátky - jako by přišlo z daleké pouti, krček natahuje a pořád radostně štěbetá. Jak je blažené, že je zase mezi svými. Kamarádi housátko vítají a také mu povídají, jak jsou rádi, že se neztratilo.

Ale tu už zase dříme Karlíček, to nejmenší ze všech, a za chvíli zas ono bude utíkat za ostatními a dělat andělíčka. A bude ze všech nejroztomilejší.$

Tak žijí housátka bez maminky. A na noc jdou do své ohrádky, přitulí se k visícímu pytli, poví si své dojmy ze dne, štěbetají, až usnou.

A housátka rostou, rostou jako z vody. Však celý den nic jiného nedělají, jen jedí a pijí a běhají po trávníčku.

Blažený život housátek.

Ale jen housátek.

Jednoho krásného dne se na ně zahledíte a k svému úžasu zjistíte, že v několika dnech se housátkům ztratilo žluté chmýří a že před vámi stojí husí výrostci. Takoví kladkové, ani husa, ani house. Už tolik nespí a už žádné nezůstane samo v roští, aby pak bázlivě křičelo. Vykračují si sebevědomě a už se i perou. Inu, husí klacíkové.

Jednoho dne řekla pasačka:

„Ty husy se musí podškubat!“

„Snad ne, taková malá housátka?“

„Housátka? Kdepak! To už jsou pořádné husy. Podškubat a za tři neděle na krmník.“

Celá jsem strnula. Má housátka, moji andílkové, moji výrostci! Na krmník! Konec husí blaženosti…

Pro tohle že je chovám, těším se s nimi, raduji se z každého jejich pokroku?

Není kdy na přemýšlení. Hospodyně husy podškubala a na půdě visí pytlík peří.

Hm, hezké peříčko. Bude pěkný polštář pro dceru! Hm, není to špatné mít husy. Ale mělo by zůstat při tom peří. To je přece dost dobrý užitek…

Husičky se po dvoře procházejí jako v košilkách, až jim prozařují tělíčka.

Jaká mají růžová tělíčka! Zdá se, že jsou opět blažená.

Podškubaná místa přebolela a zase si husičky vyprávějí a máchají se ve vodě. Chodí na pastvu, na louku a na pole, sbírají zrníčka a chodí domů s napadenými volátky.

Ale jdou domů rády. Kolikrát si na pastvě vzpomenou na svůj dvoreček, poví si to, natáhnou nožky a letem - křineckým světem - ulítnou pasačce domů.

Však ony vědí proč! Doma čeká každou krajíček chleba

208$

a husičky už na to čekají. Postaví se do řady před lavičku, na které sedím, a berou si svůj příděl z ruky.

Jen ten husí kluk vždy něco provede. Ukradne celý krajíc a ten tam! Co nerozklove zobákem, sám si máčí do vody a pak to spolyká. A jak chvátá. To aby ještě husičkám něco ukradl.

Začíná foukat se strnisk, vlastně již ze zoraných polí. Úroda je svezena do stodol, sadaři očesali malebná jablíčka, švestková povidla si hoví v hrncích a dostavují se první mrazíky. V té době se také myši stěhují do chalup. Jako ta úroda. Ale to nebývá každému milé a naší hospodyni teprve ne.

„Svatý Martin přijede na bílém koni,“ hospodyně nahlas uvažuje. O svatém Martinu musí být nejen martinské rohlíky s mákem nebo makové podkovy - ale hlavně martinská husa.

„Tak kterou pak dáme nejdřív na krmník?“ povídá si, založí ruce za záda a prohlíží si blažené husičky, které nic zlého netuší.

„Připravím chlívek - a nejdřív budeme cpát zloděje,” ukazuje na husího mládence, který by pořád jen jedl a pil. „Ale viděla jsem v chlívku myšky. Inu začíná mrznout, táhnou ke stavení,” povídá a přikazuje:

„Votrávějí drobet klásků, co jsem přinesla, támhle je mají. Nalíčíme je na myši do chlívka. Ale musejí si pospíšit, abych tam už mohla zavřít toho zlodějskýho chlapíka.”

„Otrávit klásky? Já mám otrávit myšky? Ó, to mě hospodyňko, neznáte! To neudělám. Ať se myšky trošku najedí. Sto jich tam přece není.”

Ale hospodyně zle hubovala:

„Mám jít tedy s těmi klásky ke konkurenci? Nehambili by se? Už jen ať je to hotové! Nebo nebude o Martině husa.”

Co řekne u nás hospodyně, musí se udělat. Jinak je tuze zle. Když hubuje, říkáme, že se vozíme po plameni. Nu a já bych se tuze nerada vozila. Však já už to nějak provedu!

Musím klásky otrávit? Ne, neotrávím je, jenom je obarvím a budou vypadat jako jedovaté!

„Tak tu máte, paní hospodyně, ty klásky.”

Hospodyně je popadla, čichla k nim, pak zavrtěla hlavou, ale přece je do chlívku myškám předložila.

Klásky zmizely, toť se ví, hospodyně uspokojená chlívek vy—

209$

čistila a už jen do něho dát toho husího chlapíka. Však ho tam už na noc zavřela. Ať si zvyká na samotu.

Ráno šla na něj s připraveným krmením. Chudák husí pacholíček. Kejhal tam celou noc. Ani svůj krajíc chleba nevzal a jen pořád křičel: Já chci ven, já chci svobodu! Ostatní husy stály v řadě a strkaly zobáky do dvířek chlívka. Aspoň přes to dřevo si s ním povídaly.

Konec husí blaženosti, říkám si teskně. Stojím za hospodyní a nahlížím, jaké to bude, až otevře dvířka?

Nastojte! Myši tam skáčou a pískají. Hotový tanec. Myší bál!

„A to jsou mi pěkně votrávený klásky, mně se zdá! Vždyť tu mají myši posvícení. A takhle já nehraju. Husák ven! Žádný krmení! Nebude žádná martinská husa na pekáči.“

Zaklusala jsem domů a zalezla jako ta myška do dírky.

Zato kolega, který mi tu vypomáhal, si s hospodyní něco šeptali. Ó, ti mě jistě pomlouvají, myslím si, ale nedělám si z toho nic.

Ať se husí mládenec ještě proběhne. Nemusí být přece o Martině pečínka. Stačí martinské rohlíky.

„Budeme si muset husy nechat na památku,” hubuje hospodyně. „To jsem ještě jakživa neviděla, takovéhle hospodářství.”

Procházím se spokojeně po zahrádce a otevřu branku do zahrady i husičkám. Proč je pořád ta babka zavírá na holém dvorečku? Vždyť už je podzim, úroda je sklizena, ať se tedy proběhnou a popasou na travičce.

Jdu pak do lékárny a spokojeně pracuji. Lék za lékem, recept za receptem.

Přiběhne kolega.

„Paní magistro. Něco se stalo. Něco hrozného. Zle je!”

„Neděste mě!“

„Husy se nám otrávily. Všechny.”

„Kde a jak, prosím vás? Žertujete!”

„Nežertuji. Já jsem otrávil hospodyni zrní, dal do bedýnky na zahradu proschnout, přikryl jsem je trojnásobně lepenkou a ještě jsem i husy na dvůr vyhodil. Ale nějaký lajdák je tam zase pustil…”

„A - a - řekl jste lajdákovi, že je tam otrávené obilí?”

210$

„Ne, neřekl jsem nikomu nic, ale už jen pojďte, prosím vás! Jednu husu už drží křeče, myslím toho husáka. Ten tu trojnásobnou lepenku prokloval, zloděj zlodějská!”

Vyrazila jsem ven…

To, co jsem viděla, bylo strašné. Husí mládenec, pacholíček, zmítal se v smrtelných křečích, bil sebou o zem, nohy dozadu nataženy.

„Myslím, že je konec,” vzdychl smutně kolega.

„To je škody nadělaný,” lamentuje hospodyně.

Ale já jsem popadla husáka a ponořila jsem ho do škopku s čistou vodou.

„Kolego, leťte pro léky, pro protijedy! Přineste tanin a chloralhydrát. Ale ne. Počkejte. Nejdřív ipecacuanu, dávivý kořen! Ten dáme nejdřív.”

Všechno jsme podnikli. Ale zdálo se, že je všechno marné. Jed již byl příliš vstřebán. Křeče nepovolily. Znovu nořím husáka do vody. Ale hlavička mu klesá, oko strne a husáček mi vypadává z ruky…

„Kolego, coramin! Honem coramin! Posílíme srdíčko.”

Dávali jsme coramin, tanin i chloralhydrát - lili jsme do zobáčku studenou vodu.

Po chvíli se nehybný husáček otřepal a otevřel oči. Posadil se.

„Drží to další dvě husy,” křičí dcerka. „Mami, jdi domů, celá se chvěješ.”

Jdu ráda domů. Můj husáček obživl a o ty ostatní se už naši postarají.

Husáčka chytaly křeče znovu a znovu, stejně i další husy. Ale to už jsem neviděla. Nemohla jsem. Ležela jsem doma na pohovce a dávala si na hlavu studené obklady.

Až v jedenáct hodin v noci jsem sešla dolů.

A to husí chlapec seděl u vody, zobáček v ní namáčel a o křečích nevěděl už nic. Jen byl velmi slabý.

Druhý den odpoledne přispěchal zvěrolékař. V ruce nesl gumovou trubici a zdaleka na mne volal:

„Tak co je s těmi husami? Ještě žijou? Měli jste jim vypláchnout vole a žaludek. Sondu máte mít po ruce. Pojďte, já jim to udělám.”

211$

„Kdepak teď - druhý den. To by jim už asi moc nepomohlo.“ „Cože, druhý den? Já myslel, že se to stalo dnes. A žerou, žerou?”

„Jen pijí a sedí.“

„Tak je necháme sedět a pít. Přece jim nebudu vyplachovat z útrob vodu. No, já myslím, že už je to přešlo. Saframentská věc! Já se tak těšil na zajímavý případ. Byl bych vám ukázal, jak by se z toho byly hnedle vylízaly. „

„Teď toho husího darebáka ani krmit nemůžeme,” vměšuje se hospodyně do rozhovoru. „Nic by nepřibejval. Kdypak my vlastně začneme s krmením?”

Ale nikdo jí na to neodpovídá. Zejména já ne. Přeju svým husičkám husí blaženost ještě na dlouhý čas. Nejméně na celý podzim. A dost možná, že si je vůbec nechám k chovu. O Martině si - jak jsem už řekla - upečeme rohlíky s mákem!

212$

« Za Pekárkem »

Stojím za zahrádce a dívám se na vinnou révu, která v několika trsech tak krásně pučí k slunci, a dumám nad Pekárkem.

Pekárek! Náš starý děda z chudobince, bývalý voják, sehnutý, bručavý, někdy zase zpívavý, ale pořád ochotný k práci. Sám si ji vymýšlí. Tu opraví plot, tam podepře obtížený strom, závěsy přitluče a tady, na zahrádce, vidí, že zčásti vyhynula vinná réva. Proto ji sem v několika trsech znovu nasadil - však ji také sám na svých toulkách za dobrými lidmi obstaral - a jak si ji opatruje! Hnojí, postřikuje, zalévá. Povídá:

„To aby měli po starým vojákovi památku.” Zavzdychal a utřel si oči: „Už tady dlouho nebudu, cejtím to, ba vopravdu cejtím. Už mě můj majór volá,“ ukazoval na oteklé nohy. „Mám prej co nejdřív nastoupit do tý slavný armády nebeský…“

Dívám se na dědovy nohy, vpadlé tváře a zapadlé oči, a přece nemohu pochopit, že by nás Pekárek opustil.

Tak jsme na něj zvyklí. Denně vídáme jeho postavu, jak se šine pomalounku zrána do chrámu Páně, potom s bandaskou pro mléko - Pekárek si sám hospodaří, a pak už jde po práci, od vlaku nosí spěšniny, lahvičky vybaluje, zjara zahrádku uhrabuje a v zimě chodí přikládat a hubovat, že máme zimu jak u svaté Anny za oltářem.

213$

A najednou Pekárek slábne a slábne, za život se chytá, kde ho kruté bolí, postavu ještě více sklání, a to už jen sbírá husí peříčka a dělá nám peroutky, aby přece nezahálel.

A když je mu ještě hůře, tož už je posedává a hubuje na svět, rozděluje spravedlivěji majetek na zemi a odsuzuje zlé a dobré chválí.

Jen ty babičky v chudobinci kdyby ho nerozčilovaly! A on sám mužský mezi nimi. Hotový očistec! „To jsou pěkné slunečnice,” říkává. „Stojejí a koukají; taková ženská by ještě mohla přes plot skočit,” laje a nedá si od nich posloužit ani za nic.

A teď ta nemoc zlá - a že by mu přece měly posluhovat? Jemu, který je zvyklý jenom poroučet? A když poslouchat, tož jenom po vojensku a u majora?

Pekárek se trápí a chřadne a jednoho dne se přijde rozloučit.

V ruce třímá lísteček do nemocnice a utírá si oči:

„Vzpomínají tady na mě v dobrým a tu révu si dobře vopatrujou. A kdyby se se mnou něco stalo - odkazuju jim, drahá paní, ten celej kompost, co mám před okny. To na tu révu. Ale to jim povídám, vyzvednou si ho ihned. Jsou tam ty báby, čert jim věř, slunečnicím…,” zahuboval a zaplakal.

Konečně jsme se přece jen rozloučili, upřímně a srdečně, jako na daleko cestu…

Opravdu, Pekárek šel daleko, aby se už nevrátil…

Za několik dní zvonil umíráček a byl pohřeb. Takový pěkný, a přece truchlivý. Chudobný i bohatý. Muzika hrála a věnce voněly, šel kněz, zpěváci a ministranti. A za rakví jen nejbližší příbuzní a skromná hrstka lidí. A on všecky, kteří ho předešli, věrně vyprovázel k věčnému odpočinku.

Městečko! To jsi nemělo Pekárkovi dělat. Byl to přece tvůj věrný syn. I ta muzika, která mu hrála, byla jeho. Sám si ji napřed zaplatil.

Pozůstalí jdou se sklopenými zraky, a přece ještě někdo upřímně truchlí. Tři babičky z chudobince, tři slunečnice. Jdou za rakví v šosatých, starodávných kabátcích a pláčou, až se jim šátečky třesou…

Vidíš, dědo, tam jsi slzy nejméně hledal. A jak jsou upřímné!

214$

U vrat domů stojí porůznu lidé, musí se přece podívat, když muzika tak krásně hraje.

A všelijak se mluví o Pekárkovi.

„I nechte bejt, byl to dědek sakulentskej,“ povídá jedna sousedka a dívá se, jak vůz s rakví zatáčí do Chotucké ulice ke hřbitovu.

„Víte, že měl kdovíco tisíc na knížkách?“ říká jí ta druhá.

„A nikomu je, prachdědek, nedal, jednou jsme se spolu chytli…“

„Na každým chyby viděl a sám.

„Není člověk ten, aby se zachoval lidem všem,“ řekl moudře kněz nad Pekárkem, nad jeho otevřeným hrobem u zdi hřbitova, kam jej kladli k věčnému odpočinku. - „A já vám pravím, přátelé: Byl to dobrý křesťan. Svou víru do poslední chvíle zachovával. A jeho vlastnosti? Někomu se zdají zlé, jinému dobré. Záleží hlavně na tom, jak se líbily Bohu. A Bůh mívá rád nejprostší lidi. Znáte přece krásnou pohádku o člověku prostinkém, pohádku o Pecko-prosťáčkovi, ke kterému se Ježíš přelaskavě s kříže sklonil? Přejme tedy i my našemu Pekárkovi radost věčnou a nesuďme, abychom nebyli souzeni. Jistá pravda je, že se nám bude po něm stýskat…“

Je ticho na hřbitově, jen listí šumí, je klid, všichni odešli. Obloha je čistá a je vidět až k nebi. Hle hle, jaká je tam sláva? Vojsko, uniformy, bubny, muzika, co to je?

Inu to vstoupil Pekárek do slavné armády nebeské, hezky po vojensku, a vítá se se svým majorem.

215$

« Staré, zlaté časy… »

Bývalo prý to na světě tuze krásné… Nebylo ještě aut a vlaků jen poskrovnu, lidé bývali spokojeni s málem a k potravě duševní stačil starý kalendář. O hygieně věděli prostí venkované málo, jak to tedy, že vyrostli nám takoví zdraví, otužilí lidé a zůstali jimi až do vysokého věku? Stáli tu jako staré ošlehané duby na zdravém povětří, psotě zvyklí, ale stáli pevně! Život milovali, domovem jim byl každý trávníček a kousek lesa a nad vše nejraději se vyhřívali na sluníčku. Popíjeli kořaličku, ale jak na ni sehnali peníze? Mívali to těžké starosti!

Vyprávěli jsme si o nich s panem řídícím Pekem, nu a já jsem ho poprosila, aby nám znovu pěkně všecko o nich pověděl. Tak poslouchejte:

KŘINEČTÍ SLUNÍČKÁŘI

Bylo jich pět: Straňák, Havelka, Netřebský, Růžička, Bezděcký. Byli jako ptáci, bezstarostní, a bylo na nich vidět, že jsou rádi na světě. Sotva se rozednívalo, již stáli na rohu před krámem pana Hofmana nebo pana Bendy, kde byl výčep lihovin. Netrpělivě přešlapovali, až se krám otevře. Často, zvláště v létě, byli nedočkaví a tlučením na okna se domáhali otevření. Vpadli do krámu jako vosy na med. Každý měl svoji specialitu. Jeden si dal

216$

panáka košilaté, druhý žitné. Byla-li finanční situace lepší, tedy si poručili košilatou nebo žitnou s punčem nebo rumem. K tomu kousek chleba se syrečkem nebo špekem. Vyšli se zářícím zrakem a přemýšleli, kde by zase nějaký krejcar ulovili. Nejraději sloužili obchodníkům a těm, kde cítili, že odměnou bude nějaký kujón.

Nejznámější figurkou byl Straňák. Menší mužík, zavalitý, červený a otužilý. Skoro po celý rok chodil bos, s rozhalenou košilí a prostovlasý. Jen v zimě zhotovil si z hadrů na nohy čuchy, zapjal košili, na hlavu si posadil placatou čepici a zimní ústroj byl hotov. Jeho domovem byl hostinec U Nedvídků anebo U Michálků. Majitelem hostince byl Karel Nedvídek, pan Kódl, starý mládenec. Ale měl hostinec ve vzorném pořádku, a scházela se tam křinecká elita - spolek Piskoři. Chudák Karlíček byl hrbatý, a proto někdy v pramizerné náladě. Tu potřeboval vylít si na někom zlost. Hromosvodem obyčejně byl Straňák. Zavolal si ho, něco mu řekl, a hned rány rákoskou dopadaly na Straňákův hřbet.

A Straňák? Úkosem se díval na Kódla a řekl: „Jen si dají, mladý pane, jen si dají, jen si dopřejou!“ Věděl, že kápne nějaký pětník bolestného na panáka.

Jednou vezl na dvoukolce nějaké zboží z dráhy. Právě vyjížděl vlak. Straňák byl virtuosem v pískání na prsty. Zastavil, vložil dva prsty do úst a hvízdl. Vlak se zastavil a vlakvedoucí pátral, co se stalo.

Straňák se šklebil, ale byla soudní dohra. U soudu se ho soudce ptal, jak to provedl. „Takhle,“ povídá Straňák. Vložil zase dva prsty do úst, zahvízdl, až uši pánům zaléhaly, a výsledek? Vyhodili ho a bylo po soudě.

V zimě spával v chlévě, od jara na půdě v seně. Kdysi v zimě vyspával někde opici a umrzly mu na levé ruce dva prsty, malíček a prsteník. Úplně zčernaly. Šel ke starému doktoru Chmelařovi, dědu nynějšího doktora.

Doktor povídá: „Straňáku, prsty musíme uříznout!” Hledal potřebné nástroje a Straňák klidně povídá: „To bude moc dlouho trvat, to já udělám hned.“ Vstrčil prsty do úst a zdravými zuby je ukousl, vyplivl do uhláku a šel. Nic se mu nestalo.

217$

Jednou se zase opilý vracel domů a v temné chodbě na okénku shledal talířek s něčím bílým. To snad hospodyně si na mě vzpomněla, myslil si, a dala mi tam misku s tvarohem. Sfoukl s chutí obsah talířku. Tři dny nebylo Straňáka vidět, marně ho sháněli. Čtvrtého dne se objevil, celý ztrhaný, utrápený. Jak by ne? Vždyť místo tvarohu snědl zvětralé chlórové vápno! Následky zase žádné.

Na Nedvídkově dvoře si vrazil do chodidla silný rezavý hřebík. Zavolal si kamaráda Havelku. Ten sehnal kleště a hřebík vytáhl. Rána se musí dezinfikovat! Vyškrábal z kola od vozu šmír, nacpal jej Straňákovi do rány a odvedl jej k rybníčku. Tam Straňák vložil poraněnou nohu do vody, seděl tam asi dva dny, nohu stále máčel. Milosrdný samaritán Havelka jej ošetřoval, donášel mu něco k snědku, ale hlavně košilatou. Jiný by o nohu snad přišel, ale Straňák se vykřísal ze všeho.

Zemřel ve světové válce v roce 1916 nebo 1917 v nymburské nemocnici, neboť tehdy neměl životní elixír - košilatou.

Havelka byl zpěvák a přímo virtuos v pískání na zelený hruškový list. Při různých příležitostech chodil dům od domu, zpíval nebo pískal na list. O vánocích, o Štědrém večeru zpíval všude u domů: Dávej, dávej, dávej, jako jsi dávala, když jsi s hospodářem za stolem sedávala. Na Boží hod už ovšem někde vyspával opici.

V krámě u Aldorfů byl velmi častým hostem. Jednou příručí nesl ze skladiště větší láhev rumu. Láhev mu vyklouzla z ruky a drahocenný mok se rozlil ve střepinách skla po dlaždicích. Pan šéf dělal rámus a příručí sháněl potřeby k úklidu. Vtom se ve dveřích zjevil Havelka. Zavětřil a hned věděl, co se stalo. „Nic neshánějí, to já vyčistím.” Klekl, pozorně vybral sklo, pak lehl na břicho a jazykem pěkně žlábky v dlaždicích vyčistil. Museli ho na trakaři odvézt do stodoly.

Netřebský byl zedník, chodil jako hodiny, špičky pěkně od sebe. Jeho eldorádo bylo u vlastence Nezbedy, honosil se svým češstvím. Stará paní Nezbedová držela nad ním ochrannou ruku. Byl to podšívka. Jeho stará, jak říkal ženě, byla řádná a hospodárná žena. Po zabíjačce měla několik hrnců sádla, nad kterými bděla jako ostříž. Já mám sušit hubu? myslil si Netřebský. Když

218$

byl čistý vzduch, vyklofal u hrnce dno a zespoda pěkně sádlo vybíral. Povrch byl netknutý. Paní musela načít nový hrnec. Vrazila lžíci do sádla, ale ruka jí vjela až ke dnu. Bylo zle! Netřebský se chtěl ztratit, ale ona ho zaskočila a řezala hlava nehlava. Utekl na dvůr a vlezl do uličky mezi chlívky. Nemohl sem ani tam, a tak musel držet. Byl samá modřina, ale kamarádům se pochlubil: „Ale dal jsem jí, mrše!“

Babička Lhotová všecky ty chlapíky dobře pamatuje a leckdy na něj ještě dnes zahubuje.

„Člověk spravedlivej a šetrnej, co se nadřel než korunky našetřil, a ti dědkové to jináč uměli! Straňák, ten vedl kápo. Dovedl si na košilatou vydělat. Takhle to bývalo: Já sloužila u pánů v domě a moje kamarádka Anka na faře. Tu vždy za čtrnáct dní - kde se vzal, tu se vzal - Straňák a nejdřív na faru.“

„Jářku, pane faráři, máte nevzdělanou kuchtu.“

„A jakpak to, Straňáku?“ na to dobrý pan farář.

„Neumí pozdravit. A to je kuchta z fary. Ta má jít příkladem napřed. Nejsem já starej člověk? Ať si jsem chudobný. Pán Ježíš miloval i bosé lidi a ty nejchudší nejvíc. Napomenou ji, velebnej pane, ať jim netropí vostudu.“

„I toť, že napomenu. Anno, slyšíte? Vždycky pana Straňáka pozdravte. Je to starý člověk.“

Nato dal Straňákovi šesták a bylo dobře. Jenže Anna se tuze zlobila a že ne a nebude nějakého sluníčkáře zdravit.

„I však nemusíte, ba ani nesmíte,” na to velebný pán. „To bychom dali Straňákovi pěknou starost. S čímpak by sem za čtrnáct dní přišel?”

Straňák už zase obcházel pány Vonky v domě a zle žaloval na Kačenku:

„Nemáte slušnou kuchařku, neumí zdravit starý lidi. Ať si vezme příklad z Anky z fary. Ta dostala zasoleno od pana faráře co proto. Nynčko pěkně dává dobrýtro..“

Kačenka dostala před Straňákem vyhubováno, Straňák obdržel svůj čtrnáctidenní příspěvek a zadumán šel zas dál. Kudy na to, aby takových obchůdků si zarobil víc?

U vody se to krásně přemýšlí. Tam si sedne na břeh, nohy pustí do vody, lehne si a sluníčko už něco poradí.

219$

« Historická besídka o Křinci »

Navštívil nás zcela nečekaně křinecký rodák pan rada Vonka. Ráda jsem ho poznala. To je tedy on, usměvavý, štíhlý prošedivělý pán, který nám tolik pěkného pověděl v četných svých spisech o historii Křince. Vypráví o pánech z Morsínů, jako by tu byli včera, ví přesně, že křinecké panství bylo jedno z největších v Čechách, vlastnilo čtyři procenta veškeré české půdy. Vykládá o době, kdy v Křinci stály dvě fary. Jedna na Chotuci, druhá proti lékárně - tehdy ještě prázdném místě. Ví, že fara v Křinci vyhořela roku 1639 a že roku 1762 byla vystavěna nynější. A od té doby zde stojí jako bašta, jako pevný hrad uprostřed zeleně, obklopena i s kostelem výstavnou barokní zdí.

Letopočet kmitá se mu před očima za letopočtem, pan rada čile vypráví, až zaběhne do doby pohanské a rozpovídá se o Kuncberku.

„To je nejhezčí vrch z celého okolí. Je tak krásně položený…,” sama začínám s chválou okolí.

„Ne, drahá paní, položený, ale vystavěný. Celý ten vrch je vybudován již v dobách pohanských jako hliněné hradiště ve tvaru slunce. Všimněte si toho! Zde pohané mohli boha Slunce prová-

220$

zet očima po celé jeho denní pouti od východu až k západu. Není to krásné? „

Uznávám, že i pohané měli vlastně již své náboženství. Cítili, že musí někomu vděčit za své stvoření, jako to cítíme dnes my.

„Teprve v pozdních dobách byl zde vystaven zámeček. Nejvíce získal za hrabat Morsínů. Zde hrávali pod nádherným stromovím slavní hudebníci z celého světa pod taktovkou Haydnovou. Ano, Haydn! Ten byl šéfem Morsínova orchestru v Křinci. Po naší půdě chodil, naše lány to byly, které ho jistě inspirovaly.

I on z Kuncberku provázel očima slunce, i když byl křesťan.“

„Haydn? Že byl v Křinci?” zrovna se mi nechce věřit.

„Ale ano, na mou duši, ano! Byl tady! Vždyť můj praděd Antonín Lefler hrával pod Haydnem prim. Náš dědeček! Co on se na Haydna navzpomínal a dědeček zas vyprávěl mému otci a otec nám. Tak teď mi to musíte věřit!“

Tedy jsem uvěřila.

„Když už o tom pradědečkovi vyprávím, povím vám něco zajímavého z jeho života, totiž spíš ze života jeho dvou dětí, Marie a Václava.

Marie se provdala za Vonku z Křince. To byl sanytrník. Vzácné řemeslo! Kdo byl sanytrníkem, nemusel na vojnu. A tak ten sanytrník Vonka přivezl první kávu do Křince. Ten se proslavil, co?“ smál se pan rada. „Ale moc to paničkám nechutnalo. Vařily totiž kávu neumletou a pořád se divily, že neměkne… No abych nezapomněl, ten Vonka měl dva syny. Václav se stal učitelem hudby na Rusi. To víte, český muzikant byl všude vítaný. Zrovna jako český řemeslník nebo odborník ve všelijakém umění. Druhý syn Vonků nalezl místo v Polsku. Stal se správcem, ale tragicky zahynul. To je ale smutné povídání - to sem nepatří, viďte? Budeme si raději povídat o Křinci. Líbí se vám tady?“

„Velice. Křinec považuji za svůj domov.“

„Co vás tu nejvíce zajímá?“

„Mne?“ zamýšlím se. „Prostí lidé a příroda,” povídám posléze. „Lidé jsou v jádru stále blízcí svým předkům. Jsou skromní a netouží po městě. Mají rádi své rodné chalupy, svá pole i práci. Nacházím zde starodávné české zvyky, pouti, veselice, muziky a cítím, že v tomto kraji trvají kořeny lidové poezie.”

221$

„O čem nejvíce píšete?”

„O čem píšu? To mě vždycky popadne najednou, vždy však je to z lidu a pro lid. Uvidím nějaký obrázek, třebas jen křížek v poli nebo husu s housátky, a už mě to drží. Zírám chvilku blaženě a v duchu ten obrázek rámuju. Muž říká, že předu. Udělám si poznámku, někdy ani to ne, a když přijdu domů a mám k tomu náladu, povídka je na světě. Jindy zas vidím chudý pohřeb, a bolest mnou pronikne jako elektrická jiskra. To pletu bez předení. Někdy mívám poznámek mnoho, ale hned nepíšu. Čekám, až ve mně povídky uzrají. K ránu mnoho nespím a jen přemýšlím. Předu a předu, a když řeknu: už to mám a usměji se, mohu psát… „

A co vy píšete, pane rado?”

„Hrabu se v kronikách, to víte. Však už znám Křinec až do doby diluviální, kdy z Chotuce padal mohutný vodopád až do Zábrdovic. A víte jak byl veliký? Tisíc sedm set třicet pět metrů vysoký. Víte, co to je? To je víc než Niagara,“ oddechl si pan rada.

„Niagara - v Křinci?“ spráskla jsem ruce a nemohla jsem si to v hlavě srovnat, jak to asi vypadalo, když z Chotuce do Zábrdovic padal vodopád.

„To se divíte, co? To víte, to nebylo před sto, ani před tisíci lety. To jsou dávné a dávné věky.

A jak se všechno změnilo, viďte? Inu příroda.”

„Ale to vlhko nám zde zůstalo,” povídám, „a proto boží úroda.”

„Ještě do nedávné doby bylo v okolí Křince čtyřicet devět rybníků, to je nějaké vody! Tahle luka, jež vidíte z okna, to jsou bývalá dna rybníků.”

„A na jaře jsou to opět rybníky, když se říčka Mrlina rozvodní,” říkám.

„A víte, že jsme tady v nejteplejším pásmu Čech?” mluví dále pan rada.

„A víte, že se tu našly pozůstatky po kolových stavbách? To jsou stavby na kůlech. A víte, že Křinec byl původně ostrov? Rostly tu hojně křoviny, odtud prý byl název původní Keřinec, později Křinec.”

„Tolik zajímavého víte o Křinci, ráda vás poslouchám, pane rado.”

222$

„Tak vám tedy ještě něco povím. Není vám nápadné, že se tu vyskytuje hodně cizích jmen, například: Etl, Háza, Najman? Křinečtí páni sem totiž rádi přiváděli cizince. A to nejen lidi, ale i květenu. Naplnilo mě podivem, že jsem našel v severní Itálii tutéž květenu, jaká roste tady v okolí Chotuce.“

„A co léčivých bylin je tu, prý čtyřicet osm druhů. A co vstavačovitých!“

„Těch je tu asi semdesát druhů,” hlásí pan rada.

„A divoký česnek,” říkám já.

„Česnáček křížatý,” opravuje mě můj host.

„Byla jste již na Chotuci?”

„O jé, toť se ví, kolikrát.”

„Až na vršku?”

„Zajisté!”

„Tak se tam podívejte ještě jednou. Vylezte třebas na věž. Odtud je ten nejkrásnější pohled do požehnaného klína české země. Uvidíte Ještěd, Bezděz a celé Krkonoše. Vůbec - na Chotuci se může točit dokolečka za sluníčkem. Vrch býval slunečním božištěm. A kdybyste ani na věž nešla, uvidíte z Chotuce Železné hory, Kozí hůru u Libuně a vidíte skoro až ku Praze. Spatříte Hradešín v samé její blízkosti. Myslím,” dodal pan rada, „že s Chotuce se dívala ku Praze i naše Božena Němcová. Víte to?”

Ne, to jsem nevěděla.

„Já na to také jed vzíti nemohu,” zubí se pan rada. „Ale to víte, být pod Chotuci a nepodívat se na rozhled, to jistě nevydržela, vždyť náš kraj měla ráda.”

„Slyšela jsem, že bydlela ve Vestci v čísle dvě. Říkal mi to tamější pan řídící.”

„Ve Vestci našla Němcová svou Divou Báru a pro Direktora si došla až do Dymokur. Také Silný Ctibor z jejích pohádek se narodil u nás v Polabí. Byl prý to slouha z Mečíře jménem Roďan.“

„Tomu bych věřila, pane rado, znám jednoho…”

„No, no, no, takového siláka, jako já jsem znal, jistě neznáte. Samozřejmě že byl z Křince a jmenoval se Roza. Ten měl sílu, že když vlezl pod fůru, nadzvedl ji zády i se senem. A tak uměl

223$

utíkat, že uhonil zajíce. Za svého žití přečetl pouze dvě knihy: Tři mušketýry a Hraběte Monte Christa. Rád se tím chlubil. Měl však jednu slabou vadu. Nedovedl vyslovit r, zkrátka přiškraboval. Navykl si volat, když se něčemu divil: Pro tři mušketýrry! Hrrabě Monte Chrristo! Nic v tom nebylo zlého, ale náramně to rachtalo.

Jednou se stalo, že vedl kobylu od kováře přes koleje. Najednou kobyla uvázla kopytem v koleji a nešlo to sem ani tam a rychlík se řítil.

Hrrrrabě Monte Chrrristo pro tři mušketýrrry! volal pan Róza. Co jsem to prrrovedl?

Když to všechno šťastně dopadlo, vyprávěl kdekomu:

Rrrychlo jsem popad sekyrru a krrrásně jsem kopyto urrrazil! Hrrrabě Monte Chrrristo, kobylu jsem zachrrránil! Měl jsem hrrroznou rrradost!

A to je celé mé povídání. A jak vidím, venku už je tma. To jsem se nějak zapovídal a já musím ještě na faru.“

„A co tam?“

„Pro křticí list své prababičky. Celý rodokmen už mám pohromadě,“ plácal si pan rada spokojeně na náprsní kapsu. „Až do roku 1652! A pátral bych ještě dále, ale do toho roku křticí listy nebyly. Ale co to povídám. Už jsem zase v kronice. Tak teda s Pánem Bohem a na shledanou. - Hrabě Monte Christo! na něco bych zapomněl. Až půjdete na Kuncberk, nezapomeňte si dát ukázat borovici, na kterou křinečtí páni dali naroubovat ořechy. Je to vzácnost!”

Podívám se všude, pane rado, podívám. Na tu borovici na Kuncberku, jestliže se ještě nerozpadla, i na Chotuc a představím si slavný křinecký vodopád z diluvia, který padal až do Zábrdovic.

A potom budu svým zrakem vděčně provázet boží sluníčko po jeho mohutné pouti a zavzpomínám na ty, kteří tu stáli přede mnou.

Z hloubi duše poděkuju jemu, zlatému slunečku, které se tu na nás po pravěky dívá a nás hřeje, za naše městečko, poděkuju za celý polabský kraj, za Zlatý pruh země české, který probudilo k životu a k plnému požehnání.

224$

« Doslov »

Časy se mění a my s nimi.

Stařečkové již dávno odešli na svaté pole křinecké, ba i jejich děti se k nim uložily a z vnoučků se stali hospodáři, ale městečko se nemění…

Dívám se dojata z klokočového vrchu dolů. Spí a spí, jako by se ani probudit nechtělo. Stejná silnička vede kolem tohoto památného kopce, stejné povozy plné řípy nebo zlatého obilí, stejní lidé chvátají do městečka. Panímámy s nůšemi, stařenky v kacabajkách, ta se zavázaným okem, jiná se zavázanou rukou, stařečkové o holích a hezky pomalu; aby se nezadýchali, inu jsou tu léta - a ta zatrolená záducha!

Dívám se a poznávám je. Jsou to naši pacienti. Jdou k doktorovi a do lékárny, obstarají při tom své nákupy a otevřou nám svá prostá srdce dokořán. Ani ti se nezměnili…

Tolik vroucné jsem si kdysi přála, abych viděla své drahé městečko v rozkvětu, abych viděla z této polabské výšiny průmyslové podniky, komíny a kolonii rodinných vilek…

Dnes si již nepřeju nic takového.

Přeju ti, mé spanilé městečko, stále ten boží klid a pohodu, prostičký a spokojený život, jaký ti byl dán již do vínku, když jsi se zrodilo.

Práci, jen práci znají tví věrní, od jara až do zimy. Od útlého věku až do stáří chvátají drobné postavičky s loktušemi a motyčkami za řípou… Plejí, řád—

225$

kují, chrást ulamují a nakonec těžce dobývají a okrajují. Ruce jim křehnou, ale ony nedbají. Sehnuté k práci od jara vytrvají až do mrazu, dokud neuzří své bílé zlato na voze a na cestě k cukrovaru. To je chvíle jejich radosti i polabské pýchy…

Teprve když hospodyně řípu zrakem vyprovodil ze dvora, srovnává své tělo a poznává, že ji vlastně celé bolí, potřebuje mazat a hleďte, ruce jsou rozpukané a drobátko jí lítá mráz po zádech. Že ona to bude skřipka ? Jak trochu tu domácnost spořádá, půjde do lékárny…

Ano, je to tak. V Polabí se stůně až po řípách, ale pak to bývá u doktora i v lékárně jako v úle. Celý život prostého člověka defiluje tu před tárou, zastaví se tu bohatý i chudý, sedlák, stařenka, myslivec, vandrovník i žebrák.

Bývají to utěšené besídky, pacienti otevírají celá svá srdce. Chvíle u doktora a v lékárně jsou pro ně odpočinkem a jsme věru v těch chvílích jako velká rodina…

A až si naši pacienti odpočinou? Ti se umějí rozveselit! Přijeďte se do Křince a jeho okolí podívat. Potkáte-li řadu maškar i s muzikou, jak navštěvují dům od domu, vyhrávají, popíjejí si i tančí, poznáte je, kouzlo našeho městečka, a rozveselíte se s námi…

Co by se neradovali? Zdrávi jsou jak ta jejich řípa, takový devadesátiletý dědeček tu není žádnou zvláštností, peníze taky mají, tak co by si nezatancovali ?

Milované městečko!

Hleď dál pokojně jasnýma očima svých malých chaloupek na tu boží úrodu, kterou tví pilní obyvatelé svážejí do svých dvorů, provázej je denně v jejich požehnané práci. Hleď shovívavě na jejich veselí v masopustě a zasviť radostně do prvního sněhu, až přikryje černou zem a položí se na střechy.

Té chvíle se změníš v Betlém a rozsvícená okénka za vyřezávanými plůtky se rozpovídají do tmy o kráse prostého života a božím míru pod dřevěnými střechami…

226$

OBSAH

1. díl

Moje městečko (5)

O farské zahradě s tradicí — — (8)

O dědečkovi, který dělal všechno na just — — (12)

O jednom statečném myslivci — — (17)

O holokrké slepičce — — (20)

O kachňátku, které už nemohlo — — (24)

Děd, otec a syn — — (29)

U muziky v Jeseníku — — (38)

Babička z Baltimore — — (44)

Nenapravitelný pacient — — (49)

Veselý stařeček — — (52)

Večery s paní doktorkou — — (54)

O dědouškovi, který se uškytal — — (62)

O slepičím chudobinci — — (66)

Šetrná stařenka — — (72)

Kozí povídka — — (76)

Pekárek - člověk boží — — (80)

Interview s Pekárkem — — (84)

To neznáte Frantu Pekárka — — (91)

Farář kontra Pekárek — — (95)

Když přijede komedie — — (100)

O dobrém husáčkovi — — (106)

Nazdar, Václave! — — (113)

Černý den v Křinci — — (118)

Jak umírá spravedlivý — — (123)

Jeden den v lékárně — — (127)

Jaro na Chotuci — — (139)

2. díl

Na lavičce před lékárnou — — (147)

Povídka ze silnice — — (150)

Povídky o Evičce — — (154)

Mistr Jaroslav Křička v Křinci — — (159)

Žebráček, který si uměl vydělat — — (164)

Český Škrhola — — (166)

Veselí pacienti — — (169)

„Turecký voči“ — — (172)

Veselý pohřeb — — (176)

Invalidi — — (179)

Bába hauzír — — (181)

Poplach v ordinaci — — (183)

Láska otcovská — — (187)

Kupte si krůtičky! — — (189)

Krůtička stůně — — (198)

Obrázky z lékárny — — (202)

Husy - pacientky — — (207)

Za Pekárkem — — (213)

Staré, zlaté časy — — (216)

Historická besídka o Křinci — — (220)

Doslov — — (225)$

Amálie Kutinová

Naši pacienti 1. a 2. díl

Vydalo nakladatelství Sfinga v Ostravě v roce 1993 (digr v1); počítačová sazba fa. Horňák, Český Těšín; Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín; Vydání druhé; ISBN 80-85491-35-4