Elizabeth LaBan

Esej o tragédii

PRVNÍ KAPITOLA

DUNCAN

Vejdi, přítele najdi a přítelem se staň

Když Duncan procházel kamennou branou do kolejí pro studenty čtvrtého ročníku, hlavou se mu honily dvě myšlenky. Zaprvé, jaký „poklad“ na něj čeká, a zadruhé jeho esej o tragédii. Vlastně tu byla ještě třetí: dělal si starosti, který pokoj asi dostane.

Snažil se přesvědčit sám sebe, že kdyby nebylo té prostřední myšlenky, byl by stoprocentně spokojený. Tedy skoro. Ten esej, který na Irvingově škole plnil funkci závěrečné práce, odsával z jeho spokojenosti alespoň třicet procent, což byla škoda — vzhledem k tomu, jak významný den byl. V podstatě ho čekala vyhlídka na to, že valnou část příštích devíti měsíců stráví hledáním odpovědi na otázku, jaký význam má tragédie v literárním slova smyslu. Něco jako: proč je Král Lear tragédie? Koho to zajímá? To by zvládl z fleku — tragédie je, když se stane nějaký průšvih. A průšvihy se stávají pořád. Ale bohužel to zajímá pana Simona, angličtináře, který bude mít shodou okolností letos na starost jeho kolej. Zajímá ho to hrozně moc a s oblibou se ohání slovy jako relevance a narcismus. Duncan by se mnohem raději zabýval čísly než slovy. A zaslechl i zvěsti o několika starších studentech na Irvingu, kteří prolezli, aniž by se nějak zvlášť nadřeli. Možná bude vážně stačit, když za esej vyfasuje céčko. Přece si tím nenechá zkazit celý maturitní ročník. Rozhodně ne po všech těch chybách, které udělal loni. Když nad tím tak uvažoval, možná nebude na škodu mít nějaké rozptýlení. Každopádně to bude lepší než se pořád zabývat minulostí.

Duncan se přinutil projít branou, aniž by zpomalil. Nutkání zastavit se a přečíst si motto vytesané v kameni bylo silné. Ale už do téhle školy chodil tři roky, takže přece ví, co tam stojí. Vypadal by trapně, kdyby se zastavil a přečetl si to. Místo toho si heslo řekl jen šeptem sám pro sebe: „Vejdi, přítele najdi a přítelem se staň.“ Už pod tímhle nápisem procházel nesčetněkrát; musel tudy projít, kdykoli šel do jídelny nebo do ředitelny. Ale nikdy mu nevěnoval moc pozornosti. Až teď. Zadoufal, že na tom třeba něco je a že tihle lidé jsou opravdu jeho pravými přáteli, ať už to znamená cokoli. Po tom, čím si prošel, bude jejich podporu potřebovat víc než kdy dřív.

Čtvrťáci bydleli v kolejích přímo na nádvoří. Na krásném prostranství obehnaném hlavními budovami školy. Pokoje tu byly stejně velké jako dvoják, ve kterém poslední tři roky bydlel s Tadem, ale rozdělené napůl, takže v maturitním ročníku mohli studenti bydlet sami. Bude to poprvé, co na škole nebude sdílet pokoj s někým dalším. Jednotlivé pokoje byly samozřejmě hrozně malé. Ale s radostí by bydlel i ve skříni, jen když bude v koleji na nádvoří a sám.

Vešel do budovy, nasál onu známou vůni jídla z jídelny a taky, jak si vždycky představoval, vůni papíru, inkoustu a urputně namáhaných mozků a vydal se směrem ke schodišti. Zaváhal, protože věděl, že teď přijde odpověď na všechny ty letní pochyby a naděje točící se kolem pokoje, který chtěl. Může to dopadnout dobře, anebo taky ne. Věděl, co by mu udělalo radost: jeden z těch pokojů s výhledem na nádvoří někde uprostřed budovy a vedle Tada, kdyby mělo být opravdu všechno po jeho.

Na rameno mu dopadla něčí ruka a on se s trhnutím otočil.

„Tak dělej, kámo, kde to vázne?“ zazubil se na něj Tad s úsměvem od ucha k uchu.

Duncan se k němu naklonil a chtěl si s ním potřást rukou, ale Tad v poslední chvilce ucukl, aby Duncana přiměl se za ním rozběhnout. Vyrazil po schodišti nahoru a bral schody po dvou. Duncan se za ním pustil, ale hned se zase zastavil. Bylo to tady a on snad ani nechtěl vědět, co ho čeká. Jediní, kteří věděli, kdo dostane jaký pokoj, byli loňští čtvrťáci, a ti museli přísahat, že to nikdy nikomu neprozradí (a to doslova: složili slib, jehož porušení mělo za následek nějaký ten kaz na vysvědčení — tedy v případě, že by se na to přišlo). Poslední školní den každý z nich přilepil na dveře jméno svého nástupce a zanechal po sobě „poklad“, který měl daný student objevit prvního dne následujícího školního roku. Potom byly koleje až do srpna zapečetěny. Spousta nových čtvrťáků všelijak zkoušela dostat se na tohle poschodí. Dokonce se snažili uplatit úklidovou četu, která nastoupila týden před začátkem školy, aby patro zbavila zatuchliny a prachu, ale pokud věděl, nikdy neuspěli.

A pokladem, který ho čekal, mohlo být cokoli.

„Hej, Duncane,“ ozval se seshora Tadův hlas, „jestli nepůjdeš nahoru, vyfouknu ti poklad.“

Duncan měl chuť na něj zavolat a zeptat se, který pokoj dostal, ale nezmohl se na to. Co se to s ním dělo? Vždyť přece o nic nešlo. Ať už bude bydlet v kterémkoli pokoji a čeká na něj jakýkoli poklad, v jeho životě to přece nic nezmění, ne? Ale byl by rád, kdyby mohl dnes u večeře vyprávět nějakou zajímavou historku. Alespoň by mu to pomohlo odvést hovor od tématu, o kterém si ostatní pravděpodobně budou chtít povídat mnohem víc a toho se obával.

V minulosti už se objevily poklady od tři měsíce staré, shnilé pizzy až po šek na pět set dolarů. Také se povídalo, že různí čtvrťáci našli v pokojích dva lístky na zápas Yankees, podíl v nějaké známé firmě nebo dárkový poukaz do jedné z nejluxusnějších restaurací ve westchesterském okresu. Kolovala i pověst, že kdysi dávno našel jeden čtvrťák v pokoji štěně anglického buldoka — školního maskota. Správa kolejí samozřejmě chtěla, aby pes dostal nový domov, ale nakonec ho tam nechali bydlet a pojmenovali ho Irving. V knihovně visí jeho obraz, ale pokaždé když se Duncan zeptal některého z učitelů, jestli je to pravda, nechtěl mu odpovědět. Taky se povídala spousta historek o pitomých pokladech: pytlících M&M’s nebo různých knížkách. Duncan začal pomalu stoupat do schodů. Ostatní čtvrťáci pospíchali kolem něj a plácali ho po zádech. Tohle schodiště bylo společné pro chlapce i dívky, ale čtvrťačky pak zabočily za roh do své dlouhé chodby s výhledem na lesy za školou. Zaslechl, jak nějaká holka vypískla, že má v pokoji králíka — ale mohlo to být vůbec možné? Někdo by musel přesvědčit úklidovou četu, aby ho tam přinesla teprve nedávno. Stejně to muselo být i s tím záhadným buldokem. Doufal, že nedostane zvíře. To bylo to poslední, co si přál.

Už byl skoro nahoře. Kdyby se podíval, uviděl by řadu zavřených dveří a mohl by začít hádat, které jsou ty jeho. Ale chodba byla dlouhá. Většina dveří do pokojů v téhle části byla otevřená, takže je jejich obyvatelé už objevili. Viděl, že dveře na druhém konci chodby jsou zavřené. Na některých visely barevné papíry, na jiných byla nalepená jména studentů z vystříhaných písmen. Po jeho jménu zatím ani stopa. Byl už v polovině chodby, když se ho zmocnila sklíčenost. Vtom z jedněch dveří vyběhl Tad.

„Mám pokoj po Hopkinsovi,“ oznamoval. „A hádej, co mi tu nechal.“

„To netuším. Co ti nechal?“ zeptal se Duncan, ale vlastně ho to vůbec nezajímalo. Chtěl se hlavně zbavit té nervozity. Tad se choval celkem normálně. Možná že to, co se stalo loni, už nikdo neřeší. Ať už bude Duncan bydlet v jakémkoli pokoji a najde jakýkoli poklad, za den za dva se na to stejně zapomene. Déle než dva dny se mluvilo jen o vážně skvělých pokladech. A pokud jde o pokoj, stejně si zvykne na každý. Vlastně tu byl jen jeden pokoj, který nikdo nechtěl. „Tak pojď dál,“ vyzval ho Tad a vytrhl ho z přemýšlení.

Duncan neochotně vešel do Tadova pokoje a rozhlédl se. Nebylo to tam tak malé, jak čekal. Pokoj se vlastně zdál docela velký. Stála tam postel, která byla ještě menší než jednolůžko, jestli je to vůbec možné, a malý stolek. Ale v pokoji se stejně nikdo neučil, všichni se scházeli ve studovně. Tad otevřel dveře od skříně a ukázal dovnitř. V jedné z polic Duncan uviděl zastrčenou lahev s velkou zlatou mašlí. Vypadalo to na nějaký alkohol. Tad se pro ni natáhl.

„Bourbon,“ oznámil pyšně. „Něco fajnovýho. Píše se tady, že je z rodinnejch zásob. Dvacet let starej!“

„Týjo,“ řekl Duncan.

„Dáš si trochu?“

„Ne, teď ne. Chci nejdřív najít svůj pokoj,“ odmítl Duncan. Ale pak dodal: „Možná potom.“

„Tys ještě nenašel svůj pokoj?“ podivil se Tad. „Tak dělej, běž ho najít, kámo.“

Duncan vyšel zpátky na chodbu. Bylo tam plno lidí, běhali sem a tam z pokoje do pokoje, házeli si míčem a pouštěli hudbu. Zítra už bude klid, ale dnes bylo povoleno skoro všechno; tedy snad až na ten bourbon. Tentokrát si to Duncan namířil přímo na druhý konec chodby. Věděl, čeho se obává: měl tušení, že dostane ten rohový pokoj. Ten, který nikdo nechtěl. A měl pravdu. Na kusu bílého linkovaného papíru bylo naškrábané jeho jméno. Otevřel dveře a hned pochopil, proč o ten pokoj nikdo nestojí. Jediné světlo sem pronikalo drobným kulatým okénkem, které sice zvenku vypadalo skvěle, ale odtud ani náhodou. A navíc byl pokoj o dost menší než Tadův. Duncan se sesul na malinkou, nepovlečenou postel. Všechny jeho věci byly úhledně srovnané v rohu. Poslal je předem a ráno mu je sem donesli. Byl tak zklamaný, že skoro zapomněl na poklad. Když ho uviděl, udělalo se mu ještě hůř — pokud se tedy vůbec mohl cítit ještě hůř než dosud. Na stolečku byla narovnaná hromádka cédéček. Super. Muzika. To bylo snad ještě horší než plesnivá pizza, protože na tom ani nebylo nic zajímavého. A kdo dneska ještě poslouchá cédéčka? Dobře věděl, kdo tu minulé pololetí bydlel. Ten albín. Duncan nemohl uvěřit, že má takovou smůlu.

Natáhl se ke stolku. Pokoj byl tak malý, že jste odevšad dosáhli kamkoli, aniž byste museli vstát nebo se pohnout. Cédéčka byla úhledně srovnaná do komínku a na nich ležel složený vzkaz. Pomalu papír rozložil. Byl naťukaný na počítači a podepsaný známým škrabopisem:

Milý Duncane,

vím, na co teď asi myslíš. No, vsadil bych se, že myslíš na spoustu věcí, ale první v pořadí bude asi to, že tenhle pokoj nestojí za nic. Ale to není pravda. Ve skříni je tajná přihrádka, kterou nikdo jiný nemá. Můžeš si do ní schovat cokoli: ve třetí poličce stačí jen rovnoměrně zatlačit na prkno a ono se pohne. Oknem sem skoro není vidět — a ani pode dveřmi —, takže ti snadno projde, když budeš mít rozsvíceno déle než ostatní. Panu Simonovi tě navíc bude líto, protože máš tenhle mizerný pokoj, a tak ti bude nosit jídlo navíc.

Ale i přes to přese všechno nestál můj pobyt v tomhle pokoji za nic. Ty asi víš proč, ale chtěl bych ti to vysvětlit. Když mi řekli, že tu budeš bydlet, skoro jsem tomu nemohl uvěřit. Nejspíš už víš, co se chystám říct, ale stejně ti to řeknu. Je důležité, abys věděl, proč a jak se všechno přesně událo. Někdo to vědět musí; někdo by možná mohl ty informace využít a neudělat stejnou chybu jako já. Možná. Nevím. Poslechni si můj příběh. Možná ti cédéčka připadají jako hloupý dárek, ale doufám, že je oceníš — vzhledem k tomu, jak jsem se k tobě loni v jídelně zachoval a jak se teď nejspíš musíš cítit. Měla by ti jít bez problému přehrát na notebooku.

Netuším, jak moc dobře jsi vlastně znal Vanessu, ale ona je jediným dalším člověkem na světě, který má kopii těchhle cédéček. Nemůžu vědět, jestli si je někdy poslechne nebo jestli si je třeba už poslechla. Ale doufám, že jo. Anebo spíš doufám, že ne. Každopádně ti musím říct jednu důležitou věc — a vsadím se o cokoli, že to, co ti tady zanechám, jsi určitě nečekal: ta slova, hudba, příčina mého neštěstí, stejně jako tvoje domnělá nebo skutečná role v tom všem, to všechno ti poslouží mnohem líp, než by ses kdy nadál. V podstatě ti dávám ten nejlepší dárek. Ten nejlepší poklad, jaký sis mohl přát. Dávám ti materiál pro tvůj esej o tragédii.

S pozdravem

Tim

Duncan slyšel, jak se všichni ostatní baví na chodbě. Chtěl tam být s nimi, ale musel si přiznat, že je zvědavý, a jestli měl být zcela upřímný, tak i trochu vyděšený. Vytáhl si notebook z brašny, položil ho na stůl a vložil do něj první disk. Pak si nasadil sluchátka a spustil přehrávání.

DRUHÁ KAPITOLA

TIM

Pak konečně nadešel čas odejít

Nejdřív mi dovol, abych ti poděkoval, že ses rozhodl si to poslechnout. Pořád jsem musel myslet na naše poslední setkání a na to, jak bych si přál, abych se byl býval rozhodl jinak. Koneckonců by to asi nic nezměnilo, všechno už bylo stejně nevyhnutelné. Ale na tebe by to mělo jiný dopad — pokud se tě to tedy vůbec týkalo. Můžu se jen domnívat, že ano.

Představuju si, jak sedíš u mého stolu — teď už u svého stolu — a hraješ si s krabičkami od cédéček. Představa, že můj příběh posloucháš, mě uklidňuje. Je to vlastně jediná útěcha, kterou mám, kromě přemýšlení o tom, jak se vrátit zpátky a udělat všechno jinak, což už nikdy nepůjde. Tak tady to je — můj pokus to všechno nějak vysvětlit. Pokusím se shrnout, co se vlastně stalo, ale nejdřív musíš pochopit, co k tomu všemu vedlo, protože to je taky důležité. Rozhovory, které uslyšíš, jsou poměrně věrnými reprodukcemi, ale jednou věcí jsem si naprosto jistý: pamatuju si každé slovo, které mi kdy Vanessa řekla, a každé slovo, které jsem kdy já řekl jí.

Dlouho jsem přemýšlel, odkud ti mám svůj příběh začít vyprávět. Teď už vím, že chvíle, kdy ten příběh začíná, je z mnoha důvodů také okamžikem, v němž spousta jiných věcí končí.

Když jsem tenkrát odjížděl na Irving, odešel jsem z našeho domu jako poslední. A tím nemyslím jen toho dne. Myslím napořád. Moji rodiče se už dřív přestěhovali do New Yorku. Když říkám rodiče, myslím tím svoji mámu a poměrně nového otčíma, protože můj táta umřel, když jsem byl ještě mimino. Zatím se teda přestěhovaly jen jejich věci, protože oni odletěli na půl roku do Itálie rozjíždět pobočku své cestovky. Takže jsem dvě noci spal v domě sám. Vlastně mi to ani moc nevadilo, mám samotu rád. Měl jsem tam svůj notebook a mikrofon a bavil jsem se tím, že jsem nahrával důvěrně známé zvuky našeho domu, protože jsem věděl, že stejné už nikdy neuslyším. V noci jsem si je vypálil na cédéčka, abych si je mohl vzít s sebou. Spal jsem ve spacáku na podlaze svého pokoje. Pak konečně nadešel čas odejít. Když jsem zamkl dveře a šel k taxíku, už jsem se nechtěl otáčet, ale přiznávám, že jednou jsem se ještě ohlédl.

Taxikář toho moc nenamluvil a já celou jízdu strávil pozorováním těžkých šedých mraků na obloze. Cesta na letiště se mi líbila, protože být pryč z domu byla úleva, a navíc jsem se vždycky cítil líp někde zašitý než na otevřeném prostranství. Stačilo už jen projít letištěm, dostat se na své sedadlo v letadle a mohl jsem se zase zašít.

Když jsem o tom přemýšlel, došel jsem k tomu, že zašívání pro mě znamená nebýt na očích. Jak dobře víš, jsem celkem nepřehlédnutelný, a když mě lidé vidí poprvé, skoro vždycky na mě zírají. Za ta léta už jsem vyzkoušel spoustu věcí, abych nebyl tak nápadný. Používal jsem make-up, ale akorát jsem vypadal jako nějaký rádoby gothic. Vlasy i obočí jsem si barvil na černo, jenže pak jsem zas připomínal upíra. Máma to nesnášela a zhruba v patnácti mě to začalo štvát taky, takže jsem se rozhodl, že to dál dělat nebudu.

Co sis říkal ty, když jsi mě viděl poprvé? Viděl jsi už předtím nějakého albína? Běžel jsi zpátky do pokoje — přesně to si totiž představuju, že lidé dělají —, aby sis o tom něco zjistil a podíval se, co to způsobuje a jestli to není nakažlivé? Pokud ne, tak ti pomůžu: nakažlivé to není a jednoduše to znamená, že v kůži a ve vlasech nemám žádný pigment. Právě proto mám vlasy tak hrozně bílé a kůži ještě bělejší. Občas se mi i v davu lidí zdá, jako kdyby na mě mířil reflektor — připadám si hrozně nápadný. Ani na letišti, kde jsou všude hromady lidí, mě nejde přehlédnout.

Cesta na letiště uběhla až moc rychle. Když se mě taxikář zeptal, se kterou společností letím, a pak zastavil u obrubníku, ani jsem se nepohnul. Abych byl zcela upřímný, zatoužil jsem, aby tam byla máma. I když jsem byl dospělý a normální, jak jsme všichni předstírali, a i když jsem o tom mámu a Sida ujišťoval, přece jen jsem měl letět přes půlku země do školy, ve které jsem nikdy nebyl. Možná jsem měl ten příběh začít vyprávět odsud a nejdřív ti vysvětlit, proč jsem na Irving vlastně vůbec šel.

Máma potkala Sida asi před třemi lety a můžu k tomu říct jedině to, že bych si býval přál, aby ho potkala dřív. I předtím jsme si žili spokojeně, ale pořád nám něco chybělo. Když táta umřel, bylo mi sedm měsíců, takže si na něj ani nepamatuju, ale máma si to pamatovala pořád. Když potkala Sida, byla hned od začátku hrozně šťastná. Nechtěla nic uspěchat, ale oba jsme si ho oblíbili a jsem rád, že on si oblíbil nás. Netrvalo dlouho a vzbudil v mámě zájem o svou cestovní kancelář a nastěhoval se k nám. Já jsem se jen snažil nějak protlouct střední školou. Spoustu předmětů jsem měl rád, ale… Jak bych to řekl? Spolužáci prostě nebyli úplně moje krevní skupina. Nebo já nebyl ta jejich. Takže jsem jen každé ráno šel do školy, přišel domů a čekal, až to skončí.

Hodně jsem o tom mluvil se Sidem a on mě vždycky trpělivě poslouchal. Řekl bych, že nechtěl do našich životů jen tak vstoupit a začít nám je organizovat, což chápu. Jenže on chodil na střední hrozně rád. A hádej, kam chodil? Přesně tak, na Irving. Později mi řekl, že v jednu chvíli už se zkrátka nemohl dál dívat, jak trpím, protože věděl, jak mi pomoct. Máma okamžitě souhlasila. Došlo jim, že s tím musí něco udělat, když jsem první týden ve čtvrťáku přišel domů s kalendářem nakresleným během obědové přestávky, který odpočítával dny do maturity. Sid si promluvil s panem Bowersoxem a všechno zařídil. V říjnu mi k narozeninám dali poslední možnost užít si střední školu a na druhé pololetí mě poslali na Irving. Koneckonců to bylo výhodné pro nás pro všechny, protože Sid s mámou se tím pádem mohli přestěhovat dřív. A já stejně neměl co ztratit. Nebo jsem si to aspoň myslel. Nevykládej si to špatně, samozřejmě že jsem se i těšil, ale abych se sem dostal, musel jsem nejdřív dojet na letiště, po příletu vylézt z letadla, najít si další taxík a taky jsem se bál, že až do nové školy dorazím, nebude kam se zašít. Vystoupil jsem z taxíku, popadl svůj obrovský batoh (všechno ostatní už mi tam poslali předem), stáhl hlavu mezi ramena a nechal se vpustit automatickými dveřmi do letištní haly.

Letiště bylo plné lidí. Odbavil jsem se elektronicky pomocí letenky v telefonu, takže jsem pokračoval rovnou k terminálu a zašel na toalety, abych se dal trochu dohromady. Když jsem dorazil k odletové bráně, naštěstí zrovna zahájili nástup do letadla. Za chvilku budu na palubě, říkal jsem si. Možná vedle mě bude někdo sedět, ale to nevadí. Jde jen o ten prvotní šok, který si musím vždycky znovu přetrpět. Nesnáším to. Jakmile si na mě lidi zvyknou, už to tak špatné není.

Vanessu jsem uviděl dřív než ona mě. Vím to s naprostou jistotou, což nemůžu tvrdit moc často. Vím to, protože měla zavřené oči. Když jsem vstoupil na palubu letadla, seděla v první třídě na sedadle hned nalevo. Postupující řada lidí se na chvíli zastavila, protože někdo přede mnou se snažil do horní přihrádky nacpat cestovní tašku. Hned jsem si Vanessy všiml. Ne kvůli všem těm důvodům, které následovaly později, ale zkrátka proto, že měla zavřené oči. Každý se přece dívá, aby viděl, kdo všechno s ním do letadla nastupuje. V dnešním světě nás neustále někdo nabádá, abychom se měli na pozoru před vším podezřelým. Ale ona tam seděla se zavřenýma očima a se sluchátky od iPodu v uších. Pak jsem ji začal vnímat celou. Dlouhé světlé vlasy (krásně světlé, rozhodně ne žádná albínská blond) měla spletené do dvou copů zavázaných zelenými gumičkami. Všiml jsem si, že i sluchátka má zelená a zelený kabel se jí plazil z kapsy džínů přes těsný žlutý svetr až k drobným uším. U nohou měla opřený velký batoh. Karamelový kabát s kožíškem si rozprostřela na sedadlo podšívkou nahoru a seděla na něm.

Většinou si dávám pozor, abych na nikoho nezíral. Je to jedno z mých životních pravidel. V restauracích se neotáčím, abych se podíval, které dítě to tak hlasitě brečí; nikdy nepokukuju po lidech, kteří nemají nohu nebo nosí pásku přes oko. Zrovna pár minut předtím kolem mě na letišti prošla nějaká žena, s jejíž tváří bylo něco v nepořádku. Ani to nebylo moc znát. Možná to byly popáleniny. Nebo měla něco s obličejovými svaly. Viděl jsem, vlastně jsem to spíš cítil, jak se na ni všichni kolem dívají a snaží se přijít na to, co se jí stalo. Ale já se nedíval. Hleděl jsem přímo před sebe a šel dál. Je to přece jedno — můj život to nijak nezmění, a navíc vím až moc dobře, jaké to je, když na tebe ostatní zírají.

Proto pro mě byl šok, když Vanessa otevřela oči a přistihla mě, že ji pozoruju. Lehce sevřela rty a oči se jí rozšířily. Rychle jsem se přinutil sklopit pohled na tenký koberec na podlaze. Fronta se pohnula a postrčila mě dál, takže jsem jí zmizel z dohledu.

Se sklopenýma očima jsem vklouzl na sedadlo v zadní části letadla a podíval se z okna na potemnělou oblohu. Motory letadla se dostaly do otáček a my se odlepili od nástupního terminálu.

„Jsi v pořádku?“ zapištěl nějaký hlas za mnou.

Hlavy se začaly otáčet, ale já se dál díval před sebe.

„Roberte? Roberte?“ hlas v panice zesílil. „To je hrůza!“

„Je tu někde doktor?“ zvolal někdo další. „Potřebujeme doktora!“

Soustředil jsem se na to, abych se neotočil. Nechtěl jsem porušit svou zásadu „nezírání“ podruhé během pouhých dvaceti minut. V tu chvíli už se všichni ostatní zajímali o to, co se děje v zadní části letadla. Z mnoha důvodů bylo daleko zajímavější dívat se na ně. Přišlo mi, že z jejich tváří bych si mohl celý ten příběh přečíst. Někteří byli pobledlí, jiní zářili vzrušením. Je zvláštní, jak někteří lidé krizové situace nesnášejí, zatímco jiní se v nich vyžívají, těší se na ně a snaží se být — podle svých slov — pány situace. Ale tyhle myšlenky se mi ve skutečnosti v tu chvíli nejspíš hlavou nehonily. Tenkrát jsem k tomuhle poznání ještě nedospěl.

Nebylo to nic pěkného. Nebudu tě nudit nepříjemnými detaily, ale nakonec toho pána museli z letadla vynést záchranáři. Vzpomínám si, že během čekání na to, až přijedou, mi nebylo zrovna dvakrát dobře. Krizové situace nikdy nebyly nic pro mě. Zaslechl jsem slova bolela hlava, vypadal v pořádku a bezvědomí, ale snažil jsem se radši nic nevnímat. Pohled jsem upíral na závěs mezi turistickou a první třídou, který byl během příprav na odlet pečlivě přivázaný ke stranám průchodu. A tehdy jsem ji uviděl znovu. Došlo mi, že když jsem nastupoval, seděla v první třídě jediná. Možná se cítila osaměle. Vanessa stála na druhé straně závěsu a s vytřeštěnýma očima sledovala zadní část letadla.

Ve všem tom rozruchu jsem si připadal volněji než obyčejně. Tentokrát jsem tou atrakcí nebyl já. Za mnou se odehrávalo mnohem děsivější představení. Letadlo rolovalo zpátky k terminálu. Uvědomil jsem si, že jsme poodjeli sotva pár stop, jenže ten první pohyb směrem od letiště mi vždycky připadá tak významný, jako kdybychom se už nikdy nemohli vrátit. Ale zjevně se občas vrátit lze.

Chtěl jsem z letadla pryč. Mám trochu náběh na klaustrofobii. Je to zvláštní, protože nic nemám radši, než když se můžu schovat na nějaké místečko mimo dohled — ale musí to být na základě mého rozhodnutí. Nesnáším pocit, že mě někde drží proti mé vůli, a přesně tak jsem se tehdy cítil. Myslel jsem, že hned zase poletíme, ale mezitím začalo sněžit, a tak nám řekli, abychom z letadla zase vystoupili. Prý to v Chicagu ještě není tak zlé, ale letiště po celém východním pobřeží se zavírají. Musel jsem se opět vzdát svého úkrytu, vystoupit z letadla a čekat v terminálu.

Našel jsem si místo v rohu čelem ke zdi a začal si číst komiks, který jsem si zastrčil do přední kapsy batohu. Napadlo mě, že bych taxíkem zajel zpátky domů a ještě jednu noc tam přespal. Ale pak jsem si uvědomil, jaké je venku počasí, a taky to, že nám od zítřejšího rána dům už nepatří. V tu chvíli mi došlo, že vlastně nemám kam jít. Zkrátka ze mě byl najednou bezdomovec.

Duncan ještě chvíli seděl a čekal, ale zdálo se, že Timovo vyprávění už skončilo. Rozhlédl se kolem a skoro ho překvapilo, když si uvědomil, kde vlastně je. Na chodbě už nebyl takový povyk, ale rozhodl se přestat poslouchat a zajít se podívat za kamarády. Vyndal cédéčko, vrátil ho do krabičky a zavadil pohledem o další. Pomalu ho zasunul do notebooku a řekl si, že si přece jen ještě kousek poslechne.

TŘETÍ KAPITOLA

TIM

Vesmír se zbláznil

Nelze se vyhnout pokušení představovat si, co by bylo, kdyby se všechno stalo jinak. Kdyby letadlo odletělo podle plánu nebo kdybych se nerozhodl na chvíli odejít z terminálu. Ale já se tak rozhodl. Toužil jsem zmizet z dohledu. Krosnu jsem posadil na sedadlo a s hlavou skloněnou se vydal rušnou chodbou plnou lidí k toaletám. Na toaletách bylo taky mnohem víc lidí než normálně, takže jsem měl štěstí, že kabinka na konci — taková ta pro vozíčkáře — byla volná. Zamkl jsem za sebou a posadil se na mísu. Jen jsem dýchal a snažil se nemyslet na narůstající frontu přede dveřmi. Když se mi trochu ulevilo, opláchl jsem si ruce a se skloněnou hlavou vyrazil ze dveří zpátky na své místo.

Vzhledem k tomu, jak často chodím se skloněnou hlavou, mě překvapuje, že se mi to nestává častěji, ale nestává. Sotva jsem udělal dva kroky, ucítil jsem náraz. Zleva do mě narazila silná, ale zároveň křehká postava a hned potom jsem ucítil ledovou tekutinu na tričku a za krkem. Myslím, že mě taky něco praštilo do zátylku. Ne že by mi vadilo, že do mě někdo strčil nebo mě polil, ale protivila se mi představa, že se budu muset zastavit a mluvit s cizím člověkem, který — až se vzpamatuje z prvotního šoku — se na mě podívá a řekne si: Co tomu klukovi je?

„Jé, sorry,“ omlouvala se nějaká holka. Ale bylo mi jasné, že ji to vůbec nemrzí. Byla naštvaná. Protože mám hlavu pořád skloněnou a pohled upřený k zemi, ostatními smysly vnímám o to líp. A jedna z mnoha věcí, které jsem se naučil, je, že tón hlasu ti o myšlenkách ostatních lidí prozradí mnohem víc než jejich slova.

„Nic se nestalo,“ odpověděl jsem, aniž bych se odchýlil od směru, kterým jsem měl namířeno. Před sebou jsem viděl své místo — nebo jsem si aspoň myslel, že je to moje místo — a zdálo se, že mi ho někdo zasedl. Neměl jsem si tam batoh nechávat.

„Počkej, já ti pomůžu,“ nabídla se a s hrstí plnou papírových kapesníků mi zastoupila cestu. Zahlédl jsem, jak si vyndává sluchátka z uší, a pohledem jsem zachytil zelený záblesk, pak copy a nakonec žlutý svetr. Byla to ona.

„To je v pořádku, vážně,“ odpověděl jsem a vyhnul se jejímu pohledu.

„Vždyť jsem na tebe vylila celou colu,“ pokračovala, „budeš pěkně ulepenej.“

„Vždyť to je cola light — ta snad ani nelepí, ne?“ nadhodil jsem. „Když v ní není žádnej cukr…“

Otráveně mi podala hrst kapesníků. Nesměle jsem si jedním otřel krk a triko.

„Díky,“ poděkoval jsem. „Musím se vrátit zpátky. Když jsem byl pryč, někdo mi zatím někam odnesl batoh.“

„Tos ho tam jen tak nechal?“ podivila se. Otočil jsem se a podíval se na ni. Stejně už si musela všimnout, že jsem jiný, takže mi došlo, že se zbytečně snažím být neviditelný.

„No, byly tady mraky lidí a nechtěl jsem, aby mi někdo zasedl místo,“ odpověděl jsem.

„Ale vždyť jsme na letišti,“ vysvětlovala. „Přece nemůžeš na letišti jen tak nechat batoh. Někdo by si mohl myslet, že je to bomba.“

„No jo, bomba — to mě ani nenapadlo.“ Měl jsem chuť se jí zeptat, proč měla předtím v letadle zavřené oči, když ji tolik znervózňuje bezpečnost letového provozu, ale pak jsem se rozhodl nechat to být.

Ozval se hlas z reproduktorů. Oba jsme se za ním otočili a zároveň se vydali k terminálu. Já vyrazil směrem ke svému sedadlu, které už bylo obsazené nějakým starým pánem, a ona přímo k odletové bráně. Když se naše cesty rozdělily, kývl jsem jí na pozdrav.

„Dobrý den, nebyl tady na sedadle náhodou takový batoh?“ zeptal jsem se toho pána. Měl mastné bílé vlasy a muselo mu být aspoň osmdesát.

„Pssst,“ přitiskl si prst ke rtům. Druhou rukou ukázal na můj batoh, který stál opřený u zdi, a pak na letušku u odletové brány: „Budou něco hlásit.“

Hlásili, že všechny lety byly zrušeny. Všechny do jednoho. Úlevu ze znovunalezeného batohu vystřídala panika. Blížila se noc a já neměl kam jít. Noc v rozlehlé hale plné lidí a bez možnosti se někam schovat. To byla jedna z mých nejhorších nočních můr a nikdy bych nepředpokládal, že by se mohla vyplnit. Jak mě vůbec mohlo napadnout, že bych tohle zvládl? Začalo být zřejmé, že je to nad moje síly. A tak jsem udělal to, co by udělal každý. Zavolal jsem mámě.

Nezvedla mi telefon, tak jsem jí nechal v hlasovce zprávu o tom počasí a poprosil ji, jestli by mi nemohla zamluvit pokoj v hotelu u letiště, který náhodou spolupracoval s její cestovkou — bylo mi totiž jasné, že sám si rezervaci nezařídím. Taky jsem jí řekl, že jsem jí poslal ta cédéčka se zvuky z našeho domu a okolí, která jsem jí slíbil. Měl jsem z nich vlastně obrovskou radost. U domu občas křičel nějaký pták a my z něj už šíleli. A právě to odpoledne před odjezdem se mi ho podařilo nahrát.

Rychle jsem si spočítal, že tam je asi o sedm hodin víc, takže už mají skoro půlnoc. Bylo nakonec celkem jedno, jestli tu zprávu dostane dneska nebo zítra.

Potom jsem zavolal do hotelu. Měl jsem pravdu: bohužel, všechny pokoje byly obsazené. Zavěsil jsem a zavřel oči. Když jsem je otevřel, podíval jsem se na druhý konec haly a spatřil tu dívku, jak sedí na rozprostřeném kabátě s kožíškem, stejně jako v letadle. Možná to byla její zbraň proti bakteriím a letištní špíně. Už zase poslouchala iPod, ale tentokrát měla oči otevřené. Bezděčně jsem očima vyhledal její pohled. Letmo, skoro stroze se na mě usmála a odvrátila zrak k oknu. Telefon mi v ruce začal vibrovat.

„Ahoj, mami. Nebo bych měl snad říct ciao?“

„Ahoj, zlato,“ odpověděla. Už teď se mi po ní stýskalo. „Jen jsem se ještě naposled koukla na mobil, než půjdem na kutě. Máš to všechno zařízený — čeká na tebe pokoj. Jen jim řekni příjmení. Všechno je zaplacený. Ubytuj se, něco si objednej a podívej se na nějakej pěknej film. A ráno mi pak zavolej, jak to vypadá s tím letem.“

„Díky, mami,“ poděkoval jsem, ale ještě se mi nechtělo zavěsit. „A jak se máte vy?“

„Stýská se nám po tobě, ale je tu nádherně,“ odpověděla. „Už se nemůžeme dočkat, až se za náma v březnu přiletíš podívat. Pořád vymýšlíme, co všechno bychom mohli společně podniknout.“

V tu chvíli jsem si přál, abych tam mohl letět hned; abych se mohl vykašlat na cestu na východní pobřeží a místo toho vyrazit přímo do Evropy.

„To zní skvěle, mami,“ souhlasil jsem.

„Tak ahoj, zlato. A nezapomeň mi ráno zavolat. Jo, málem bych zapomněla — od Sida ti mám vyřídit: Buldoci, do toho!“

Normálně bych na to taky řekl: Buldoci, do toho, protože jsme se tím bavili už od října, ale nějak jsem na to teď neměl náladu.

„Vyřiď mu, že se mi po něm stejská,“ odpověděl jsem.

Pomalu jsem zastrčil komiks do batohu a natáhl si bundu. Mohl bych se té dívce vyhnout, ale musel bych se procpat mezi dvěma řadami sedadel, což by bylo hrozně nápadné. Navíc jsem neměl co ztratit, tak jsem se vydal přímo k ní a těsně před jejím sedadlem jsem zahnul doleva. Připadalo mi, že je trochu mrzutá.

„Kam jdeš?“ zavolala na mě. Překvapeně jsem se zarazil. Sluchátka měla pořád nasazená. Netušil jsem, jestli si hudbu ztlumila, nebo jestli jí iPod pořád hučí do uší.

„Do letištního hotelu,“ odpověděl jsem.

„Tak to nemusíš ani zkoušet,“ řekla. „Volala jsem tam, ale všechny pokoje mají obsazený. Volala jsem i do taxislužby, ale vypadá to, že ulice jsou skoro neprůjezdný. Takže bych řekla, že jsme tu uvízli.“

„Já jsem pokoj sehnal.“

„To není možný,“ zarazila se. „Volala jsem tam ještě předtím, než dnešní let definitivně zrušili.“

„Hmm. Ale já rezervaci mám.“

„To není možný,“ zopakovala.

„Cestovka mojí mámy s tím hotelem spolupracuje,“ slyšel jsem se, jak vysvětluju. „Zavolala tam a zřejmě ještě jeden pokoj měli, protože se jí ho podařilo zamluvit. Mám všechno zařízený. Právě tam jdu.“

„Týjo,“ řekla uznale. Všiml jsem si, jak se jí rozzářily oči. Najednou byla mnohem přátelštější. „Myslíš, že tam budou dvě postele?“

„Možná,“ odpověděl jsem. Z neznámého důvodu mě její otázka vůbec nezaskočila. Měl jsem takový mlhavý pocit, že celý vesmír se zbláznil a normální pravidla už se na něj nevztahují. Docela se mi to zamlouvalo.

„Můžeš jít se mnou a uvidíme. A jestli ne, tak…“ nechal jsem slova viset ve vzduchu. Zamračila se, zvedla oči v sloup, ale pak si začala balit věci, což byla docela výmluvná odpověď. Chvíli jsem měl pocit, že mi dá svůj kabát, abych jí ho nesl, ale neudělala to. Byl jsem rád, protože abych řekl pravdu, kdyby mi ho dala, klidně bych jí ho vzal.

ČTVRTÁ KAPITOLA

TIM

Zdálo se, že běžná pravidla neplatí

Ani jeden z nás zprvu nemluvil. Mohl jsem se jí třeba zeptat: Kde bydlíš? Kam cestuješ? Ale nechtěl jsem, aby si myslela, že budu celou noc žvanit. Když jsme se o tomhle okamžiku později bavili, řekla mi, že by byla nejraději poslouchala iPod, ale věděla, že by to bylo neomalené. Možná to tenkrát měla udělat.

Nikdo z nás nepromluvil, dokud jsme nebyli skoro na místě.

„Mimochodem, já jsem Vanessa,“ řekla a podala mi ruku. Byla to jedna z těch památných chvil, protože — ač to může znít divně — i když jsou na mě lidé milí, většinou se mě neradi dobrovolně dotýkají. Tedy samozřejmě pokud mě neznají. Chvíli jsem na ni zíral, než jsem sevřel její dlaň a potřásl si s ní rukou. Pak jsem se usmál.

„Já jsem Tim,“ představil jsem se. „Rád tě poznávám.“

„Když už spolu máme strávit noc, možná bychom měli znát i svoje příjmení,“ dodala. To se mnou flirtovala?

„Jo, jasně,“ přitakal jsem a snažil se, aby můj hlas zněl uvolněně, i když ve skutečnosti mi srdce bilo tak silně, až jsem se divil, že ho neslyší. „Jmenuju se Tim Macbeth.“ Hned jak jsem to vypustil z pusy, začal jsem si přát, abych býval řekl něco lepšího, jako třeba: „Já jsem Macbeth,“ nebo prostě jen „Macbeth“. Ale už to nešlo vzít zpátky.

„Já jsem Vanessa Shellerová,“ řekla a věnovala mi takový zvláštní úsměv, nepříliš přesvědčivý, ale hezký.

Prošli jsme dvěma těžkými dveřmi, sjeli po eskalátoru a konečně se dostali ke vchodu do hotelu. Hotely mám rád, protože ve mně vyvolávají takový podivný pocit klidu a naděje. A taky si v nich připadám jako na útěku. Přijde ti, že se tu začíná rozvíjet nějaké téma? To ale rozhodně nebylo to, co jsem cítil, když jsem vešel do vestibulu. Páchlo to tam horkým potem neklidných lidí a pachem zmoklých psů. Lidé seděli všude, kde se jen dalo — na židlích, pohovkách, dokonce i na kávových stolcích. Někteří jedli, jiní spali. Několik malých dětí hrálo kolo kolo mlýnský.

Nikdy předtím jsem se v hotelu sám neubytovával. Zatím to nebylo třeba. Ale nechtěl jsem, aby to Vanessa věděla. Moji nervozitu navíc přiživoval strach, že až všichni ti lidé uvidí, jak si na recepci vyzvedávám klíč, tak mě zlynčují. Pohledem jsem zapátral po recepčním pultu a s úlevou ho objevil stranou, na konci vestibulu. Když jsem se vydal k dívce za pultem, na první pohled unavené, cítil jsem, jak se na mě upírají všechny ty pohledy. Ale cestou jsem si uvědomil, že ne všechny oči sledují mě; mnoho z nich se soustředilo na Vanessu.

„Bohužel, na dnešek už žádné volné pokoje nemáme,“ oznámila mi dívka na recepci ještě dřív, než jsem vůbec otevřel pusu.

„Jo, já vím,“ řekl jsem a chtěl jsem vysvětlit, že tam volala moje máma, ale včas jsem se zarazil. „Mám tu rezervovaný pokoj na jméno Macbeth,“ dodal jsem a čekal, co bude dál. I když jsem se ještě nikdy v hotelu sám neubytovával, dost často jsem při tom stál vedle mámy nebo Sida, takže jsem věděl, co a jak. Zatvářila se pochybovačně a začala se proklikávat počítačem.

„Á,“ udělala konečně a vypadala překvapeně. „Ano, máte. A moc pěkný pokoj: číslo 956, se dvěma dvojlůžky.“

„Díky,“ řekl jsem, aniž bych si rýpl, že jsem jí to přece říkal.

Vanessa stála vedle, jako by ke mně patřila odjakživa.

„Chcete dva klíče?“ zeptala se dívka.

„Ano,“ odpověděla Vanessa dřív, než jsem se zmohl na slovo.

Čekali jsme, zatímco dívka aktivovala klíče, vložila je do malé bílé obálky a přisunula nám je po mramorovém pultu.

„Přeji vám příjemný pobyt,“ pronesla mechanicky.

Bylo to tu zas. Zdálo se, že běžná pravidla neplatí. Bylo mi sedmnáct; netušil jsem, kolik je Vanesse, ale mohlo jí být zhruba stejně jako mně. Nikdo po nás nechtěl žádný průkaz, ani se nezajímal, jestli máme zavazadla. Svorně jsme se otočili a snažili se vyhnout pohledům davu, lačnícího po ubytování.

„Tak hrůzoslavný den jsem nezažil,“ pronesla Vanessa, když jsme nastoupili do výtahu.

„Cože?“ zeptal jsem se, protože jsem si nebyl jistý, jestli jsem jí dobře rozuměl.

„Ale no tak, přece tu hru musíš znát, ne?“ usmála se. „To je přece z Shakespearova Macbetha. Loni jsme se o tom učili. S tím svým příjmením to musíš znát taky. Tahle replika se mi vždycky líbila, protože to znamená, že se najednou přihodí něco špatnýho i něco skvělýho. Chápeš? Jako že je venku hnusně, ale máme tenhle pokoj. Něco špatnýho a něco dobrýho.“

Jasně že jsem Macbetha četl, ale zpaměti jsem nic neznal. Měl jsem ale pocit, že jí to musím oplatit.

„V nejjasnějším dni, nejčernější noci, nikdy neunikne zlo mému zraku,“ zalovil jsem v paměti.

„To je Green Lantern?“ zeptala se.

„Ty ten komiks znáš?“ podivil jsem se a podnítilo to moji zvědavost.

„Čtou to mí bráchové,“ odpověděla. Pak naklonila hlavu na stranu a podívala se mi přímo do očí: „Budu hádat — tohle je jediná věc, kterou umíš zpaměti.“

„No, v podstatě jo,“ přiznal jsem.

To už jsme vyšli z výtahu, procházeli chodbou, která voněla novým kobercem, a podle cedulek hledali pokoj číslo 956. Zrovna jsme ho našli, když mi zazvonil telefon. Zatímco jsem ho vytahoval z kapsy, Vanessa popadla tu obálečku, otevřela si dveře a protáhla se kolem mě dovnitř. Já zůstal s telefonem na chodbě. Volala máma a chtěla vědět, jak to v hotelu dopadlo. Trochu mě to otravovalo. Už se mi po ní nestýskalo tolik jako před hodinou. A navíc tam u nich přece musela být půlnoc. Jako vždycky chtěla slyšet všechny podrobnosti, ale já už chtěl jít do pokoje. Poznala, že se ji snažím utnout, ale bylo mi to jedno.

Jenže jakmile jsem zavěsil, přál jsem si, aby tu byla se mnou. Toužil jsem po tom pohodlí, které s sebou přinášel pokoj sdílený s mámou a se Sidem, a ne s nějakou cizí, i když hezkou holkou. Zůstal jsem na chodbě o chvíli déle, než bylo třeba, a přemýšlel, jak přečkám nastávající noc.

„Time?“ ozval se Vanessin hlas zpoza dveří. „Jdeš už?“

Duncan čekal na další vyprávění, ale Timův hlas utichl. Duncanovi začalo být jasné, že na konec myšlenky nebo cédéčka ho nic neupozorní. Už se chystal kliknout na tlačítko „stop“, když vtom se Timův hlas znovu ozval. Duncan uvažoval, jestli se Tim odmlčel, aby si urovnal myšlenky, nebo jestli další část nahrával jindy a ticho se mezi stopy dostalo omylem. Doufal, že mu na předešlém disku nic neuniklo, ale zatím se zdálo, že v příběhu nic nechybí. Snažil se představit si ho, jak někde sedí a mluví do mikrofonu, ale nešlo mu to. Jediné, co si dokázal vybavit, byla chvíle, kdy ho viděl naposledy. Nebo to, co jí předcházelo, což bylo ještě horší.

Duncan věděl, že už by měl jít na večeři. Touhle dobou si už nejspíš všichni povídají o svých pokladech. A o to rozhodně přijít nechtěl. Jenže Tim s Vanessou byli zrovna v tom hotelovém pokoji. A sami. Bylo to překvapivé a dost těžko si to uměl představit. Umíral touhou zjistit, co se tam stalo. Rozhodl se, že si ještě kousek poslechne. Aspoň deset minut.

PÁTÁ KAPITOLA

TIM

Když dáš holce palačinku…

Od chvíle, kdy na mě v odletové hale zavolala, do okamžiku, kdy jsem vešel do pokoje, se něco změnilo. Celou cestu byla celkem milá. Možná to byla součást jejího plánu, ale spíš bych řekl, že ne. Možná že si najednou připadala stejně nepříjemně jako já. Kdo ví? Později jsme se o tom nikdy nebavili. Zkrátka jsme se k tomu nějak nedostali.

Vanessa už si zabrala postel u okna. Zrovna si rozmotávala kabel od iPodu a strčila si sluchátka do uší. Prošel jsem kolem ní k oknu a zadíval se ven. Výhled na přistávající letadla by byl určitě úžasný, kdyby tak hustě nechumelilo a kdyby tam nějaká přistávající letadla vůbec byla. Vítr už ustal. Praporek v dálce se sotva pohnul. Ale sněhu napadlo dost — možná už tak deset, patnáct čísel. A pořád sněžilo.

„Nemáš hlad?“ zeptal jsem se a otočil se zpátky do pokoje. Jak to v noci přežiju, být pořád tak blízko ní? Nebudu se moct ani na chvíli uvolnit, a už vůbec ne usnout. Měl jsem radši zůstat v té hale.

Neodpověděla. Poklepal jsem jí na nohu a ona sebou trhla. Neochotně si stáhla hlasitost na iPodu a podívala se na mě, co jako chci. Měl jsem pocit, že ji to obtěžuje.

„Nemáš hlad? Můžeme si něco objednat na pokoj.“

„Tak jo,“ souhlasila, vypnula si iPod, ale sluchátka z uší nevyndala. „Mají tu nějakej jídelní lístek?“

Objevil jsem ho na stole a podal jí ho. Voněla po citronu a pracím prášku. Vlastně jsem ani neměl hlad, ale potřeboval jsem se něčím zaměstnat.

„Co třeba sendvič a hranolky?“ navrhla.

„Klidně,“ souhlasil jsem. „Mají tam i steaky? Takhle na pokoj mi to přijde jako dobrá volba. Třeba filet mignon?“

Podívala se do lístku: „Tak jo.“

Zvedl jsem sluchátko a vytočil číslo na obsluhu. Ona si zase pustila hudbu.

„Anebo ne,“ zvolala dřív, než telefon někdo zvedl, a z uší si vyndala sluchátka. „Mám lepší nápad.“

„Pokojová služba, dobrý večer,“ ozval se mi do ucha nějaký hlas. Připadal jsem si jako srna lapená ve světlech auta. Co jsem měl udělat? Zavěsit? Držet se původního plánu?

„Dobrý den, tady pokoj 956. Chtěli bychom si objednat nějaké jídlo,“ vysoukal jsem ze sebe. „Moment, vydržte chvilku…“

Zakryl jsem mluvítko rukou.

„Jakej nápad?“

„Objednáme si místo večeře snídani — to mám hrozně ráda. Palačinky, slaninu, párky, prostě všechno. A nemají třeba i skořicový rolky?“

Usmál jsem se, protože všechno nasvědčovalo tomu, co jsem si myslel už dávno: běžná pravidla neplatila. Ubytoval jsem se v hotelu s překrásnou dívkou, k večeři si dáme snídani… Co jiného to mohlo znamenat?

Odkašlal jsem si a objednal kompletní snídaňové menu.

„Budete si k tomu přát konvici kávy?“ zeptal se hlas.

„Ano, proč ne,“ odpověděl jsem.

„Za půl hodiny to bude připravené,“ potvrdil hlas.

„Výborně, díky.“

Zapnul jsem televizi a čekal. Když se konečně ozvalo zaklepání, nadskočil jsem leknutím.

„Co se děje?“ zdvihla hlavu Vanessa.

„Nic, jen pokojová služba,“ vysvětlil jsem zahanbeně.

Když to přivezli do pokoje, Vanessa vstala a odklopila všechny stříbrné poklopy. Byla tam horká hromada pocukrovaných palačinek s máslem, slanina, párky a nějaká sekaná nebo co, omeleta s malinkými vaflemi a tácek skořicových rolek.

„Co si dáš?“ zeptala se. Přiblížil jsem se k pojízdnému stolku. Všechno to jídlo vonělo, ale mě zajímalo jen to, jak voní ona. Předstíral jsem, že se dívám na všechny ty chody, ale ve skutečnosti jsem si představoval, jak jí z ruky vychází nějaká energie, jako kdyby byla zelektrizovaná nebo tak něco. Chvíli jsem se pokoušel tu energii nasát, ale pak jsem se stáhl.

„Vyber si první,“ prohodil jsem a snažil se dýchat normálně.

„Tak se rozdělíme, ne?“ řekla a usmála se na mě.

Vzala talíř s palačinkami a překrojila je napůl. Svýma bezchybnýma rukama vytvořila dva bezchybné talíře, na každém bylo od všeho něco. Jaké by to asi bylo, kdyby se mě tou rukou dotýkala? Když mi podala talíř, určitě jsem se začervenal, což — jak si jistě dovedeš představit — se v mém případě podobá požáru celého obličeje.

„Mňam!“ vykřikla, když se posadila na okraj své postele a začala hladově hltat. Sirup jí kapal na přikrývku a na tričko. Jako u vytržení jsem sledoval, že v sobě nemá špetku ostychu.

Posadil jsem se ke stolu. Všechno to bylo hrozně dobré, a jakmile jsem začal jíst, už jsem nemohl přestat.

„Tak co rád děláš? Myslím jako, co máš za koníčky?“ zeptala se. Musel jsem se zasmát. Snažila se u večeře nenuceně konverzovat.

„Rád čtu,“ odpověděl jsem a okamžitě si uvědomil, jak strašně šprťácky to muselo znít. „A taky rád běhám. Hlavně přespolní běh.“ Neříkal jsem jí, že běhání je pro mě jeden z nejlepších způsobů, jak od všeho uniknout a být sám. Ale řekl jsem jí, že mě to baví.

„Já taky! Ve škole jsem v běžeckým družstvu,“ zvedla oči od talíře. Kápla si na stehno trochu javorového sirupu. Všimla si mého pohledu, setřela sirup prstem a strčila ho do pusy.

„Jé, sorry, jsem hrozný čuně. Ale tohle fakt miluju,“ omlouvala se. „Ve škole to dělají jednou tejdně. Snídani místo večeře. Vafle, omelety, slaný koláče, skořicový rolky. Někdo to moc nemusí, ale já to vážně miluju.“

„A kam vlastně…“ chystal jsem se zeptat, protože jsem si uvědomil, že vůbec netuším, kam cestuje, ale přerušila mě v půlce otázky.

„Víš, co by se mi po tom jídle chtělo?“ zeptala se. Tak nadšenou jsem ji ještě neviděl. „Chtělo by se mi jít blbnout ven do sněhu!“

„To si děláš legraci, ne?“ podivil jsem se. „Sehnal jsem poslední hotel v okruhu třiceti kilometrů a jediný, co ty chceš, je jít ven?“

„No, vlastně jo,“ usmála se. „Ale pak se zas moc ráda vrátím zpátky dovnitř.“

„To jsem rád,“ řekl jsem. „Už jsem se bál, že jsem se namáhal zbytečně. A taky bych rád podotknul, že je venku fakt hnusně.“

Vyskočila a došla k oknu.

„Tak zlý to není,“ namítla. „Támhle dole je úplně prázdný parkoviště. Mohli bychom tam postavit sněhuláka!“

Stoupl jsem si vedle ní k oknu a podíval se dolů. Naše ruce se skoro dotýkaly. A znovu ta energie.

„Nebo můžem postavit sochu toho pána, co se mu v letadle udělalo špatně,“ navrhl jsem.

Podívala se na mě jako na blázna.

„Něco jako voodoo sněhuláka,“ vysvětlil jsem. „Třeba by mu to pomohlo.“

Chvíli jsme se smáli a bylo mi fakt dobře.

„Zajímalo by mě, co se mu stalo,“ prohodil jsem.

„Řekla bych, že to byla mozková mrtvice,“ konstatovala věcně.

„Aha, doufal jsem, že byl třeba jen dehydrovanej nebo tak něco,“ poznamenal jsem vážně.

Znovu se rozesmála. Nemyslel jsem to jako legraci, ale za její smích bych v tu chvíli dal cokoli. Stál jsem tam a přemýšlel, co by ji ještě mohlo pobavit.

„A co přesně na pojídání palačinek způsobuje, že máš chuť blbnout ve sněhu?“ zeptal jsem se nakonec zoufale, abych přerušil ticho.

„Každou zimu, když jsem doma a venku chumelí, máma udělá přesně takovýhle palačinky, se slaninou a sirupem. A s bráchama si pak celej den hrajeme venku na dvorku. Většinou to je ta nejlepší část prázdnin.“

„Kolik těch bráchů vlastně máš?“ zeptal jsem se a snažil se to zamluvit, protože ven se mi už moc nechtělo.

„Přestaň to zamlouvat,“ napomenula mě, jako kdyby mi četla myšlenky. „Mám tři bráchy. Tak jdeme?“

„No tak dobře,“ souhlasil jsem.

Začali jsme z batohů vytahovat oblečení. Rozhodl jsem se, že si nechám džíny, a až se vrátíme, převléknu se do tepláků. Nemám je děravé? Proboha, jen ať nejsou děravé!

Ona si zatím kolem krku vázala zelenou šálu a oblékala si kabát. Když jsem se nehýbal, zarazila se a podívala se na mě.

„Já se nevzdám,“ řekla. „Jestli nejdeš, klidně půjdu sama. Znáš tu dětskou knížku, ne? Když dáš losovi muffin, bude k němu chtít marmeládu, a když mu dáš marmeládu, tak bude chtít a tak dále a tak dále. V tomhle případě to je: když dáš při chumelenici holce palačinku, tak… Teď už mě nezastavíš.“

Vanessa mi hodila bundu. Oblékl jsem si ji a díval se, jak si omotává tu zelenou šálu kolem krku, až si do ní zavázala i oba copy. Měl jsem nutkání k ní přijít a copy ze zajetí šály osvobodit, ale neudělal jsem to.

Chvíli jsme jen tak stáli a pak jsme najednou oba vyrazili ke dveřím, až jsme se navzájem málem porazili jako v nějaké grotesce. Zachichotala se. Ustoupil jsem, dal jí ve dveřích přednost a následoval ji.

„Tak co to bude? Sněhulák, nebo koulovaná?“ zeptala se, když jsme oba stáli ve výtahu. Soustředil jsem se na její přítomnost tak úporně, že jsem na chvíli úplně zapomněl, kam jdeme. „Jestli si vybereš koulovanou, musíme si dohodnout čas na postavení bunkru a výrobu munice. Já mám za to, že takovejch sedm osm minut musí stačit, ale bráchové chtěj vždycky deset.“

„Páni, máš ty koulovačky fakt zmáknutý,“ ocenil jsem. „Ale mám lepší nápad.“

„Jakej?“ zeptala se, zrovna když se dveře otevřely a před námi se objevil vestibul plný lidí. Kouzlo na chvíli pominulo. Když jsem za Vanessou vyšel z výtahu, byl jsem zticha. Všechny tváře se na nás otočily a zdálo se, že je nezajímá ani moje podivné vzezření, ani Vanessina krása. Jejich pohledy byly vypočítavé a čišelo z nich zoufalství.

„Proč mám pocit, že po nás každou chvíli někdo skočí, aby nám vzal klíč od pokoje?“ zašeptal jsem Vanesse, když jsme spěšně procházeli směrem ke vchodovým dveřím. Se zasyčením se otevřely a oba jsme vydechli úlevou.

„Tak co je to za nápad?“ zopakovala Vanessa otázku.

„Co kdybychom si postavili iglú?“ navrhl jsem. Už ani netuším, proč mě to tenkrát napadlo. Když jsem byl malý, měl jsem to zakázané, protože máma byla přesvědčená, že je to nebezpečné — to se mimochodem týkalo i tunelů v písku. Nikdy jsem nechápal proč. Člověk by se přece vždycky nějak vyhrabal ven, ne? A představa, že budu uvězněný pod vrstvou sněhu spolu s Vanessou, mi v tu chvíli nepřipadala vůbec špatná.

Vanessa si prohlížela sníh, odhadovala, jak je hluboký, a pak se naklonila, aby si hrst nabrala a zjistila jeho kvalitu.

„Tenhle bude na stavění skvělej,“ zhodnotila. „Iglú jsem nikdy nedělala. Jak se staví?“

Vlastně jsem neměl potuchy, ale teď nebylo na ústup ani pomyšlení.

„Vanesso Shellerová, dovolte mi, abych vám předvedl vytříbené umění stavby iglú,“ pronesl jsem sebevědomě. „Nejdřív sníh nahrneme na jednu velkou hromadu — třeba támhle —, pak ji zevnitř vydolujeme a nakonec to uplácáme. Mělo by to držet.“

„To zní jako dobrej plán,“ přitakala, ale do stavění se nijak nehrnula. „Páni, tady je nádherně.“ Pozoroval jsem ji, jak zvrátila hlavu k nebi a na jazyk chytila několik vloček. Ale z neznámého důvodu mě zcela uchvátilo, jak se jí sníh zachytává na horním okraji bot. Přemýšlel jsem, jestli jí padá až ke kotníkům a jestli ji studí. A pak jsem si představoval její ponožky. Nahoře v pokoji jsem si jich nevšiml, ale teď jsem si přál, abych se býval podíval. Byly pruhované? Třeba zeleno-žluté, to byla zřejmě její oblíbená barevná kombinace. A co nehty na nohou — měla je nalakované? A pak jsem si uvědomil, že ve všem tom sněhu mám překvapivý pocit, jako bych splýval s okolím, a ne z něj vyčníval.

„Tak na co čekáš?“ vybídl jsem ji a začal kopat sníh do rohu prázdného parkoviště, sousedícího s hotelem. Vanessa se přidala, nabírala náruče mokrého sněhu a snášela ho na moji hromadu. Pokračovali jsme tak dlouho, až jsem nakonec vzdal veškerou snahu nenamočit se. Džíny jsem měl nasáklé vodou a bundu celou obalenou sněhem. Čepici jsem neměl, takže jsem si namočil i vlasy, ale to mi nevadilo. Věděl jsem, že když mám vlasy mokré, vypadají skoro jako hnědé, obzvlášť za šera.

Ze strany přilétla sněhová koule, a když jsem zdvihl hlavu, viděl jsem, jak se na mě Vanessa směje.

„Fakt vtipný,“ prohlásil jsem a snažil se chovat normálně a nepřiznat, že skoro nemůžu dýchat a že ten úsměv a náraz sněhové koule si budu ještě dlouho pamatovat.

„Hele, ještě jsi nedodělala svoji stranu iglú,“ napomenul jsem ji.

„Ty seš hroznej otrokář,“ zvolala dotčeně, ale zároveň mile.

„To tys chtěla jít ven a blbnout ve sněhu,“ namítl jsem. A zatímco obcházela naši stavbu a nemohla mě vidět, měl jsem dost času udělat si šest sněhových koulí.

„To jo, jenže hlavní důraz měl bejt na slově blbnout,“ namítla.

Schoval jsem si vytvořenou munici do bundy, obešel iglú zepředu a předstíral, že hodnotím postup prací. A pak jsem na ni ty koule naházel pěkně jednu po druhé. Když jsem házel šestou, už se smála tak, že si musela sednout do sněhu. Ten smích… Byl jako droga. Čím víc mi ho bylo dopřáno, tím víc jsem po něm toužil.

Ta naše hromada už přerostla v menší horu, takže jsem se položil na břicho do sněhu a začal vyhrabávat vnitřek. Ruce mi mrzly, ale hrabal jsem dál. Netrvalo dlouho a vykutal jsem v hromadě malou komůrku. Pozpátku jsem se tam nasoukal.

„Hej,“ zavolal jsem zevnitř, „iglú je hotový.“

Vanessa obešla hromadu a skepticky nahlédla dovnitř. Pak se otočila a nacpala se vedle mě. Levou půlkou těla se tiskla na mou pravou polovinu. Vlhké vlasy jí voněly levandulí a rozmarýnem; podobnou vůni jsem nikdy předtím necítil. Zavřel jsem oči a zhluboka ji nasál.

V duchu jsem se sám sebe ptal, jestli se ji odvážím políbit.

Před pěti hodinami by mě ani nenapadlo, že budu právě tady. Bylo to naprosto neuvěřitelné, asi jako kdyby mi při příchodu na letiště někdo tvrdil, že za pět hodin budu ležet v houpací síti na písečné pláži na Bahamách s pina coladou v ruce. Položil jsem dlaň na její ruku v rukavici.

„Nemáš zmrzlý ruce?“ zeptal jsem se.

„Ne, tyhle palčáky jsou super,“ odpověděla a podívala se na svoje ruce a nejspíš i na tu moji holou. „Vlastně jsou mýho bráchy Joeyho. Přihodila jsem si je do batohu na poslední chvíli — pěkně se namíchne, až to zjistí.“

„Mohla by sis jednu sundat?“ slyšel jsem svůj hlas. „Mám ruku úplně ledovou.“

„Aha, jasně,“ řekla a stáhla si ji. „Na, půjč si ji na chvíli.“ Podávala mi rukavici, ale já zavrtěl hlavou.

„Ne, já jen myslel, že bych si dal svou studenou ruku k tvý teplý ruce, aby se mi ohřála,“ usmál jsem se. „To je přece doporučenej postup, když člověk mrzne, ne? Tělo na tělo.“

Obrátila oči v sloup, ale po tváři jí přelétl i náznak úsměvu. Natáhla ruku a já ji sevřel. Ty palčáky musely být zázračné, protože to byla ta nejteplejší ruka, jaké jsem se kdy dotkl. Chvíli jsme tak seděli. Asi tak dvě nebo tři minuty. Sevřel jsem ji trochu pevněji, ale odtáhla se a vylezla ven z iglú. Zůstal jsem tam chvíli zaraženě sedět a pak vylezl za ní.

„Měli bychom se vrátit do pokoje,“ řekla. „Ale díky, žes šel se mnou. Byla to fakt legrace.“

„Vážně už chceš jít?“ zeptal jsem se.

Zarazila se. „To tys původně vůbec nechtěl jít ven,“ namítla mile. „Ale já už fakt půjdu. Nohy mi pěkně mrznou.“

Nechtěl jsem, aby jí mrzly nohy.

„Tak jo, půjdem zpátky,“ souhlasil jsem. „A jen pro pořádek — i když nemám ve zvyku přiznávat svý omyly lidem, který znám míň než půl dne —, mělas pravdu. Byla to vážně zábava.“

Nesdělil jsem jí ale své obavy, že to byla ta největší zábava, jakou kdy vůbec zažiju.

ŠESTÁ KAPITOLA

DUNCAN

Co bylo, bylo, hlavní je, co je teď

Duncan se rozhlédl po svém stísněném pokoji a nechtělo se mu věřit, že venku se už stmívá. Podíval se na hodinky. Bylo krátce po šesté. Večeře začala už před půl hodinou. Měl vztek, že se nechal do příběhu toho albína tak vtáhnout. Chtěl se s tím jednou pro vždycky vypořádat a na minulé čtvrťáky zapomenout. Přísahal, že nedopustí, aby loňské události měly vliv na letošek. Tenhle rok totiž bude lepší. Ba přímo skvělý. Musí být. Vzpomněl si na Timova slova o tom, že přestup na Irvingovu školu byl jeho poslední příležitostí, jak si střední užít. Duncan se nechtěl k Timovi nijak přirovnávat, ale najednou si uvědomil, že totéž platí pro něj. A rozhodně nehodlal dopustit, aby mu cokoli stálo v cestě.

Beztak si nemohl pomoct a musel nad tím znovu žasnout. Jen pár minut před vstupem do pokoje přemýšlel o tom pitomém eseji a pak se ukázalo, že ta práce souvisí s pokladem, který mu tam Tim zanechal. Bylo to dost divné a taky pořádně záhadné. Skoro jako kdyby mu Tim dokázal číst myšlenky. Na chvíli si vybavil okamžik, kdy Tima viděl naposledy, ale vzápětí se tu představu snažil vyhnat z mysli. Duncan měl Tima vždycky za podivína, a ke všemu se šuškalo něco o tom, že snad chodil s tou Vanessou, což byla fakt milá holka. Nikdy se nic nepotvrdilo, ale po všech těch událostech kolovaly různé fámy. Duncan už si přesně nepamatoval, o co šlo; jestli si spolu něco začali, nebo se do sebe zamilovali. Ne, bylo to něco jiného. Hrálo tam roli nějaké soupeření mezi tím albínem a Vanessiným klukem Patrickem, který byl ve škole ohromně oblíbený. To on nechal Tadovi ten bourbon. To byla taky náhoda, že Tadovi připadl pokoj po Patrickovi. Ale to mi přece může být jedno, říkal si, o to se starat nemusím. Co bylo, bylo, hlavní je, co je teď.

Duncan zastavil cédéčko, sundal si sluchátka, zkontroloval si obličej a vlasy v omšelém zrcadle nad stolkem a otevřel dveře. Povyk venku ještě neustal. Měl pocit, jako by byl doteď zavřený ve zvukotěsné krabici; tolik ho Timova cédéčka pohltila. Musel se z toho vzpamatovat. Ale cestou po chodbě se mu pořád honily hlavou myšlenky na Tima a Vanessu, jak dovádějí ve sněhu, a na to, jak on sám zůstal na jaře s Daisy Pickettovou o samotě u jídelního stolu. Seděli tam celé hodiny, protože byl poslední školní den a nikdo z nich už nemusel na žádnou hodinu, povídali si, smáli se a na sklonku odpoledne se objímali kolem ramen, zatímco kuchyňský personál už začínal chystat večeři.

Myslel si, že to pro něj bude takový bod zlomu; okamžik na střední, kdy konečně získá všechno, po čem toužil. Zvlášť poté, co málem o všechno přišel. Po tom úžasném odpoledni se chystal pozvat Daisy na procházku nebo se s ní druhý den sejít u snídaně. Třeťákům občas podobné věci dovolili a on vždycky chtěl téhle možnosti využít. Jenže pak o tom začal moc přemýšlet, začal zkoumat, proč je na něj zničehonic tak milá. Bylo jí ho snad líto? Nebo se jí začal líbit kvůli své nové pozici ve třídě? Anebo ještě hůř: snažila se s ním sblížit ze zvědavosti, aby se dozvěděla víc?

Když ji pak o víkendu potkal znovu, všechno už bylo jinak. Netušil, co se stalo ani proč se to stalo. V úterý se pak všichni sbalili, Daisy odjela zpátky do Connecticutu, on do Michiganu a bylo to.

Když procházel kolem Tadova pokoje, nahlédl dovnitř a s úlevou zjistil, že Tad tam stále ještě je.

„Čau,“ pozdravil ho.

„Kdes k čertu byl?“ zeptal se Tad. „Klepal jsem na dveře a nic.“

„Fakticky jsi klepal?“ opáčil Duncan zaraženě. „Celou dobu jsem byl vevnitř.“

„Tak ti nevím, kamaráde, připadáš mi nějakej přešlej,“ poplácal ho Tad po zádech. Duncan se snažil uklidnit. Poslední, co potřeboval, bylo, aby se ho ostatní začali ptát, jestli je v pořádku.

„Jsem v pohodě,“ vypravil ze sebe a snažil se, aby to tak znělo. „Ale mám hlad jako vlk. Už jsi byl na večeři?“

„Ne. Myslím, že dneska je k večeři snídaňový menu. To úplně nesnáším. Kdo by se chtěl večer cpát palačinkama? Stavoval jsem se u tebe, abych se zeptal, jestli si nechceš objednat pizzu od Sala. Na ten jejich koláč s paprikou a cibulí jsem se těšil celý léto,“ řekl Tad a posadil se na pečlivě ustlanou postel s mobilem v ruce.

A zas taková šílená náhoda: snídaně k večeři. To bylo to poslední, co Duncan chtěl. Připadalo mu, že má zrovna jednu za sebou. Ale rád by viděl Daisy a bylo mu jasné, že v jídelně bude mít největší šanci ji potkat.

„Jestli si začnu objednávat pizzu hned první večer, tak to bude špatný,“ odpověděl Duncan. „A navíc bych rád viděl ostatní.“

„A víš co? Máš pravdu,“ přikývl Tad, nacpal si telefon do přední kapsy džínů a vstal. „Bylo by to od nás krajně nespolečenský.“

Vzal Duncana za rameno a vyvedl ho ven z pokoje.

„Jo, a potom tě zvu k sobě na partičku pokeru. Odtáhnu postel od zdi a uděláme si z ní stůl. Můžu s tebou počítat? A nezapomeň, že mám ten bourbon.“

„Jasný, to zní parádně,“ souhlasil Duncan.

Sešli ze schodů do kruhové místnosti s vitrážemi v oknech a odtud zamířili do hučící jídelny. Na prahu oba zaváhali. Celé dlouhé léto jedli v poklidných jídelnách se svými rodinami, takže tohle byl trochu šok. Pak se ale zhluboka nadechli a vstoupili do rušné místnosti. Duncan to měl od loňska zmáknuté: nejdřív se podíval, jaké je hlavní jídlo, a když nestálo za nic, obhlédl polévky a salátový bar. Jako poslední spása fungoval sendvič s arašídovým máslem a marmeládou. Ve skutečnosti bylo jídlo na Irvingu vážně výborné. Zakládali si na využívání místních čerstvých surovin, a protože byli blízko New York City a údolí řeky Hudson, na výběr toho byla spousta. Jednou týdně byly k večeři čerstvé těstoviny z Arthur Avenue v Bronxu. Jindy zas jehněčí kotlety z nedaleké farmy. I salát byl prý odněkud z okolí. Ale s večeří měl Tad pravdu: bylo snídaňové menu a to Duncan taky dvakrát nemusel. Dnes večer byly palačinky, buď s borůvkami, nebo samotné, přesně jak Tad předpovídal. Podávali k nim javorový sirup a nápis křídou na tabulce hlásal, že pochází z farmy v Poughkeepsie.

Duncan popošel k polévkám a salátovému baru a nezúčastněně si prohlížel nabídku, která zahrnovala rajský krém a kukuřičnou polévku, když vtom na opačném konci jídelny zahlédl Daisy. Překvapila ho reakce jeho těla, protože najednou úplně ztratil chuť k jídlu a pocítil naléhavou potřebu se posadit. Měl pocit, že se mu každou chvíli podlomí kolena. Zároveň z ní nemohl spustit oči. Čekala ve frontě na palačinky a na sobě měla světle fialové školní tričko s buldokem a těsné šedé tepláky, které lichotily křivkám jejího těla. Duncana nikdy předtím nenapadlo, že by tepláky mohly působit elegantně. To tričko si pamatoval z loňska — nebyl na něm žádný nápis, jen na přední straně obrázek buldoka. Každý rok letěla jiná barva a všichni ji nosili. Loni to byla právě fialová a měl ji každý, kluci i holky. Kdo ví, která barva to bude letos.

Vydal se směrem k frontě na palačinky. Mohl by si dnes přece jen dát. Vlastně to nebude tak špatné. Dá si třeba ty bez borůvek a sní je s javorovým sirupem z Poughkeepsie. A taky by si mohl promluvit s Daisy. Už to měl v duchu všechno promyšlené: pozdraví ji, zeptá se, jaké byly prázdniny, a pak se můžou bavit o těch tričkách a o tom, jaká barva se chytne letos. Řekne, že pro změnu by byla hezká třeba oranžová. Barva triček mu ve skutečnosti byla úplně ukradená, ale věděl, že ji to bude zajímat. Ale to stejně nepůjde. Byla tam s kamarádkami — s Violet, Sammie a Justine. Všechny na sobě měly fialová trička a kalhoty od pyžama. Čtvrťáci tak chodili vždycky, když se k večeři podávala snídaně. Rozhlédl se kolem. Většina holek z maturitního ročníku na sobě měla něco jako pyžamo, ale kluci ne. Na druhé straně jídelny zahlédl Raymonda Twinklea a musel se smát. Byl oblečený do flanelového pyžama s červenými kostkami. Ale ostatní kluci měli buď džíny, nebo plátěné kalhoty.

„Ty nemáš hlad?“ zeptal se ho Tad, který se objevil za ním. Na podnose měl navršenou celou hromadu jídla, od všeho něco — palačinky, slaninu, polévku, salát i ty skořicové rolky, co byly u pultu s moučníkem.

„Já myslel, že snídani k večeři nesnášíš,“ podotkl Duncan a ukázal na Tadův podnos.

„Jíst se musí,“ namítl Tad. „Proč tu jen tak stojíš? Dej si taky něco.“

„Nemůžu se rozhodnout,“ vymlouval se Duncan. „Počkej na mě u stolu.“

Duncan si do misky rychle nabral trochu kukuřičné polévky a popadl pár krekrů. Vydal se směrem ke stolu, kde seděl Tad a pár dalších kluků. Několik jich na něj s úsměvem zamávalo. Ale on si nemohl pomoct a pořád přemýšlel o Vanesse a Timovi. Jaký byl asi Timův první večer v jídelně? S žádnou velkou skupinou neseděl, to Duncan věděl; sedával většinou o samotě u jednoho z menších kulatých stolků, které stály v rohu u těch velkých oken. Zvláštní. Vždyť Duncan tu byl celou dobu taky, jen Timovi nikdy nevěnoval moc pozornosti. Vlastně až ke konci.

Když se Duncan posadil, okamžitě pochopil, že přišel nevhod. Přísahal by, že slyšel, jak Tad syknutím zarazil Jakea. Ale snažil se nebrat si to osobně. Dělal všechno, co mohl, aby u stolu udržel nezávaznou konverzaci. Vyprávěl historku — s odstupem působila vtipně — o tom, jak se počátkem srpna s rodinou vypravili na ryby do severního Michiganu. Nemohl se na to soustředit, a když se dostal k části, které teď doma říkali „nekonečný výšlap“, skoro nedokázal pokračovat. Předtím ho to nenapadlo, ale teď mu ta historka připomněla tu hroznou únorovou noc.

„Táta byl asi půl kiláku před náma,“ vyprávěl. Všechny oči se k němu upíraly, teď prostě nemohl přestat. „Kdežto máma to v podstatě vzdala. Sedla si na kámen a zavřela oči. Plahočili jsme se už několik hodin a jeden druhýho obviňovali, že neumí číst v mapě. Ty rybářský pruty byly těžký jako blázen. Jídlo žádný. No a pak táta zašel za takovej ohyb, a když se vrátil, chechtal se a volal, ať jdeme za ním. A přímo pod kopcem tam stálo obří nákupní centrum i s Burger Kingem! A my si mysleli, že jsme se ztratili někde v divočině.“

„A co jste dělali potom?“ zeptal se Tad.

„Dali jsme si burgera,“ uzavřel Duncan a všichni se zasmáli. Ale jemu bylo úzko. Ne každý výlet do divočiny končí takhle. Všichni u stolu to věděli, ale Duncan byl jediný, kdo to viděl na vlastní oči. Viděl ten okamžik, kdy se to zvrtlo. Viděl tu krev na sněhu. Zavrtěl hlavou, aby tu vzpomínku zahnal někam do odlehlých zákoutí mysli, kde nebude tak snadno přístupná. Za posledních pár měsíců měl spoustu příležitostí si to natrénovat.

Když všichni vstali s tím, že se za deset minut pokud možno nenápadně sejdou v Tadově pokoji, Duncan už věděl, že se k nim nepřidá. Musel zjistit, co se před osmi měsíci v tom hotelovém pokoji v zasněženém Chicagu stalo. Musel se dozvědět, co předcházelo té hrozné noci.

SEDMÁ KAPITOLA

TIM

Odkud máš to tričko s buldokem?

Z pořádku do zmatku a zase zpátky. Už o tom pan Simon mluvil? Že právě v tom spočívá tragédie v literatuře — mění řád v chaos, a když tragický hrdina naplní svůj osud, což občas znamená, že zemře, dojde k znovunastolení řádu. Dávej na to pozor, až budeš poslouchat moje další vyprávění: Panoval na počátku nějaký řád? A změnil se pak v chaos? A byl onen řád poté znovu nastolen? Vím, o čem mluvím.

Prošli jsme s Vanessou zpátky hotelovým vestibulem. Tentokrát už jsme to zvládli na výbornou: oči upřené k zemi, hlavně sebou hodit, ruce v kapsách přitisknuté na klíčích od pokoje a rovnou do prázdného výtahu. Byli jsme zmrzlí a promáčení. Vanessa kulhala, jak ji bolely nohy, a mně najednou došlo, že jsme docela opuštění. Nebyl to nepříjemný pocit, necítil jsem strach. Když už, tak spíš pocit svobody. Nikdo na nás nedohlížel. Ani na nás nemohl.

„Až příště přijedu domů, postavíme si s bráchama iglú,“ řekla. Tváře jí zčervenaly tak, že mi připomínaly cukrová jablíčka. „Divím se, že jsme to ještě nikdy nezkusili.“

„Tak teď už jsi na to odbornice,“ prohlásil jsem. „Ale pochybuju, že se ti někdy povede postavit takový dílo jako dneska. Neobjednáme si horkou čokoládu?“

„Jasně,“ souhlasila. „Nohy mám úplně zmrzlý.“

To už jsme byli u dveří do pokoje. Vytáhl jsem klíč. Ruku jsem měl neuvěřitelně rudou a úplně flekatou od mrazu, ale snažil jsem se to zakrýt rukávem. Strčil jsem kartu do zámku, ale nevzalo ji to. Zkusil jsem to znovu, ale to už se mi ruka třásla. Ona něžně položila svou teplou a nádherně růžovou ruku na moji a odsunula ji stranou. V ruce se jí zničehonic objevila karta; vůbec jsem si nevšiml, že by ji vytahovala. Obratně ji vsunula do otvoru ve dveřích a červená kontrolka zezelenala. Nechala mě stisknout kliku, čímž mě pasovala na dveřníka. „Račte, mademoiselle.“

Hned si začala svlékat mokré oblečení. Já šel přímo k telefonu a vytočil číslo na pokojovou službu. Pořád to jen vyzvánělo. Zavolal jsem na recepci.

„Dobrý večer, tady pokoj 956,“ řekl jsem sebevědomě — nebo si to aspoň myslím. „Můžeme tu někde dostat něco teplého k pití?“

„Služba vám může nahoru donést kávu nebo čaj,“ odpověděl mužský hlas vesele. „Restaurace už je zavřená a pokojová služba bude dostupná až od pěti hodin ráno.“

„A bylo by možné dostat horké kakao?“ zeptal jsem se.

„Asi ano,“ odpověděl recepční. „Zavolám dolů na údržbu.“

„Výborně, děkuji.“

Vanessa jen v tílku a promáčených džínách odešla do koupelny.

„Počkej,“ zavolal jsem na ni a hned jsem toho zalitoval. Co si asi pomyslí? Že chci jít do koupelny s ní?

Vystrčila hlavu zpoza dveří a tázavě pozvedla obočí.

„Jen jsem ti chtěl říct, aby sis ty zmrzlý nohy nesprchovala hned horkou vodou, protože by to bolelo. Musíš si je prohřát pomalu. Nejdřív si je namoč do teplý vody. Nebo ani ne teplý, spíš do vlahý — to bude lepší.“

„Vlahý?“ zeptala se a na tváři se jí rozprostřel úsměv.

„No, vlahý. Jako vlažný, víš?“

„Já přece vím, co znamená vlahý,“ usmívala se dál.

„Jo, jasně,“ řekl jsem a doufal, že jsem ze sebe neudělal pitomce. Ale pak…

„Seš úplně jinej, než jsem si myslela,“ řekla a zavřela za sebou dveře koupelny.

Nikdy jsem se jí nezeptal, co tím mínila. Jestli jsem byl lepší, nebo horší, než čekala. Ale vlastně jsem se jí na to nikdy ptát nepotřeboval. Stačilo mi vidět výraz na její tváři, který říkal všechno. Slyšet tón jejího hlasu. Kéž bys ho býval slyšel taky.

Zaslechl jsem, jak si napouští vanu, potom bylo chvilku ticho — to si nejspíš namáčela nohy — a pak se ozval zvuk sprchy. Pocítil jsem zvláštní nával v břiše, ale snažil jsem se nevěnovat tomu pozornost.

Byl jsem pořád promáčený, ale vůbec jsem nevěděl, co mám dělat. Převléknout se jsem si netroufl. Co kdyby zrovna vyšla ze sprchy? Konečně jsem uslyšel vrznutí kohoutku a ve stejnou chvíli se ozvalo i zaklepání na dveře. Prošel jsem kolem koupelny, kde se ona jen pár centimetrů ode mě utírala, a otevřel jsem dveře. Nějaká starší paní mi podala tác a otočila se k odchodu. Podle vůně jsem poznal, že je to káva. Jenže já chtěl, aby Vanessa dostala horkou čokoládu. Vlastně jsem chtěl, aby dostala, cokoli by si přála. Vzpomněl jsem si, že mám v batohu dvě čokoládové tyčinky. Našel jsem je a do každého z obou horkých hrnků jednu rozdrobil.

Když Vanessa vyšla z koupelny, jeden hrnek jsem jí podal. Vzala si ho, přivoněla si a usmála se. Vlasy měla učesané a ještě mokré. Byla oblečená do levandulově fialového trička a květinových kalhot od pyžama. Obrázek na tričku mi byl hrozně povědomý, ale nedokázal jsem ho nikam zařadit. Jednoduchý obrázek buldoka. Kde jsem to jen viděl? A pak jsem si vzpomněl. Buldok byl maskot Irvingovy školy.

Ale takových škol je určitě víc. Buldok je koneckonců celkem častý, ne? Na východním pobřeží ho měla za maskota hromada škol. Možná má na Irvingu nějakého kamaráda. I to bylo docela pravděpodobné. To tričko bylo pěkné. Kdybych byl na návštěvě u někoho, kdo chodil do školy v takovém tričku, taky bych si jedno koupil. Netuším, jak dlouho jsem tam takhle stál a snažil se v duchu najít vysvětlení pro tu podivnou náhodu s buldokem.

„Co ti je?“ zeptala se Vanessa a zastavila se ve dveřích koupelny.

„Nic,“ odpověděl jsem. Rozum mi velel, abych přestal vyvádět a prostě se jí zeptal. Ale nešlo to. Nejspíš jsem odpověď ani znát nechtěl. „Vlastně se ti musím k něčemu přiznat. Není to horká čokoláda. Je to kafe s rozpuštěnou čokoládovou tyčinkou.“

„Moccacino! Super!“ zaradovala se a trochu usrkla.

Pozoroval jsem ji, jak si položila hrnek vedle postele, zašátrala v batohu a vytáhla plyšovou opičku. Za záda si dala polštář, opřela se o pelest a nohy zkřížila do tureckého sedu.

„Pěknej mazlík,“ podotkl jsem. Moje sestřenka měla takového malého šedého slona, kterého s sebou všude tahala, a všichni jsme mu říkali mazlík.

„Díky,“ odpověděla Vanessa ospale. „V kolik se zejtra máme vrátit na letiště? Asi bychom tam měli zavolat. Vstáváš brzo?“

„Většinou jo,“ odpověděl jsem.

„Hele, neodcházej ráno beze mě,“ zaprosila.

„Na to se můžeš spolehnout,“ ujistil jsem ji a v duchu se usmál. To byl zdaleka nejvtipnější nápad, co jsem ten večer slyšel.

„Díky,“ zívla. „Jsem hrozně utahaná.“ Opravdu vypadala unaveně. Docela mě překvapilo, jak přirozeně se chová. Ale taky to byla úleva. Aspoň to nebude tak hrozné. Prostě usne a já se můžu osprchovat a číst si. A spát můžu jít, až budu chtít. Skoro jako kdybych byl sám.

„Poslyš,“ oslovil jsem ji tiše pro případ, že by už spala. Nechtěl jsem ji probudit — vždyť jsem se jí stejně dobře mohl zeptat až ráno.

„Cože?“ ozvala se. Oči měla zavřené. Vypadala tak klidně. V náručí svírala tu opičku. Měl jsem chuť jí říct, ať si lehne, že ji uložím.

„Odkud máš to tričko s buldokem?“ zeptal jsem se jí.

„Tohle? To mám ze školy, kam chodím. Letos budu maturovat,“ vysvětlovala. Oči měla pořád zavřené. „Na jednu stranu se mi tam vůbec nechce, ale zároveň se už nemůžu dočkat, až tam budu. Pohádala jsem se se svým klukem a hrozně si přeju, aby se to mezi náma zase dalo do pořádku, až se tam vrátím. Všechno to bylo takový složitý. Poslední dobou se choval divně. Přijel už dneska. Měli jsme se sejít. Psala jsem mu o tý sněhový bouři a o všem, ale zatím mi neodepsal. Ach jo. Štve mě to, jen na to pomyslím.“

„Mám pro něj takovej dárek,“ přiznala po chvilce zaváhání.

Natáhla se z postele a zašátrala v batohu. Pak mi hrdě a možná trochu váhavě dárek ukázala. Byl to takový ten tkaný náramek.

„Ten je pěknej,“ prohlásil jsem, ale v duchu jsem sám se sebou vedl docela jiný rozhovor. Jasně že má kluka. Holky jako ona vždycky mají kluky. A rozhodně to nejsou kluci jako já.

„A jak se ta tvoje škola jmenuje?“ zamumlal jsem.

„Irvingova škola,“ odpověděla prostě a znovu usrkla z hrnku.

Takže naše cesty se jen tak nerozejdou. A to jsem řekl a udělal tolik hloupostí. Připadal jsem si jako idiot. A ona má kluka. No a co? Proč mi to vlastně vadilo? Se mnou by stejně nikdy nechodila, ne? Ucítil jsem závan vůně z hrnku.

„A kam letíš ty?“ zeptala se. Zhasla lampičku na své straně a moji nechala rozsvícenou. Uvelebila se na posteli, přitáhla si přikrývku až pod bradu a zavřela oči.

Když jsem neodpovídal, znovu je otevřela.

„Chodíš do školy?“ zkusila to znovu.

„Teď jen letím do New Yorku. Mám tam nějaký zařizování,“ odpověděl jsem. Nedokázal jsem jí to říct.

„A kam přesně do New Yorku?“

Vtom jí na telefonu zapípala esemeska. Zvedla ho a přečetla si ji. Pak zklamaně zamručela. Nejspíš to nebyla ta zpráva, na kterou čekala.

„Hele, dej mi svůj mobil,“ vybídla mě.

„A proč?“

„Abych ti mohla dát svoje číslo,“ odpověděla a poposedla si.

Pomalu jsem vstal, došel ke svému batohu, našel telefon a podal jí ho. Chvilku něco cvakala a pak mi ho podala zpátky. Viděl jsem, že mi do kontaktů napsala své jméno velkými písmeny: VANESSA. Jako kdyby byla hrozně důležitá nebo tak něco. Napadlo mě, že to rovnou smažu. Bylo mi jasné, že až dorazíme do školy, nebude chtít, abych měl její číslo. Jak by asi ostatním vysvětlila, za jakých okolností jsme se skamarádili? Ale nakonec jsem si ho nechal. Otočil jsem se, abych si uložil mobil zpátky do batohu. Když jsem se zase obrátil, měla už oči zavřené. Neuvěřitelné.

Vstal jsem, vyndal si hromádku suchého oblečení a odešel do koupelny. Ještě tam zůstala pára po tom, jak se sprchovala, a bylo to tam cítit mýdlem a šamponem. Ještě před pár minutami bych si užíval ten pocit, že jsem ve sprše, odkud ona před chvilkou vyšla, a že se budu mýt stejným mýdlem, které se před chvílí dotýkalo jejího těla. Ale vypudil jsem všechny podobné myšlenky z hlavy. Zamkl jsem dveře, svlékl si mokré oblečení a vlezl do sprchy. Nakonec jsem ani nepustil vodu. Místo toho jsem zase vylezl ven a oblékl si suché věci. Z věšáku jsem stáhl suchý ručník a vytřel vanu dosucha. Pak jsem si do ní vlezl a zůstal tam celou noc.

OSMÁ KAPITOLA

TIM

Dala bych si burger s čedarem, colu a lanýžový hranolky

První, co jsem ucítil, byla moje ztuhlá záda. A pak jsem uslyšel to klepání. Ťuk, ťuk, ťuk, ticho, ťuk, ťuk, ťuk, ticho. Nemohl jsem si uvědomit, kde to vlastně jsem. Všude byla neproniknutelná tma, jen tenká linka světla prosvítala pode dveřmi, odkud se ozývalo to ťukání. Byl jsem snad doma ve skříni a skrýval se před novými majiteli? Nebo jsem v letadle omdlel na toaletě? Toaleta… Koupelna…

No jasně, byl jsem v koupelně v hotelovém pokoji a ten někdo, kdo klepal na dveře, byla Vanessa. Ta překrásná dívka, která na mě byla pět minut milá, která má kluka a kterou teď budu vídat každý den, protože shodou okolností budeme spolužáci.

Vstal jsem moc rychle a musel se na chvíli posadit na okraj vany. Ťuk, ťuk, ťuk, ticho, ťuk, ťuk, ťuk.

„Jo, hned,“ zavolal jsem.

„Uf, díkybohu,“ ozval se její hlas zpoza dveří a mě překvapilo, jak důvěrně známý mi připadá. Jako bych ji znal mnohem déle než ten jeden den. Když jsem o tom tak přemýšlel, včera touhle dobou jsem ji ještě neznal a neměl nejmenší tušení, že vůbec existuje. „Už jsem se bála, že tam nejsi. Nebo žes umřel nebo tak něco.“

Zkusil jsem se znovu postavit. Tentokrát jsem i rozsvítil a mžoural do bodavé záře. Když si moje oči přivykly, vylezl jsem z vany a podíval se do zrcadla. V nemilosrdném světle jsem vypadal tak děsně, že jsem se sám lekl. Ke všemu jsem měl uválené oblečení a na hlavě vrabčí hnízdo, jak jsem usnul s vlasy mokrými od sněhu — prostě hrůza. A k tomu mi ještě hrozně smrdělo z pusy.

Ťuk, ťuk, ťuk, ticho.

„Jo, hned jdu,“ odpověděl jsem a přál si, abych se odtamtud mohl nějak nepozorovaně dostat. Tajným východem. Nebo aspoň oknem. Ale v devátém patře by mi okno stejně moc nepomohlo.

„Už je hodně hodin,“ zavolala Vanessa přes dveře. „Bude devět. Volala jsem na ty aerolinky a říkali, že dneska už určitě odletíme. Pojď se podívat. Už nechumelí. A venku je fakt krásně.“

Hrozně jsem potřeboval čůrat, ale jak to udělat, když ona stála za dveřmi a všechno slyšela? Pustil jsem sprchu. Horkou. Rychle jsem si ulevil a osprchoval se. Pak jsem si zase oblékl to pomačkané oblečení. Vykloktal jsem si ústní vodou z malé lahvičky na umyvadle. Byla už otevřená a asi čtvrtina modré tekutiny chyběla. Nejspíš ji použila Vanessa. Byla to příjemná představa, když jsem se z ní napil. Teď už jsem potřeboval jen hřeben. Prohrábl jsem si vlasy rukama — docela to ušlo — zhluboka jsem se nadechl a otevřel dveře.

Vanessa stála přímo za dveřmi a byla pořád oblečená do toho trička s buldokem a kalhot od pyžama. Vlasy měla rozcuchané, ale tak pěkně — vážně jí to moc slušelo.

„Cos tam dělal?“ vyzvídala.

„Co bych tam asi dělal? Sprchoval jsem se.“

„Ne, myslím jako předtím. Tys tam spal?“

„Hmm, no jo,“ přitakal jsem zahanbeně. „Přišlo mi to tak lepší.“

„Tos nemusel.“ Chvíli bylo ticho a pak ukázala k oknu. „To naše iglú je ještě pořád vidět, ale je zapadaný sněhem. Hele, objednáme si snídani, nebo si dáme něco na letišti? Spalo se mi překvapivě dobře, ale stejně bych si dala nějakou vzpruhu.“

Venku bylo ostré slunce a já věděl, že bych si měl nasadit sluneční brýle. Určitě jsi mě s brýlemi nikdy neviděl, protože jsem na to celé pololetí kašlal. Ale měl jsem je nosit, abych si chránil oči před sluncem. Další výhoda, když je člověk albín. Ani není třeba dodávat, že jsem si je nevzal ani tehdy.

Proč na mě vlastně byla pořád tak milá? No jasně, myslela si přece, že spolu strávíme dopoledne, nasedneme na letadlo a po přistání v New Yorku zas půjdeme každý svou cestou. Nemohla vědět, že se mě jen tak nezbaví. Že mě bude muset potkávat, bavit se se mnou a — což bylo nejhorší — že se bude muset nějak vypořádat s nechutí svých přátel, kteří nikdy nepochopí, proč by se měla chtít kamarádit s někým jako já. Věř mi, tohle jsem věděl naprosto jistě. Zažil jsem to už víckrát, než bych chtěl přiznat.

A proto jsem udělal tohle: rozhodl jsem se, že jí nic neřeknu. Rozhodl jsem se, že si těch pár zbývajících společných chvil užiju. Vyšel jsem z koupelny a zamířil přímo k oknu. Trvalo celou minutu, než jsem se mohl podívat ven. Předstíral jsem, že se dívám, ale hlavu jsem měl odvrácenou a oči zavřené. Každých pár vteřin jsem je otevřel, zavřel a zase otevřel. A pokaždé to šlo o trochu snáz. V duchu jsem slyšel slova doktora, který mi kladl na srdce, jak jsou pro mě sluneční brýle důležité a že by netrvalo dlouho a zkazil bych si oči nadobro. Ale taky jsem v duchu slyšel Vanessin hlas a ten byl mnohem silnější než ten doktorův a říkal mi, ať se podívám na to iglú, které jsme spolu minulý večer postavili. Vzpomněl jsem si, jak si vlezla vedle mě a jak jsme seděli tak těsně u sebe. Nešlo jen o to, že jsem ještě nikdy nebyl tak blízko krásné holky — i když to byla taky pravda. Hlavně to bylo nejblíž holky, která nebyla albínka. Mámu vždycky naštvalo, když jsem naznačoval, že albíni nemůžou být krásní. A aby bylo jasno (vlastně ani nevím, proč se ti s tím svěřuju), za celý svůj život jsem poznal jedinou albínku. Rozhodně to není tak, že bych znal mraky jiných albínů.

Když si moje oči přivykly, otočil jsem se k ní a měl jsem pocit, že se na mě dívá podezíravě. Asi jsem nebyl zas tak nenápadný, jak jsem si myslel. Ale nijak to nekomentovala.

„Tak co na to říkáš?“ zeptala se.

„Je to hotový veledílo!“ odpověděl jsem a snažil se, aby to působilo co možná nejpřirozeněji. Podíval jsem se z okna přímo na to parkoviště, kde jsme byli včera večer. „Řekl bych, že jsme profesionální stavěči iglú. Jak se říká: Postav iglú, zasaď strom…“

„Ne, já myslím, co s tou snídaní,“ zarazila mě.

„Aha,“ připadal jsem si hloupě. „Nevím, tak třeba můžeme jít na letiště a dát si něco tam,“ odpověděl jsem, protože jsem se bál, že když tu zůstaneme, podřeknu se a vyzradím svoje tajemství. Byl jsem ale odhodlaný udělat, co budu moct, abych to teď nezkazil. „Docela rád se projdu.“

„Paráda. Sprchu vynechám, když jsem se sprchovala včera,“ uvažovala nahlas. „Jenom na sebe něco hodím a půjdem.“

Vydala se ke koupelně, ale pak se vrátila a zastavila se jen pár centimetrů ode mě.

„No? Postav iglú, zasaď strom… A co dál?“ podívala se na mě.

Stála skoro na špičkách. Zjevně se mnou flirtovala. Bylo to úžasné. Zahnal jsem všechny špatné myšlenky. Nehodlal jsem si tuhle chvíli nechat ujít. A vtom se najednou otočila a zmizela v koupelně. Slyšel jsem, jak pouští vodu a čistí si zuby. Zdálo se, že uběhlo sotva pár vteřin a zase se objevila, svěží jako předchozího dne. Měla na sobě džíny a jasně modrý svetr. Vlasy měla spletené do copu a svázané zářivě modrou gumičkou. Nebyla to tedy jen zeleno-žlutá holka. Měnila barvy každý den. Připadalo mi to skvělé.

„Tak jo, můžeme,“ zavolala, ještě jednou zkontrolovala svou postel a pověsila si batoh na rameno.

„Máš i modrý sluchátka k iPhonu?“ zeptal jsem se. Nemohl jsem si pomoct.

„Jasně že jo,“ usmála se. „To si ze mě budeš dělat srandu i ty?“

„A kdo si z tebe ještě dělá srandu?“ zeptal jsem se s upřímnou zvědavostí. Vůbec nevypadala jako někdo, kdo by měl být ostatním pro smích.

„Moji kamarádi,“ odpověděla.

„Aha.“

„Tak co? Budeš si ze mě taky utahovat?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděl jsem. „I když možná trochu jo.“

„Posluž si. Mně je to jedno,“ pokračovala. „Vlastně to celý začalo takovou sázkou: jedna kámoška ze školy se se mnou vsadila, že nevydržím nosit každej den v tejdnu jinou barvu. Ale mě to bavilo, takže teď už z toho je takovej můj styl.“

Podíval jsem se jí na nohy. No jasně, modré ponožky.

„Máš to vážně vychytaný,“ řekl jsem uznale.

Šťouchla do mě, ale pak se její prsty obtočily kolem mého zápěstí. Chvíli jsme tak stáli. Pohnul jsem se jako první, začal sbírat svoje věci a cpát je do batohu.

„Tak jo,“ řekl jsem, „já už jsem taky sbalenej.“

Otočil jsem se a prohlédl si ještě naposledy ten pokoj. Moji pozornost upoutalo něco na zemi, a tak jsem se šel podívat, co to je. Byla to ta její opička. Sehnul jsem se a vzal ji do ruky. Byla měkká a na první pohled pěkně stará: jednu nohu měla skoro úplně prošoupanou.

„Hele, zapomněla sis tady toho opičáka,“ řekl jsem a podal jí ho. Usmála se a natáhla se pro něj. Na chvíli ho k sobě přitiskla a pak ho nacpala do batohu.

„Dík,“ řekla vděčně. „To by byla hotová katastrofa.“

Když to říkala, měl jsem pocit, že jsem zaslechl pípnutí jejího telefonu. Za chvilku jsme byli z pokoje venku. Dveře se za námi zavřely. Vytáhla telefon z kapsy, mačkala tlačítka a četla si zprávu. Nejspíš byla od toho jejího kluka, co o něm mluvila večer.

„Tak co píše?“ zeptal jsem se. Neměl jsem už co ztratit. Tak jako tak mě za pár hodin bude nesnášet.

Překvapeně se na mě podívala. Pak sklopila oči k zemi a špičkou si okopávala patu druhé boty.

„Že se mu po mně stejská,“ odpověděla. „A že se nemůže dočkat, až mě uvidí.“

„No vidíš,“ snažil jsem se, aby to neznělo kousavě. „Tak jste se usmířili, bezva. No a co si dáš teda k jídlu?“

„Říkala jsem si, že když jsme k večeři měli snídani, tak bychom si ke snídani mohli dát večeři,“ navrhla. „Klidně bych si dala burger nebo nějaký těstoviny. Co ty na to?“

„Podle mě to je skvělej nápad,“ souhlasil jsem. Ve skutečnosti jsem si říkal, že je to jen pokračování stavu, kdy pravidla neplatí, ale nechtěl jsem to říkat nahlas.

Usmála se, zavěsila se do mě a odváděla mě chodbou, jako kdybychom se vydali najít čaroděje ze země Oz. Štvalo mě, že se mi to tak líbí, protože jsem věděl, že je to jen na chvíli.

Přijel výtah a my do něj nastoupili. Vanessa shodila svůj těžký batoh na podlahu. Sledoval jsem, jak ubíhají jednotlivá poschodí. Devět, pak osm, sedm. Dívala se na mě skoro nedočkavě. Co mi zbývalo? Tak hodina času, maximálně hodina a půl, a pak to všechno zmizí. Položil jsem svůj batoh na zem vedle jejího. Přistoupil jsem k ní a políbil ji na rty. Byly plné a k mému překvapení přívětivé. Na pár okamžiků jsem měl pocit, že to tak má být. Ale pak se výtah zastavil a dveře se otevřely. Oba jsme rychle popadli batohy, ale ještě než jsme vystoupili do skutečného světa, Vanessa se ke mně otočila. Ucítil jsem klaustrofobickou potřebu z výtahu vystoupit dřív, než se dveře zase zavřou. Ale nezavřely se. Přinutil jsem se zůstat na místě.

„Máš nádherný oči,“ řekla mi. A bylo to. Vystoupila z výtahu a já za ní.

Dole ve vestibulu už se všechno vrátilo zpátky do normálu. Na pohovkách a v křeslech sem tam posedávalo pár lidí, ale nikde žádné davy a žádný pocit beznaděje.

„Můžu ti přispět na zaplacení toho pokoje?“ zeptala se Vanessa, když jsme známou cestou došli zpátky na letiště. „Včera večer jsi mě fakt zachránil.“

„Ne, díky. Rádo se stalo,“ vypravil jsem ze sebe s námahou. Opravdu se moje rty dotýkaly jejích? „Vlastně to platila moje máma, takže to nech bejt.“

Věděl jsem, že bych měl mámě zavolat. Vlastně jsem se divil, že se ještě sama neozvala, aby zjistila, jak na tom jsem. Ale nechtěl jsem jí lhát, a už vůbec jsem jí nechtěl říkat, že jsem v tom pokoji, který mi zaplatila, strávil noc s nějakou holkou, kterou jsem zrovna potkal.

Letiště bylo snad ještě nacpanější než den předtím. Rychle jsme si našli nějakou restauraci a zalezli dovnitř.

„Tak teď tě zvu zas já,“ usmála se Vanessa. „Dlužím ti laskavost. No, vlastně ti dlužím hned dvě, protože jsi navíc našel moji opičku. Nebo teda ‚mazlíka‘.“ Rozhlédla se kolem. „Hele, jsme tu úplně sami. Myslíš, že je tady jídlo fakt tak špatný?“

„No, jestli bude aspoň z poloviny tak dobrý jako ty palačinky včera, tak budu spokojenej,“ řekl jsem a s překvapením si uvědomil, že mám hlad. „Ale je to tu celkem drahý. Asi bys měla tu svoji nabídku ještě zvážit, nebo můžeme najít nějakou jinou restauraci.“

„Kdepak, mně se tady líbí,“ trvala na svém Vanessa. „Mám s sebou kreditku pro případ nouze. A tohle podle mě rozhodně případ nouze je. Takže si objednej, na co máš chuť. Dala bych si burger s čedarem, colu a lanýžový hranolky. A ty?“

Chvíli jsem byl duchem mimo. Chtěl jsem jí říct o Irvingově škole, protože jsem měl pocit, že jí v podstatě lžu, ale zachoval jsem se jako pěkný sobec. Jakmile bych jí to řekl, pouto, které jsem tehdy považoval skoro za zázrak, by se okamžitě rozplynulo.

Natáhla se přes stůl a dotkla se mé ruky, aby na sebe upoutala moji pozornost. Ta energie, kterou jsem cítil den předtím, ještě zesílila. Bylo to, jako by mi dala šok defibrilátorem.

V tu chvíli zrovna přišel číšník, aby zjistil, co si dáme. Byl cítit cigaretovým kouřem.

„Tak co to bude, děcka?“ zeptal se. Zuby měl úplně žluté.

„Já si dám burger s čedarem — středně propečenej — a ty lanýžový hranolky. Nebo ne, radši normální,“ objednala si Vanessa. „Ty lanýžový bych asi nezvládla. Jo a ještě si dám colu.“

„A co si dáš ty?“

„Já si dám steak,“ odpověděl jsem. „Propečenej.“

Číšník přikývl a odešel. Byli jsme zase sami.

Nechtěl jsem plýtvat časem. Vstal jsem a posadil se vedle ní. Trochu se posunula, aby mi udělala místo. A tak jsme jedli večeři ke snídani. Byl to ten nejlepší steak, co jsem kdy jedl.

„Hele, něco mě napadlo,“ řekla, poté co jsme společně dojedli obrovský kus čokoládového dortu. „Mám dost bodů navíc a letadla budou nejspíš pěkně nacpaný — vlastně docela určitě. Zkusím zjistit, jestli bys nemohl sedět se mnou v první třídě. Co ty na to?“

Najednou jsem si přál, abych si byl dal něco lehčího. Steak mi v žaludku ztěžkl. A na něm ještě ten dort. Vůbec jsem nepomyslel na to, co bude v letadle, kde budeme sedět, a hlavně co budeme dělat, až doletíme do cíle. Začínal jsem doufat, že se ztratím, až se rozdělíme v davu.

„Ne, to po tobě nemůžu chtít. Jen si ty body šetři,“ odmítl jsem.

Chvíli váhala, opřela se o mě, ale já vstal a přesunul jsem se na volnou lavici na druhé straně stolu.

„Určitě?“ zeptala se.

„Jo, určitě,“ trval jsem na svém. Moje nálada se změnila. Začínal jsem si připadat jako v pasti. Ale možná je to tak lepší, říkal jsem si. Stejně to jednou muselo skončit.

Mávla na číšníka, že chce platit, a ten se během chvilky objevil u stolu s účtem. Začal jí zvonit telefon, ale nevšímala si ho a zvonění brzy ustalo. Pak vytáhla kartu — nejspíš tu pro případ nouze — a spolu s účtem ji podala zpátky číšníkovi. Telefon jí zapípal a ona leknutím nadskočila.

„Hlasovka,“ poznamenala a vytočila číslo na hlasovou schránku. Když poslouchala vzkaz, viděl jsem, jak se jí výraz ve tváři postupně mění.

„Od Patricka,“ řekla tiše s očima upřenýma na telefon. „To je ten kluk, jak jsem ti o něm říkala. Přesně tohohle jsem se bála.“

„Co je?“ chtěl jsem vědět.

„Je opilej. To poznám,“ řekla. „Teda, je sice deset ráno a škola ještě nezačala, ale určitě z toho bude mít nějakej průšvih. Jsem si tím jistá.“

„A děje se to často?“ zeptal jsem se udiveně. To totiž rozhodně nebyl ten idylický obrázek, který jsem si o Irvingově škole maloval.

„Ne, to ne. Teda jasně, že se tam pije. Hlavně na začátku pololetí lidi pašujou pití z domova. Ale Patrick většinou nepije. Jenže od tý doby, co mu loni umřela máma, se hrozně změnil.“

„Aha,“ přikývl jsem.

Chvíli jsme seděli a mlčeli.

„Zavoláš mu zpátky?“ zeptal jsem se.

„Možná jo,“ odpověděla a vysoukala se zpoza stolu. „Ale nejdřív bychom se měli podívat, jak to vypadá s tím letem.“

„Tak díky za pozvání,“ ukázal jsem směrem ke stolu.

„Rádo se stalo,“ odpověděla.

Došli jsme zpátky na místo, kde už se tísnily davy, a prodrali se k hlavní bráně u vchodu do terminálu. U odbavení cestujících první třídou byla fronta mnohem kratší než u přepážek pro nás ostatní. Stoupla si do fronty se mnou, ale začal jsem se chovat divně. Vím to. Byl jsem totiž nervózní a hrozně jsem se toužil někam zašít. Neusmíval jsem se ani jsem nepřikyvoval, jen jsem přešlapoval na místě. Po pár minutách mi začal zvonit telefon. Volala mi máma. Nemusel jsem to brát. Mohl jsem jí klidně zavolat později nebo počkat aspoň pár minut. Ale místo toho jsem to zvedl.

„Čau, mami,“ řekl jsem do telefonu. Viděl jsem, jak se na mě Vanessa podívala. Ale předstíral jsem, že jsem si toho nevšiml.

„Ahoj, Timmy,“ odpověděla máma. „Jak ses vyspal?“

Zapeklitá otázka.

„Haló, mami?“ řekl jsem místo odpovědi. „Už jsem zpátky na letišti a čekám na odbavení. Můžu ti zavolat…“

Vanessa na mě mávala. Nejspíš chtěla, abych za ni mámě poděkoval. Ale to by vyvolalo spoustu dalších otázek, na které bych nedokázal odpovědět.

Po pár vteřinách to Vanessa vzdala. Pořád vidím ten výraz na její tváři, tu směsici zmatku a smutku. A možná i špetku zlosti. Popadla batoh, přehodila si ho přes rameno, vystoupila z mé dlouhé fronty a přešla do té pro cestující první třídou. Byla rozčilená. Pořád si podupávala a občas hlasitě vzdychla. Bylo mi jasné, že na takovéhle zacházení není zvyklá. Po chvíli přišla zpátky za mnou. Pořád jsem měl telefon u ucha, i když jsem nic neříkal. Naklonila se ke mně.

„Díky za posledních osmnáct hodin,“ řekla. Tehdy jsem jí to mohl říct. Měl jsem jí to říct. Ale neřekl. A ona se ke mně otočila zády a odešla. Bylo mi jasné, že se už nevrátí.

„Time, jsi tam ještě?“ ozval se z telefonu mámin hlas.

„Jo, jsem tady,“ odpověděl jsem.

„Mám ti zavolat později?“ ptala se. „Jen jsem chtěla vědět, jestli jsi v pořádku.“

„Jo, jsem. Zavolám ti, až budu něco vědět. Tak zatím ahoj.“

Osmnáct hodin. Osmnáct hodin. To byl skoro celý den. A doteď jsem nenašel odpověď na mnohem zajímavější věc: kdy a proč se vůbec obtěžovala počítat, kolik hodin jsme spolu strávili.

DEVÁTÁ KAPITOLA

TIM

Odepsala jen: „Dobre.“

Náhle se Duncanovi v hlavě rozezněla povědomá kytarová melodie a na moment ho vtáhla zpět do přítomnosti. Co to bylo? Znělo to jako… John Denver? A pak se ozvala úvodní sloka písně Leaving on a Jet Plane. Co to mělo sakra znamenat? Tim se nejspíš zbláznil. Tuhle písničku nesnášel. A rozhodně nehodlal ztrácet čas tím, že ji bude poslouchat, když zatím mohl hrát s klukama karty. Ale než stačil přehrávání vypnout, ozval se zase Timův hlas. Smál se.

Říkal jsem si, že by to chtělo nějak odlehčit. Moje máma má tuhle písničku hrozně ráda. Vůbec má ráda tyhle folkový kýče. A já? Já moc ne. A ty? Předpokládám, že tě to taky moc nebere. Tak sorry. Už to znova neudělám. Slibuju, že ti pustím některé svoje oblíbené písničky. Ale na to je ještě dost času.

Nakonec jsme neletěli stejným letadlem, ale toho jsem si všiml až po delší době. Ona se odbavila u přepážky pro první třídu, pak se vydala k pohyblivým schodům a zmizela. Než jsem vystál frontu a dostal se na řadu, uplynuly skoro dvě hodiny. První let na ten den už byl plný, takže jsem musel počkat na další, který odlétal až ve čtyři odpoledne. Když jsem se blížil k terminálu, doufal jsem, že tam bude. Netušil jsem, co bych jí řekl, ale stejně jsem doufal, že ji tam uvidím. Bylo tam narváno, a když jsem ji nenašel, vybral jsem si křeslo naproti oknu a vytáhl si komiks, který jsem zrovna četl. Přesvědčoval jsem sám sebe, že utnout ten společný čas bylo pro nás oba lepší.

Nechtělo se mi volat mámě. Věděl jsem, že bych jí zavolat měl a že na mě bude pěkně naštvaná, ale zkrátka bych nedokázal předstírat, že se od včerejška nic nezměnilo. Máma by si mě kvůli tomu nepochybně dobírala. Místo toho jsem zavolal panu Bowersoxovi. Byl to jediný člověk z Irvingovy školy, vlastně z celého New Yorku, na kterého jsem měl kontakt, a najednou mě napadlo, že se určitě bude divit, kde jsem.

Se Sidem, mým nevlastním tátou, chodili na Irving spolu a pak šli i na stejnou univerzitu. I po těch letech to byli pořád kamarádi. Kdyby se pan Bowersox nestal ředitelem Irvingovy školy, asi bych ti vyprávěl úplně jiný příběh, ale stal se jím a já skončil tady. Měl jsem jeho telefonní číslo. Nebyl jsem si jistý, jestli se hodí, abych volal řediteli, ale v tu chvíli mi to bylo celkem jedno.

Zvedl to hned při prvním zazvonění.

„To je pan Bowersox? Tady Tim Macbeth, Sidův…“ začal jsem se představovat.

„Jo, já vím. To jsem rád, že voláš,“ skočil mi do řeči. Byl hrozně milý a zdálo se, že je opravdu rád, že mě slyší. Chvíli se mi z toho chtělo skoro brečet. „Jaká byla cesta, Time?“ zeptal se, když jsem chvíli nic neříkal.

Rychle jsme prohodili pár slov o počasí, o zpoždění na letišti i o škole. Uklidnil mě, že výuka stejně začne až později. To si ostatně určitě pamatuješ. Řekl jsem mu, že si z letiště vezmu taxíka, ale on trval na tom, že pro mě zajede sám.

Když jsem zavěsil, uvědomil jsem si, jak se mi ulevilo, že na mě na druhém konci bude někdo čekat. Postupně jsem se začal vzdávat veškerých nadějí týkajících se Vanessy. Kde vlastně byla? Podle hlášení měl nástup začít za čtyřicet minut, ale po Vanesse nikde ani vidu. S přibývajícím časem jsem začal uvažovat, že bych někoho poprosil, aby mi ji pomohl najít, nebo že bych jednotlivé čekací salonky prohledal sám. Nebyl jsem si jistý, jestli bych se tam dostal bez nějakého průkazu, že jsem cestující první třídou, ale byl jsem ochotný to zkusit. Jenže pak jsem si uvědomil, že se chovám jako blázen. Nejspíš na mě zapomněla, hned jak vyjela po pohyblivých schodech. Posledních pár hodin nejspíš trávila esemeskováním se svým klukem a počítala, kolik hodin ještě zbývá, než budou zase spolu.

Když hlásili, že začne nástup do letadla, došlo mi, že Vanessa musela letět jiným. Chvíli jsem měl pocit, jako by mě někdo praštil pěstí do břicha. Proč jen jsem nesouhlasil, aby mě vzala s sebou do první třídy? Stýskalo se mi po ní a přemýšlel jsem, jaké to bude, až ji zase uvidím. V tu chvíli bych dal cokoli za to, abych mohl sedět v tom letadle vedle ní.

Procházel jsem seznam kontaktů v mobilu: máma; Sid; Steve, můj jediný kamarád ze čtvrti, kde jsme bydleli; několik dalších spolužáků a známých a pak VANESSA. Bez velkého rozmýšlení jsem zvolil psaní nové zprávy a naťukal jednu ze svých nejdelších esemesek. Zněla takhle:

Musim se Ti priznat jeste k necemu. Nechtel jsem Ti to rikat, protoze jsem se bal, jak zareagujes. Tak ti to pisu alespon ted. Mela bys to vedet, abys pak nebyla prekvapena. Letim taky na Irving. Budu chodit do ctvrtaku. Jeste se teda uvidime.

A pak jsem zprávu odeslal.

U vstupu do letadla se zrovna odehrávalo menší drama. Nějaký chlapeček doslova visel na otevřených dveřích, odmítal nastoupit a křičel, že nechce dovnitř. Jeho matka se ho snažila vší silou odtrhnout. Jakmile jsem vyšel zpoza rohu a zjistil, co se děje, sklopil jsem oči a šel dál. Nedíval jsem se na ni, protože mi bylo jasné, že čumilové jsou to poslední, co potřebuje. Lidé se shlukli kolem vstupu do letadla a všechno sledovali. Připadalo mi, že čekají na to, jestli ten kluk nastoupí jako první, jako kdyby mohl vědět něco, o čem nikdo jiný neměl ponětí. Kolem bylo dost místa, tak jsem šel prostě dál. A pak jsem porušil své pravidlo o zákazu zírání. Když jsem procházel první třídou, zíral jsem na všechny cestující v těch obrovských, luxusních sedadlech. Tak jsem se s konečnou platností přesvědčil, že Vanessa tam se mnou není. Všechna sedadla byla obsazená, ale ani v jednom z nich neseděla. Už byla dávno pryč.

Když jsem si sedal, zapípal mi telefon. Moc esemesek mi nechodí, takže jsem musel v mobilu chvíli hledat, než se mi na displeji zobrazila její zpráva.

Odepsala jen: „Dobre.“

Opřel jsem si hlavu o sedadlo a uvědomil si, že jsem úplně grogy. Probral jsem se, teprve když kapitán hlásil, že přistáváme na letišti LaGuardia v New Yorku. Venku bylo sice trochu větrno, ale jinak jasno a přiletěli jsme přesně na čas.

„Přesně na čas, prej,“ poznamenal pán vedle. „Čas teda trefili přesně, jen ten den jim moc nevyšel.“

DESÁTÁ KAPITOLA

DUNCAN

„Utrpení mladého Tima“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a vytrhlo Duncana ze spánku. Sluchátka se mu svezla z uší a tlačila ho do obličeje. Sundal si je, vyhrabal se z postele v pomačkaném oblečení z předešlého dne a šel otevřít. Dřív než zjistil, kdo to je, ucítil vůni skořice.

„Dobrý den, Duncane,“ pozdravil ho pan Simon. „Vydal jsem se na obhlídku. Dneska je první školní den a vůbec, ale chtěl jsem se nejdřív stavit za vámi. Tady jsem vám přinesl sladkou rolku. Zkoušel jsem nový recept, tak mě napadlo, že se s vámi rozdělím. Už jste oblečený — to rád vidím. Zvyknout si na školní režim je vždycky těžké. Tak za třicet minut ve třídě. Nedal byste si kávu? Právě jsem si koupil nějakou z Guatemaly; melu a vařím si ji sám. Nate, tady máte.“

Vrazil Duncanovi do ruky hrnek horké kávy. Usmál se, otočil se a vydal se chodbou pryč, ale pak se zarazil a zase se vrátil.

„Víte, že v tomhle pokoji bydlel naposledy chlapec jménem Macbeth?“ zeptal se.

Duncan zalapal po dechu. Bylo možné, že by pan Simon nějak věděl, čím teď prochází? Že mu Tim nechal ty nahrávky? Že by se snad vplížil dovnitř a poslechl si je? Ne, to si Duncan nedokázal představit. Jen tam stál jako opařený a netušil, co říct.

„Vy dva jste spolu v minulosti prý moc nevycházeli,“ pokračoval pan Simon. „Proslýchá se, že vás chce zabít.“

Když Duncan ani na tohle nic neřekl, pan Simon si povzdechl.

„Omlouvám se, nemohl jsem si pomoci,“ omluvil se. „To byl jen takový shakespearovský vtípek. Ale vzhledem k okolnostem asi nepříliš vhodný. Tak mě prosím omluvte.“

Pan Simon se uklonil a omluvně se usmál. Duncan sledoval, jak jde na konec chodby a schází po schodech. Proč by měl zrovna on dostat sladkou rolku a kávu? A pak mu to došlo. Přesně o tom totiž mluvil Tim; že mu pan Simon bude nosit jídlo, protože mu bude líto, že Duncan má nejhorší pokoj.

Zavřel dveře a sedl si ke stolu. Napil se kávy a snědl rolku. Oboje bylo výtečné. Nebyl zvyklý pít po ránu kávu, ale chutnala mu. Najednou si připadal dospěle. Brzy bude stejný jako jeho táta, který musí pít kávu několikrát za den, jinak ho rozbolí hlava. A dovolenou vždycky zahájí předsevzetím, že celý týden nebude pít kávu ze Starbucksu. Že si vystačí jen s tím, co pijí místní. A po pár hrnkách řídké kávové bryndy se stejně rozjede do nejbližšího Starbucksu, i kdyby to mělo znamenat zajížďku, zatímco Duncan se sestrou jen nespokojeně remcají na zadním sedadle. Taková vyhlídka se mu docela líbila. Vzpomněl si na nedávný výlet do severního Michiganu. Zastesklo se mu po rodině. Zvlášť potom, co vyslechl vyprávění o Timově zdánlivě nekonečné cestě na Irving.

Když dopil kávu do poloviny, najednou ucítil, jak ho vzpružila. Položil hrnek na stůl, vytáhl z kufru čistou košili a převlékl se, ale kalhoty, ve kterých spal, si nechal. Bylo mu jasné, že si bude muset vybalit a všechno si v pokoji uspořádat. Hlavně kvůli stísněnému prostoru bylo obzvlášť důležité, aby všechno mělo svoje místo. Ale pokaždé když už se do toho chtěl pustit, táhlo ho to zpátky k cédéčkům, Timovu hlasu a jeho příběhu.

Popadl taštičku s mýdlem a kartáčkem na zuby a vydal se na ranní hygienu. Když vkročil do přeplněných umýváren — světlé, ale trochu omšelé místnosti obložené bílými kachličkami a vybavené třemi umyvadly a čtyřmi kabinkami s dřevěnými lítačkami, natřenými na bílo —, přepadl ho stejný pocit jako při prvním vstupu do jídelny; totiž že po létě stráveném doma bude těžké znovu si zvyknout na tohle.

Trpělivě čekal, až se u umyvadla uvolní místo, ale jakmile se k němu dostal, uvědomil si, že v pokoji zapomněl ručník. Napadlo ho, že by si pro něj zaběhl, ale to by přišel o své místo ve frontě. Místo toho odmotal kousek toaletního papíru a zkusil se jím trochu osušit, ale ten byl tak tenký, že se mu akorát nalepil na obličej.

V budově byla dvě místa, kde se chlapecká ubytovna spojovala s dívčí. První z nich bylo na konci chodby, hned vedle posledních dveří. Byl to nouzový východ na venkovní požární schodiště, které ústilo za chlapeckými kolejemi. Druhé představovala křižovatka u hlavního schodiště, které vedlo do přízemí. Duncan bydlel na samém konci chodby, takže zadní spojovací průchod byl přímo vedle dveří jeho pokoje. Právě se chystal do pokoje vejít, když se náhodou podíval doprava a na chodbě spatřil Daisy. Vůbec ji tam nečekal. U hlavního schodiště jste mohli kdykoli potkat kohokoli, ale tenhle průchod se skoro nepoužíval. Snad jen při požárních cvičeních a v případech nouze. Jinak tam byl vstup přísně zakázán. Cedule na dveřích požárního schodiště varovala, že po otevření dveří se spustí alarm. Ale Daisy měla ruku vystrčenou ven ze dveří, jako kdyby zkoušela venkovní teplotu, a žádný alarm se nespustil.

Duncan si nebyl jistý, jestli si ho Daisy všimla. Na chodbě bylo v tu chvíli naprosté ticho, takže určitě slyšela jeho kroky nebo chřestění taštičky na hygienické potřeby. Zrychlil krok a zmizel ve dveřích do svého pokoje, které předtím naštěstí nechal dokořán. Zavřel za sebou a už si chtěl sbalit sešity na výuku, když se opět ozvalo zaklepání na dveře. Napadlo ho podívat se letmo do zrcadla. Zjistil, že má na bradě a pod levým okem žmolky toaletního papíru. Snažil se je vztekle seškrábat nehtem. Ale byly už přischlé, takže mu po nich zbyly na tváři rudé šmouhy. Ozvalo se další zaklepání.

Otevřel dveře. Nemohl uvěřit svým očím, když za nimi uviděl Daisy. Hlavou mu problesklo několik myšlenek: že by za to mohla zůstat po škole nebo ještě hůř; že si měl schovat kousek té sladké rolky; že si neměl škrábat obličej, ale to bylo přece jen lepší než kousky toaleťáku; a že jí to hrozně sluší.

„Co tu proboha děláš?“ zeptal se.

„Můžu dál?“

„Já nevím,“ zaváhal. Neměl ve zvyku porušovat pravidla.

„No, asi máš pravdu,“ řekla podrážděně. „Neměla jsem sem chodit.“

Otočila se a spěšně se vydala chodbou směrem k dívčím ložnicím.

„Daisy!“ zašeptal co nejhlasitěji. Co ho to napadlo? Chtěl s ní mluvit. A teď tady dělá scény místo toho, aby ji jednoduše pustil dovnitř a zavřel dveře. Ani se nezastavila a šla dál, až mu zmizela z dohledu. Proklínal se za svoji hloupost. Proč to sakra udělal? Co po něm mohla chtít? Viděl přece, že pan Simon už z chodby odešel do třídy. Proč jen si na to nevzpomněl dřív? A proč mu vlastně tak záleželo na tom, aby se nedostal do potíží?

Na to, aby šel za ní, neměl odvahu. Přece jen holka na chlapecké koleji ještě nebyl takový problém jako kluk na dívčí. Ale jak věděla, který pokoj je jeho?

Podíval se na hodinky. Nechtělo se mu věřit, že nejspíš přijde pozdě. A to ani nemusel do jídelny, díky panu Simonovi, který měl za to, že už je na výuku dávno připravený. Nebude se mít na co vymluvit.

Jedna jeho část to chtěla prostě vzdát, zůstat v pokoji a poslechnout si další kapitolu „Utrpení mladého Tima“, jak příběhu začal říkat. Hrozně rád by se dozvěděl, jak se k Timovi choval ředitel Bowersox. Většinou byl vůči studentům odtažitý a moc si jich nevšímal. Byl sice milý, a když někoho z nich potkal, usmál se a pokynul mu, ale nezdálo se, že by se o ně nějak zvlášť zajímal. Představa, že by někomu nabídl, že ho vyzvedne na letišti, byla rozhodně nezvyklá. Duncan samozřejmě věděl, že se Tim s Vanessou museli znovu potkat, takže ho zajímalo, kdy a jak k tomu došlo. Ale teď na to nebyl čas. Věděl, že pan Simon dnes bude mluvit o tom eseji o tragédii. Vždycky o něm mluvil hned první den, i když se odevzdával až na konci druhého pololetí. A občas při tom utrousil nějakou důležitou maličkost, například že esej musí mít přesně patnáct stránek, že vyžaduje číslování v pravém dolním rohu, nebo že když název zvýrazníte svítivě zelenou, dostanete deset bodů navíc. Všechna tahle tajemství prozrazoval pan Simon ihned potom, co zazvonilo, a všechny přítomné upozornil, že když je prozradí těm, co přijdou pozdě, sami z nich už nebudou mít užitek. Někdy dokonce na pár minut zamkl dveře před opozdilci, zatímco těm, kteří přišli včas, nějakou takovou drobnost prozradil.

Duncan popadl sešit a dal se do běhu. Cestou očima hledal Daisy. Vůbec netušil, kdo s ním bude na ten předmět chodit. Anglická literatura se po celou dobu studia nevyhnutelně blížila. Do čtvrťáku chodilo asi čtyřicet pět studentů. Předpokládal, že na literaturu budou rozdělení do tří skupin, protože ve třídě nikdy nebylo víc než patnáct studentů. Bylo to jedno z pravidel, na kterých si škola zakládala. Ale mohl se mýlit, protože nevěděl, kolik lidí se po prázdninách do školy vrátilo. Mohlo jich být víc nebo i míň. Určitě věděl jen to, že skupiny budou přinejmenším dvě. Takže Daisy s ním ve skupině být může, ale taky nemusí. Bylo to padesát na padesát. Nebo spíš jedna ku dvěma. No právě. Čísla měl mnohem radši než slova. Zajímalo by ho, proč se kolem literatury tolik nadělá, na rozdíl od matematiky. Tedy spíš to byly počty než vysoká matematika. Odpověď samozřejmě znal, ať už se mu to líbilo, nebo ne. V matice byl každý na jiné úrovni, ale literaturu museli splnit všichni čtvrťáci bez výjimky. Letos to byla četba Bílé velryby a účast v projektu Moby Dick. Všem se to líbilo, protože to nebylo ani zdaleka tak náročné jako ten esej o tragédii. Mohli jste prakticky udělat cokoli, pokud se to nějak týkalo velryb. V minulých letech studenti pekli dorty, malovali obrázky, hráli divadlo nebo psali texty písniček a rapovali. Neměl ponětí, co bude dělat on. Bál se toho. A potom je čekal Shakespeare a čtení různých her. A nakonec Hamlet a ta neuvěřitelně trapná recitace monologu „Být, či nebýt“ před celou třídou. A pak samozřejmě esej o tragédii.

Duncan seběhl ze schodů a vydal se opačným směrem, než byla jídelna, rychle prošel dlouhou úzkou chodbou, kde se nacházely kabinety učitelů a kancelář studijního poradce, který se bude Duncanovi (celkem chabě) snažit pomoct s rozhodnutím, kde strávit další čtyři roky studií. Pak zabočil doleva kolem studovny, kam všichni chodili psát týdenní práce a trávili tam nejeden večer nad domácími úkoly. Konečně se dostal do dlouhé hlavní chodby, která byla podezřele prázdná. Před zvoněním tu většinou všude po podlaze posedávali studenti. Ale teď tady bylo až na pár opozdilců prázdno. Nemohl tomu uvěřit — opravdu přijde pozdě.

Proběhl kolem hlavní kanceláře, a jak se blížil ke třídě, zpomalil, aby popadl dech. Uviděl, že dveře už se zavírají. Než je pan Simon stačil dovřít, Duncan do mezery vsunul ruku a dveře se opět otevřely. Pan Simon se na něj usmál, lehce mu kývl na pozdrav a nechal ho projít. Pak dveře zavřel a otočil klíčem.

„To je od vás pěkné, že jste se na nás přišel podívat, pane Meade,“ řekl pan Simon.

Duncan očima přelétl po třídě. Byla to velká místnost. Lavice stály v půlkruhu před tabulí. Nejdřív ze všeho si všiml, že Daisy tam není. Pak si uvědomil, že podle toho, kolik jich ve třídě mělo celkem být, alespoň čtyři nebo pět studentů stále chybí. Spousta lavic byla neobsazená. Pan Simon počkal, až si Duncan vybere místo. Ten se rozhodl posadit na pravém konci vedle Tada. Tiše položil knihy na lavici a usmál se na něj. Tad se na něj zašklebil a kývl hlavou směrem ke dveřím. Přes sklo dovnitř nakukovaly tři vyděšené tváře. Byli to opozdilci. Už teď o něco přišli, i když ještě nikdo netušil, o co přesně. A ti za dveřmi se to možná nikdy nedozvědí. Pan Simon byl známý tím, že si všechno pamatoval. Věděl, kdo tu byl a kdo ne, a hotovo.

„Takže, teď když jsme tu všichni,“ začal pan Simon klidně hovořit, otočený zády ke dveřím a k vystrašeným tvářím s prosebnými výrazy, „bych chtěl všechny buldoky přivítat na tom nejnapínavějším, nejzajímavějším a nejkouzelnějším předmětu, na který jste kdy chodili. Vítejte v hodině anglické literatury.“ Udělal dramatickou pauzu, během níž bylo slyšet jen zoufalé klepání na dveře. Pan Simon nehnul ani brvou. Duncan se podíval ke dveřím a spatřil Daisyinu tvář přitisknutou na skle. Musela se mezi ostatními protlačit. Víc než cokoli jiného teď Duncan toužil vstát a pustit ji dovnitř. Proč musí být pan Simon tak neoblomný? Copak si nemohl tyhle šaškárny nechat až na druhý školní den?

„Nemusíte mít obavy, nehodlám nechat ty neuctivé ubožáky na chodbě napořád,“ pokračoval, „ale nejprve vám něco řeknu. A doporučoval bych vám, abyste si to zapsali. Pokud se vám podaří slovo relevance — a doufám, že se všichni zamyslíte nad jeho významem — použít ve svém eseji o tragédii přesně sedmkrát, čímž myslím pochopitelně pouze vhodná použití, připočtu vám k hodnocení deset bodů. To znamená, milí studenti, že pokud napíšete práci na A, získáte mimořádné body navíc. Jen připomenu pravidla: pokud kdokoli z vás tuto informaci prozradí komukoli z nich,“ řekl a poprvé za celou dobu se lehce natočil směrem k okénku ve dveřích, „o tyto bonusové body všichni přijdete. Je to jasné?“

Pak zamířil ke dveřím, pomalu odemkl a dveře otevřel. Obličeje za nimi teď už nebyly zoufalé, ale rezignované. Bylo jim jasné, že o něco důležitého přišli; o něco, co už nemohou získat. Jako první vstoupila do třídy Daisy.

„Dobrý den, ráda bych se omluvila — mám pro to zpoždění důvod,“ oslovila mile pana Simona a vybrala si lavici na opačném konci třídy, než seděl Duncan.

„Je mi líto, slečno Pickettová, ale pravidla přece znáte,“ odpověděl pan Simon stejně přívětivě.

I ostatní studenti si našli místo a ukázalo se, že třída je plná. Bylo jich celkem patnáct.

„Tak jdeme na to,“ pronesl pan Simon a bez okolků se pustil do Bílé velryby. Dříve by byl Duncan rád, že je jedním ze zasvěcenců, kteří mají společné tajemství. Sedmkrát zmínit slovo relevance a získat deset bodů navíc! To mohlo znamenat rozdíl mezi známkou D a C nebo mezi C a B. Věděl, že během pololetí se ještě několik příležitostí ke zlepšení známky naskytne, ale žádná už nebude takhle významná. Jak čas pomalu ubíhal, Duncan se cítil čím dál hůř a hůř. Co mohlo Daisy zdržet? Přispěl k tomu snad on sám? Změnilo by se něco, kdyby ji pustil k sobě do pokoje? Několikrát se pokusil zachytit její pohled, ale ani se na něj nepodívala. Věnovala se vyučování; dělala si poznámky, odpovídala na otázky a zapojovala se do diskuze. Duncanovi bylo po chvíli jasné, že Bílou velrybu už měla přečtenou a snažila se tím vyžehlit svůj pozdní příchod. Přišlo mu to nefér.

„Do příště si přečtěte alespoň první dvě kapitoly,“ zakončil hodinu pan Simon. Pak se odmlčel. Všichni čekali, připravení k odchodu.

„A teď už běžte šířit krásu a světlo,“ pronesl svou okřídlenou větu, kterou se pokaždé loučil se třídou. Jim to ale říkal poprvé. Několik z nich se usmálo, a pár studentů se dokonce pohodlně opřelo, aby si ten okamžik vychutnali. Pak všichni vstali. Daisy seděla nejblíž ke dveřím a Duncana překvapilo, že ze třídy hned zmizela. Předpokládal, že se bude snažit panu Simonovi ještě jednou vysvětlit, proč přišla pozdě. Sbalil si knížky a vyrazil za ní. Měl teď chvíli volno a doufal, že ona také. Mohli by se jít třeba projít nebo tak něco. Ale když už byl skoro u ní, otočil se a zamířil zpátky do svého pokoje. Co by jí asi řekl? A navíc Tim zrovna přistál v New Yorku. Musel se dozvědět, co bylo pak.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

TIM

Déšť, sníh, sněhové koule

Na mou duši, bylo to tak. Ředitel Bowersox mě na letišti opravdu vyzvedl. Stál u výdeje zavazadel a držel ceduli s nápisem Macbeth, jako kdyby si mě snad mohl splést s nějakým jiným albínem. Mobil jsem pořád držel v ruce, protože jsem doufal, že se Vanessa ještě ozve. Už jsem na to čekal několik hodin a v hlavě mi poletovalo jediné slovo; nejjednodušší slovo ze všech, ale já stejně neměl tušení, co znamená: dobře.

Nakonec jsem byl rád, že pan Bowersox tu ceduli měl, protože jsem si ho alespoň všiml dřív než on mě. Nejspíš jsi na něj zvyklý, takže ti to už ani nepřijde, ale vypadal přesně tak, jak jsem si ředitele vždycky představoval. Působil vesele, na vršku hlavy se mu leskla pleš ohraničená věncem vlasů a kolem krku měl uvázanou červenou vlněnou šálu se skotským vzorem.

„Dobrý den, vy jste pan Bowersox?“ oslovil jsem ho možná až příliš horlivě ještě dřív, než jsem sestoupil z pohyblivých schodů. Byl jsem hrozně rád, že tam je. Kdybych si měl najít taxík a dostat se do školy sám, byl by to pro mě hrozný stres, to mi bylo jasné.

„Zdravím, Time,“ odpověděl a podal mi svou velikou ruku. Bez zaváhání jsem mu s ní radostně potřásl.

„Vítá tě Velké jablko, stát New York a tvůj nový domov,“ široce se na mě usmíval. „Jsme moc rádi, že budeš v tomhle pololetí studovat u nás na Irvingově škole.“

„Děkuju,“ řekl jsem a připadalo mi, že si můžu po hrozně dlouhé době konečně oddechnout. Bylo to divné, ale ocitnout se ve společnosti dospělého byla obrovská úleva. Úplně jsem cítil, jak ze mě všechno padá.

„Půjdeme?“ zeptal se, opatrně složil cedulku a schoval si ji do kapsy saka. „Máš nějaká zavazadla?“

„Jen tenhle batoh,“ kývl jsem přes rameno na krosnu na zádech. „Všechno ostatní už mi do školy poslali předem.“

Ředitel Bowersox vytáhl z druhé kapsy čepici se stejným vzorem, jakou měla jeho šála, a nasadil si ji na hlavu. Upozornil mě, že je venku zima. Hlavou mi prolétla myšlenka, že by měl někdy zkusit, jaké to je v iglú. Během nastupování do auta jsme oba mlčeli. Nastartoval a vjel do spleti letištních nadjezdů, ze které jsme se za nějakou dobu dostali na dálnici.

„Co kdybychom se cestou stavili někde na večeři? Říkal jsem si, že bychom mohli zajít do nějaké italské restaurace v centru, jestli chceš,“ navrhl. „Nebo můžeme dojet až do Westchesteru a dát si něco italského tam. V Yonkers je jedna restaurace, kde prý dělají znamenité gnocchi.“

„Hmm, to zní dobře,“ odpověděl jsem, aniž bych tušil, co nebo kde Yonkers vůbec je.

Zeptal se mě na mou minulou školu. Vyprávěl jsem mu o svých učitelích z prvního pololetí čtvrtého ročníku. A taky že se mi bude stýskat jen po jednom z nich. Ten nám každý měsíc vybral jedno téma a všechno, co jsme pak dělali, s tím tématem nějak souviselo. Byl to sice učitel angličtiny, ale nezaměřoval se jen na literaturu, témata zpestřoval třeba jídlem, přírodními vědami nebo dějepisem. Ale ujistil jsem Bowersoxe, že rád vyzkouším něco nového.

Myslím, že uplynulo asi tak třicet nebo čtyřicet minut, aniž bych si vzpomněl na Vanessu, ale jakmile jsem řekl, že rád vyzkouším něco nového, musel jsem se na chvíli odmlčet. Měl jsem pocit, jako by mi došel dech. Nejspíš jsem nebyl zas tak šťastný, že můžu vyzkoušet něco nového. Něco nového jsem totiž zkoušel už půl dne a celou noc k tomu — nebo možná jen těch pětačtyřicet vteřin v hotelovém výtahu. A teď jsem si přál vrátit se do doby, než jsem zjistil, jaké to je. Nebo spíš do doby, kdy jsem ještě nevěděl, o co přicházím. To je asi přesnější.

Zdálo se, že se o mě pan Bowersox opravdu zajímá, protože se ptal na to, která témata mě bavila nejvíc, a opravdu poslouchal, co mu říkám. Vzpomínám si, že jsem mu vyprávěl, jak jsme se učili o řecké mytologii nebo jak jsme se celý měsíc zabývali pečivem. On mi na oplátku vyprávěl o panu Simonovi.

„Tak v tom případě bych řekl, že se ti bude líbit náš učitel anglické literatury,“ řekl pan Bowersox. „Má také na starosti koleje čtvrtého ročníku, takže se s ním určitě seznámíš. Jmenuje se Clark Simon. Taková témata, která jsi jmenoval, sice neučí — i když by mi určitě oponoval, že na jeho tematický blok zaměřený na Bílou velrybu by se dalo nahlížet podobně —, ale věří, že je důležité se plně ponořit do toho, čím se člověk zrovna zabývá. Občas přijde na snídani oblečený jako některá ze Shakespearových postav nebo se rozhodne jíst celý den pouze věci, které mohl jíst kapitán Achab na palubě Pequodu. I když osobně netuším, co to přesně může být. Obávám se, že pak musí být pěkně hladový.“

Přikývl jsem. Snažil jsem se udržet pozornost a nesklouzávat k úvahám o tom, kde může zrovna být Vanessa, anebo ještě hůř, jaké by to bylo, kdybychom se potkali. „A co probírají teď?“ zeptal jsem se.

„No, o tu část s Bílou velrybou jsi už přišel a stejně tak o úvod do Shakespeara. Před pololetními prázdninami četli Krále Leara a Macbetha. Myslím, že teď budete brát řecké drama, abyste byli připravení na ten esej o tragédii.“

„Esej o tragédii?“

„Neboj, všechno se včas dozvíš,“ podotkl pan Bowersox.

(Jen tak mimochodem, doufám, že tě tahle část pobavila. Snažil jsem se Bowersoxe napodobit co nejlíp. A myslím si, že se mi to celkem povedlo. Zavři oči a poslouchej. Docela jsem ho vystihl, ne?)

„Je to takové završení celého středoškolského studia. Prověří to tvé porozumění textu, vyjadřovací schopnosti v psaném projevu, znalost práce s prameny a především umění prezentovat vlastní myšlenky,“ vysvětloval. „A je to vážně zábavné. Díval jsem se na tvoje hodnocení a myslím, že bys s tím neměl mít žádný problém. Ale to teď nechme stranou. Máš hlad?“

Hlad jsem opravdu měl. Co jsem vlastně jedl naposled? Asi ten steak ke snídani. Možná že plný žaludek by mi spravil náladu.

Dlouho jsme jeli beze slova. Pan Bowersox mě občas upozorňoval na místní pamětihodnosti; na nějaký most nebo vysokou budovu na obzoru. Dálnice byla jiná, než jsem znal, ale když jsem přivřel oči, připadalo mi, že jsem v Chicagu a jedu domů. Potom jsme si v nějaké malé italské restauraci dali výbornou večeři. Pan Bowersox se několikrát zmínil, že jsme v Yonkers, což mi přišlo jako dost divné jméno pro město. Objednal jsem si špagety s masovými kuličkami a bál jsem se, že je nedokážu sníst, aniž bych se umazal. Ředitel si objednal zapékané těstoviny, a když je jedl, od brady se mu táhla vlákna roztaveného sýra. Škoda že jsem si ho nemohl vyfotit. Byl by to skvělý materiál, kdybych ho chtěl někdy vydírat.

Pak se všechno nějak zrychlilo, a než jsem se rozkoukal, seděli jsme v autě na cestě do školy. Hrozně se mi chtělo utéct; normálně tam Bowersoxe nechat a rozběhnout se po chodníku pryč. Přemýšlel jsem, co by asi udělal. Běžel by za mnou? Zavolal by policii? Potloukal by se po Yonkers, dokud by mě nenašel? Věděl jsem, že je to hloupost. Za prvním rohem bych se ocitl sám v cizím městě s podivným jménem, které se ani s ničím nerýmovalo. Škola byla určitě lepší volba.

Po necelé půlhodině jízdy pan Bowersox zapnul blinkr a sjel z dálnice. Na sjezdu došlo k nepříjemné situaci. Zatímco jsme odbočovali, za námi se objevilo auto, které na dálnici najíždělo, a v jednu chvíli jsem si už myslel, že se srazíme. Ale nesrazili jsme se. Pak už jsme se ocitli ve spleti různých uliček stoupajících do kopce.

Na velké tabuli stálo „Irvingova škola“. Nalevo jsem rozeznal atletický ovál a něco, co mohla být tělocvična. Stoupali jsme po klikaté cestě, až jsem konečně uviděl kampus, který jsem dobře znal z webových stránek. Nakonec mi pan Bowersox ukázal, ve které budově bydlí čtvrťáci.

Objel malé nádvoří, zastavil u kamenné brány a na chvíli se odmlčel, aby mi dal čas se trochu rozkoukat.

„Vejdi, přítele najdi a přítelem se staň,“ pronesl dramaticky.

„Prosím?“

„Vejdi, přítele najdi a přítelem se staň,“ zopakoval a ukázal na kamenný nápis nad dřevěnými dveřmi. „To je jeden z hlavních principů Irvingovy školy. Jen jsem nechtěl, abys to přehlédl.“

Celou dobu jsem přemýšlel, jak blízko k Vanesse jsem se ocitl. Byla ode mě deset metrů, sto, tisíc? Moc daleko být nemohla. Pokud už do školy dorazila, někde tady musela být.

Všude vládl klid. Bylo slyšet jen šumění listí na stromech a mě napadlo, co by se asi stalo, kdybych zakřičel její jméno. Představil jsem si, jak buším pěstmi na dveře a volám ji.

Následoval jsem pana Bowersoxe dovnitř. Stěny byly obložené dřevem a obrovské schodiště před námi pokrýval koberec. Vystoupali jsme po něm a nahoře zabočili doleva. Když jsme míjeli chodbu vedoucí vpravo, pan Bowersox mi vysvětlil, že je to dívčí část koleje.

„Všechna místní pravidla ti ještě vysvětlíme,“ řekl mi, „ale určitě je ti jasné, že sem mají chlapci vstup zakázán.“

Zase jsem zatoužil provést něco nečekaného. Chtělo se mi rozběhnout do té chodby a křičet Vanessino jméno. A zase jsem to neudělal. Míjeli jsme pokoj za pokojem. Všude bylo naprosté ticho a světla v pokojích byla zhasnutá. Cestou jsem sledoval mezery pode dveřmi. Na úplném konci chodby jsem uviděl, že jedny dveře jsou otevřené. Vycházelo z nich světlo.

„Tak, to je tvůj pokoj, mladý muži,“ řekl, zastavil se a pustil mě před sebe. Vešel jsem do pokoje. Přesně do toho, ve kterém asi zrovna sedíš ty. Byl malý, ale s tím kulatým okénkem působil celkem útulně. Uvažoval jsem, jestli se tam ve dne dostane aspoň trochu světla. Na to už ostatně oba dva známe odpověď. Postel byla povlečená, což mě překvapilo, a moje zavazadla stála úhledně vyrovnaná v rohu pokoje. Na stole ležel talíř se sušenkami a sklenice mléka posazená v misce s ledem.

„Doufám, že se ti tu bude líbit,“ řekl pan Bowersox a vešel za mnou dovnitř. V tom malinkém pokoji působil obrovitě. „Moc často se sem nedostanu. Tak alespoň vidím, jak to tu vypadá.“

„Díky,“ odpověděl jsem. „Je to útulné.“

„No, tak se dobře vyspi.“ Nechtěl jsem, aby odešel. Nechtěl jsem být sám. Ještě mi připomenul, že výuka zatím neprobíhá podle rozvrhu, ale že na druhý den je připravený nějaký úvodní program. Slíbil mi, že se sejdeme u snídaně. Podal jsem mu ruku a ještě jednou mu poděkoval. A on mi pak řekl:

„Jsem rád, že tě tu máme, chlapče. Bude to skvělé pololetí.“

Těžko říct, jestli si to myslel i po prvních dvou měsících.

Díval jsem se za ním, jak odchází chodbou. U jedněch dveří se zastavil a sehnul se, aby se podíval do mezery pod nimi. Tiše na ně zaklepal.

„Večerka,“ ohlásil a odešel.

Pomalu jsem zavřel dveře svého pokoje. Poprvé po několika hodinách, vlastně dnech, jsem se ocitl o samotě. Nechal jsem rozsvíceno, protože pan Bowersox mi přece neřekl, že mám zhasnout. Posadil jsem se na postel a prohlížel si pokoj. Uvažoval jsem, že bych si vybalil, ale pak jsem si uvědomil, že už je pozdě. Navíc jsem měl strach, že druhý den nebudu mít co dělat. Alespoň jsem se mohl vymluvit, že musím zůstat v pokoji a vybalovat. I když jsem zatím netušil, před kým bych se na to měl vymlouvat.

Všiml jsem si něčeho zeleného na podlaze. Byla to taková divná zelená; nažloutlá jako kiwi. Žluzelená, napadlo mě. Byla to stejná zelená, jakou na sobě měla den předtím Vanessa. Vypadalo to jako papírový déšť nebo nějaké konfety a tvořilo to cestičku, která vedla zpod postele do skříně. Klekl jsem si na podlahu a podíval se pod postel. Zelený déšť se táhl až do nejvzdálenějšího rohu v nohách postele. Něco tam bylo. Natáhl jsem ruku a zašátral, až jsem v prstech ucítil nějaký zmačkaný papír. Nejdřív mě napadlo, že to tam asi zůstalo po předchozím obyvateli pokoje. Ale ve skutečnosti mi ta zelená barva připadala jako dost podezřelá náhoda. Srdce mi bušilo vzrušením, když jsem se vysoukal zpod postele a posadil se s tím zmuchlaným papírem na zem. Pomalu jsem ho rozbalil a zjistil, že je na něm něco napsáno. Nejdřív jsem papír rozložil na podlaze a teprve potom se na něj pořádně podíval.

Déšť, sníh, sněhové koule, stálo na stránce zeleným fixem. Byla to snad nějaká přírodní poezie? Otočil jsem ten papír a objevil vzkaz:

Milý Time,

na Irvingu je taková tradice, že čtvrťák, který bydlel v pokoji minulý rok, nechá nováčkovi dárek. Říkáme tomu „poklad“. Najdeme ho v den, kdy se do pokoje nastěhujeme, a můžu říct, že už jsem zažila opravdu šílené věci. Letos dostala moje kamarádka Madison balíček od firmy Omaha Steaks a přesvědčila kuchaře v jídelně, aby je připravili. To bylo super. Další kamarádka, Julia, dostala lahev vína od holky, co tam bydlela před ní, protože její rodiče vlastnili vinici. Určitě by tě zajímalo, co jsem dostala já. Dostala jsem sadu na stavění sněhuláka. V mém pokoji bydlela holka jménem Suzanne a věděla, jak moc ráda si hraju ve sněhu. V té sadě byla plastová mrkev na nos, černý cylindr a červená šála.

Nechtěla jsem, abys o tu tradici při nastěhování přišel. Podívej se do skříně.

Vanessa

Šel jsem opatrně, abych neporušil řádek dešťových kapek ze zeleného papíru, které vedly k mé skříni. Chtěl jsem, aby zůstaly tak, jak je nasypala ona. Těšila mě představa, že tu u sebe mám něco, na co sahala. Otevřel jsem dřevěná dvířka do skříně. V jedné polovině byla krátká tyčka na pověšení ramínek a druhou polovinu tvořily poličky. Zprvu jsem nic neviděl, ale když jsem se sehnul, pod spodní poličkou jsem objevil malý chladicí box a igelitovou tašku. Vytáhl jsem igelitku a uvnitř jsem našel tu umělohmotnou mrkev, cylindr a šálu, jenže tahle nebyla červená, ale zelená. Vytáhl jsem chladicí box a otevřel ho. Uvnitř byly tři dokonale kulaté sněhové koule.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TIM

Osmnáct hodin

Duncan už se nemohl dočkat dalšího cédéčka. Takhle si rozhodně pokračování příběhu nepředstavoval. Vanessina starost ho dokonce dojala, ale stejně se musel ptát, proč to udělala? Potřeboval na záchod, hrozilo, že přijde pozdě na další hodinu, ale měl pocit, jako by nutkání poslouchat dál bylo silnější než on a nemohl mu odolat. Rychle cédéčko vytáhl. Upadlo mu na zem, a když ho zvedl, vsunul do notebooku další. Posadil se na okraj postele, takže nehrozilo, že se příliš uvelebí, zavřel oči a nechal Timův hlas, aby naplnil pokoj.

Když jsem se probudil, měl jsem v posteli mokro a nechápal jsem proč. Pak jsem si vzpomněl na ty sněhové koule a začal se proklínat, že jsem s jednou v ruce usnul. Než jsem si stačil uvědomit, co se děje, a najít nové prostěradlo, ozvalo se zaklepání.

„Á, vy jste určitě Tim, že?“ zeptal se ten člověk ve dveřích. Nejdřív mě napadlo, že to bude některý ze studentů, protože vypadal hrozně mladě a na očích měl takové ty módní brýle s černými obroučkami. Ale pak se představil: „Já jsem Simon, angličtinář.“

„Dobrý den,“ pozdravil jsem. V ruce držel podnos s něčím, co vypadalo jako borůvkový muffin, a sklenici pomerančového džusu. Podal mi to a zavadil pohledem o talíř nedojedených sušenek z večera. Aha, došlo mi, tak to on mi je sem včera donesl.

„Teda, díky moc,“ poděkoval jsem a uvědomil si, jaký mám hlad. „To je tady běžné? Jako pokojová služba nebo tak něco?“

„No, byl bych rád, kdyby ano, ale nic takového tu nemáme. Většinou budete muset ráno sejít dolů do jídelny. Ale já rád peču. Žiju sám, a protože vy jste šťastným výhercem tohohle pokoje, tak vám občas něco přinesu na ochutnání. Říkal jsem si, proč nezačít rovnou první den,“ vysvětlil mi. „A jakou jste měl cestu?“

Chtělo se mi říct, že náročnou a že jsem se cestou sem nejspíš zamiloval. „Dlouhou,“ odpověděl jsem místo toho.

„No, umývárny jsou dole, ale to už jste asi zjistil sám. A do jídelny se dostanete po schodech na konci téhle chodby,“ pokračoval. „Výuka je dnes ještě provizorní, ale hned po hygieně bych vám doporučoval sejít dolů na snídani, protože jsou připravené nějaké aktivity, které byste si neměl nechat ujít. Tuším, že je naplánovaný i výlet a taky nějaká bojová hra o vlajku.“

„Hmm, to zní dobře,“ řekl jsem. Chtěl jsem se zeptat, jestli náhodou nezná Vanessu. A taky toho Patricka. Ale nenašel jsem k tomu dost odvahy.

„On je tenhle pokoj nějaký výjimečný?“ zeptal jsem se.

„Myslíte proto, že jsem říkal, že vám občas přinesu svá pekařská veledíla?“ zeptal se pan Simon. Začínal mi být sympatický. „V tom případě ano. Tohle, milý mladý studente, je totiž pokoj, v němž se zrodil jeden učitel angličtiny. Byl to můj pokoj, když jsem na Irvingu studoval. A sloužil mi věru dobře.“ Naklonil se ke mně a ztišil hlas. „Jde totiž o to, že pode dveřmi ani zvenku není vidět, jestli máte rozsvíceno, takže si můžete beztrestně číst dlouho do noci. A přesně to jsem také dělal — přečetl jsem hromady Shakespeara a Ernesta Hemingwaye. Doufám, že se vám tu bude líbit alespoň tak jako mně. Uvidíme se dole. Vítejte na Irvingově škole.“

„Jsem moc rád, že jsem tady,“ odpověděl jsem a překvapilo mě, když jsem si uvědomil, že se usmívám.

Muffin byl ještě teplý a krásně voněl. Posadil jsem se na pelest a celý ho snědl. Pak jsem se odhodlal otevřít chladicí box a podívat se na ty dvě zbývající koule. Napadlo mě, že bych se proplížil dolů do jídelny a pokusil se najít mrazák, ale k čemu by to bylo? Někdo by je našel a vyhodil. Když jsem odsunul víko, viděl jsem, že jedna se úplně rozpustila a ta druhá byla menší než golfový míček. Zase jsem víko zavřel a zamířil do umýváren. Nemusíš mít strach, nebudu ti popisovat každou svoji návštěvu umýváren, ale tahle byla celkem významná, takže pro jednou to snad vadit nebude.

Cestou jsem nikoho nepotkal. Na chodbě bylo naprosté ticho. Možná si ostatní přispali, když se ještě neučilo. Byl jsem rád. Nechtěl jsem zatím nikoho potkat, protože mi bylo jasné, že se tu budu vyjímat asi jako lední medvěd v Africe. Kolik jim toho o mně řekli? Řekli jim, že jsem albín? Tím jsem se ale nechtěl zabývat. Rovnou jsem se rozhodl, že na žádný výlet nepůjdu.

Ulevilo se mi, že v koupelně nikdo není. Už jsem byl skoro na odchodu, když se otevřely dveře. Stál jsem k příchozímu zády, ale v zrcadle jsem viděl, že je vysoký, má hnědé vlasy a zářivě modré oči. Ty oči byly tak modré, že se v zrcadle odrážely jako dva záblesky. Měl na sobě zelené pyžamo a něco si pobrukoval. Podíval se na mě. Všiml jsem si toho, cítil jsem jeho pohled. Následovala dlouhá odmlka, zatímco si mě prohlížel od hlavy k patě a já nemohl dělat vůbec nic. Chtěl jsem se otočit a představit se mu, ale dřív, než jsem k tomu měl příležitost, stál vedle mě. Lépe řečeno, spíš se nade mnou tyčil.

„Prej jsi strávil s mojí holkou noc v pokoji na hotelu,“ vypálil.

Tohle byl ten nejhorší možný scénář. Proboha, ať přijde někdo další, modlil jsem se v duchu. Prosím, ať přijde někdo další.

Přistoupil ke mně ještě blíž. Naše nosy se skoro dotýkaly.

„Kdybys už teď nevypadal tak divně, vzal bych si tě pěkně do parády,“ procedil mezi zuby. „Nejspíš bych ti zlomil frňák nebo ti udělal pořádnýho monokla. Nikdo — a tím myslím nikdo kromě mě — nemá s mojí holkou co dělat sám v pokoji. Je to jasný?“

„Tak to nemusíš mít strach,“ řekl jsem možná až příliš sarkasticky. „Nedokážu si představit, že by si to chtěla ještě někdy zopakovat.“

„Zopakovat co?“ chtěl vědět.

Přiznávám, že jsem měl strach. Nechtěl jsem, aby to vyznělo takhle, a taky jsem věděl, že jakmile se do toho člověk zamotá, všechno akorát zhorší. V duchu jsem pořád slyšel její hlas: Díky za posledních osmnáct hodin. Osmnáct hodin. Osmnáct hodin. Doufal jsem, že Patrick neumí číst myšlenky. Abych se uklidnil, snažil jsem se přijít na to, který ze superhrdinů umí číst myšlenky. Jen abys věděl, je to Profesor X z X-Menů, ale v tu chvíli jsem byl tak rozklepaný, že jsem si na to vzpomněl teprve potom, co jsem se vrátil zpátky do pokoje.

„Nic,“ řekl jsem konečně. „Myslel jsem tím, že nejspíš už nikdy nebude chtít strávit noc v hotelu. Teda se mnou, chci říct…“

Nezdálo se, že by tahle odpověď Patricka nějak zvlášť uklidnila. Chtěl jsem mu říct, že tam byly dvě postele a já nespal ani v jedné z nich, ale byl jsem zmatený a bylo mi jasné, že bych to tím jenom zhoršil.

„A proč?“ zeptal se. Kdyby se jen trochu víc předklonil, mohl by mě kousnout do nosu. To by byl při seznamování fakt trapas; nestačilo, jak vypadám, ještě bych měl okousaný nos. Ale nekousl mě. Mohlo mi dojít, že tak blízko ke mně nikdo být nechce. Zrovna v tu chvíli se otevřely dveře a dovnitř vešel nějaký malý zrzek. Měl na sobě červené kostkované trenýrky, ale žádné tričko, i když na ceduli před umývárnami stálo, že se tam nesmí chodit ve spodním prádle. Usmál se na Patricka a jeho pohled se zastavil na mně.

„Ahoj,“ řekl a těkal očima z jednoho na druhého.

„Čau,“ odpověděl Patrick. Myslím, že se mi povedlo vyloudit na tváři náznak úsměvu. Chvíli jsme tam tak stáli, až se zdálo, že zrzek úplně zapomněl, proč tam vlastně přišel. Pak přikývl a vydal se k jedné z kabinek.

„Dělal jsem si srandu, chápeš, ne?“ řekl najednou Patrick a poplácal mě po zádech. „Jen jsem si z tebe utahoval. Hej, Petere, seznam se tady s naším novým kamarádem.“

„Já jsem Peter,“ ozvalo se z kabinky. Slyšeli jsme, jak si odmotává toaletní papír.

„Já jsem Tim,“ řekl jsem.

„Nechtěl jsem tě vyděsit. Vyděsil jsem tě?“ zeptal se Patrick. Pamatuju si, že mě napadlo, jestli to není blázen. Byl naprosto nevyzpytatelný. Než jsem stačil cokoli říct, hned zase pokračoval. „Přijdeš pak ke mně na pokoj?“ zeptal se. Stál jsem tam a díval se na podlahu. Předpokládal jsem, že mluví k Peterovi.

„Hele,“ kývl směrem ke mně. „Tohle pololetí organizujeme velkou hru, měl by ses taky zapojit. Budeš se tak moct seznámit s ostatníma. Co ty na to?“

Neměl jsem nejmenší tušení, o čem to mluví. Velká hra? Rozhodně jsem tam nechtěl čekat na vysvětlení. Hlava se mi točila a smrad v místnosti už byl skoro nesnesitelný. Musel jsem odtamtud vypadnout.

„Co třeba svlíkací poker, to by šlo, ne?“ ozval se z kabinky smraďoch Pete.

„To určitě,“ řekl pohrdavě Patrick. „K tomu nepotřebuju hrát hry, abych si trochu užil. Mám lepší nápad. Jak se jmenuje ta hra, jak musíš někoho vyřadit a musí to bejt tajný…?“

„Na vraha,“ odpověděl jsem bezmyšlenkovitě.

Na Patrickově tváři se pomalu rozprostřel úsměv.

„Tak jo,“ řekl. „Uvidíme se po večeři v mým pokoji.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

DUNCAN

Každé dveře byly natřené jinou barvou

Duncan vypnul přehrávač. Měl co dělat, aby se vydržel soustředit na přítomnost a přestal znovu prožívat loňský rok.

Jakmile sešel ze schodů, všiml si, že se něco děje. Všichni mluvili o tom, že se něco přihodilo na patře čtvrťaček. Nikdo ale nevěděl, co přesně by to mělo být. Prostě něco. Na začátku školního roku byl Duncan vždycky roztěkaný. Šel na matiku, na svůj nejoblíbenější předmět, ale nějak se mu nepovedlo zazářit jako obyčejně. Chtěl ostatním hned na začátku předvést, jak mu to jde, ale to už stejně všichni věděli. Chodili s ním do školy několik let.

Cestou na fyziku musel Duncan projít hlavní chodbou, pak ještě jednou menší, která vedla ven, a po cestě lemované stromy přejít k budově přírodních věd. Celou cestu bedlivě napínal uši. Zaslechl slova nemocná a požár a taky myš a sanitka, ale netušil, jestli se některé z nich týká toho, co se stalo na kolejích, kde bydlela Daisy. Dával pozor, jestli ji neuvidí. Musela tu přece někde být. Ale nikde ji nezahlédl. Kéž by si s ní býval včera večer promluvil a zeptal se jí, jaký má rozvrh. A ještě víc ho mrzelo, že ji ráno nepustil k sobě do pokoje. Dal by cokoli, aby se do toho okamžiku mohl vrátit a rozhodnout se jinak. Neustále si opakoval, že až ji příště uvidí, musí se jí za to omluvit. Ale dopoledne uplynulo a po Daisy ani vidu, ani slechu. Těsně před obědem zahlédl Abigail, jednu holku, která Daisy znala, ale na rozdíl od většiny jejích kamarádek se vztahy mezi spolužáky moc nezabývala. Zeptal se jí, jestli Daisy viděla. Neviděla. Pořád se jen snažila přijít na to, co se vlastně ráno na kolejích stalo. Vůbec mu nepomohla. Napadlo ho, že by se mohl na Daisy zeptat i ostatních, ale nechtěl, aby se rozneslo, že se o ní najednou nějak moc zajímá.

Když Daisy neviděl ani v jídelně — zrovna měli jedno z jeho nejoblíbenějších jídel, hovězí burgery z volného chovu v údolí řeky Hudson —, začal mít obavy. Zabalil si porci do ubrousku a odešel z jídelny. Chtěl jít do svého pokoje a dál poslouchat Timovo vyprávění, protože do další výuky mu zbývala ještě hodina času. Ale když vyšel po schodech nahoru, udělal něco nepředloženého: zamířil do dívčí části. V tu chvíli tomu sám nedokázal uvěřit. Snažil se tvářit, jako že tam patří, což bylo směšné, ale cítil se díky tomu líp. Zahnul za roh, připravený na cokoli, a zarazil se. Chodba byla liduprázdná. Překvapilo ho, jak moc se liší od chlapecké části.

Koberec byl světle modrý, ale ne kýčovitý, stěny žluté, tu a tam ozdobené rostlinnými motivy. U okna stála pohovka, kterou na chlapecké straně neměli, s kostkovaným polštářkem a poličkou na knihy. Každé dveře byly natřené jinou barvou od mátové přes jasně oranžovou až po šeříkovou. Trochu mu to připomnělo dětské knížky a bylo to mnohem hezčí než fádní hnědá a šedá, která převládala na chlapecké koleji. Přesto si nebyl jistý, zda by tu chtěl bydlet.

Rozhodně to nevypadalo, že by se tady odehrála nějaká katastrofa. Zkontroloval, jestli nejsou na koberci skvrny od krve nebo na stěnách stopy po požáru, i když věděl, že se chová směšně. Většina dívek by měla být na obědě, ale jedno z privilegií čtvrťáků bylo, že si mohli zajít do pokoje, kdykoli chtěli nebo potřebovali. Jen nesměli zmeškat výuku nebo jinou důležitou událost. Takže když jste si třeba v pokoji chtěli sníst oběd, bylo to v pořádku. Přesto se zdálo, že tam nikdo není.

Duncan pomalu prošel chodbou a uvědomil si, že vlastně vůbec netuší, které dveře patří Daisy. Všechny byly ozdobené obrázky, samolepkami nebo velkými mašlemi, ale jména nikde žádná. Přemýšlel, jak dívky poznají, kdo ve kterém pokoji bydlí. V chlapecké části byly skoro na všech dveřích jmenovky. Vtom z jednoho pokoje vyšla Daisyina kamarádka Justine. Měla ten s fialovými dveřmi, ne s těmi šeříkovými, ale s temně nachovými. Vypadala tak překvapeně, až se Duncan lekl, že začne křičet. Otevřela pusu, ale zas ji zavřela, aniž by cokoli řekla. Stáli tam a dívali se jeden na druhého.

„Ahoj, hledám Daisy,“ vypravil ze sebe konečně, ale hlas měl nepřirozeně vysoký a takový pisklavý.

„Jo, to mi došlo,“ řekla.

Duncan se musel přemáhat, aby se neusmál. Jestli Justine uhádla, že jde za Daisy, znamenalo to, že není blázen, když si namlouvá, že mezi ním a Daisy je nějaké pouto. Ostatní to zřejmě vidí taky tak.

„Není tu,“ pokračovala Justine.

„Tak je na obědě? Já ji tam neviděl.“

„Ne. Je v nemocnici,“ vysvětlila mu.

Duncan zavrávoral.

„Cože? Je snad,“ netušil, jak to má říct, „nemocná?“

„Možná. A možná taky ne,“ řekla Justine a otočila se k odchodu. Nikdy ji neměl moc rád.

„Ne, počkej,“ vyhrkl, natáhl ruku a chytil ji za zápěstí. Otočila se a vymanila se z jeho sevření. „Prosím, musím to vědět.“

„A proč to musíš vědět?“ zeptala se. „Nepromluvil jsi s ní už několik měsíců.“

Měla pravdu. Opravdu s Daisy už několik měsíců nemluvil — až na ten stručný dialog dnes ráno, kdy jí v podstatě přibouchl dveře před nosem.

Chvíli na sebe jen tak zírali.

„Co je dneska k jídlu?“ zeptala se Justine, jako kdyby se zrovna vůbec nebavili o tom, že její kamarádku odvezli do nemocnice.

Duncan si vzpomněl na burger a ukázal jí svůj oběd, zabalený do ubrousku.

„Ani jsem se toho nedotknul,“ řekl. „Kečup, hořčice a nakládaný okurky.“

„Přesně tak to mám ráda,“ řekla. Duncan si všiml, že má oči trochu zarudlé, jako kdyby brečela nebo tak něco. Kaštanové vlasy měla pečlivě vyčesané do culíku na vršku hlavy a na sobě měla kostkovanou košili a seprané džíny. Byla hezká, ale ani z poloviny ne tak hezká jako Daisy.

„To si vážně můžu vzít?“ zeptala se.

„Jo, jasně,“ odpověděl a podal jí svoje jídlo. „Promiň.“

„Díky,“ poděkovala, vzala si burger a přivoněla k němu. „Mám hroznej hlad.“

„A můžeš mi aspoň říct, jestli je Daisy nemocná? Nebo zraněná?“ žadonil Duncan znovu.

Justine neodpověděla. Otočila se a vydala se zpátky ke svým fialovým dveřím. Duncan byl zvědavý, jestli je pokoj fialový i uvnitř. Připadal si jako v jiném světě. Justine se zastavila s rukou na klice, otočila se a podívala se na něj.

„Později s Daisy budu mluvit,“ řekla. „Chceš, abych jí něco vyřídila?“

Duncan se zamyslel. Chtěl jí říct tolik věcí. Že ho mrzí, že si s ní tak dlouho nepromluvil. Že je mu líto, že jí ráno nepomohl, když u něj zaklepala, a doufá, že to nemá nic společného s tím převozem do nemocnice. Že mu na žádné dívce nikdy tolik nezáleželo. A že když v létě doma usínal, často přemýšlel, co asi Daisy dělá a jestli si na něj občas vzpomene.

„Jen že doufám, že je v pořádku,“ řekl. Nečekal na Justininu odpověď, jednoduše se otočil, došel na konec chodby a zmizel v chodbičce, která spojovala obě křídla. Pak se rozběhl do svého pokoje. Přísahal by, že ještě zaslechl, jak se zahihňala. Jakmile došel do chlapecké části, začal mít obavy, aby nenarazil na pana Simona. Ale povedlo se mu dostat do pokoje nepozorovaně. Zavřel za sebou dveře a posadil se na postel, aby popadl dech. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že až do večeře nebude mít co jíst a že stejně pořád neví, které dveře jsou její. V tu chvíli si vzpomněl na tajnou přihrádku ve skříni, o které se zmiňoval Tim ve svém dopise.

Vytáhl dopis ze zásuvky stolku, podle instrukcí našel tajnou schránku a opatrně ji otevřel. Předpokládal, že přihrádka bude prázdná. Když si ten dopis četl poprvé — připadalo mu, jako by to bylo před několika týdny —, myslel si, že se jedná jen o takové odškodnění za to, že na něj vyšel tenhle pokoj, který si už vlastně svým způsobem oblíbil. Ale přihrádka prázdná nebyla. To bylo jasné na první pohled. Klekl si, aby do ní lépe viděl. Otvor byl malý, asi tak patnáct na dvacet centimetrů, ale za ním byla překvapivě prostorná skrýš, snad půl metru na půl metru, možná ještě větší. Pomalu začal vytahovat její obsah a rovnal ho na podlahu. Byl tam svazek linkovaných papírů, přeložených napůl. Všiml si, že je na nich něco napsáno, ale zatím textu nevěnoval pozornost. Pak tam byla zelená šála. A podivné sluneční brýle, které obepínaly celou hlavu. Duncan si je nasadil, ale hned je zase sundal. Měl z nich nepříjemný pocit. Položil je na podlahu vedle hromádky ostatních věcí. Potom vytáhl malou brožovanou knížku. Na obálce stálo Shakespeare: Hamlet. Byl na ní přilepený papírek s naškrábaným vzkazem: Tohle si přečti a soustřeď se na pointu. Teď už si byl Duncan vcelku jistý, že ta poznámka je adresovaná jemu. Že vlastně všechny ty věci jsou určené jemu.

Úplně vzadu nakonec našel tři klíče na kroužku. Musel se natáhnout skoro až ke zdi, aby na ně dosáhl, a stejně to bylo jen tak tak. Byl na nich přívěsek, nejspíš suvenýr z Chicaga, s nápisem „Větrné město“ a s obrázkem jezera, do jehož hladiny se opírá silný vítr. Každý z klíčů byl jiný; jeden byl stříbrný a měl složitě prořezávaný trn, druhý vypadal starobyle a poslední byl malý a měděný s nazelenalými okraji.

Duncan strčil ruku do přihrádky a pečlivě prozkoumal každé zákoutí, aby se ujistil, že tam nic nezapomněl. Původ té šály mu byl jasný, ale toužil se dozvědět víc o ostatních věcech. Možná nebyly všechny od Tima. Třeba je tam nechali předchozí obyvatelé pokoje. Snad to byla i nějaká tradice, i když o ničem takovém nikdy neslyšel. Zvedl složené papíry a doufal, že v nich najde nějaké vysvětlení. Ale když se do nich podíval, zjistil, že jsou to poznámky o tragédii. Nejspíš pro Timův esej. Byly to různé výrazy doplněné definicí. Slova byla napsaná zřetelně, ale zbytek byl gumovaný a přepisovaný tolikrát, že ho už nedokázal rozluštit. Pomalu si slova v duchu předčítal: monomanie, katarze, ironie, chybný úsudek, tragické pochybení, soucit, strach. Otáčel stránku za stránkou a hledal alespoň nějaký náčrt Timova eseje, ale nic takového tam nebylo.

Podíval se na stůl, kde byla v komínku narovnaná cédéčka. Ještě nejedl, nevyřešil záhadu toho, co se stalo na dívčím patře, Daisy byla z neznámého důvodu v nemocnici, ale jediné, na co měl chuť, bylo poslouchat Timův hlas a jeho promyšlené vyprávění toho příběhu. Byla tu spousta věcí, které potřeboval zjistit a vyřešit ve své vlastní realitě, ale bylo mnohem snazší spustit přehrávání, lehnout si na postel na červené flanelové povlečení, ve kterém ještě před týdnem spal u sebe doma, a poslouchat.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

TIM

Uviděla mě a zamávala

Můžu ti říct, že po tom setkání s Patrickem už se mi do umýváren nikdy nechtělo. Dokonce jsem zvažoval ostatní možnosti: jak záchody u jídelny, tak ty v knihovně, ale obě ta místa mají několik nedostatků, což ostatně asi víš. Nejhorší je, že v nich nejsou sprchy.

Začínalo to vypadat, že to tu bude pěkně nesnesitelné. Byl jsem ve škole nový a už jsem potkal dva lidi, kterým jsem se chtěl radši vyhnout, a tím myslím opravdu vyhnout a nikdy v životě je už nevidět ani nepotkat. No, možná to neplatilo pro oba dva úplně stejně. Ale Patrick byl fakt blázen. Nejdřív mě chtěl zmlátit a v další chvíli mě zval, abych s nimi hrál jejich hru. Nechápal jsem proč. Nevěřil jsem mu ani nos mezi očima, ale stejně tak jsem netušil, jak se ze hry vykroutit.

Tohle všechno se mi honilo hlavou, když vtom se ozvalo nějaké šustění. Někdo se mi snažil něco vsunout pod dveře. Měl jsem chuť zalézt do své malé skříně nebo se schovat pod peřinu a dělat, že tam nejsem, ale pořád jsem ještě byl plný adrenalinu z té potyčky, tak jsem bez většího zaváhání otevřel. Byl tam nějaký kluk, kterého jsem zatím neviděl.

„Ehm, ahoj,“ narovnal se. V ruce držel nějaký papír. „Ty seš Tim, že jo?“

Řekl jsem mu, že jo.

„Já jsem Kyle,“ představil se a ten papír mi podal. „Tohle ti posílá Vanessa.“

„Co to je?“ zeptal jsem se, protože jsem předpokládal, že to má něco společného s tím výletem nebo bojovkou.

„To netuším,“ pokrčil Kyle rameny. „Tak sorry. Ale rád jsem tě poznal.“

„Počkej! Ty se s Vanessou kamarádíš?“ Napadlo mě, že bych té příležitosti mohl využít a aspoň se dozvědět něco o tom, jak to tady chodí a kdo se s kým zná.

„Ne, ani ne,“ odpověděl. „Čekala nahoře na schodech. Asi jsem jen byl první kluk, kterýho potkala.“

Chtěl jsem se ho zeptat ještě na spoustu dalších věcí, ale nakonec jsem k tomu nenašel dost odvahy. A taky jsem si hrozně chtěl přečíst, co stojí v tom dopise. „Tak díky,“ poděkoval jsem mu. Díval jsem se, jak mi zamával na rozloučenou a odešel chodbou.

Zavřel jsem dveře a chvíli jen tak seděl s tím dopisem položeným na klíně. Byl zalepený lepicí páskou. Roztrhl jsem ji a dopis pomalu rozevřel. Srdce mi bušilo tak rychle, až to bolelo. Dýchalo se mi těžce.

Milý Time. To znělo krásně: Milý Time!

Milý Time,

jak se ti líbil ten poklad, co jsem ti připravila? Víš, chtěla bych to jednou pro vždycky vyřešit a už se k tomu nevracet. Měl jsi mi to říct. Kdybys mi to řekl, nic by se nestalo. Ale aspoň to vysvětluje to tvoje chování na letišti. Pořád jsem doufala, že třeba budeš ve stejném letadle, a bylo mi fakt líto, žes tam nebyl. Doufám, že se ti cestovalo dobře. Mně se cestovalo osaměle. Ale to je jedno. Chtěla jsem se zeptat, jestli by sis dneska v poledne nešel zaběhat. Vím, že to je čas na oběd, ale je to jediná doba, kdy můžu na chvíli vypadnout. Pamatuju si, žes říkal, že rád běháš. Říkal jsi, že to máš rád, ne? Podle školního řádu navíc nesmíme do lesa sami, takže musíme běhat aspoň ve dvou. Budu tě čekat před budovou přírodních věd: vyjdeš ze dveří vedle hlavní kanceláře a dáš se tou pěšinou. Nemůžeš to minout. A nezapomeň si běžecké boty.

Srdečně

Vanessa

Srdečně Vanessa. To znělo taky krásně. Do setkání s ní stále zbývalo několik hodin. Jak jsem měl přežít celé dlouhé dopoledne? Ale ještě horší bylo, že jsem neměl nic na sebe. Venku bylo ostré světlo, jak se zimní slunce odráželo od jiskřivě bílého sněhu. Došlo mi, že bych si asi měl vzít sluneční brýle. Ale když jsem si je nasadil a podíval se do omšelého zrcadla, došel jsem k závěru, že si je prostě vzít nemůžu. Nesnášel jsem je. A Vanessa navíc říkala, že mám hezké oči, tak proč bych si je zakrýval těmi příšernými brýlemi? Nacpal jsem je zpátky do batohu.

Když běhám sám, tak brýle většinou nosím, protože mám pocit, že se za nimi můžu schovat. Jednou loni jsem ale šel běhat, a protože jsem čekal, že potkám jednu holku ze školy, rozhodl jsem se, že si je nevezmu. Říkal jsem si, že pro jednou se nic nestane. Musel jsem se z domu vyplížit, protože máma by pro takové nápady neměla pochopení. Nakonec to byla pohroma. Oči mě pálily a každou chvíli jsem musel zastavovat a zakrývat si je rukama, aby to bodání ustalo. Zrovna když jsem přiběhl k domu té holky a spatřil ji na dvorku, vedle mě zastavilo auto a máma mi z okénka podala moje brýle. Nasadil jsem si je a rovnou to otočil nazpátek. Byl jsem rád, že si aspoň mám čím zakrýt obličej zrudlý hanbou. Běžel jsem zpátky domů a ani se neotočil. Ale stejně bych řekl, že mě ta holka viděla.

Nachystal jsem se a čekal. Když se blížil čas schůzky s Vanessou, vyšel jsem z pokoje a podle jejích pokynů došel až k budově přírodních věd. Ještě tam nebyla, i když jsem měl tři minuty zpoždění, a tak jsem otevřel dveře a čekal uvnitř. Konečně jsem ji uviděl přicházet. Šla stejnou pěšinou, kterou jsem právě sám přišel. Byla oblečená do černých kalhot a šedé mikiny. Vlasy měla vyčesané do culíku a protažené kšiltovkou s obrázkem buldoka. Překvapilo mě, že na sobě nemá nic barevného. Jak se blížila, měl jsem chuť zmizet zadními dveřmi, ale přinutil jsem se zůstat na místě. Neviděl jsem ji od té doby, co mě opustila na letišti. Když jsem o tom přemýšlel, vlastně to nebylo zas tak dlouho, ale mně to připadalo jako týdny, možná celé měsíce. Uviděla mě a zamávala. Zamával jsem taky.

Zůstal jsem uvnitř a čekal, že za mnou přijde. Ale ona jen ukázala rukou směrem k lesu a zamířila tam, aniž by se zastavila. Vyšel jsem ven a doběhl ji. Ani nezpomalila.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji. „Děje se něco?“

„Co? Proč by se mělo něco dít?“ zeptala se a dál šla směrem k lesu.

„Protože na sobě nemáš nic barevnýho,“ usmál jsem se.

„Ne, jsem v pohodě,“ odpověděla, aniž by mi úsměv oplatila.

„Tak to je dobře,“ podotkl jsem a čekal, že se na mě podívá. Takže jsem přece jen měl pravdu. Nechtěla, aby ji se mnou někdo viděl. Ale stejně jsem z ní nemohl spustit oči. Nebyla namalovaná, ale tváře měla červené a pleť zářivou.

„Kam tady chodíš běhat?“ zeptal jsem se.

„Lesem vede taková cestička nahoru, až na druhou stranu kopce. Pak se dostaneš na cestu a celé to oběhneš zpátky přes spodní fotbalový hřiště a k hlavnímu vchodu do školy. Je to asi osm kiláků.“

Říkal jsem si, že osm kilometrů bych měl zvládnout.

„Tak můžeme?“ zeptala se, jako by mi dělala laskavost.

„Jasně,“ odpověděl jsem.

Jakmile jsme se dostali k lesu, rozběhla se. Po pár krocích jsem si uvědomil, že jsem se ani nerozcvičil. Nevěděl jsem, jestli se ona třeba nerozcvičila předtím, než jsme se sešli. Nebyl jsem běhat už několik týdnů a poslední dobou jsem skoro pořád jen seděl.

„Vanesso?“ zavolal jsem na ni.

Otočila se, ale tvářila se podrážděně.

„Pozvala jsi mě, že si zaběháme,“ řekl jsem. „Tak proč se teď chováš, jako kdybys nechtěla, abych šel s tebou?“

Výraz její tváře se změnil.

„Neva, když se nejdřív protáhnu?“ zeptal jsem se. „Netušil jsem, že tak spěcháme.“

„Sorry,“ omluvila se. „Na začátku tý stezky je takový příhodný místo. Pojď za mnou.“

Následoval jsem ji do lesa. Došli jsme na malé prostranství s několika pokácenými stromy a kládami v různých výškách. Bylo to ideální místo na protažení. Udělal jsem si obvyklou rozcvičku, ale oči už mě začínaly pálit. Na chvíli jsem si je zakryl a doufal, že až se dostaneme hlouběji do lesa, bude tam míň světla.

„Já už jsem se rozcvičila,“ podotkla. Její hlas byl teď o poznání přívětivější.

„Tak jo, můžeme,“ ohlásil jsem.

Podívala se směrem ke školnímu komplexu a pak přímo na mě.

„Tak jdem,“ řekla.

Následoval jsem ji. Stezka byla příliš úzká na to, abychom mohli běžet vedle sebe, tak jsem běžel za ní. Nevadilo mi to. Slyšel jsem její pravidelný dech a cítil její mýdlo nebo šampon — něco citrusového a svěžího. Když jsme se dostali hlouběji do lesa, cesta se rozšířila a já jsem se zařadil vedle ní. S úlevou jsem zjistil, že jsem za posledních pár týdnů úplně nevyšel z kondice. Byl jsem si jistý, že jí budu stačit, zatím jsem se nezadýchal.

„Ten tvůj kluk je fakt milej,“ prohodil jsem.

„Hmm, říkal, že tě potkal,“ řekla, ale oči dál upírala na cestu před sebe. Koruny stromů byly naštěstí celkem husté, a navíc se trochu zatáhlo, takže oči byly zatím v pohodě. Říkal jsem si, že s těmi brýlemi jsem se přece jen rozhodl dobře.

„Vážně sympaťák.“

„A co bys od něj čekal?“ opáčila. „Je trochu žárlivej, no.“

„Trochu?“ podivil jsem se.

Podívala se na mě koutkem oka, ale nepřestávala sledovat cestu. Neřekla nic.

„Proč jsi vlastně neřekla jemu, aby si šel zaběhat?“ zeptal jsem se.

„Patrick je moc soutěživej,“ odpověděla. „Vždycky se snaží závodit a to mě moc nebaví.“

„A jak víš, že já soutěživej nejsem?“ nadhodil jsem.

„Jen takový tušení,“ řekla, otočila hlavu a usmála se na mě.

„No a co kamarádky? Proč neřekneš jim?“

„Většinou běhám s Celií — to je jedna holka u nás na patře, ale dneska ráno jí nebylo dobře,“ odpověděla Vanessa. „Potřebovala jsem se dostat na vzduch a jak říkám, platí tady to pravidlo, že v lese nesmíme běhat sami.“

„A proč vlastně?“

„Před několika lety si jedna holka vymkla kotník a nemohla se vrátit. Celou noc strávila v lese a nikdo netušil, kde je. Všechno pročesali, ale prostě ji nenašli. Nakonec se druhej den večer z lesa nějak sama vyplazila. Měla z toho hrozný trauma, takže ze školy odešla a už se nikdy nevrátila. Povídá se, že její rodiče školu žalovali o hromadu peněz. No, možná je to jenom smyšlená historka, ale trenér nám ji říká pokaždý na začátku roku. Taky prej školu proklela a od tý doby každej rok některej ze studentů ze školy předčasně odejde. Třeba kvůli drogám, prospěchu, nemoci nebo tak různě. Nedávno jsem to dohledávala v archivu školních novin a opravdu to tak je. Aspoň teda všechny ty roky, na který jsem se dívala. Docela strašidelný, co?“

„To teda jo,“ souhlasil jsem. Upřímně řečeno mě to fakt vystrašilo. Chvíli jsme mlčeli a já si začal uvědomovat, jak daleko jsme se dostali. Netušil jsem, že je škola obklopená tak hlubokými lesy.

„Tohle je sáňkovací kopec,“ promluvila po chvíli. „Když pořádně nachumelí, tak sem chodíme jezdit. Vidíš támhleten svah, kde nejsou stromy? Je to jak klouzačka. Vážně fofr. Letos jsme to ještě nesjížděli, ale loni jsme tu byli dvakrát.“

„A to se může?“ zeptal jsem se.

„Nemůže. Ale o to je to lepší,“ usmála se.

Vyběhli jsme na mýtinu a z mraků vykouklo slunce. Měl jsem pocit, jako by mi někdo do tváře chrstl vroucí lávu. Instinktivně jsem si oči zakryl dlaněmi a předklonil se, ale ztratil jsem rovnováhu a praštil sebou na zem. Když jsem vstal a otočil se ke slunci zády, pomalu jsem oči otevřel. Chvíli to trvalo, ale nakonec jsem to dokázal.

„Seš v pohodě?“ zeptala se Vanessa a položila mi svou teplou dlaň na rameno. Na zlomek vteřiny byla její ruka to jediné, co jsem vnímal, ale bolest v očích se pomalu přikradla zpátky.

„Co ti je?“ naléhala znovu.

„Ale nic, jen mě občas rozbolí hlava a cítím, že to na mě zrovna jde,“ odpověděl jsem rychle. Nechtěl jsem jí říkat o svých problémech s očima. „Občas se mi to stane. Asi se budu muset vrátit zase zpátky.“

„Ale už jsme skoro u tý cesty. Tudy to bude kratší,“ řekla a zašátrala v kapsách. „Nemám s sebou ani mobil. Sakra. Nechala jsem ho na nabíječce na stole. Ty telefon máš?“

„Ne,“ odpověděl jsem. Vůbec mě nenapadlo, že bych si ho mohl vzít s sebou.

„Je mi to líto,“ řekl jsem. „Možná nemám nejlepší fyzičku, ale aspoň jsem okouzlující.“

Usmála se a popošla ke mně blíž. Ohlédl jsem se zpátky do lesa. Nebyl tak tmavý jako na začátku, ale stejně jsem se chtěl vrátit, protože tam bylo rozhodně míň světla než na tom otevřeném prostranství a na cestě před námi. Zahlédl jsem takový větší kámen, tak jsem se k němu dobelhal a sedl si na něj s hlavou v dlaních. Vanessa šla za mnou.

„Myslíš, že zvládneš dojít zpátky?“ zeptala se. Přišlo mi, že byla nervózní.

„Jo, určitě. Za chvíli budu v pohodě,“ odpověděl jsem. Připadal jsem si jako blbec. Proč jen nemůžu být normální, vyčítal jsem si.

Vanessa se posadila na kámen vedle mě a položila mi ruku na záda. Bolest už pomalu ustupovala, ale netroufl jsem si sundat dlaně z očí.

„Vlastně jsem ti lhala,“ řekla.

Bezděky jsem zvedl hlavu a podíval se přímo na ni a na slunce, zaúpěl jsem a přitiskl si dlaně zpátky na obličej.

„A v čem jako?“ zeptal jsem se. Můj hlas zněl tlumeně, ale bál jsem se znovu pohnout. Začal jsem pochybovat, jestli se odtamtud vůbec nějak dostanu. Bál jsem se, že dopadnu jako ta holka; ten odstrašující příklad, kvůli kterému nesmíme chodit do lesa sami. Že se po dvaceti hodinách připlazím zpátky do školního komplexu, budu z toho mít trauma a celý život zkažený. Dostal jsem strach, že toho roku se obětí té kletby stanu právě já.

„No, je sice pravda, že nesmíme chodit do lesa běhat sami, ale taky nesmíme chodit do lesa běhat s klukama,“ vysvětlila. „Po týhle stezce běháme s běžeckým družstvem a občas někdo z učitelů zorganizuje ranní běh, ale tohle, že tu běháme sami dva, je zakázaný.“

„Aha,“ řekl jsem a rozbušilo se mi srdce. Měl jsem se naštvat. Vždyť mi lhala a já jsem z toho mohl mít pořádné nepříjemnosti. Ale ve skutečnosti jsem měl radost… Obrovskou radost.

„A taky se omlouvám za svoje chování na začátku, jak jsme se sešli,“ pokračovala. „Bála jsem se, že nás někdo uvidí.“

Měl jsem chuť jí poděkovat, že mi lhala, a říct jí, že jsem měl taky strach. Ne teda z toho, že by nás někdo přistihl, ale z toho, jaké to bude, až budu zase s ní. Ale něco mi nedovolilo to říct.

„Díky, žes mi poslala ten vzkaz,“ řekl jsem. „Ale proč jsi vlastně nepočkala, až se potkáme v jídelně nebo v knihovně?“

„Patrick,“ řekla jenom. Samozřejmě nešlo jen o Patricka, ale taky o všechny ostatní; o všechny její kamarády. Nechtěla, aby ji viděli, jak se se mnou baví. Vtom mi došlo, že Kyle asi nebude na společenském žebříčku bůhvíjak vysoko, protože jinak by ho nikdy nepoprosila, aby mi ten vzkaz doručil. Nejspíš to nebyl první kluk, kterého potkala. Byl to první kluk, kterého potkala a na kterém jí nezáleželo.

„Myslela jsem, že jakmile se vrátím do školy, tak na tebe zapomenu,“ pokračovala, „ale pořád jsem na tebe myslela. Celou cestu do školy jsem si o tebe dělala starosti.“

„Já se o sebe dokážu postarat,“ skočil jsem jí do řeči.

„Ne, já ani nemyslela, že by se ti něco mohlo stát, jen jsem přemejšlela, proč jsi mi neřekl, že sem letíš taky,“ vysvětlovala mi. „A taky jsem si myslela, že jakmile budu s Patrickem, všechno bude jako dřív, ale…“ zadrhl se jí hlas. „Ale zatím není nic jako dřív.“

V očích mě znovu ostře bodlo, takže jsem je zavřel a ze všech sil si je mnul, abych bolest přehlušil. V tu chvíli jsem byl rád, že se na ni nemůžu podívat.

„Tak co budeme dělat?“ zeptala se.

„Nevím,“ zamumlal jsem. „Zkus zapomenout na všechno, co se stalo na letišti. Chci říct v tom výtahu.“

Zasmála se a ten zvuk mě zaplavil pocitem úlevy.

„Ne, já nemyslím, co budeme dělat s tamtím. Jde mi o to, jak se teď dostaneme zpátky,“ vysvětlila.

Ještě jsem se neodvážil znovu otevřít oči, ale vsadil bych se, že když to říkala, pořád se usmívala. V jejím hlase to bylo znát.

„Aha, tak to netuším. Ale už se to začíná zlepšovat,“ řekl jsem.

„A jak dlouho už to máš?“

Na chvíli mě to zmátlo, ale pak jsem si vzpomněl, co jsem jí navykládal. Migrény.

„Už několik let,“ odpověděl jsem.

„To musí bejt hrozný,“ řekla. „Fakt tě lituju, že se s tím musíš takhle trápit.“

„Díky.“

„Mám ti pomoct se znova postavit?“ zeptala se.

„Ne, díky. Ještě chvíli a bude to dobrý,“ odpověděl jsem. Bylo mi už mnohem líp, ale věděl jsem, že jakmile otevřu oči, zase se to zhorší. Zasloužím si to, říkal jsem si v duchu. Můžu si za to sám.

„Taky mě mrzí, že na tebe Patrick ráno vyjel. Občas je pěkně nepříjemnej.“ Tím mě překvapila. „Řekla jsem mu o tom, že jsem tě potkala na letišti, protože mi to přišlo správný. A taky jsem si myslela, že mi to pomůže a budu se cítit líp. Jenže on je poslední dobou nějakej podrážděnej. Občas to je fakt hrozný. Řekl mi, že prej se s tebou trochu pobavil.“

„Hmm,“ udělal jsem jen, protože jsem ji nechtěl přerušovat.

„Loni byl skvělej. Takovej milej a romantickej. Byla jsem hrozně šťastná, že se mnou chtěl chodit,“ pokračovala. „Trávili jsme spolu tolik času, kolik to jen šlo. A pak mu umřela máma. Bylo to hrozný. Jela jsem s ním k němu domů a pak se vrátila sem. Několik tejdnů nechodil do školy. Když přijel zpátky, nejdřív to vypadalo, že sice bude smutnej, ale jinak v pohodě. Jenže se změnil. Začal bejt takovej zlostnej. Přišel s nápadem, že bychom měli jít na vysokou spolu. Jenže jde o to, že má horší známky než já, takže bych buď musela jít na nějakou míň náročnou školu, což se mi teda fakt nechce, nebo budeme muset najít nějakou velkou univerzitu, která bude mít studijní plán pro nás pro oba. Nějakej prestižní pro mě a normální pro něj.“

„A už jste něco takovýho našli?“ zeptal jsem se. Chtěl jsem, aby povídala dál.

„Něco jo, ale stejně mám pořád pocit, že tím sama sebe omezuju. Líbil se mi už od devítky, ale nikdy moc zájmu neprojevil — teda jako o mě,“ pokračovala. „O ostatní holky se zajímal až až. Hlavně o ty, který byly ochotný dělat, co on chtěl. Takže když se začal zajímat o mě, nemohla jsem tomu uvěřit. Byla jsem hrozně šťastná. Už jsem ti říkala, že je z Vermontu? Jeho táta tam ještě bydlí. Takže všechny vysoký školy, na který jsme se přihlásili, jsou od Vermontu maximálně osm hodin cesty. Nechávám ho, aby si myslel, že to tak chci. Chtěla jsem, když jsme si tenkrát ty přihlášky podávali, ale teď mi připadá, že… Teď mám pocit, že mě to hrozně spoutává. No nic, asi plácám hlouposti. Už toho nechám. Stejně tě to nejspíš nezajímá. Tak promiň.“

Zatímco mluvila, pomalu jsem sundal dlaně z obličeje a otevřel oči. Docela to šlo. Dalo se to vydržet, přestože jsem se už nemohl dočkat, až se vrátím do svého pokoje a úplně si ho zatemním. Zbytek dne jsem hodlal prospat.

„Ne, mě to zajímá,“ řekl jsem. Otočila se ke mně, a když viděla, že mám oči zase otevřené, věnovala mi oslnivý úsměv. Opětoval jsem jí ho.

„Jen tak plácám. Probereme to někdy jindy. A co ty? Líbí se ti tady?“

To byla těžká otázka. Jediné, co mě při myšlence na školu napadlo, byla Vanessa — když si v duchu představuju její jméno, vidím ho napsané velkými písmeny, tak jak mi ho uložila do telefonu. Být blízko Vanesse a vyhnout se Patrickovi. Nečekal jsem, že se osobně do něčeho zapletu, a už vůbec ne takhle rychle.

„Jo, jsem rád, že jsem tady,“ odpověděl jsem. „Všechno je lepší než moje bývalá škola.“

„A proč jsi sem vlastně přešel?“ chtěla vědět. „Chci říct, proč zrovna teď? A proč na Irving?“

Chtěl jsem jí říct všechno. Opravdu. Ale bylo toho tolik a popravdě jsem nechtěl nahlas vyslovit ten zřejmý fakt: že nedokážu nikam zapadnout.

„Můj nevlastní táta chodil na Irving. Říká, že to byly nejlepší roky jeho života. Teda dokud nepotkal moji mámu. A taky se zná s panem Bowersoxem,“ vysvětlil jsem jí. „Přišlo mu, že bych to měl taky zažít. Navíc se s mámou stěhujou pryč, takže se to přímo nabízelo.“

Chvíli jsme mlčeli. Jsem si jistý, že chtěla, abych mluvil dál. Ale když jsem nic neříkal, po chvíli navrhla, že bychom se měli vrátit zpátky.

„Myslíš, že bychom mohli zpátky jít?“ zeptal jsem se, protože mi bylo jasné, že to bude trvat déle, než když poběžíme, takže spolu budeme moct strávit víc času. Alespoň něco vycházelo podle mých představ. V mysli se mi vynořil obraz Vanessy, když mi v hotelovém vestibulu recitovala ten úryvek z Macbetha — něco špatného a něco dobrého.

„Jo, jasně,“ řekla. Narovnala se a oprášila si kalhoty. Podala mi ruku a já jsem pomalu vstal. Cestou zpátky jsme většinou mlčeli. Když jsme se přiblížili k budově přírodních věd, Vanessa znervózněla.

„Běž napřed,“ řekla mi. V hlase měla stejný tón jako předtím, když jsme se tam sešli. „Já to vezmu tudy a vyjdu za jídelnou. Je ti už dobře?“

„Jo, jsem v pohodě,“ odpověděl jsem trochu chladně. Jak dokázala zničehonic tak přepnout? Měl jsem pocit, jako bych pro ni byl najednou cizí. Po tom všem, co mi řekla; po tom všem, co jsme spolu prožili, jsem měl chuť chytit ji za ruku a přitáhnout ji k sobě. Nechtěl jsem ji nutně políbit, ale potřeboval jsem se jí dotknout.

Asi už chápeš, že to není zrovna můj styl. Takže jsem neudělal nic.

„Dobře,“ řekla a otočila se. Pak se na mě znovu podívala.

„Co řekneš, když se tě někdo zeptá, kdes byl?“

„Že jsem se šel projít do lesa,“ odpověděl jsem a díval se jí přímo do očí. „Sám.“

„Ale to je proti pravidlům. Vždyť jsem ti říkala…“

„Mně ještě nikdo o žádných pravidlech nic neříkal,“ skočil jsem jí do řeči. „Takže můžu dělat hloupýho.“ Neřekl jsem přímo, že ve skutečnosti počítám s lítostí, kterou bude každý cítit nad chudákem albínem s nemocnýma očima a hroznou migrénou, a tudíž mi to nejspíš projde. Většinou mi to prošlo.

Pak mě vzala za ruku a já čekal, že řekne něco důležitého.

„Než ti vysvětlej pravidla, možná bys měl udělat něco bláznivýho,“ řekla. Něco bláznivého?

Pustila moji ruku, ladně obešla shluk stromů a zamířila jiným směrem. Díval jsem se za ní a přemýšlel, co měla na mysli, když říkala, že bych měl udělat něco bláznivého. To jako s ní? Jakmile mi zmizela z dohledu, vydal jsem se dál po stoupající a klikatící se pěšině zpátky do svého pokoje. Nikdo mě cestou nezastavil, nikdo se mě nezeptal, kde jsem byl a proč se vracím tak pozdě. Ten den jsem žádnou výuku neměl, protože běžný rozvrh ještě neplatil, a tak jsem došel do pokoje a rovnou si vlezl do postele. Celý zbytek odpoledne jsem prospal. Občas mě ze snu probudila ostrá bolest v očích. Ze snu, který byl příliš krásný, než aby mohl být skutečný.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

DUNCAN

Teď možná bude řada na něm… Kdyby jen pořád všechno nekazil

Duncan ležel na posteli a spolu s Timem přemýšlel, co Vanessa myslela tím udělat něco bláznivého. Na tu stezku v lese si velmi dobře pamatoval, a přestože na to nechtěl myslet, ta vzpomínka se mu stále vracela. Tenkrát hustě chumelilo. Byl jedním ze třeťáků, které vzali s sebou. Všichni tu noc hrozně pili. Duncan věděl, že by pít neměl. Byla hluboká tma a klouzalo to. Měl nahnáno, ale nechtěl, aby to zjistili ostatní. Nechal si papírový kelímek naplnit skotskou, nebo to byl možná bourbon, přiblížil ho ke rtům a předstíral, že pije. A když se pak nikdo nedíval, odlil trochu do sněhu a zahrnul to botou, protože se bál, že ho závan toho ostrého pachu prozradí.

Všichni se chystali, že budou sáňkovat. Měl z toho strach. Na úpatí toho kopce byly stromy, to jasně viděl, ať si ostatní říkali, co chtěli. Studenti z Irvingovy školy sem chodí sáňkovat už celé roky, opakovali pořád dokola. A ještě žádný rok nepropásli.

Když Duncanovi zazvonil mobil, měl hrozný pocit, jako by se probudil z ošklivého snu. Musel se usilovně soustředit, aby na tu noc nemyslel. Štvalo ho, že si na ni zase vzpomněl. Našel svůj telefon. Číslo volajícího mu nic neříkalo, ale bylo mu to jedno. Byl zoufalý a každé rozptýlení mu přišlo vhod.

„Haló?“ Věděl, že jeho hlas působí rozespale. Podíval se na hodinky — tři čtvrtě na pět. Zastyděl se.

„Ahoj, tady Daisy.“

Posadil se tak rychle, až se mu zamotala hlava a musel si znovu lehnout.

„Čau, Daisy, kde seš?“

„Hele, Justine mi říkala, žes mě prej sháněl.“

„Jo, sháněl,“ potvrdil. „Měl jsem o tebe strach.“

„No, tak to nemusíš. Jsem v pohodě,“ řekla. V pozadí bylo slyšet nějaké pípání a hlášení služebního rozhlasu. Představil si Daisy, jak leží na nemocničním lůžku napojená na kapačky, jako on, když mu trhali mandle.

„Ty seš v nemocnici?“ zeptal se. Nemohl uvěřit, že s ní mluví a že mu sama zavolala.

„Jo, jsem,“ odpověděla stroze. „Ale ne jako pacient.“

„Tak to je dobře,“ řekl trochu hlasitěji, než chtěl. „To se mi ulevilo.“

Chvíli oba mlčeli.

„A co tam teda děláš?“ chtěl vědět. „Můžu ti nějak pomoct?“

„Byl to hrozně dlouhej den,“ odpověděla.

„Co se vlastně stalo?“ naléhal. „Fakt mě mrzí, že jsem tě ráno nepustil dál. Má to nějakou spojitost s tím, že seš teď v nemocnici?“

Chvíli zaváhala. „Možná jo. Možná by to všechno dopadlo jinak,“ odpověděla chladně. Bylo mu jasné, že si to zasloužil. Ale vždyť mu přece zavolala! Třeba jí může nějak pomoct teď.

„Hned jak jsi odešla, jsem se snažil zavolat tě zpátky,“ přiznal se, aniž by mu záleželo na tom, jak hloupě nebo zoufale to mohlo vyznít. „Kdyby šel vrátit čas, tak bych se zachoval jinak.“

„Ráno jsem se u tebe stavovala, protože jsem potřebovala pomoct. Amanda — znáš ji, ne? Bydlí hnedka vedle mě. Taková ta tichá holka s pramenem modrejch vlasů.“

Daisy počkala, až si Duncan uvědomí, o kom je řeč, ale on si ji nedokázal vybavit. Modré vlasy, Amanda — nic mu to neříkalo.

„Jo, jasně,“ odpověděl. „Asi vím, o koho jde.“

„No a ráno jí bylo blbě, ale nechtěla jít za školní sestrou. Bála se, že to někdo zjistí — třeba Reillyová, která má na starost naše patro. Říkala jsem jí, že Reillyová už určitě zažila horší věci, pití, drogy a bůhvíco všechno, a že vždycky všem pomohla. Ale Amanda tvrdila, že sice pomůže, ale potom se rozzlobí nebo z toho ten dotyčnej má problémy. A taky že škola sotva začala a ona nechce hned zkraje roku dělat potíže. Začala ztrácet vědomí a špatně mluvila. Tak jsem vyběhla a klepala na všechny dveře, jenže všichni byli buď na snídani, nebo ve sprše. Tak jsem běžela za tebou. Ale tys mě nepustil dál a já nechtěla riskovat, že potkám Simona, tak jsem odešla.“

„Počkej chvilku,“ přerušil ji Duncan. „Než jsi přišla ke mně, stála jsi u toho nouzovýho východu. Proč?“

„Takže jsi mě viděl,“ namítla. „Říkala jsem si, žes mě určitě musel vidět.“

„Promiň,“ omluvil se.

„Dívala jsem se, jestli je venku zima, a protože byla, tak jsem na tebe zaklepala. Napadlo mě, že bychom ji společně mohli k těm dveřím donýst, aby se dostala na čerstvej vzduch. Že by jí to třeba pomohlo. Ale stejně to byl hloupej nápad, protože by nám to nedovolila.“

„A co se teda dělo dál?“ chtěl vědět Duncan.

„Šla jsem zpátky na svoji kolej.“

„To nechápu,“ podivil se. „Vždyť jsi pak byla na hodině.“

„Já vím,“ pokračovala. „Když jsem se vrátila do pokoje, už ležela v posteli a spala. Myslela jsem si, že je v pořádku. Přikryla jsem ji, dala jí vedle postele vodu a šla na literaturu. Právě proto jsem přišla pozdě.“

„Tak to mě fakt mrzí,“ řekl. „Teda to, žes přišla pozdě.“

„To mě taky,“ přitakala. „Jenže po literatuře ostatní holky říkaly, že nevědí, co s ní je, a že na klepání neodpovídá. Řekla jsem jim, že je jí blbě a že asi spí. Ale pak jsem o ni začala mít strach. Tak jsem vešla k ní do pokoje — i když se to bez dovolení nesmí. Nebyla při vědomí. Několikrát jsem se ji snažila probudit, ale nešlo to. Napadlo mě, jestli třeba není v kómatu nebo tak něco, tak jsem nakonec přece jen zavolala Reillyovou. Ta zavolala záchranku a já jela s ní, protože jsem se cejtila hrozně provinile. Takže tu ještě pořád jsem.“

„A je v pořádku?“ zeptal se Duncan.

„No, vypadá to, že si vzala nějak moc xanaxů, co ukradla doma mámě z lékárničky. Byla tak vystresovaná ze začátku školního roku, že si jich vzala snad šest nebo kolik. Vypumpovali jí žaludek a asi bude v pořádku. Řekla bych, že si ji tu nechají přes noc.“

Opět se odmlčeli. Duncan si vzpomněl na Vanessu a Tima, jak spolu seděli na kamenech v lese.

„A proč mi vlastně voláš?“ zeptal se konečně. Znělo to trochu povýšeně, což neměl vůbec v úmyslu. „Teda chci říct: můžu ti nějak pomoct? Hrozně rád ti pomůžu.“

„Volám, protože Justine říkala, žes vypadal dost zoufale,“ odpověděla. „A taky to byl náročnej den a já si chtěla s někým promluvit.“

„Hele, rád bych ti všechno vynahradil — to, že jsem tě dneska ráno nepustil dál, i to, že jsem ti celý léto nezavolal,“ vyhrkl. „Prosím.“

Chvíli váhala. Pevně zavřel oči a čekal.

„Pojedu zpátky do města autobusem. Třeba bys mi mohl přijít naproti,“ odpověděla. To bylo další z privilegií čtvrťáků: jednou týdně jste s dovolením mohli vynechat večeři ve škole a zajít si do města, které leželo jen chvíli chůze od kampusu. Stačilo sejít z velkého kopce po cestě s výhledem na řeku Hudson. Bylo by snadnější říct ne, schovat se v pokoji a poslouchat další Timovo vyprávění, ale pořád musel myslet na Timovu příhodu na tom kameni v lese. Rozhodně nechtěl být jako on a nechat si ujít příležitost být s dívkou, kterou má rád.

„Jo, určitě,“ souhlasil. „Půjdu se dovolit Simona a zavolám ti. Co takhle za půl hodiny v pizzerii U Sala?“

„Super, tak jo,“ potvrdila. „Já se zatím podívám do knihkupectví.“

Duncan našel pana Simona v jídelně.

„Jakpak se nám daří?“ zeptal se pan Simon, když k němu Duncan přistoupil.

„Celkem dobře… Ne, vlastně výborně,“ odpověděl s úsměvem. „Vím, že školní rok teprve začal, ale chtěl bych se zeptat, jestli bych mohl dneska vynechat večeři a zajít si do města.“

„A jaký že je účel vaší odysey?“ chtěl vědět pan Simon a Duncan se usmál. Člověk si připadal chytřejší, už jen tím, že se ocitl v blízkosti pana Simona. Chvíli o jeho otázce uvažoval. Mohl si vymyslet cokoli: že potřeboval ponožky, že zatoužil po pizze nebo že mu došly baterky.

„Chtěl bych jít naproti Daisy,“ odpověděl. „Nevím, jestli jste už slyšel o Amandě…“

„Ano, slyšel,“ přerušil ho pan Simon. „Pokud vím, tak už je v pořádku a odpočívá.“

„Ano, to mi Daisy říkala,“ potvrdil Duncan. „Ale Daisy byla celý den v nemocnici, má hlad a je unavená, tak mě poprosila, jestli bych jí nešel naproti. Myslíte, že bych mohl?“

„Dnes večer jste již druhým studentem, jenž toto privilegium využil, takže vězte: raději přijít o tři hodiny dříve než o minutu později.“

Duncan jen stál a tázavě se na něj díval.

Pan Simon se usmál: „To znamená, že máte mé svolení!“

„Děkuju vám. Vážně moc děkuju.“

Duncan vytáhl telefon, a zatímco procházel pod kamennou branou, psal Daisy zprávu. V duchu si říkal: Vejdi, přítelkyni najdi. Teď možná bude řada na něm… Kdyby jen pořád všechno nekazil.

Byla krásná zářijová noc a vršky korun stromů už začínaly žloutnout. Vzduch byl chladný a Duncan se zastavil, aby se zhluboka nadechl. Pak se vydal po klikaté školní cestě na hlavní silnici a zamířil do města.

Když procházel kolem Salovy pizzerie, Daisy tam ještě nebyla. Říkalo se, že tady dělají nejlepší pizzu v celém státě New York, ale i když byla dobrá, všichni věděli, že v Bronxu, Brooklynu a na spodním Manhattanu jsou lepší podniky. Ovšem sem rozhodně chodili ze všeho nejradši. Zkrátka to tu uměli — tenké těsto, dokonalá omáčka a skvělý sýr. Začaly se mu sbíhat sliny, ale pokračoval dál, do malého knihkupectví na rohu. Tam ji uviděl, jak sedí ve velkém chlupatém křesle a čte si Tisíc akrů.

„Ahoj!“ usmála se na něj, když si ho všimla.

„Ahoj!“ odpověděl a připadal si, jako kdyby po dlouhé cestě konečně došel do cíle. Posadil se na křeslo vedle ní.

„Co to čteš?“

„Výborná věc,“ odpověděla a napřímila se v křesle. „Je to vlastně Král Lear podle Jane Smileyový. Pan Simon říkal, že si mám přečíst buď tohle, nebo Shakespearovu verzi, tak jsem si vybrala tohle.“

„A kdy ti to říkal?“ zarazil se Duncan. „Nepamatuju si, že by o něčem takovým mluvil.“

„Šla jsem za ním po hodině, i když vím, že nesnáší jakýkoli výmluvy,“ vysvětlila. „I kdybych mu řekla, že jsem byla nemocná a tři dny jsem nemohla ani zvednout hlavu, řekl by mi akorát něco jako: Hmm, to vám ovšem jistě nebránilo číst nebo se alespoň připlazit na hodinu!“

Duncan se zasmál. „Jo, to je celej on,“ přikývl. „Ale pak ho to vždycky přejde.“

„Tak jsem mu řekla o Amandě — to bylo ještě předtím, než jsem se dozvěděla, co s ní doopravdy je a že to bude mít pokračování — a on mi řekl, ať si přečtu tohle nebo tu hru, abych nějak vynahradila ten pozdní příchod. A abych o tom samozřejmě přemejšlela jako o tragédii. A tohle vypadá na docela zajímavou knížku.“

„Nemáš hlad?“ zeptal se Duncan.

„Hroznej!“ kývla a knížku zavřela. „V nemocnici jsem skoro nic nejedla. Na těch zvěstech o nemocniční stravě něco je. Jen si koupím tohle a můžeme jít.“

Duncan ji následoval k pokladně. Díval se, jak vytahuje peníze z malé peněženky vyšívané korálky. Měla krásné dlouhé ruce. Na levém malíčku se jí blýskal tenký stříbrný prstýnek se sedmikráskou. Když zachytila jeho pohled, rychle přejel očima jinam.

„Chcete na to tašku?“ zeptal se mladík za pultem.

„Ne, děkuju,“ odpověděla, vzala knížku a dala si ji pod paži.

Vyšli ven a bez jediného slova zamířili k Salově pizzerii. Když se blížili, ucítili vůni pečeného těsta. Daisy už se natahovala, aby otevřela dveře, když ji popadl za loket.

„Co je? Já myslela, že sem jdeme na jídlo,“ podivila se.

„Taky že jo,“ odpověděl. „Ale nejdřív musím udělat něco jinýho.“

Nechala ho, aby jí vedl za roh a pak ještě několik bloků dál k řece. Bylo překrásně. Slunce zrovna zapadalo a odráželo se od hladiny zbrázděné vánkem. Naproti se tyčil masiv Hudsonských palisád. Šli dál, až se dostali k řece tak blízko, jak to jen šlo.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat,“ řekl a snažil se, aby se mu netřásl hlas.

„Jasně, zeptej se na cokoli,“ vybídla ho.

„Loni, tenkrát v jídelně, jsem se… No, prostě se tě musím zeptat, proč jsi na mě tenkrát najednou začala být tak milá?“

Naklonila hlavu na stranu a podívala se mu do očí. Na tváři se jí rozlil široký úsměv.

„Protože tys byl milý na mě,“ odpověděla zamyšleně.

No jo, řekl si v duchu, možná to je opravdu takhle jednoduché. V duchu napočítal do tří — raz, dva, tři — a pak uchopil její hebkou tvář do dlaní a nahnul se k ní, aby ji políbil. Naklonila se k němu a pořád se usmívala. Slyšel projíždějící auta a troubení autobusu. Slyšel hovory lidí kolem a cvrkání posledních letních cvrčků, ale cítil jen Daisyiny rty a vůni její pleti, která mu připomínala meloun a vanilku. Odtáhla se jako první.

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“ zeptala se a tón jejího hlasu byl tak laskavý a něžný, že se mu chtělo zabořit tvář do jejího měkkého ramene a zůstat tak napořád.

„No jo,“ usmál se. „Proč mi to trvalo tak dlouho?“

Chytil ji za ruku a přál si, aby nemuseli jít na večeři a pospíchat zpátky. Od osmi platil zákaz vycházení, a kdyby to nestihli, přišli by o tuhle výsadu na zbytek roku. To rozhodně nechtěl, a už vůbec ne teď.

„A kdo je vlastně ta Amanda?“ zeptal se.

„Já věděla, že netušíš, o kom je řeč,“ řekla a plácla ho do ruky.

„Měl jsem za to, že znám všechny čtvrťáky. Nevím, proč si zrovna ji nedokážu vybavit.“

„No, nastoupila teprve loni,“ vysvětlovala Daisy. „A je vážně taková tichá. Pořád nosí slamáky a pramen modrejch vlasů takhle na straně,“ přitáhla si pramen vlasů k tváři.

„Jo aha, tak to už vím, o koho jde,“ řekl. „Tos měla říct rovnou, že nosí slamák.“

„No, já myslím, že slamáky jsou přece jen častější než modrý vlasy,“ namítla Daisy. „Předpokládala jsem, že ti taková nápověda bude stačit.“

„Obě moje babičky maj modrý vlasy,“ řekl Duncan co možná nejvážnějším hlasem. „Je to vcelku běžný.“

Daisy mu položila hlavu na prsa a pak ho objala. Nemohl tomu uvěřit: z nějakého důvodu to objetí působilo ještě intimněji než ten polibek.

„A jak na tom Amanda byla, když jsi odcházela?“ zeptal se, když ucítil, že se začíná odtahovat.

„Už jí bylo líp,“ odpověděla. „Ale řekla bych, že na nějakou dobu odjede domů. Slyšela jsem ji, jak telefonovala se svojí mámou.“

„Zachovala ses dobře,“ řekl.

„No, to teda nevím,“ odporovala Daisy. „Neměla jsem ji nechat usnout. Pořád musím myslet na to, co by se stalo, kdyby si toho vzala víc a opravdu upadla do kómatu. Mohlo to dopadnout mnohem hůř.“ Daisy si zakryla tvář rukama.

„Udělala jsi to nejlepší, cos mohla,“ namítl Duncan. „Někdy prostě nic víc udělat nejde.“

„Odkdy rozdáváš takový moudra?“ zeptala se ho, když se blížili k Salově pizzerii.

Neodpověděl. Nechtěl, aby to vyznělo takhle. Sám si nijak moudrý nepřipadal. Natáhl se ke klice, ale tentokrát ona zarazila jeho. Podíval se na ni.

„Tentokrát to ale bude jiný než posledně, že jo?“ zeptala se.

Věděl přesně, co má na mysli; pochopitelně že to věděl. A také věděl, že by ho tahle věta ještě loni pěkně vyděsila. Nejspíš by ho vyděsila ještě před týdnem. Ve spoustě věcí si nevěřil, a když přišlo na důvěru k někomu druhému, bylo to ještě horší. Jenže být s Daisy bylo tak příjemné a snadné. Bylo mu jasné, že má plné právo takovou otázku položit. Ale stejně nevěděl, co na to říct.

„Chci říct, že jestli spolu budeme chodit jako doteď, uvidím tě až v prosinci,“ dodala.

Rychle to v duchu přepočítal. Opravdu to bylo před třemi měsíci, a ano, za tři měsíce bude prosinec. Ohromilo ho, že to dokázala tak rychle spočítat. Připomnělo mu to Vanessu, když děkovala Timovi za uplynulých osmnáct hodin.

„To nic, zapomeň na to,“ řekla nakonec a on si teprve v tu chvíli uvědomil, že jí ještě nijak neodpověděl.

„Ne, promiň, jen jsem se zamyslel,“ vysvětlil. „Nechtěl jsem, aby to trvalo tak dlouho. V létě jsem na tebe myslel. Skoro pořád. Přemýšlel jsem, co asi děláš a jestli na mě taky myslíš.“ Viděl, že ji to trochu uklidnilo. „Chtěl bych s tebou být pořád. Pokud by ti to teda nevadilo.“

„To by bylo skvělý,“ usmála se.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

TIM

Byl to řád, nebo chaos?

Když se Duncan vrátil do pokoje, rozhodl se, že si další cédéčka pustí až jindy. Převlékl se do pyžama, chvilku si četl a pak zhasl. Ale nemohl to vydržet. Chtěl jen tak ležet a přemýšlet o Daisy, ale v myšlenkách se musel neustále vracet k Timovi a Vanesse. Znovu rozsvítil a nasadil si sluchátka. Notebook měl hned vedle postele. Pak zavřel oči a poslouchal.

Netuším, jak moc — jestli vůbec — si na to pamatuješ a jestli sis mě vůbec všímal, ale trvalo to tak týden, než jste na mě přestali koukat, jako kdybych byl mimozemšťan. Většina z vás se vlastně chovala celkem taktně. Určitě vás učili, že není slušné civět na ostatní lidi. Ale moc se vám to nedařilo. Většinou jste se dívali do země a zvedli oči až na poslední chvíli, nebo jste předstírali, že se díváte na něco za mnou. Tím nemyslím přímo tebe — z té doby si tě vlastně vůbec nepamatuju —, ale obecně všechny.

Snažil jsem se to přecházet a plně jsem se ponořil do učení. Musím přiznat, že mě hodiny bavily víc, než jsem čekal. Obával jsem se, že navzdory tomu, co mi říkal Sid, budou učitelé upjatí a předměty nudné, ale bylo to přesně naopak. A ostatní si na mě nakonec zvykli.

Říkal jsem, že jsem se soustředil na učení. Ale byl to vlastně jen způsob, jak utéct před něčím jiným: před Vanessou. Začal jsem si zvykat na každodenní režim. Chodil jsem na hodiny a do jídelny a taky jsem zaslechl spoustu řečí o té velké hře a její náplni. Začalo mě zajímat, jestli se vůbec pro něco rozhodnou, nebo jestli o tom budou pořád jen diskutovat a přicházet s různými nápady, aniž by se kdy na něčem dohodli.

Zprvu jsem byl hrozně rád, že několik předmětů máme s Vanessou společných, a to včetně anglické literatury. Ale poté, co jsem se první dvě hodiny nedokázal soustředit na nic jiného než na ni, jsem začal pochybovat, jestli je to opravdu důvod k radosti, a musel jsem se přinutit, abych dával pozor na výuku. Esej o tragédii začal pan Simon probírat na třetí hodině.

Věděl jsem, o co jde, protože mě na to upozornil pan Bowersox, když mě tenkrát vyzvedl na letišti. A taky jsem zaslechl ostatní, jak se o tom baví. Ale toho čtvrtečního rána vešel pan Simon do třídy, postavil se na lavici a počkal, až se celá třída utiší. Udělal tohle někdy i u vás? Zajímalo by mě, jestli dělá stejné věci každý rok.

Vanessa si sedla o pár míst napravo ode mě a na poslední chvíli se k ní přihrnul Patrick.

„Tragédie,“ zvolal pan Simon a všichni si povzdechli. Pohledem přelétl třídu a jeho oči se zastavily na mně. „Bohužel pro vás, pane Macbethe, jste neměl tu čest strávit s námi první pololetí, abyste se na to mohl připravit — na doposud nejdůležitější práci svého mladého života.“

Pár lidí se zahihňalo a několik se jich dokonce zasmálo nahlas.

„Ovšem vzhledem k vašemu příjmení předpokládám, že jste se Shakespearem celkem obeznámen,“ pokračoval.

Vanessa se na mě podívala a usmála se a já se najednou v myšlenkách ocitl zpátky v letištním hotelu, v okamžiku, kdy se můj život začal měnit.

„Byl by někdo z vás od té dobroty a pomohl mi pana Macbetha zasvětit do podrobností?“ zeptal se pan Simon a vtáhl mě zpátky do hodiny literatury.

Samozřejmě se nikdo nepřihlásil.

„Co třeba vy, pane Hopkinsi?“ vypálil pan Simon. Patrick, který se zrovna nakláněl k Vanesse a psal něco na papír na její lavici, jen zvedl hlavu, přistižen při činu.

„Tragédie?“ zeptal se a v jeho hlase byla cítit nejistota. Pan Simon přikývl a Patrick si odkašlal.

„No,“ začal Patrick a napřímil se na židli. „Tragédie je divadelní hra nebo literární dílo, v němž hlavní postava — to jest tragický hrdina — velmi trpí a řítí se do záhuby. Toto utrpení a záhuba jsou způsobeny vlastními chybami nebo slabostmi hlavního hrdiny a jeho neschopností čelit údělu, který mu byl určen.“

Patrickovi se po tváři rozlil ten nejsamolibější úsměv, jaký jsem kdy viděl. Chtěl jsem ho zpražit pohledem, ale nedokázal jsem to. Místo toho jsem se díval do země a bojoval s pocitem, že jeho slova patřila mně. Bavili jsme se přece o dramatech napsaných před mnoha staletími, ne?

„Výborně, Patricku,“ zhodnotil pan Simon, slezl z lavice a postavil se před nás se založenýma rukama. „A teď laskavě přestaňte obtěžovat sousedku, ať můžeme pokračovat.“

Ve zbytku hodiny nám pan Simon sděloval formální podrobnosti eseje, jak má být dlouhý a jakou má mít strukturu. Hodinu ukončil s tím, že máme začít přemýšlet o úvodu a osnově. A pak: „Teď běžte šířit krásu a světlo.“

Když jsme vycházeli ze dveří, Patrick do mě vrazil. Hlavu měl otočenou na opačnou stranu, takže to vypadalo, že mě nevidí, ale pak vysunul loket a vrazil mi ho pod žebra.

Říkal jsem si, že takhle to asi bude pořád, takže mě hrozně překvapilo, když na mě byl Patrick při našem příštím setkání milý. Ale stejně jsem mu nevěřil. Ani na chvilku. Všiml jsem si výrazu v jeho obličeji, když se ode mě odvracel. A neustále jsem ho vídal s Vanessou — v jídelně, na nádvoří, cestou na hodiny. Jedno na tom bylo zvláštní: během dne mě vždycky aspoň jednou vyhledala, a když si byla jistá, že Patrick není nablízku, setkali jsme se pohledy nebo se něžně dotkla mojí ruky. Byl to jen prchavý okamžik a ona v tom opravdu vynikala, jako když se mihne víla nebo když si dešťová kapka najde cestu i do té nejužší skulinky. Každý den mě potkala třeba šestkrát a většinou se chovala, jako když mě nezná. Ale pak nastala ta jedinečná chvíle. Nikdy jsem netušil, kdy to přijde, ale začal jsem po tom okamžiku toužit. Brzy jsem si však uvědomil, že se vůbec nesnažím seznámit s nikým dalším. Po prvním týdnu nebo tak nějak už na mě ostatní byli docela milí, jenže mně to bylo zcela upřímně jedno. Překvapilo mě to, protože když jsem přestupoval na Irving, těšil jsem se právě na to, že si najdu pár dobrých přátel a užiju si to tady. Ale v tu dobu pro mě existovala jen Vanessa. A věř mi, že vidět ji nebylo vždycky příjemné.

Jednou jsem se vracel na kolej a zahlédl jsem Vanessu s Patrickem, jak se baví. Stáli opření v průchodu pod tou kamennou branou. On stál čelem ke mně a ona byla otočená zády. Jakmile mě zahlédl přicházet — i když jsme se očima nesetkali —, naklonil se k ní a začal ji vášnivě líbat. Nebyl jsem dost blízko na to, abych viděl, jak na to zareagovala, ale stejně jsem nemohl uvěřit vlastním očím. Vždyť byli na veřejnosti a kdokoli mohl jít kolem. Vydávala takové tiché zvuky. Nebylo možné rozeznat, jestli se jí to líbí, nebo je jí to nepříjemné. Přál jsem si, abych si mohl utrhnout obě uši a nemusel je poslouchat. Patrick šmejdil Vanesse rukou pod tričkem. Když jsem vcházel do dveří, otevřela oči a podívala se na mě. Její pohled trval dost dlouho na to, abych pojal podezření, že se mi tím snaží omluvit. Ale možná to tak bylo jen v mojí hlavě; možná jsem si přál, aby myslela právě na to. Když ji Patrick stiskl, zase oči zavřela a on se na ni znovu vrhl a sevřel ji ještě pevněji. Přinutil jsem se jít dál. Ale nemohl jsem to vydržet a ještě jsem se ohlédl. Patrick ji přestal líbat. Díval se přímo na mě a usmíval se.

O několik dní později, jednoho obzvlášť deštivého odpoledne, když všichni posedávali uvnitř, protože se nedalo nikam jít, jsem seděl na podlaze a opíral se o zeď. Přišla, postavila se vedle mě a natáhla se pro něco na parapetu nad mojí hlavou. Když se narovnávala, rukou se mi lehce otřela o vlasy, chvíli tak zůstala a zas odešla. Nemluvil jsem s ní od té doby, co jsem ji viděl líbat se s Patrickem. Chtěl jsem být uražený, ale pod jejím dotekem jsem celý pookřál. A jindy zase ve frontě na oběd. Ten den jsme měli makaróny se sýrem ze soběstačné farmy v Pocantico Hills a tou nejlepší strouhankou z pekárny v Bronxu. Vanessa se nějak dostala do fronty přímo za mě a já ani netušil, že tam je, dokud se na mě nepřitiskla. Kdybych netušil, o co jde, klidně bych si mohl myslet, že se ke mně dostala tak blízko, protože do ní v tlačenici někdo strčil. Ale já už věděl, že to nebyla náhoda.

Pak se to znovu změnilo a ona mi začala říkat různé věci, kdykoli jsme se potkali. Takové záhadné vzkazy, které mi nedávaly žádný smysl.

„Dneska v noci má prej sněžit,“ řekla mi třeba, když mě míjela na hlavní chodbě.

„Dneska budou k večeři masový kuličky podle receptu paní Bowersoxový,“ prohodila zase jindy. „Na pultu s přílohama bude prej čerstvej parmezán.“

Vždycky to řekla tak tiše a neosobně, že to člověk mohl lehce přeslechnout nebo si myslet, že to říká někomu jinému. I ty náhodné doteky bylo možné chápat jako bezděčná nedopatření. Nebo dokonce jako jakési projevy soucitu. Ať už to bylo jakkoli, začal jsem se na ně těšit. Ta znamení byla pokaždé jiná a staly se z nich nejlepší okamžiky celého dne. Přehrával jsem si je v duchu stále dokola, ve dne jsem o nich snil ve třídě a večer na ně myslel před usnutím. Chodil jsem vždycky spát později než ostatní, protože po mně nikdy nikdo nechtěl, abych zhasl světla v daný čas, přesně jak říkal pan Simon. Nechával jsem si rozsvíceno, zíral do stropu a vzpomínal, jak zelené měla ten den oči, jak něžný byl dotek její ruky na mém předloktí nebo jak sladce zněl její hlas, když mluvila o počasí nebo o večeři nebo o nějaké nové knížce, kterou mají zrovna v knihovně.

Právě v té době jsem se začal uzavírat před mámou a Sidem. Dodnes netuším proč. Moc mě podporovali a zajímalo je, jak se mi daří. Domluvili jsme se, že si jednou týdně zavoláme přes Skype, a zprvu jsem se na to vždycky těšil. Několik prvních týdnů jsem jim nahrával hlasové vzkazy, vyprávěl jim o svém rozvrhu, o předmětech a o všem, co jsem dělal. Jednou jsem si vzal notebook s sebou i do jídelny, aby slyšeli ten ohlušující rámus. Pak jsem to všechno vypálil na cédéčko, tak jako tobě, a poslal jim to do Itálie. Ale pak jsem v domluvený čas přestal zapínat počítač, neozýval jsem se a už jsem ani nevyráběl ta cédéčka. Máma mi psala starostlivé e-maily, ale mně to bylo jedno. Cítil jsem se jako uvnitř nějaké kukly a měl jsem strach, že kdybych se jim víc otevřel, narušil bych rovnováhu toho podivného vesmíru, ve kterém jsem tehdy žil. Nechtěl jsem, aby o tom cokoli věděli.

Čekal jsem, že mi Vanessa nabídne víc, že mě pozve, abych si s ní šel zase zaběhat, nebo že se někde sejdeme. Někdy jsem přemýšlel, co by se stalo, kdybych ji někam pozval já. V duchu jsem si vytvářel celý scénář: Chtělo by se jí se mnou zajít do města koupit nové běžecké boty? A pomohla by mi třeba s projektem na fyziku, který se dělal ve dvojicích? Občas jsem si chodil zaběhat do toho zakázaného lesa, protože jsem doufal, že ji tam třeba potkám. Ale nikdy jsem ji nepotkal a vždycky, když už jsem byl odhodlaný ji někam pozvat, zahlédl jsem ji někde s Patrickem. Vypadali spokojeně, drželi se za ruce a líbali se, když nebyl v dohledu žádný učitel. Proto jsem se k tomu nikdy neodvážil a místo toho jsem čekal, až přijde ona za mnou. Říkal jsem si, že pár vteřin denně mi přece stačí. Byl jsem přesvědčený, že i ona se mnou bude chtít určitě mluvit. Ale týdny plynuly a ona nepřicházela. Možná se ptáš: byl to řád, nebo chaos? Já v tom měl tenkrát jasno.

A pak si mě jednou v únoru našla v knihovně. Najednou mi došlo, že mě ten den ráno potkala a prohodila něco o novém románu na motivy Odyssey, který si je možné vypůjčit u hlavní přepážky. Jako vždycky jsem si vychutnal každý okamžik její pozornosti, ale dál jsem o tom nepřemýšlel. A právě toho odpoledne byly všechny lavice ve studovně obsazené, takže jsem zašel do knihovny a těšil se, že se schovám za polici s knížkami a vychutnám si chvilku klidu.

Vtom se vedle mě objevila ona.

„Díval ses na tu knížku?“ zeptala se.

Vůbec jsem netušil, o čem mluví.

„Na jakou knížku?“

„Tu podle Odyssey přece,“ odpověděla. „Na tu, co jsem o ní mluvila ráno.“

„Aha. Ne, nedíval,“ řekl jsem. „Měl jsem spoustu úkolů na matiku.“

Poslední dobou mě zlobily oči. Někdy jsem zaostřil bez problémů, ale někdy ne a musel jsem chvíli čekat, než jsem dokázal něco přečíst nebo rozeznat čísla stránek. Zrovna v ten den jsem viděl jasně a rozhodně jsem nechtěl promarnit ani minutu. Chtěl jsem si to vychutnat, takže když mi nabídla, jestli se nechci jít projít, zaváhal jsem, přestože jsem na to čekal celé týdny. Netušil jsem, jak na tom budu s očima za čtvrt hodiny, natož poté, co bych vstal, šel se projít ven a pak se zase vrátil. Jak to, že si najednou troufla mě pozvat na procházku?

Abych řekl pravdu — a mám pocit, že tady pravdu říct musím —, něco se ve mně hnulo. Každému gestu jsem v duchu přikládal obrovský význam a tenkrát už jsem si byl jistý, že ke mně něco cítí. Namlouval jsem si, že to nemůže dát otevřeně najevo, protože se nedokáže odpoutat od Patricka. Taky jsem si dokázal představit, že navzdory tomu, co ke mně cítí, není připravená na to ponížení, až ji se mnou uvidí na veřejnosti. Věděl jsem, že si na mě ostatní celkem zvykli, a když jsem se k někomu blížil, už jen málokdy jsem se setkal s překvapeným výrazem, ale to na věci nic neměnilo. Patrick byl vysoký, urostlý a měl dokonalou pleť. Všichni ho měli rádi a od Vanessy očekávali, že právě s někým takovým bude chodit. To byl ten správný světový řád (nebo bych měl snad říct chaos?) na Irvingově škole.

Ale stejně na tom něco bylo.

Tenkrát v té knihovně jsem vstal a šel s ní ven. Mrzlo a foukal vítr. Obloha byla šedivá, což mě těšilo, protože světlo aspoň nebylo tak bodavé. Nezastavila se venku, ale pokračovala směrem ke sportovnímu hřišti. Šel jsem za ní, i když jsem neměl ani kabát. A tmavé brýle pochopitelně taky ne; nesáhl jsem na ně už celé týdny.

Zastavila se až za tělocvičnou. Byla oblečená do džínů a lyžařské bundy v barvě šeříku. Blonďaté vlasy měla rozpuštěné, takže jí poletovaly kolem hlavy a šlehaly ji i mě do tváří. Pořád se snažila srovnat si je za ramena.

„Ahoj,“ řekla po chvíli.

„Ahoj,“ odpověděl jsem.

„Proč se se mnou nikdy nechceš sejít, když ti řeknu?“ zeptala se a lehce našpulila spodní ret. Na ten horní se jí přilepilo několik vlasů, opatrně jsem jí je odhrnul.

„O čem to mluvíš?“ podivil jsem se. Hlas mi v krku zaskřípal. Odkašlal jsem si, protože jsem toho za celý den moc nenamluvil. Neměl jsem vlastně skoro nikoho, s kým bych si mohl povídat, což byla ovšem moje chyba, to přiznávám.

„No, třeba ti vždycky řeknu, že je v knihovně nová knížka, a pak tam na tebe čekám, ale ty nikdy nepřijdeš,“ vysvětlila mi. Začal se zvedat vítr. Slyšel jsem ho hučet v korunách stromů. „Nebo tenkrát, když jsem ti říkala o těch masovejch kuličkách nebo o parmezánu na pultu s přílohama. Chtěla jsem se s tebou u toho pultu potkat!“

„A jak jsem to měl asi vědět?“

„Protože jsem ti dávala nápovědy,“ pronesla rozzlobeně. „Snažila jsem se na to jít chytře.“

Nad námi se utrhla větev a spadla jen pár metrů od místa, kde jsme stáli. Vanessa nadskočila, natáhla ruku a popadla mě za zápěstí. Měl jsem pocit, jako by mi rukou projel blesk. Pak mě pustila a zavrtěla hlavou.

„Někdy si přeju, aby se mi něco stalo. Aby mi třeba na hlavu spadla takováhle větev a nemusela bych nic z toho řešit,“ řekla.

„Co bys nemusela řešit?“ chtěl jsem vědět. Uvědomil jsem si, jak můj hlas zní. Byl sebejistý a silný. Ve společnosti ostatních jsem byl pořád jen albín, ale s Vanessou jsem mohl být sám sebou. Byl to docela zvláštní pocit. Líbil se mi zvuk mého hlasu, když jsem s ní mluvil.

„Ale vždyť víš. Jak jsem ti říkala o těch vysokejch školách a tak,“ řekla mi. „Co ty? Už se ti nějaká univerzita ozvala? Vlastně jsem se tě na to nikdy nezeptala.“

„Jdu na Northwestern University,“ odpověděl jsem. „Dostal jsem se tam hned zkraje.“

„Aha, to je super,“ řekla. „No jasně, seš přece z Chicaga.“

Věnovala mi zářivý úsměv a já jí ho oplatil. Bylo to, jako bychom se smáli nějakému důvěrně známému vtípku o Chicagu a letišti, kterému rozumíme jen my.

„To jo, ale taky je to dobrá škola,“ namítl jsem. „Moji rodiče tam navíc už nebydlej, takže na tom, odkud jsem, ani tak nesejde. I když můj nevlastní táta tam dřív studoval a to mi pomohlo se tam dostat.“

„A těšíš se tam?“ zeptala se. Stála tam na úbočí kopce, namotávala si dlouhý blonďatý pramen vlasů na prst levé ruky a tvářila se ohromně vážně.

„Ty chceš bejt reportérka nebo tak něco?“ zeptal jsem se.

„Cože? Proč?“

„Nevím,“ pokračoval jsem. „Jen že se najednou tolik ptáš.“

Kolem prošli dva učitelé a kývli nám na pozdrav. Nejspíš proto Vanessa znervózněla a začala se rozhlížet kolem. Pak ukázala k místu, které leželo za kaplí výš po svahu. Je to takový ten pěkný plácek — určitě jsi tamtudy musel jít alespoň milionkrát. Člověk tam má pocit, že je schovaný, i když vlastně není. Víš, jak tam stojí ta železná lavička? Byl to snad dárek některého maturitního ročníku nebo tak něco. Posadila se na ni a já si sedl vedle ní.

„Připadám si jako v pasti,“ řekla. Pak se podívala na mě. „Vůbec netuším, jak se z toho mám dostat. Kdyby byl Patrick ve svý kůži, bylo by to něco jinýho. Jenže mu nedávno umřela máma. Teď mu prostě nemůžu takhle ublížit. Už jsem to několikrát zkoušela, ale zkrátka mu to nedokážu říct.“

Nic jsem na to neříkal. Jako vždycky jsem v její přítomnosti měl strach, že se mi rozplyne a zmizí.

„Nevykládej si to špatně,“ pokračovala. „Občas jsou chvíle, kdy jsem s Patrickem vážně ráda. Když chce, dokáže bejt i milej.“

Ušklíbl jsem se a ona mě plácla do ramene.

„Kdyby šlo jen o to, vydržet to do konce roku, do maturity, to bych v pohodě zvládla. Ale další čtyři roky? Doufala jsem, že s přestupem na vysokou se to nějak vyvrbí. Že to zkusíme udělat tak, jak jsem ti říkala. Vzpomínáš?“

„Jo, jasně, to si pamatuju,“ odpověděl jsem.

„No, tak jsem si říkala, že to zkusíme, ale tajně jsem doufala, že se to nepovede; že se nám nepovede dostat na stejnou školu ani na různý školy ve stejným městě.“

„A jak to dopadlo?“

„Oba jsme se dostali na univerzitu v New Yorku.“

„Na stejnou univerzitu?“

„To ne, ale ve stejným městě.“

„Ale New York je obrovskej,“ řekl jsem, i když jsem sám v New York City vlastně nikdy nebyl. Ale pokud člověk nežil celý život v jeskyni, tak musí vědět, že ztratit se ve městě, jako je New York, není žádný problém.

„Jenže teď mám strach, že není dost velkej. Teda já budu na okraji a on v centru, ale už teď mluví o tom, že bychom si mohli společně pronajmout byt někde na půli cesty,“ svěřila se mi. „Jak jsem se do toho mohla takhle zamotat?“

„Tak se z toho zase vymotej,“ navrhl jsem. „Je to jediná škola, na kterou ses dostala?“

Oči se jí rozzářily a usmála se. Pak se ke mně natáhla a položila mi ruku na stehno. Její dlaň mě pálila jako rozžhavená láva. Všechno kolem se zastavilo a já dokázal myslet jen na její ruku na svém stehně. Naklonila se ke mně, políbila mě na tvář a byla pryč.

Seděl jsem tam ještě dlouho. Cítil jsem ten polibek a chtěl jsem další, chtěl jsem Vanessu, chtěl jsem být jako Patrick a nechtěl jsem být ten nešťastně zamilovaný albín, kterému se přes den zhoršuje zrak. Vrátil jsem se zpátky do knihovny, položil hlavu na papír a v duchu si procházel každou minutu toho, co se právě stalo. Přál jsem si, abych to mohl prožít ještě jednou, a říkal jsem si, kdy si s ní budu moct zase promluvit.

Při večeři jsem ji pak viděl sedět vedle Patricka a vypadali spolu hrozně šťastně. Nikde ani známka toho, že by chtěla být někde jinde nebo že by se cítila lapená v pasti. Aspoň to nedávala najevo. Zvykl jsem si jíst sám u jednoho kulatého stolku v zadní části jídelny. Občas se ke mně přidal některý další outsider, což mi vůbec nevadilo. Ale toho večera si nikdo nepřisedl, takže jsem jen pomalu jedl polévku z máslové dýně s muškátovým oříškem a pozoroval Vanessu a Patricka, jak hrají palcovanou a smějí se u toho. Mám pocit, že v jednu chvíli spolu dokonce zpívali nějakou písničku. Rychle mě přešla chuť a zamířil jsem zpátky do svého pokoje.

Druhý den ráno mě Patrick zase zastihl v umývárnách. Vím, že jsem sliboval, že o umývárnách nebudu mluvit, ale tohle je vážně důležité, tak to zkus ještě jednou vydržet.

Asi si dokážeš představit, že mě hned napadlo, jak to pěkně slíznu, protože mě někdo předešlého dne zahlédl s Vanessou. Stál jsem u umyvadla, snažil se z tuby vymačkat poslední trochu zubní pasty a proklínal se, že jsem zase zapomněl zajít do školního obchodu, když tam měli otevřeno. Vtom jsem na rameni ucítil jeho ruku. Byla to jen ruka, ale já měl pocit, jako by mě sevřel nějaký pařát s ostrými drápy. Nadskočil jsem leknutím a pasta mi spadla z umyvadla do odpadkového koše. Sehnul se a vytáhl ji ven.

„Na,“ řekl jen. Nedokázal jsem z tónu jeho hlasu vyčíst vůbec nic, ale očekával jsem to nejhorší. „Sorry, nechtěl jsem tě vyděsit.“

Vzal jsem si od něho tubu a čekal, co hrozného mi udělá, ale on si jen vyrovnal věci na vedlejší umyvadlo a hleděl si svého. Té pasty jsem se nemohl už ani dotknout, když jsem si představil všechny ty špinavé ubrousky a další věci, do kterých spadla. Tak jsem ji hodil zpátky do koše. Patrick se na mě podíval. Pak mi podal svou pastu.

„Na, půjč si moji,“ nabídl mi. Býval bych uvažoval, jestli třeba není otrávená nebo něco, ale on si sám kousek vymáčkl a začal si soustředěně čistit zuby. Sebral jsem odvahu a vytlačil si trochu na svůj kartáček. Chvíli jsme tam tak vedle sebe stáli, čistili si spolu zuby a já pořád čekal, kdy vybuchne, vymete se mnou kabinku a nacpe mi hlavu do záchodové mísy nebo mi řekne, jak jsem hnusnej. Ale on nic z toho neudělal. Jen si něco broukal a dál si čistil zuby.

„Hele, tuhle jsem tak přemejšlel,“ pronesl hrozně vážně.

„No?“ ozval jsem se a v duchu si říkal, že už je to tady.

„Možná to bude znít šíleně. Ještě jsme nikdy nic takovýho neudělali, ale napadlo mě, že bychom místo hry zorganizovali nějakej vejlet, co ty na to?“

Podíval jsem se na něj asi tak, jako kdyby mi právě navrhl, abychom vymalovali umývárnu na červeno.

„Chci říct jako fakt hustej vejlet. Tajnej vejlet. Něco, v čem bychom jeli úplně všichni a všechno společně naplánovali.“ Mluvil dál, ale po chvíli už to znělo, jako by mluvil spíš sám k sobě nebo jen nahlas uvažoval. „Vanesse by se něco takovýho určitě líbilo. Co si o tom myslíš?“

Celou dobu jsem na něj zíral a obdivoval jeho skvělý sestřih, i když se ještě nejspíš nečesal, jeho dokonalý obličej, který měl od přírody — nemusel se nijak snažit, aby takhle vypadal; aby měl pigment tam, kde má být. Tak proč by měl být jeho život o tolik lepší než ten můj?

„Jo, klidně. Jak chceš,“ odpověděl jsem a chystal se odejít.

„Ne, já se ptám, co si o tom myslíš ty,“ řekl a poprvé jsem měl pocit, že to myslí upřímně a že nemluví jako jeden z těch papírových středoškolských machýrků v mých komiksech. „A ještě je tu jedna věc. Já… Hele, nemluvils teď někdy s Vanessou?“

Tak, teď mě praští, říkal jsem si. Vyčkával jsem.

„Víš co, já si s jejíma kamarádkama promluvit nemůžu a je mi jasný, že by nechtěla, aby si ostatní mysleli, že to mezi náma třeba neklape. Ale mám pocit, že se něco děje — ne že by už do mě nebyla blázen, ale prostě se něco děje,“ řekl. „Tak jsem si říkal, že třeba… Jí je asi jedno, co si o ní myslíš, ale seš pro ni něco jako kámoš, tak jsem si říkal, jestli ti o mně třeba něco neříkala.“

„Ne, my spolu skoro nemluvíme,“ odpověděl jsem. „A navíc nevidím důvod, proč by se mnou měla chtít mluvit o tobě.“

Přikývl. „To máš asi pravdu,“ řekl. „Asi se mi to jenom zdálo.“

„Asi jo,“ pokračoval jsem. „Včera u večeře to vypadalo, že vám to docela klape.“

Opět přikývl. Tentokrát se i usmál. „Jo, to je pravda. Nevím, co furt řeším. Vždyť mě holky zbožňujou.“

Co myslel tím holky? Chtěl tím snad říct, že Vanessa je jen tak nějaká holka?

„A co teda říkáš na ten můj nápad?“

„Jakej nápad?“ nechápal jsem. Nedokázal jsem se přenést přes skutečnost, že Patrick nepovažuje Vanessu za tu nejúžasnější a nejkrásnější holku v celém kampusu.

„Že bychom si místo hry udělali vejlet,“ zopakoval, očividně podrážděný tím, že jsem na tu veledůležitou otázku zapomněl. „Všichni čekaj, s čím přijdu.“

„Myslím, že vejlet je super nápad,“ odpověděl jsem. Samozřejmě jsem v tu chvíli vůbec nemohl tušit, co jsem tím uvedl do pohybu.

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

TIM

Tohle je přísně tajný

Duncan moc dobře věděl, co Tim uvedl do pohybu. Proč jen neexistuje nějaké velké červené světlo, které by se rozblikalo, kdykoli se někdo rozhodne špatně, nebo v tomto případě přímo katastrofálně? Nějaké varování, které by člověka upozornilo, že by se měl včas zarazit a svoje rozhodnutí přehodnotit. Cítil se tak sklíčeně, že by všechna cédéčka nejraději vyhodil z malého kulatého okénka a nadobro na ně zapomněl. Jednou už si to prožil, tak proč se k tomu vracet? Prodělat to celé znovu bylo poslední, co potřeboval. Jenže bylo pozdě a Daisy už spala, takže ho nic nerušilo. Slyšel Timův chraplavý hlas, jak mu děkuje, že poslouchá. Nechtěl ho znovu zklamat. To už jednou udělal.

Začaly se objevovat vzkazy, které vzápětí zase mizely. Pochopil jsem z toho, že takhle se to děje vždycky. Zpráva se někde zčistajasna objevila a hned nato zase zmizela. Pak další — a v tu ránu byla pryč. Šlo o to, že mi nedávaly žádný smysl. Vždycky tam bylo jedno slovo navíc, nebo tam jedno slovo chybělo. Na prvním vzkazu stálo: HRA JE VENKU, HRÁT MUSÍ VŠICHNI, SVOLÁVÁME VŠECHNY ČTVRŤÁKY, PŘIPRAVTE SE NA…

Zpráva byla vyvěšená na chodbě a v umývárnách. Přečetl jsem si ji, ale když jsem se později vrátil, abych si ji prohlédl pozorněji, protože jsem byl přesvědčený, že mi muselo něco uniknout, už byla pryč. Hledal jsem i na chodbě, kde se vzkaz objevil ráno, ale ten už taky zmizel. Po dvou dnech se objevil další: HRA JE VENKU, ZIMA, JDEME JEN TAK, HRAJEM VŠICHNI, BUDE PRÁZDNO.

To už mě začalo zajímat. Slovo „venku“ se objevilo na obou vzkazech, takže muselo být krycím názvem pro výlet. Ale to mi připadalo hrozně nápadné. Když to došlo mně, muselo to přece napadnout i učitele, ne? Na druhou stranu, učitelé přece neslyšeli můj rozhovor s Patrickem v umývárnách. Možná že výlet byl opravdu nevšední nápad a je by něco takového ani nenapadlo.

A pak mi jednou večer Patrick zaklepal na dveře.

„Čau,“ pozdravil. Stál tam v bílém děrovaném tričku, džínách a modrozelených kostkovaných pantoflích. Snažil jsem se nedat na sobě nic znát. Vůbec jsem netušil, co po mně může chtít.

„Čau,“ odpověděl jsem stroze.

„Měl bys chvilku?“

„Jasně, teď nic nemám,“ odpověděl jsem a hned jsem zalitoval, že jsem neřekl něco jiného. Co kdybych se ho později potřeboval nějak zbavit?

„Super,“ řekl. „Hele, potřeboval bych s něčím píchnout.“

„A s čím?“

„S výrobou pozvánek,“ odpověděl pyšně.

„Jakejch pozvánek?“

„Na ten vejlet,“ vysvětlil. „Všechno je naplánovaný. Jen potřebuju dát všem vědět, kdy a kde to bude.“

Přišlo mi dost zvláštní, že chce pomoct zrovna ode mě. Proč si neřekl některému ze svých kamarádíčků, což byli v podstatě všichni ostatní na našem patře?

„To pomáhají všichni?“ zeptal jsem se, abych trochu líp porozuměl tomu, co se vlastně děje.

„Ne,“ odpověděl. „Myslím, že tohle zvládnem sami dva. Říkal jsem si, že bych ti aspoň ukázal, jaký je bejt oblíbenej, protože o tom toho asi moc nevíš.“

Dokud neřekl tohle, byl jsem si celkem jistý, že na mě jenom něco zkouší. Třeba že mě chce nalákat do svého pokoje, aby mě natřel asfaltem a obalil v peří nebo tak něco. Ale po tomhle prohlášení mi bylo jasné, že je sice nafoukaný, ale upřímný, a přiznávám, že jsem začal být zvědavý. Taky jsem se dost nudil. Celý ten den jsem Vanessu ani nezahlédl. „A kde chceš ty pozvánky dělat?“ zeptal jsem se.

„U sebe v pokoji,“ odpověděl a rukou mi naznačil, abych šel za ním. „Všechno potřebný mám. Ale jestli máš nějaký fixy, tak je kdyžtak vezmi s sebou.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem, natáhl se ke stolu a popadl igelitový sáček plný barevných fixů. Pro všechny případy jsem si vzal i nůžky.

Následoval jsem Patricka chodbou do jeho pokoje. Občas jsem tam nakoukl, když jsem šel kolem a on měl otevřeno, ale uvnitř jsem nikdy nebyl. Otevřel dveře a rukou mi naznačil, abych vešel jako první. Jeho pokoj byl mnohem větší než můj. Možná dvakrát tak velký, až jsem si říkal, že má snad největší pokoj na patře. Stěnu, u které stála postel, si vymaloval na světle zeleno. Na posteli měl kostkovaný přehoz ve stejné barvě a před ní kostkovanou předložku. A pak jsem si všiml těch fotek. Byly na stěnách připevněné lepicí páskou: na jedné byla smějící se Vanessa v jídelně, na další stála někde venku, asi u školy, a na jiné zas roztomile usrkávala mléčný koktejl a dívala se někam do strany. Patrick mě pozoroval, ale neřekl ani slovo. Snažil jsem se předstírat, že je mi to jedno a že jsem si toho ani nevšiml. Na lampičce u postele byla jejich společná fotka: on ji lechtal a ona se mu snažila ubránit, ale smála se u toho. Znal jsem ji dost dobře na to, abych věděl, že ten smích byl upřímný. Podíval jsem se na Patricka, co jako bude dál. Jako kdybych vůbec necítil ten těžký plášť samoty, který mě právě celého zahalil, až se mi začalo těžce dýchat.

„Hele, tuhle musíš vidět,“ řekl Patrick a otevřel dveře od své šatní skříně. Na vnitřní straně byla zvětšená fotka. Nebyl to přímo plakát, ale určitě byla větší než obálka časopisu. Vanessa na snímku pózovala v zelených bikinách. Postavu měla štíhlou a překrásnou. Všiml jsem si i křivek pod horním dílem plavek.

„Tahle je hodně dobrá, ne?“ dobíral si mě Patrick. „Fotil jsem to minulý jaro, hned co skončila škola, když za mnou přijela na návštěvu.“

Přemýšlel jsem, jestli to bylo předtím, než jeho matka zemřela, nebo potom. Určitě to muselo být až potom. Možná se mu jen snažila zvednout náladu. Pak mě napadlo, jestli o té fotce ví i ona; o tom, jak je velká a že ji má Patrick nalepenou uvnitř skříně, aby ji neviděla. Upřel jsem na Patricka prázdný pohled, protože jsem mu nechtěl udělat radost. Ale on to stejně poznal. Na tváři se mu roztáhl úsměv. Pak zavrtěl hlavou.

„Tak jdeme na to, ne?“ řekl, zavřel dveře a zapřel kliku opěradlem židle, aby se nikdo nemohl dostat dovnitř. Určitě si všiml mého vyděšeného výrazu.

„Tohle je přísně tajný,“ dodal, otevřel postranní zásuvku svého stolu a vytáhl štos barevných papírů a nějaké fixy. Byly to fixy Sharpie s nesmyvatelným inkoustem. Napadlo mě, že se mě třeba chystá počmárat, a než uteču, popíše mě slovy jako debil a kretén. Hned jsem si začal představovat, jaké by to bylo jít takhle popsaný po chodbě a jestli by to bylo horší než normálně, ale bylo mi jasné, že ano. Ukázal mi, abych se posadil na zem.

„No, já si to představuju takhle,“ řekl a posadil se na druhý konec desky, kterou vytáhl ze skříně. Zkřížil nohy jako malý kluk a posunul se o kousek blíž.

„Pozvánky by měly mít tvar chodidla. Jako že každýmu strčíme pod dveře nohu.“

Nechápavě jsem na něj zíral. Ať už šlo o cokoli, očividně to myslel zcela vážně.

„Pořád zapomínám, že to je pro tebe poprvý,“ řekl. „Že seš tady novej. Hele, funguje to takhle. Já jsem předseda, což už ti asi došlo. Takže je na mně, abych zorganizoval hru. Samozřejmě ty už víš, že to nebude tak docela hra, ale vejlet. No a jde o to, abychom sezvali všechny čtvrťáky a ještě pár lidí z ročníku pod náma, který tu pomyslnou pochodeň příští rok převezmou. Takže musíme udělat něco jako pozvánku. Zatím všechno jasný?“

Přikývl jsem.

„Jo a ještě jsem ti neřek to nejdůležitější: učitelé samozřejmě čekaj, že nějaká hra bude, protože je každej rok, ale hlavní věc — to pravý měřítko úspěchu — je, aby na to nebyli připravený. Nesměj tušit, že se něco chystá.“

Znovu jsem přikývl.

„Z toho vejletu se posaděj na zadek. A za sebe můžu říct, že se na to už hrozně těším,“ dodal Patrick. Pak se rozhlédl kolem, jako kdyby zapomněl, co chtěl udělat.

„Ty pozvánky?“ navrhl jsem.

„Jo, jasně. Takže ty pozvánky musej bejt fakt pěkný a šifrovaný. Potřebuju, aby to všechny zaujalo, ale hlavně jde o to, že jim musíme dát vědět, co se přesně bude dít, aniž bychom jim to řekli přímo. Takže kdyby se některá z nich náhodou dostala do ruky někomu z učitelů, nesmí z toho bejt jasný, o co jde.“

„To zní zajímavě,“ řekl jsem a natáhl se pro jednu zelenou čtvrtku.

„Počkej, nejdřív musíme vymyslet, co tam přesně napíšeme,“ zarazil mě.

Rozhlížel jsem se po pokoji, aby to vypadalo, že přemýšlím, i když ve skutečnosti mi to bylo úplně jedno. Myslel jsem na Vanessu. Kde jen celý den byla? Proč jsem ji vůbec nepotkal? A pak mi hlavou prolétla hrozná myšlenka následovaná vlnou zoufalství: Co když se mi schválně vyhýbá? Co když už mě nebude každý den naschvál potkávat? Co když si to všechno zkrátka rozmyslela?

Jako zázrakem se Patrick právě v tu chvíli podíval na fotku přilepenou na stínítko lampy, a jako by mi četl myšlenky, prohodil: „Vanesse dneska nebylo nějak dobře. Eve od nich z chodby říkala, že se ráno jen došourala na záchod, pak zalezla zpátky do pokoje, a pokud vím, tak z něj ještě nevyšla. Doufám, že už je jí líp, protože to od ní rozhodně nehodlám chytit. Říkal jsem si, že bych měl asi něco udělat. Víš co, nejspíš čeká, že jí přinesu zázvorovou limonádu a krekry nebo tak něco. Až to tady doděláme, mohl bys třeba jít se mnou. Nerad chodím za nemocnejma.“

Měl jsem sto chutí se ho zeptat, jestli chodí nerad i za Vanessou, ale byl jsem zticha. „Jo, klidně,“ řekl jsem místo toho a cítil, jak se mým tělem rozlévá pocit úlevy. Nabilo mě to energií, a dokonce mi to zvedlo náladu. Nevyhýbá se mi! Pořád mě má ráda! Netušil jsem, jak se za ní chce jít podívat, když jsme měli vstup na její kolej zakázaný. Taky mě zajímalo, kde seženeme zázvorovou limonádu, ale předpokládal jsem, že to má Patrick nějak promyšlené. Takže teď mezi mnou a Vanessou stálo už jen dokončení těch pozvánek.

„Asi bych ti mohl víc pomoct, kdybych věděl, co za vejlet se vlastně chystá,“ řekl jsem.

„Dobrej nápad,“ souhlasil. Natáhl se pro papíry a klepnutím o desku je úhledně zarovnal do štosu. „Ještě jsem o tom nikomu nic neřekl, ale chtěl bych udělat tohle. Od středy za tejden bude první březnová noc. Říkal jsem si, že učitele zmatu, když to uspořádám ve všední den, protože normálně je hra vždycky o víkendu. Chtěl bych udělat půlnoční vejlet se sáňkováním na tom parádním kopci v lese. Počítám, že v následujících dvou tejdnech si půjčím sáňky, nakoupím zásoby horký čokolády — budem samozřejmě potřebovat termosky — a k tomu chci sehnat kávovej likér a nějakou zelenou a taky mám bourbon. Přesně ve dvanáct se tam všichni sejdou a až do dvou budem slavit. Bude to ta nejlepší akce všech dob.“

„A jak víš, že ještě bude sníh?“ zeptal jsem se. Patrick se na mě zamyšleně podíval, jako kdyby ho taková možnost vůbec nenapadla. Pak pokýval hlavou.

„Sníh bude jenom taková třešnička na dortu,“ prohlásil. „O sněhu to vůbec nebude. Ani o tom sáňkování. Jde hlavně o to, že si uděláme super mejdan.“

Zatímco mluvil, klekl si na kolena a vztyčil se nade mnou, takže jsem si znovu uvědomil, o kolik je větší. Když domluvil, sedl si zase na paty a usmál se.

„Tak co si o tom myslíš?“

Co jsem si myslel? Myslel jsem si, že mu přeskočilo. A řekl jsem mu to? Ne. Bylo mi jasné, že má na mysli kopec, kolem kterého jsme s Vanessou běželi toho dne, kdy mě zaskočila dočasná slepota. Vlastně mi to bylo jedno. Sáňkování, hra na babu, párty se sudem piva — všechno mi přišlo stejné, pokud jsem nemohl být s Vanessou o samotě.

„To zní dobře,“ řekl jsem. „Tak neuděláme ty pozvánky ve tvaru vloček nebo sáněk?“

„Ne,“ odmítl Patrick mírně. „To by bylo moc jasný. Mě napadl yetti.“

„Yetti?“ podivil jsem se.

„Prostě velký chodidlo, jako stopa sněžnýho muže,“ upřesnil a zdálo se, že je sám na sebe pyšný. „A podle mě by tam mělo bejt napsaný tohle. Všechny musej bejt naprosto stejný.“

Vytáhl černý fix, začal psát a pečlivě otáčel papír tam a zpátky. Když skončil, zvedl papír a ukázal mi ho.

„Takže si představ stopu. Tady bude trojka,“ řekl a ukázal na palec. „Sem napíšeme ‚vítěz‘, protože každej pochopí, že je to jako jednička. To bude znamenat prvního třetí.“ Pak ukázal doprostřed stopy.

Byl tak blízko, že jsem cítil jeho dech — směs gumových medvídků a máty s náznakem něčeho temného a zlého. Pomalu a nenápadně jsem se od něj odsunul dál. Zdálo se, že si toho nevšiml.

„Z minulejch vzkazů už vědí, že to bude vejlet. Takže teď musíme jenom vymyslet, jak jim dát vědět, že to bude o půlnoci.“

„Co když tam nakreslíme dýni — jako z Popelky?“ navrhl jsem. „Myslíš, že by to pochopili?“

„Jasně!“ souhlasil Patrick nadšeně. „Super nápad.“

„Díky,“ odpověděl jsem a s překvapením si uvědomil, že se usmívám.

„Tak to bychom měli datum a čas. A myslím, že když nakreslíme takhle jako kopec…“ řekl, sehnul se nad papír a opravil malý kopeček, který nakreslil předtím a který vypadal jako obrácené písmeno U. „Je pravda, že se mě můžou na podrobnosti zeptat osobně, takže podle mě budou tyhle informace stačit.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. Celá ta věc mi připadala trochu přitažená za vlasy. Zdálo se mi, že ztrácíme čas, který bychom mohli trávit něčím užitečnějším. Ale co. Řeknu ti to rovnou, pokud ti to ještě nedošlo. I když jsem nad tím celou dobu ofrňoval, pochopitelně jsem měl radost, že jsem mohl být součástí něčeho takového.

Pak jsme se na dlouho odmlčeli a začali vystřihovat ty stopy. Po chvíli Patrick zapnul svůj iPod, ke kterému měl připojené malé reproduktory, a rozezněla se píseň Don’t Stop Believin’ od kapely Journey.

„Potřebujeme jich vystřihnout padesát tři,“ řekl Patrick. Mluvil mi přímo do mé nejoblíbenější části písničky, kde se zpívá o vyrůstání v jižním Detroitu. Nevím, proč se mi zrovna tahle část tak líbí. No, vlastně asi vím. V Detroitu mám bratrance. Nebydlí teda přímo v Detroitu, ale v jednom městečku jménem Farmington Hills. Když jsem byl menší, jezdívali jsme za nimi na návštěvu. Jeden čas byla máma přesvědčená, že je důležité, abych své bratrance znal. Myslím, že to bylo v době, kdy si uvědomila, že budu její jediné dítě. Tehdy jsme za nimi tak čtyřikrát pětkrát do roka jezdili z Chicaga na návštěvu. Vždycky se mi to líbilo, ale po několika letech už to mámu přestalo bavit. Došlo jí, že oni nám návštěvu nikdy neoplatí, i když je pokaždé zvala, a tak jsme tam jezdit přestali. Nikdy jsem vlastně nepochopil, proč jsme tam přestali jezdit úplně a proč jsme návštěvy třeba jen neomezili na jednu nebo dvě za rok.

Nakonec jsem bratránky vídal už jen při Díkůvzdání a občas v létě na výletě, který uspořádali moji prarodiče. Ale na ty návštěvy si vzpomínám. Pamatuju si, že jsme chodili dolů do jejich tmavého sklepa, který můj strejda celý obložil kobercem a vybavil stereosystémem, co byl nový nejspíš někdy v sedmdesátých letech, kdy ještě nikdo z nás nebyl na světě. Vždycky jsme zhasli všechna světla a pustili muziku na plné pecky. Ve tmě mě nikdo neviděl. Říkal jsem si, že jsou to přece moji bratranci, takže mě musejí brát takového, jaký jsem, a hotovo. Asi proto jsem vždycky chtěl mít bráchu nebo ségru, protože ti by mě taky museli přijmout takového, jaký jsem. Během těch večerů jsme s bratránky vždycky čekali, až se v písničce ozve ta zmínka o Detroitu, a potom jsme řvali z plných plic. Vím, že to zní dost trapně a uboze, ale je to jedna z mých nejhezčích vzpomínek na dětství. Promiň, že tak odbíhám. Vrátím se k tomu večeru.

Když jsem Patrickovi odpustil, že mi zkazil nejoblíbenější část písničky, zeptal jsem se ho, proč potřebujeme těch pozvánek zrovna padesát tři. Ve čtvrťáku bylo přesně čtyřicet tři lidí. To číslo jsem znal přesně, protože se při různých příležitostech pořád opakovalo. Než jsem přijel, bylo jich čtyřicet dva. Já byl ta šťastná třiačtyřicítka.

„Jak jsem říkal, pozveme i pár lidí z třídy pod náma,“ odpověděl, aniž by se na mě podíval. „Jestli se chceš něco naučit, musíš dávat trochu větší pozor.“

„Dobře,“ řekl jsem. Ani mi nemusel nic vysvětlovat, bylo mi jasné, že Patrick byl loni jedním z nich; byl jedním ze studentů z nižšího ročníku, které loňští čtvrťáci vybrali pro svoji hru.

„A kdo rozhoduje o tom, koho pozveme?“ chtěl jsem vědět.

„Já. Teda aspoň částečně,“ řekl Patrick.

„A jak je vybíráš?“ zeptal jsem se.

Patrick se na chvíli zamyslel. Zdálo se, že bere moji otázku opravdu vážně.

„To uvidíš,“ odpověděl.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DUNCAN

Pět dní — vlastně celé jen čtyři

Tohle tedy byla ta velká otázka, uvědomil si Duncan. Nebyl si ale jistý, jestli na ni chce znát odpověď. Než mohl Tim pokračovat, Duncan vyndal cédéčko z notebooku, přidal ho na hromádku k ostatním a všechna je uložil do tajné přihrádky ve skříni.

„Počkej tady,“ řekl a připadal si směšně. Komu to říkal? Timovi? Kdyby mohl, omluvil by se, že ho přerušil a nevyslechl si jeho příběh celý. Uvědomil si ale, že dělá přesně to, co si zakázal: nechává si událostmi z loňského roku kazit ten letošní. S tímhle skončil. Bylo mu to líto, ale prostě s tím skončil.

Koncem podzimu se Duncanovi vedlo skvěle. Hlavně v říjnu. Vzduch byl čím dál chladnější, ale studenti odmítali vytáhnout své zimní kabáty. Namísto toho nosili stále teplejší a silnější svetry. Stal se z toho nový trend, který Duncan z minulých let nepamatoval, ale docela se mu to zamlouvalo. S Daisy byli pořád spolu a na koleji trávili času co nejméně. A když už se do svých pokojů rozešli, celý večer si psali esemesky a plánovali, kdy a kde se ráno co nejdřív sejdou.

„Uvidime se uz za 7 hodin,“ napsal jí Duncan, jakmile se dostal do pokoje.

„To je hrozne dlouho,“ odepsala Daisy.

„Tak co treba za 6?“

„A co uz za 5?“

„Ne, odpocin si,“ odepsal Duncan. „Nechci, abys byla zitra unavena.“

„Miluju Te.“

„Taky Te miluju.“

Duncan se snažil, aby ráno pod schody čekal jako první. Zbožňoval totiž, jak se Daisy rozzářily oči, když ho uviděla. Stala se z toho taková hra: kdo tam bude dřív. Když vyhrála ona, měl vždycky pocit, jako kdyby ji nějak zklamal.

Večer předtím, než odjeli domů na Den díkůvzdání, si nastavil budík na pět hodin ráno. Když začal zvonit, nejdřív ho napadlo, že si toho nebude všímat a raději zase usne, ale pak mu hlavou proběhla vzpomínka na všechny ty Timovy promarněné příležitosti. Rozhodně se nechtěl dopustit stejných chyb, jaké udělal Tim. Už teď si vedl aspoň milionkrát líp než on, ale nemohl se zbavit vtíravého pocitu, že by se mohl snažit ještě víc. Dlužil to sám sobě i Daisy. A když o tom tak přemýšlel, měl pocit, že to dluží i Timovi a Vanesse.

Přinutil se vylézt z postele. Tohle ráno si naplánoval už dávno, a jakmile z vyhřáté postele vstal, byl hned plný energie. Půjčil si od jednoho kluka z jejich chodby malý elektrický vařič, i když měli zakázáno je na kolejích používat. Předešlého dne zašel do města na nákup. To nejlepší, co nakonec vymyslel, byla ovesná kaše se třtinovým cukrem a smetanou, kterou celou noc pečlivě chladil. Věděl, že Daisy má ovesnou kaši ráda, protože si ji dávala vždycky, když ji v jídelně připravili, ale pokaždé si stěžovala, že k ní není smetana, jen mléko. Duncan kaši uvařil a naplnil jí pěknou květovanou misku z umělé hmoty, kterou také koupil předchozího dne ve městě. Pak poslal Daisy zprávu, aby otevřela dveře. Chvíli to trvalo. Čekal, že bude tvrdě spát, ale když mu přišlo zpátky „OK“, vydal se za ní.

Když zahnul za roh, uviděl ji, jak na něj ospale čeká v zářivě žlutém pyžamu. Neřekla ani slovo, jen ho pustila dovnitř a zavřela dveře. Otočili se k sobě a podívali se jeden na druhého. V tu chvíli si byl jistý, že mu nikdy na nikom nezáleželo tak jako na ní. Nikdy. Začali se líbat. Byla ještě rozehřátá z postele a krásně voněla. Uvědomil si, že je to vůbec poprvé, kdy je s ní ještě předtím, než měla čas se osprchovat nebo si vyčistit zuby. Ta představa se mu zalíbila a říkal si, že takhle se asi musí cítit manželé.

Potom si Daisy zalezla do postele a nadzvedla modrou květovanou přikrývku, aby mu dala najevo, že ho zve k sobě. Ovesná kaše zůstala na stole a ani jeden z nich si na ni už nevzpomněl. Překvapilo ho, jak hrozně ospalý si připadal, chtěl si k ní lehnout a zůstat tam napořád. Namísto laškování pak oba na další hodinu usnuli. Pokojnější spánek Duncan ještě nikdy neokusil.

Když se pak druhý den odpoledne loučili, bylo to mnohem těžší, než Duncan čekal. Pět dní — vlastně celé jen čtyři —, to se přece dá vydržet. Ale pro Duncana byla každá vteřina bez Daisy utrpením.

Když přijel domů, ze všech sil se snažil být v pohodě, ale nešlo to. Denně jí do Connecticutu volal, a dokonce jí posílal dopisy, důmyslně naplánované tak, aby každý den dostala jeden. Neustále si psali e-maily i esemesky, ale líbila se mu představa, že se u ní doma objeví dopisy, kterých se on jen před pár dny dotýkal.

Když se vrátili zpátky na Irving, začali se děsit vánočních prázdnin, které se hrozivě přibližovaly. Nejdřív jim zbývalo devatenáct společných dní, pak už jen osmnáct a pak sedmnáct. Jejich rodičům se moc nelíbilo, že by se měli během toho skoro tři týdny dlouhého volna ještě navštěvovat na úkor času stráveného s rodinou. Dospělí asi měli pocit, že ve škole spolu tráví času dost a dost. Duncan s Daisy si ale slíbili, že si budou každý den volat, dvakrát denně, a možná i třikrát. Taky si uvědomili, že stejně jako se nejdřív báli těch ubývajících dnů do začátku prázdnin, po návratu domů budou moct začít odpočítávat dny znovu, až do chvíle, než se opět uvidí. Devatenáct dní samoty, pak osmnáct, pak sedmnáct.

Za celou tu dobu se Duncan k Timovu příběhu nevrátil. Jedním z důvodů bylo to, že prostě neměl čas. Každou volnou chvilku se snažil trávit s Daisy, bavil se s kamarády, předváděl svoje znalosti matematiky a četl Aristotela a Shakespeara, takže si prostě nedokázal najít chvilku na to, aby si sedl a poslouchal. Ale nešlo jen o čas, to Duncan věděl. Když Timův příběh poslouchal naposled, bylo mu z toho mizerně. Připomnělo mu to věci, na které nechtěl vzpomínat. Schoval cédéčka do tajné přihrádky ve skříni a snažil se na ně nemyslet. A také se snažil nemyslet na to, co by se stalo, kdyby Timův příběh poslouchal dál. Několikrát už chtěl o těch cédéčkách říct i Daisy a všechno jí to povědět, ale vždycky mu v tom něco zabránilo. Někdy si zkoušel představit, co by na to řekla, ale nebyl si tím jistý. Proto se jí radši nikdy nesvěřil.

Leden se pomalu překulil do února. Jednoho večera seděli s kamarády pozdě do noci v Tadově pokoji a poslouchali písničky, které nahrál Hughův brácha v naději, že se proslaví. Vtom se Ben otočil na Duncana a všechno bylo najednou jinak.

„A jak to vlastně vypadá s letošní hrou?“ zeptal se. „Doufám, že to zvládneš líp než loni Patrick.“

Ta slova ťala přímo do živého. Nikdo se před ním o ročníkové hře ještě nezmínil. Zčásti proto, že se o ní prostě veřejně nemluvilo, ale v soukromí mezi kamarády to dovolené bylo. Duncan si až doteď myslel, že se tomu tématu všichni vyhýbají naschvál. Nikdo se s ním o tom, co se stalo, nebavil. Na začátku roku se mu pravidelně stávalo, že se nachomýtl k nějakému rozhovoru a měl pocit, že překáží. Bylo mu jasné, že se ostatní bavili právě o tom. Ale cítil, že jeho kamarádi se ho snaží chránit, a už si docela zvykl. Bylo mu jasné, že se tomu nemůže vyhnout úplně, ale v duchu pořád doufal, že hru třeba nadobro zruší — vzhledem k tomu všemu. Jasně, výlety byly teď zakázané, to bylo bez debat, ale zdálo se, že školní správa by proti nějaké nevinné hře na babu nebo bojovce o vlajku nic neměla.

„No jo, Duncane, jak to bude s hrou?“ přidal se Tad.

Duncan polkl. V tu chvíli byl rád, že je zhasnuto, protože mu bylo jasné, že v obličeji určitě šíleně zrudl. Minulý rok si byl jistý, že muselo jít o nějaké nedorozumění. Nebo možná ani ne tak o nedorozumění, ale zkrátka o něco, co půjde vzít zpátky; co nikdy přímo nepotvrdil. A po tom, co se stalo, už neměl žádné pochyby. Ale jestli kluci počítali s tím, že hru zorganizuje, určitě to očekával i zbytek čtvrťáků.

„Dělám na tom,“ odpověděl a snažil se do té odpovědi vložit tolik jistoty, kolik dokázal. „Můžete se na mě spolehnout.“

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

TIM

Jak se odsud dostanu?

Tou dobou začal Duncan zase poslouchat Timův příběh. Představoval si, jak cédéčka vyndá ze skříně a otře z nich prach a pavučiny, protože mu připadalo, že to musí být už hrozně dávno, co je naposledy poslouchal. Disky byly ale čisté, stejně jako když je tam dával. Nemohl přece v žádném případě plánovat svoji vlastní hru, aniž by znal všechny podrobnosti Patrickovy hry z loňska. Jak jinak by si mohl být naprosto jistý, že se nedopustí stejných chyb? A tak se znovu vydal zpět do loňského roku a ten současný nechal být.

Ty pozvánky jsme s Patrickem vyráběli celé hodiny. Skončili jsme až dlouho po večerce. Musím ale přiznat, že vypadaly skvěle.

„Tak a teď je ještě roznesem,“ navrhl Patrick.

„Teď?“ zarazil jsem se a podíval se na hodiny u jeho postele.

„No jasně. Je přece jedno, kdy to uděláme. A navíc chceme ostatní překvapit, ne?“

„Hmm, asi jo,“ řekl jsem nepříliš nadšeně. Bylo už hrozně pozdě. Za tři hodiny jsem měl vstávat. Nebo přinejlepším za čtyři. A ještě jsem musel dodělat úkol na ranní hodinu pana Simona. Bylo toho tolik, že i kdybych hned začal a pracoval až do rána, stejně jsem neměl šanci to stihnout. Toho dne se totiž mělo odevzdávat prvních deset stránek eseje o tragédii. Prvních deset stránek! Zatím jsem napsal jen tři, které navíc nestály za nic, a chystal jsem se požádat o prodloužení termínu. Byl jsem si celkem jistý, že mi to pan Simon povolí. Všichni ostatní přede mnou měli náskok o celé jedno pololetí. A pan Simon byl zatím ke mně celkem vstřícný.

„Tak jdeme,“ vybídl mě Patrick a ještě se rychle podíval do zrcadla, jak vypadá. Usmál se a otočil se ke mně. Vší silou jsem se přinutil pohledu do zrcadla vyhnout.

„Jak to chceš udělat?“

„Hele,“ řekl a podal mi štos pozvánek ve tvaru yettiho stopy. „Začneme naší chodbou. Ty to rozdáš v týhle polovině a já v tý druhý,“ vysvětloval mi. „Pod každý dveře prostě strčíš jednu pozvánku.“

Trvalo nám to asi deset minut a já musel uznat, že Patrick měl pravdu — tohle byla na roznášku opravdu ideální doba, protože všude bylo ticho a nikde žádní učitelé. Uprostřed chodby jsme se zase sešli.

„Tak a teď to rozdáme ještě u holek,“ řekl Patrick bez sebemenšího zaváhání. Pronesl to tak klidně, jako kdyby říkal, že jdeme koupit mléko nebo si vyčistit zuby.

„To jako vážně?“ zeptal jsem se.

„No jasně,“ potvrdil bez váhání. „Ale nejdřív skočíme dolů do jídelny a zkusíme sehnat nějaký krekry a zázvorovou limonádu pro Ness.“

Jakmile vyslovil její přezdívku, přepadl mě tak hrozný pocit osamělosti, jako kdyby Patrick měl něco, co jsem chtěl víc než cokoli na světě, ale co nikdy nebude moje. Občas jsem to zkrácené jméno zaslechl, ale ještě nikdy ho nikdo nepoužil v rozhovoru se mnou. Pro mě to byla pořád jen Vanessa.

„To jako myslíš vážně?“ zeptal jsem se a napadlo mě, jestli v tom není podraz. Třeba měl v jídelně nastraženou nějakou past a já se do ní měl chytit.

„V pohodě, do jídelny normálně můžem. Je tam přece ta stanice první pomoci,“ vysvětloval mi. Zavrtěl jsem nechápavě hlavou. „Vzadu v rohu je lednička a v ní by měly bejt energetický nápoje, zázvorová limonáda, krekry a led. Je to tam pro případ, že by se někomu udělalo v noci blbě nebo tak. Takže určitě nemáme zakázaný tam chodit.“

„Aha, o tom jsem ještě neslyšel,“ řekl jsem.

„Tak pojď,“ vybídl mě. „Ještě toho nevíš spoustu.“

Byls tam někdy v noci? Je to docela strašidelné. Podlaha studila jako led a já si přál, abych si býval vzal pantofle. Jídelna byla plná stínů. Šel jsem za Patrickem do zadního rohu, kde vyndal z ledničky chlazenou limonádu a několik balíčků krekrů. Vzal jsem polystyrénový kelímek, naplnil ho ledovou drtí a rozhlížel se po něčem, co by jí ještě mohlo pomoct.

„Tak jdeme,“ zavelel a já ho následoval. Vyšli jsme po schodech a tentokrát jsme se pustili chodbou vpravo. Zadržel jsem dech, ale na chodbě byl naprostý klid. Podal mi další štos obřích stop a kývl na jednu polovinu chodby. Bez jediného slova jsme začali každý na jednom konci a pod každé dveře strčili jednu pozvánku. Setkali jsme se uprostřed a já už si myslel, že ty věci dá Vanesse až jindy. Jenže pak mi podal zbytek pozvánek, došel k jejím dveřím a tiše zaťukal.

„Co když spí?“ zašeptal jsem naléhavě.

Patrick se podíval na zápěstí. Žádné hodinky neměl, ale dělal, jako kdyby se na nějaké díval.

Nad mojí poznámkou mávl rukou a znovu tiše zaklepal. Tak tiše, že jsem to skoro neslyšel. Čekali jsme.

„Třeba odešla na ošetřovnu,“ podotkl jsem. Bylo to možné. Jednou jsem si tam byl pro prášek na bolení hlavy, takže jsem věděl, že je to tam docela pěkné; mají tam postel, a dokonce i televizi.

„To určitě ne,“ odbyl mě Patrick. Znovu zaklepal, tentokrát trochu hlasitěji. Začal jsem být nervózní. Bál jsem se, že nás někdo uvidí nebo uslyší. Říkal jsem si, že někdo přece určitě půjde na záchod.

Zaklepal ještě jednou.

„Já už půjdu zpátky,“ řekl jsem. „Jestli spí takhle tvrdě, tak to do rána určitě vydrží i bez těchhle věcí. Nebo jí to třeba nech za dveřma. Jen to sem polož a ona to pak najde, až se probudí.“

Než měl Patrick možnost odpovědět, dveře se otevřely. Nejdřív jen malinko, pak trochu víc. Uvnitř byla naprostá tma, takže nebylo nic vidět. Ustoupil jsem o krok zpátky. Ale pak se dveře otevřely dokořán a objevila se Vanessa. Takhle rozcuchanou jsem ji ještě nikdy neviděl; vepředu i vzadu jí vlasy doslova stály na hlavě. Ve tváři byla bledá jako stěna a oči měla celé rudé. Oblečená byla do šedých tepláků a červeného trička s buldokem, které jsem do té doby neznal. Tiše vzdychla a pak pootevřela dveře ještě víc a pozvala nás dovnitř. Patrick vešel do pokoje, ale já jsem váhal.

„Pojď dál,“ řekla chraplavým hlasem, kterému jsem nedokázal odporovat.

„Tak jo,“ řekl jsem a vešel do jejího malého pokojíku.

Jakmile jsme se ocitli uvnitř, zase dveře zavřela. V tu chvíli jsem ucítil ten hrozný smrad. I když jsem si opakoval, že to, co cítím, pochází od ní, nepomáhalo to. Nakrčil jsem nos a snažil se ho schovat pod triko, ale pak jsem si ho zacpal rukou a zkusil dýchat pusou.

„Fuj, co to je za puch?“ zeptal se Patrick.

Vanessa vlezla zpátky do postele a položila si hlavu na polštář s květovaným povlečením, které vypadalo dost omšele, a vsadil bych se, že pocházelo z jejího dětského pokoje. Všiml jsem si plyšové opičky, pohozené vedle polštáře. Vanessa dýchala přerývaně a trochu sípala.

„Na, tady máš,“ podal jsem jí kelímek s ledem. Chabě se pro něj natáhla a vzala si ho, ale nechala ho ležet vedle sebe na posteli. Bylo mi jasné, že musí být dehydrovaná. Popošel jsem k ní a chtěl jí pomoct, aby trochu ledu snědla, ale pak jsem uviděl, odkud ten pach vychází. Přinesla si k posteli svůj světle zelený umělohmotný koš na odpadky a ten teď byl skoro celý plný zvratků. Musel jsem se na chvíli odvrátit, protože mi z toho bylo nevolno. Patrick si všiml mojí reakce a udělalo se mu taky špatně, ale vůbec se to nesnažil zakrýt. Začal se hlasitě dávit a couval zpátky ke dveřím.

„Fakt mě mrzí, že ti je tak blbě,“ řekl s rukou položenou na klice. „Tim měl asi pravdu; měli bychom tě nechat odpočívat.“

„Počkej,“ zarazil jsem ho a vzal i od něj krekry a limonádu. S radostí mi to všechno dal výměnou za zbytek pozvánek a otevřel dveře. Závan svěžího vzduchu z chodby bylo to nejlahodnější, co jsem kdy ucítil. Vyšel ven a čekal na mě. Ale já za ním nešel.

„Ty tady zůstaneš?“ zašeptal, když se opět ovládl, ale nebyl ochotný se do pokoje vrátit.

„Jo,“ přikývl jsem naštvaně. Klidně ji nechal samotnou, když ho potřebovala, ale ona nebyla schopná ho opustit. „Řekl bych, že potřebuje pomoc.“

Bylo znát, že neví, co má dělat. Vanessa měla zavřené oči. Nebyl jsem si ani jistý, jestli je vzhůru. Možná by si ani nepamatovala, že odešel. A možná jí bylo tak špatně, že by druhý den nevěděla o naší návštěvě. Možná že právě tohle byl Patrickův recept na úspěch — věnovat se jenom tomu příjemnému.

Udělal krok směrem k nám, ale okamžitě ho odradily ty zvratky. Možná že on byl ten hezčí a oblíbenější z nás dvou; na basketbalovém hřišti by mě asi rozdrtil, ale když došlo na zvratky, byl jsem já ten silnější a toužil jsem zjistit, jestli to něco znamená. Nemohl bych ji tam jen tak nechat. To bych prostě nedokázal.

Patrick už nic neřekl. Odešel a já se pustil do akce. Ze všeho nejdřív jsem otevřel okno. V tu chvíli mě napadlo, že bych ty zvratky vylil ven, ale nebylo možné ho otevřít dokořán a asi bych to nezvládl, aniž bych všechno polil. Tak jsem ten odpadkový koš popadl, zadržel dech a odnesl ho pryč na holčičí umývárny. Naštěstí tam zrovna nikdo nebyl.

Všechno jsem vylil do záchodu a hned to spláchl. Pak jsem koš postavil do sprchy, nalil do něj nějaký zapomenutý šampon a celý ho umyl. Když jsem se vrátil do Vanessina pokoje, byly dveře ještě otevřené. Zavřel jsem je a čekal, že mě přes nos znovu praští vlna smradu, ale tentokrát už to nebylo tak hrozné. Vanessa měla oči stále zavřené. Posadil jsem se k ní na postel a přitiskl jí na čelo mokré papírové ubrousky.

Trochu se pohnula a pomalu otevřela oči. Natáhl jsem se pro kus ledu a zkusil jí ho vsunout do pusy. Zpočátku měla rty sevřené a jen slabě zavrtěla hlavou, ale pak si ho vzala. Čekal jsem. Nechci to všechno popisovat tak podrobně, ale musíš pochopit, že to rád prožívám znovu. Nikdy bych se nenadál, že se s ní ocitnu v takové situaci. Abych řekl pravdu, vydržel bych tam takhle sedět donekonečna. Pach už byl ten tam. Byl jsem ve Vanessině pokoji. Ležela v posteli. Jasně, bylo mi líto, že je nemocná, ale nedokázal jsem si představit, kde jinde bych v tu chvíli byl radši. Bylo tři čtvrtě na pět ráno a já už věděl, že mě žádný spánek nečeká. Ale to mi bylo úplně jedno. Znovu vzdychla a já vzal další kousek ledu, abych jí ho dal. Všiml jsem si, že má suché rty, tak jsem jí je nejdřív navlhčil tajícím ledem. Několikrát jsem to opakoval.

Když jsem se znovu podíval na hodiny, bylo půl osmé. Usnul jsem vedle ní. Kelímek mi vypadl z ruky a na podlaze zbyla mokrá kaluž, která mi připomněla ty tající sněhové koule.

Když jsem se k ní otočil, dívala se na mě. A pak se usmála.

„Podal bys mi tu zázvorovou limonádu?“ poprosila mě.

„Jo, jasně,“ řekl jsem a hned jsem vyskočil. Už nebyla studená, ale to bylo beztak lepší.

„Hmm, už mi je mnohem líp,“ řekla a napila se z lahve.

„Pij radši pomalejc,“ poradil jsem jí, zrovna když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Vanesso?“ zeptal se holčičí hlas.

„Ahoj, Julie,“ zavolala zesláblým hlasem. „Ještě jsem v posteli, ale už mi je mnohem líp. Řekla bys prosím Reillyový, že na snídani nepůjdu, ale na vyučování už to zkusím?“

„Jasně,“ zavolala ta druhá přes dveře. „A nepotřebuješ něco?“

Vanessa se na mě podívala a usmála se.

„Ani ne, díky,“ odpověděla.

Potom si zase lehla a zavřela oči. Trochu se v posteli zavrtěla, aby se lépe uvelebila.

„Jak se odsud dostanu?“ zeptal jsem se. „Jednak mě na naší chodbě nebudou moct najít, a navíc je venku tolik lidí. Jsem v pěkný bryndě.“

„Nemůžu uvěřit tomu, cos pro mě udělal,“ řekla, aniž by věnovala pozornost mojí otázce. „Tys po mně uklidil i ten koš?“

„Někdo to udělat musel.“

„No, to nevím,“ řekla. „A taky jsi mi dával ten led. Jinak bych tady umřela žízní.“

„To asi ne,“ namítl jsem. „Byla bys v pohodě.“

„Hmm, ale v tu chvíli jsem si myslela, že tady snad umřu.“

„Abys věděla, já jsem rád, žes neumřela,“ dodal jsem. „Ale teď bych potřeboval pomoct já. Nenapadá tě, jak bych se odtud mohl dostat?“

„A nemůžeme ještě chvíli jen tak sedět?“ zeptala se. „Pořád se mi motá hlava.“

Jak bych mohl takové žádosti nevyhovět?

„No, počítám, že tohle bude asi můj největší trapas,“ prohlásila po chvíli ticha.

„Jestli jo, tak sis vedla docela obstojně. Nebylo to zas tak hrozný,“ odpověděl jsem a myslel to úplně vážně.

„A co byl tvůj největší trapas?“ chtěla vědět. Měl jsem na to být připravený: po přiznání trapného okamžiku většinou následuje přesně taková otázka. Ale mě to naprosto zaskočilo. Měl jsem si nějakou historku vymyslet? Nebo předstírat, že se mi nikdy nic takového nestalo? Taky jsem mohl říct to klišé, že celý můj život se skládá jen ze samých trapasů.

„Když jsem byl malej…“ začal jsem a rozhlédl se po pokoji. Byli jsme v bezpečí a sami, takže jsem měl pocit, že můžu říct cokoli. „Myslel jsem si, že být albín je nějaká nadpřirozená schopnost.“

Čekal jsem, co na to ona, ale neodtáhla se. Vůbec se nepohnula.

„Vždycky jsem měl rád superhrdiny — dokonce i dneska, což je možná trochu trapný, když už je mi tolik — a věděl jsem, že spousta z nich byli mutanti, že jo? Takže mi přišlo celkem logický, že to moje postižení je ve skutečnosti něco dobrýho. Strašně dlouho jsem se snažil přijít na to, jakou nadpřirozenou schopnost mám, ale nikdy jsem nic neobjevil. A pak jednou v první třídě, když mi bylo tak sedm, jsem v jídelně jednomu klukovi řekl, ať mě nechá na pokoji, protože mám nadpřirozený schopnosti, a on na celou jídelnu zakřičel: ‚Jo, jasně, tvoje nadpřirozená schopnost je, že seš nejhnusnější z celý školy.‘ Když o tom tak přemejšlím, ublížilo mi to víc než to, jak jsem vypadal. Žádný nadpřirozený schopnosti samozřejmě nemám a tohle — moje kůže a nedostatek pigmentu — mi nikdy nic dobrýho nepřineslo, vždycky jen to špatný.“

Podívala se mi přímo do očí a řekla: „Tak s tím nesouhlasím. A dokonce bych si ani nebyla tak jistá, že nějakou nadpřirozenou schopnost nemáš.“

Oba najednou jsme se podívali na hodiny.

Připadal jsem si rozpolcený: chtěl jsem, aby ta chvíle nikdy neskončila, ale zároveň jsem měl strach, že mě tam přistihnou. Jak jsem se odtamtud měl proboha dostat? Jedné mé části to bylo jedno. Kromě připuštění k maturitě mi stejně nemohli nic vzít. Mou reputaci? To bych o moc nepřišel. Ale stejně.

„No, jelikož neumím šplhat po zdech a neumím se udělat neviditelným, zajímalo by mě, jestli máš nějakej nápad, jak se z tvýho pokoje dostanu, aniž by mě někdo viděl,“ prohodil jsem. Ve skutečnosti jsem se ale chtěl zeptat, jestli tam můžu zůstat už napořád.

Odhodila přikrývku a posadila se.

„Podívej se dovnitř,“ řekla a ukázala na skříň. „Je tam taková růžová kostkovaná teplákovka s kapucí a s vyšitým nápisem ‚Spread the love‘. Je fakt obrovská, takže by ti mohla být.“

Podíval jsem se na ni, jako kdyby se zbláznila, ale nakonec jsem vstal a došel k jejímu šatníku. Vyvalila se na mě paleta těch nejzářivějších barev, jaké jsem kdy viděl na jednom místě. Usmál jsem se. Skříň byla plná k prasknutí. Nevešla by se tam už ani jediná věc a rozhodně bych v takové změti nikdy nenašel mikinu. Ale stejně jsem to zkusil. Procházel jsem ramínka a probíral se policemi.

„Je pověšená někde vpravo,“ navigovala mě.

A taky že ano, byla tam. Růžová kostkovaná mikina velká tak, že bychom se do ní vešli oba. Zvedl jsem ji, aby ji viděla.

„Jo, to je ona. Tak si ji zkus obléct.“

„Cože? To myslíš vážně?“

Letmo se podívala na hodiny. „Tak do sedmi minut bude na chodbě klid. Všichni budou na snídani — můžeš mi věřit, vím, jak to chodí. Klidně se s tebou vsadím, že nikoho nepotkáš. Ale stejně si radši vem tuhle mikinu, nandej si kapuci a běž tou zadní cestou po požárním schodišti. Než vejdeš k vám na chodbu, sundej si ji a nech ji tam. Potom si ji vyzvednu. A budeš na svobodě.“

Zvažoval jsem její plán. Byl docela dobrý. Neměl jsem co ztratit. Už mi zbývalo asi jen pět minut.

„Vážně půjdeš na hodinu?“ zeptal jsem se. Chtělo se mi jít zpátky a sednout si k ní na postel, ale potom, co jsem vstal a vymysleli jsme ten plán, jsem měl pocit, že už to udělat nemůžu.

„Máme odevzdávat těch prvních deset stránek eseje o tragédii a znáš přece Simona,“ namítla. „Dám si sprchu a bude mi líp.“

„Dobře, tak jo.“ Teď už nám zbývalo jen tři a půl minuty.

„Tys ty stránky stihl dopsat?“ zeptala se.

„Ne,“ přiznal jsem. „Ještě na tom musím chvíli pracovat. Zkusím před hodinou dojít za Simonem a domluvit se s ním.“

„Chceš s tím pomoct?“

Nejradši bych její nabídku bez váhání přijal. „Možná,“ odpověděl jsem. „Kdyby mi to nešlo, tak se ozvu.“

Zbývaly už jen dvě minuty. Na chodbě skoro nikdo nebyl. Pořád bylo slyšet pár opozdilců, ale ten největší ruch ustal.

„Obleč si tu mikinu,“ vybídla mě. „A až ti řeknu, tak běž.“

„Přijde mi, jako bys s tím už měla nějaký zkušenosti,“ poznamenal jsem.

Vanessa sklopila oči.

„Tak se připrav,“ řekla skoro šeptem.

Oblékl jsem si mikinu a zapnul ji na zip. Kapuci jsem si přetáhl přes hlavu. Už nám zbývala jen jedna poslední minuta.

„Stoupni si ke dveřím,“ vybídla mě.

Udělal jsem, co říkala, i když nerad. Na chodbě bylo ticho. Stejné ticho jako v ty čtyři hodiny ráno.

„Teď,“ rozhodla. „Běž.“

Chtěl jsem jít k ní a obejmout ji. Ale místo toho jsem vzal za kliku, bez jediného ohlédnutí vyšel z pokoje, zabočil doprava a rychle odcházel. Jedna moje část doufala, že mě někdo zastaví, že se mě budou ptát a že se s Vanessou společně dostaneme do maléru. Ale na chodbě nebylo ani živáčka a na chlapeckou kolej jsem se dostal bez problémů. Když jsem vešel do úzkého prostoru spojovací chodby, která nepatřila ani k dívčí, ani k chlapecké části a představovala tak území nikoho, sundal jsem si mikinu. Nejdřív jsem ji tam chtěl nechat přesně tak, jak říkala. Ale nedokázal jsem to. Místo toho jsem ji složil a odnesl si ji pod paží. Nahlédl jsem do své chodby. Nikde nikdo nebyl, a tak jsem nepozorovaně došel až do svého pokoje.

DVACÁTÁ KAPITOLA

TIM

Všechno je navzájem propojené

Duncanovi se ten nápad s útěkem ve velké mikině s kapucí zalíbil. Možná by to mohl někdy ráno vyzkoušet při útěku z Daisyina pokoje. Jak to, že ho to nenapadlo dřív? Bylo to strašně jednoduché, a přitom naprosto geniální. Pak si uvědomil, že Tim už nic neříká, a podíval se na notebook. Na obrazovce svítilo vyskakovací okno s upozorněním, že baterie je vybitá. Jak pospíchal, aby už mohl poslouchat, asi zapomněl počítač zapojit. Natáhl se, trochu zkroucený kabel narovnal a strčil koncovku do zásuvky. Obrazovka se hned rozsvítila jasněji. Posadil se na postel, opřel se o zeď a čekal, až Tim začne znovu mluvit.

V pokoji jsem zůstal asi deset minut. Nemohl jsem se rozhodnout, co mám udělat nejdřív, aby to vypadalo co nejpřirozeněji — kdyby mě náhodou chtěl někdo sledovat. Na snídani jsem nešel, ale to bylo v pohodě, protože když mi pan Simon přinesl něco k jídlu, nechodil jsem tam. Jediný problém by mohl nastat, kdyby si pan Simon všiml, že nejsem na snídani v den, kdy mi nic nepřinesl. Ale to by bylo dost nepravděpodobné. Zvlášť když měli všichni čtvrťáci odevzdávat část eseje o tragédii. Pro tyhle věci pan Simon žil. Nejspíš už byl u sebe v kabinetu a čekal.

To bylo ono, to byla ta odpověď, kterou jsem potřeboval. Rozhodl jsem se, že se dám trochu do pořádku a půjdu si s panem Simonem promluvit o případném prodloužení termínu. To, že jsem vypadal zničeně a trochu mimo, mohl s trochou štěstí jednoduše připsat na vrub mým obavám o odevzdání práce. Ve skutečnosti to všechno hrálo v můj prospěch.

Svlékl jsem si oblečení, protože jsem věděl, že je uválené a nejspíš i dost špinavé, a vzpomínal jsem, jak blízko Vanessy jsem byl, když jsem ho měl na sobě. Oblékl jsem si čisté džíny a tričko, vzal si batoh a uboze tenkou složku s esejem o tragédii a otevřel dveře. Za nimi stál Patrick.

Jako první mě napadlo, že uteču nebo dveře zase zabouchnu. Dalo se očekávat, že na mě bude pěkně naštvaný. Vždyť jsem mu to tak nandal. Zachoval jsem se mnohem lépe než on. Nemohl přece dopustit, aby mi to prošlo.

Ale když jsem se mu podíval do obličeje, hned mi bylo jasné, že jsem se mýlil. Vypadal skvěle, byl svěží a čistý a připravený začít den. Působil uvolněně.

„Jak jí je?“ zeptal se, ale znělo to, jako by už odpověď znal — že už je v pořádku, protože jsem se o ni postaral; protože jsem za něj udělal všechnu špinavou práci.

„V pohodě,“ odpověděl jsem. „Už je jí líp.“

„To ses od ní vrátil až teď?“ Možná mu začalo docházet, jak moc vlastně potřebovala pomoct.

„Jo,“ kývl jsem a cítil se trochu v pasti, ale troufám si říct, že zároveň jsem na sebe byl hrdý. On odpověď stejně znal. Zřejmě mě už hledal. Přesto to poslední, co jsem chtěl, bylo probudit v něm žárlivost a přiživit ten hněv, který by nejspíš následoval.

„To jsi tam byl… s ní… celou tu dobu?“

Mohl jsem mu zalhat. Mohl jsem třeba říct, že ne, že jsem šel do studovny, abych stihl sepsat co největší část svého eseje o tragédii. Mohl jsem mu říct, že jsem se šel projít nebo někam posadit a přemýšlel jsem. Ale nic z toho jsem neřekl.

„Jo,“ přiznal jsem. „Trochu jsem tam uklidil a dal jí led. A pak jsem tam usnul. Vůbec jsem to neměl v plánu. Pěkně jsem se vyděsil, když jsem se probudil a bylo po sedmý. Ale ona naštěstí věděla, jak mě dostat zpátky. Musel jsem počkat na správnou chvíli, když byla chodba prázdná, a navlíknout se do růžový mikiny s kapucí.“

Patrick přikývl a ušklíbl se.

„To je starej trik,“ prohlásil. Pak se mi podíval do očí a usmál se. „Nevím, jak ti mám poděkovat, brácho. Víš co, já bych to nedal. Ten puch prostě nešel vydržet. Ale tys to zvládnul, zastoupils mě a zvládnuls to. Jsem ti zavázanej. Jo a taky by bylo super, kdyby to mohlo bejt takový naše tajemství. Co ty na to?“

Stál jsem tam jako opařený. A pak jsem si uvědomil, jak vypadám. Na to jsem nepomyslel už několik hodin. Jasně, proto mě nevnímal jako hrozbu. Nikdy ho to ani nenapadlo. A to mě hrozně naštvalo.

„Ale já to nedělal pro tebe,“ řekl jsem. „Dělal jsem to pro ni.“

Byl to odvážný krok. Normálně bych něco takového neudělal. Jak se vůbec opovážil myslet si, že jsem za něj zaskočil? Byl jsem snad jeho uklízeč, jeho nohsled? Už jsem toho měl dost. Ale pak mi něco v hlavě secvaklo a řekl jsem si: Proč ho nenechat, aby si to myslel? Vypadal dost zmateně a zjevně ho to zaskočilo. Ale to mu nemohlo vydržet dlouho.

„Ale jinak není zač,“ řekl jsem tiše. „Je pravda, že ten puch byl fakt hroznej.“

„To teda byl. Koho by napadlo, že takovej smrad dokáže způsobit tak sexy holka, že jo?“ Přešel jsem to bez poznámek. Jen jsem přikývl a snažil se zachovat klid, i když se mě to dost dotklo.

„Už mám zpětnou vazbu od několika kluků z chodby,“ prohlásil Patrick a prohrábl si rukou husté vlasy. „Všichni jsou z toho vejletu pěkně vedle. Teď to musíme ještě všechno připravit.“

„Fakt? Už teď?“ podivil jsem se. Začal jsem se bát, že to nemůžu všechno zvládnout.

Poplácal mě po zádech a zamířil do umýváren. Oddechl jsem si. Další jeho kecy už bych nepřežil. Řekl jsem si, že se půjdu umýt až později.

Zamířil jsem na opačnou stranu směrem ke kabinetu pana Simona. Na chodbách byl klid, protože všichni se nahrnuli do jídelny, kde se k snídani podávaly skořicové rolky. Na Irvingově škole to bylo málem jako nějaký svátek a já to nikdy pořádně nechápal. Na chvíli jsem si ale uvědomil, jaké mám štěstí, že tam můžu být.

Když jsem nahlédl do dveří Simonova kabinetu, zrovna se probíral haldou složek. Na moment jsem se lekl, že to jsou složky čtvrťáků, kteří svou práci odevzdali dřív, a co hůř, napsali toho víc, než měli. Všechny totiž byly pořádně tlusté.

Pan Simon měl na sobě jeden ze svetrů s norským vzorem z outdoorového obchodu L.L.Bean; tmavě modrý s bílými ornamenty — takový, jaký by si na sebe student nikdy nevzal. K tomu měl seprané džíny a pečlivě učesané vlasy.

„Dobrý den, pane Simone,“ pozdravil jsem ho.

Chvíli zíral skrze mě, než mu došlo, že jsem ho pozdravil.

„Á, zdravím vás, Time, jen pojďte dál,“ řekl vřele.

„Co je to za složky?“ zeptal jsem se.

„Tohle, milý příteli, jsou ty nejlepší eseje o tragédii, jaké jsem za všechna ta léta obdržel. Mám je zamčené v zásuvce stolu, ale při zvláštních příležitostech, jako je dnešek, je zkrátka musím vyndat a nahlédnout do nich. Poslechněte si tohle,“ řekl, prolistoval hromadu složek a jednu vytáhl. „Takhle to začíná: ‚Třetího října loňského roku restaurace Cesta vzhůru lehla popelem. Vyhořela do základů a při požáru zahynulo šest zaměstnanců. Právě toho dne měl podnik oslavit sedmdesáté páté výročí otevření. Byla naplánována slavnost. Za několik hodin měli začít přijíždět hosté. Ale když tam dorazili, nalezli jen spálené sutiny, sanitky čekající na případné další oběti, na něž se v tom zmatku mohlo zapomenout, a vzlykající majitele na parkovišti. Byla to tragédie?‘“ Simon se odmlčel a podíval se z okna. Sledoval jsem jeho pohled na nádvoří, kde se holé stromy ohýbaly v únorovém větru.

„To je síla,“ vypadlo ze mě, protože jsem vůbec netušil, co bych na to měl říct. Na něco takového jsem nebyl připravený.

„‚Síla‘ je správný výraz,“ uznal pan Simon a otočil se zpátky čelem ke mně. „Ta otázka je úžasná: ‚Byla to tragédie?‘“

„A byla?“ zeptal jsem se.

„Ale, přece si nemyslíte, že je to tak jednoduché, mladý muži, co?“ odpověděl. „V rámci této naší diskuze by mě zajímalo, co o tom míníte.“

Nebyl jsem si moc jistý, co po mně chce. „Myslíte jako, jestli to byla tragédie v literárním slova smyslu?“

„Jsem rád, že jste k nám na školu přišel,“ řekl pan Simon a dost mě tím překvapil. „Je skvělé mít ve třídě někoho s čerstvou myslí a odlišným úhlem pohledu. To je výborná otázka. Byla to tragédie v literárním slova smyslu? A jaký je tedy případně další druh tragédie?“

„Tragická událost?“ zkusil jsem. Na několika jeho hodinách jsem už byl. Začínal jsem chápat jeho výrazivo.

„Ano! A je mezi tím nějaký rozdíl? Dokázal byste ty dva pojmy rozlišit? Existuje pro to vůbec nějaký důvod?“

Opřel se o opěradlo židle. Z chodby sem začal doléhat nějaký hluk. Podíval jsem se na hodiny. Výuka měla začít za devět minut. Pan Simon potřásl hlavou.

„Tak co pro vás mohu udělat?“ zeptal se. „Mám takový pocit, že jste sem asi nepřišel kvůli téhle debatě, že?“

„No, vlastně svým způsobem ano,“ odpověděl jsem. „Mám pocit… že ten esej prostě nezvládám. Obávám se, že jsem trochu pozadu.“

„To je pochopitelné,“ řekl přívětivě. „Ostatní studenti před vámi mají čtyřměsíční náskok. Chápu to tak, že nejste dnes schopen úlohu odevzdat. Nemám pravdu?“

„Ano,“ přiznal jsem a najednou jsem měl pocit, že jsem se dost nesnažil. Viděl jsem, že jsem ho zklamal.

„Dobrá, je vidět, že o tom opravdu přemýšlíte,“ prohlásil. Sebral ze stolu všechny složky a uklidil je zpátky do spodní zásuvky. Z přední kapsy vytáhl malý klíček, zásuvku zamkl a pak vrátil klíček do kapsy. „Stihnete mi odevzdat prvních pět stran do pondělí?“

Byla středa. Znamenalo to, že jsem na to měl celý víkend. To bylo mnohem víc, než v co jsem doufal.

„To určitě zvládnu… To by bylo skvělý,“ řekl jsem.

„Ještě mi dovolte, abych vám na rozloučenou vnukl pár myšlenek. Pak hned půjdeme do třídy,“ řekl. „Neříkám, že je to dobře, nebo špatně; že je to nutné, nebo nikoli, ale zde je pár věcí ke zvážení. Už jste mě slyšel, jak jsem o nich mluvil v hodinách, ale zmeškal jste ten hlavní podzimní nápor. Lítost a strach. Tragická chyba. Zvrat štěstěny, který mohl, ale také nemusel pocházet z chybného úsudku. Ironie. Katarze. Monomanie — víte, co to znamená?“

„Posedlost jediným cílem?“ odpověděl jsem. Vůbec jsem netušil, kde se to ve mně vzalo.

„Výborně!“ zvolal a jednou rukou mával ve vzduchu, jako kdyby dirigoval orchestr. „Také nezapomeňte na přechod od řádu k chaosu a zase zpátky k řádu,“ dodal.

„Jako při požáru té restaurace?“ zeptal jsem se. „Nejdřív byl řád — naplánovaná oslava, každodenní práce — a pak chaos, požár a oběti na životech a pak zase zavládl řád? Jak to vlastně celé dopadlo?“

Pan Simon vstal.

„Vlastně tam byl i jasný zvrat štěstěny,“ zvolal jsem nadšeně. „Chci říct, že byli připravení na slavnost, kde chtěli oslavit všechno, co vybudovali, ale to pak vyhořelo do základů. Mám pravdu?“

Pan Simon se usmál.

„Možná že později, až odevzdáte svůj esej, dám vám tuhle práci přečíst, abyste zjistil, jak to dopadlo a k jakému závěru ta dotyčná studentka dospěla,“ řekl. „Ale musím říct, že jsem ocenil její nápad, založit to na skutečné události. Byla to restaurace ve městě, kde vyrůstala. Chodila tam na jídlo celý život.“

„Ale ten esej musí být přece i o literatuře, ne?“ zeptal jsem se. Všechno to začínalo být mnohem jasnější, a zároveň mnohem více matoucí. „V té práci se máme zabývat literárním dílem, nebo snad ne?“

„To ano,“ souhlasil pan Simon. „Ale nenechte se tím zmást. Všechno spolu nějak souvisí, příteli, všechno je navzájem propojené. Ještě mi dovolte jedno poslední slovo a pak už budeme muset opravdu jít. Je to velmi důležité slovo. Už jste ho určitě zaslechl na hodině. Jste na něj připravený?“

„Ano, jsem,“ odpověděl jsem, ale moc jistý jsem si tím nebyl.

Simon se zhluboka nadechl.

„Relevance,“ vypálil. „Dokázal byste mi definovat, co je to relevance?“

„Význam?“ zkusil jsem to.

„Ano, ale také mnohem, mnohem víc,“ dodal a opět se usmál. Pak mi položil ruku na rameno a vyvedl mě z kabinetu.

„Ještě mnohem víc.“

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DUNCAN

Tentokrát se zařekl, že to vydrží až do konce

Duncanovi se zatím dařilo všechno zvládat, ale teď dostal strach, že začíná ztrácet přehled o tom, co je důležité. A když pak zaslechl to slovo relevance, začal o všem pochybovat. Každé rozhodování ho úplně ochromovalo. Měl snad jeho ranní výběr ponožek nějakou relevanci? Změnilo by se něco, kdyby si vzal jiné ponožky? Anebo cesta, kterou šel; měla snad ta nějakou relevanci? Kdyby šel jinudy, třeba by zakopl a zlomil si nohu nebo by potkal někoho, koho vidět nechtěl. I psaní zpráv Daisy bylo najednou těžší, protože si nemohl vybrat, která slova použít. Nebyl schopný se rozhodnout, kam jít a co říkat. Bylo obtížné zjistit, co má nějakou relevanci a co ne.

Znovu se proto rozhodl, že musí přestat poslouchat Timovo vyprávění. Tentokrát cédéčka nikam neschovával, ale nechal je jednoduše ležet na rohu stolu a snažil se předstírat, že nemají o nic větší význam než třeba pero s rozbitým hrotem, které leželo vedle nich. Řekl si, že na to teď přece nemá čas. Jednak kvůli Daisy, ale i kvůli všemu ostatnímu, tak proč by ho měl marnit vysedáváním v pokoji a posloucháním smutného příběhu jednoho nešťastného kluka? Copak si z toho může odnést něco prospěšného?

Přestože cédéčka už neposlouchal, nebylo to o nic lepší. Když trávil čas s Daisy, byl nervózní a byl si toho vědom. Počáteční uvolněnost jejich vztahu se začala vytrácet. A pak tu byl ten podivný večer. Vystoupal po schodech a šel směrem ke svému pokoji. U dveří sousedního pokoje postával nějaký kluk. Nikdy ho ještě neviděl a zezadu vypadal trochu jako Tim. Byl to snad Tim? Začala mu z toho třeštit hlava. A pak se ten kluk otočil. Byl to někdo ze třeťáku. A Timovi nebyl podobný ani trochu. Dokonce nebyl ani albín. Po zbytek večera měl Duncan pocit, jako kdyby viděl ducha.

Všechno se mu začalo slévat. Snažil se soustředit na to, co od něj všichni očekávali. V podstatě stačilo, aby přišel s nějakou bezelstnou, jednoduchou hrou. Vlastně se ani nemusel snažit to tajit před učiteli. Co kdyby v jídelně uspořádali turnaj ve scrabblu? Nebo by si mohli zahrát na schovku? Třeba by se do toho mohla zapojit celá škola. Ale pokaždé, když se konečně pro něco rozhodl, hned mu bylo jasné, že toho není schopen. Prostě to věděl.

Jednoho deštivého večera byla zrovna Daisy s kamarádkami pryč na nějaké dámské jízdě. Duncanovi se vlastně docela ulevilo. Začalo ho unavovat to neustálé předstírání, že je všechno v pořádku. Šel k sobě do pokoje, aby konečně nějak vyřešil tu hru. Musela se konat před jarními prázdninami, protože tak velela tradice Irvingovy školy, a prázdniny už se začínaly blížit. Času měl ještě dost, pokud tedy nechtěl zorganizovat nějakou šílenou tajnou akci.

Když se posadil ke stolu, všiml si cédéček a uvědomil si, jak moc mu chybí Timův poutavý hlas. Napadlo ho, že kdyby si poslechl i zbytek jeho příběhu, nebo přinejmenším tu část, které se vyhýbal, mohlo by mu to přinést vítanou úlevu v jeho vlastním životě. Alespoň v to doufal. Začal znovu poslouchat a tentokrát se zařekl, že to vydrží až do konce.

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

TIM

Nezapomeňte, že co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas

Vanessu jsem celý den neviděl. Nepřišla dokonce ani na hodinu pana Simona. Vážně jsem uvažoval, že bych se proplížil do jejího pokoje, ale byla to jedna z těch věcí, které napodruhé vyjdou jenom stěží. Nechtěl jsem přijít o vzpomínku na chvíli, kterou jsem měl v paměti zapsanou jako podivnou, ale překrásnou. Že by měla dokonce i nějakou relevanci? Doufám, že ano, ale abych pravdu řekl, tehdy jsem si moc jistý nebyl. Aspoň ne tím, jestli měla nějakou relevanci pro ni, na čemž mi popravdě záleželo nejvíc.

Když už mluvím o relevanci: ten den jsem pana Simona potkal ještě jednou a on mě požádal, abych se za ním stavil v kabinetu. Dostal jsem strach. Zjistil snad, že jsem se minulou noc vplížil do Vanessina pokoje? Měl jsem průšvih? Nebyl jsem schopný ani dojíst oběd, jenom jsem odnesl tác a šel za panem Simonem do kabinetu. Už tam na mě čekal. Hned jsem poznal, že je všechno v pořádku, že není naštvaný a o mé návštěvě u Vanessy nic neví.

„Pojďte dál, Time,“ vyzval mě. „Přemýšlel jsem o našem ranním rozhovoru a rád bych vám něco dal.“

Vůbec jsem netušil, co by mi mohl chtít dát. Teda kromě štosu těch skvělých esejů o tragédii, které bych mohl zužitkovat. V okamžiku, kdy mě to napadlo, mi podal klíč a já si pomyslel, že mi ke všem těm esejům snad opravdu dává přístup. Ale nedával.

„Všiml jste si někdy knihovny v té kruhové místnosti před jídelnou?“ zeptal se mě. Věděl jsem, o čem mluví — byla to nepřehlédnutelná vitrína a v ní sbírka různých starých knih. „Pokud by vás to zajímalo — a já si myslím, že by mohlo —, tímhle klíčem ji můžete odemknout. Vespodu je velká černá kniha. Je to kniha tradic Irvingovy školy. Jsou tam zapsány úplně všechny. Některé vám možná budou připadat podivné, ale já jsem došel k přesvědčení, že právě díky takovým tradicím je tahle škola tím, čím je, protože tradice udržují kontinuitu napříč časem. Většina z nich sahá ještě do doby, kdy jsem tu sám studoval.“

To bylo úžasné a hrozně mě to zajímalo.

„Tak to je mi ctí,“ řekl jsem, natáhl ruku přes stůl a klíč si vzal. „Děkuju vám.“

„Poprosím vás jen o jedinou věc: až skončíte, ten klíč prosím předejte někomu dalšímu, kdo by z toho mohl mít prospěch. Platí?“

„Ano, určitě,“ odpověděl jsem. Nemohl jsem se dočkat, až se k té knize dostanu, ale měl jsem pocit, že bych měl radši počkat, až se všechno uklidní.

„A teď už běžte šířit krásu a světlo.“

Z nějakého důvodu mi to dodalo sílu. Později jsem u večeře zahlédl Vanessinu kamarádku Julii a vydal jsem se přímo k ní. Jindy bych předstíral, že jsem si jí ani nevšiml. Když mě viděla přicházet, dokonce se na mě usmála.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji. Viděl jsem ji už tolikrát, že by bylo hloupé, kdybych se v tu chvíli začal představovat. Tak jsem to přeskočil. Musela přece vědět, kdo jsem.

„Nevíš, jak je na tom Vanessa?“ zeptal jsem se. Nechtěl jsem chodit kolem horké kaše. Nebyl jsem si jistý, kolik času mi bude ochotná věnovat.

„Už je jí mnohem líp,“ odpověděla Julia. „Dopoledne jsme ji donutily, aby zašla za sestrou. Bylo to vlastně docela legrační. Už byla oblečená a chystala se, že půjde na literaturu. Měls ji vidět — byla tak zesláblá, že se sotva dokázala učesat. Ale pořád trvala na tom, že už není nemocná a že půjde na hodinu.“

Usmál jsem se a přikývl. Nedokázal jsem uvěřit tomu, že se mnou mluvila, jako bych byl někdo úplně normální. Nechtěl jsem, aby přestala. Vyprávěla mi o tom, jak Vanessu převezly. Slíbily jí, že ji doprovodí na hodinu, a místo toho ji dovedly ke zdravotnici.

„Takže je ještě na ošetřovně?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla Julia. „Ale strávila tam skoro celej den. Teď je u sebe v pokoji a odpočívá.“

„To bylo od vás fakt hezký,“ poznamenal jsem a přendal si tác do druhé ruky. Už začínal být těžký. „Jako že jste se o ni takhle postaraly.“

„Však víš, jak to tady ve škole chodí — jsme jako její rodina,“ odpověděla Julia. Na chvíli se odmlčela. „Prý jsi jí taky dost pomohl,“ dodala.

Sklopil jsem oči. Opravdu o tom Vanessa pověděla svým kamarádkám? Hrozně moc jsem za ní toužil jít, ale protože se všechno dařilo až neuvěřitelně dobře, nechtěl jsem nic zkazit.

„A neříkala sestra, z čeho to mohla mít?“ zeptal jsem se.

„Ne, asi nějakej virus,“ odpověděla. „Všichni přece jíme to samý, a nikomu dalšímu se blbě neudělalo. Podle těch zvuků to muselo bejt dost hrozný.“

Opět jsem přikývl. A taky to hrozně vypadalo a páchlo, ale to jsem jí neřekl.

„No nic, jdu se najíst,“ řekla. „Nechceš se posadit k nám?“

Zatím jsem vždycky jedl o samotě u stolku vzadu.

„Ne, díky,“ odmítl jsem. „Už jsem si dal knížky támhle.“

„No, kdyby sis to rozmyslel, tak nabídka trvá,“ odpověděla.

„Tak díky.“

Došel jsem ke stolu, kde jsem obvykle sedával, ale jen co jsem si kousl do kuřecího stehna, objevil se u mě Patrick. Rychle jsem polkl a málem jsem se tím zadusil. Vůbec jsem netušil, co ode mě zase může chtít. Než promluvil, ohlédl se, jestli za ním někdo není.

„Včera v noci jsme to nedokončili,“ řekl tiše.

„Jak nedokončili?“

„Chci říct, že jsme sice rozdali pozvánky všem čtvrťákům, ale ještě nám zbejvá vybrat předsedu z nižšího ročníku a pár hostů.“

Stejně jako předešlého dne mě šokovalo, že se na mě zase obrací s žádostí o pomoc. Na předsedu a hosty ze třeťáku jsem úplně zapomněl. Abych pravdu řekl, doufal jsem, že se s tím obrátí na jiného nováčka. Byl jsem si celkem jistý, že jsem jediný, kdo se opovážil zakoukat do jeho holky. Začalo mi být jasné, že ho baví sledovat, jak se bezmocně svíjím.

„Jasně, chápu,“ odpověděl jsem a říkal jsem si, jestli se vůbec někdy normálně najím.

„Stavíš se po večeři za mnou v pokoji?“ zeptal se Patrick. „Asi tak kolem půl osmý?“

Co jsem mu na to měl říct? „Dobře,“ odpověděl jsem.

„Super, tak zatím čau,“ řekl.

Úplně mi to zkazilo chuť k jídlu, ale uvědomil jsem si, že jsem od rána ještě nejedl. Určitě bych měl později hrozný hlad.

Když jsem dojedl, nechal jsem podnos na stole a odešel se natáhnout do pokoje. Už několik dní mě trápily potíže s očima. Bylo pro mě čím dál obtížnější se soustředit. Jednou v noci jsem se probudil a hlava mě bolela tak hrozně, že jsem vůbec netušil, jak to přežiju do rána.

Nechtěl jsem si to připouštět, ale občas jsem měl chvilky, kdy jsem upadl do naprosté tmy. Zatím se mi to vždycky stávalo, jen když jsem byl u sebe v pokoji, což bylo štěstí, ale bál jsem se, aby se mi to nepřihodilo někde venku. Nejspíš bych se musel zastavit a počkat, až se mi oči zase srovnají. Většinou to trvalo jen pár vteřin, nanejvýš půl minuty, pak se všechno zas rozjasnilo a já mohl nějaký čas předstírat, že je všechno v pořádku.

Když jsem se vrátil do pokoje, vlezl jsem si rovnou do postele. Přál jsem si, aby tam se mnou byla Vanessa a postarala se o mě, tak jako jsem se postaral já o ni. Měl jsem pocit, že její úsměv a něžný dotek její ruky byly tak mocné, že by všechny moje problémy dokázaly zahnat. Říkal jsem si, že bych jí to možná měl říct. Třeba by mi dokázala pomoct. Byl jsem hrozně unavený a musel jsem se přemáhat, abych neusnul. Asi se mi to úplně nepovedlo, protože další věc, na kterou si vzpomínám, bylo zaklepání na dveře.

Vyskočil jsem z postele. V pravém oku mě ostře bodlo a trochu se mi zamotala hlava. Hodiny ukazovaly čtvrt na devět.

Byl to Patrick.

„Seš v pohodě?“ zeptal se.

„Jo, asi jo,“ odpověděl jsem a snažil se vzpamatovat. „Asi mě dohnal ten nedostatek spánku z minulý noci. Omlouvám se. Hned za tebou přijdu.“

„Máš nějaký červený oko,“ ukázal na mě prstem.

Podíval jsem se do zrcadla. Opravdu bylo červené. Vypadalo to, jako kdyby mi někdo přetřel bělmo pravého oka rudou barvou.

„Aha, asi mi tam praskla nějaká žilka,“ mávl jsem rukou. „To nic není.“

„A nejseš třeba nemocnej?“ pídil se Patrick. „Třeba jsi chytil stejnou nemoc jako Vanessa.“

„Ne, nic mi není,“ ujistil jsem ho. „Tohle nemá s Vanessou nic společnýho.“

„No, snad máš pravdu,“ řekl. „Ale jen tak pro sichr v mým pokoji radši na nic nesahej. Chytit nějakou nemoc je totiž to poslední, co teď potřebuju.“

Když jsem zavřel dveře, podíval jsem se na to pozorněji. Věděl jsem, že na mně všechno vždycky vypadá mnohem hůř než na ostatních lidech, protože jsem tak hrozně bílý. Rány a odřeniny se na mně vyjímaly obzvlášť děsivě, i když na ostatních by si jich sotva někdo všiml. Když mi zarudly oči, byly opravdu hodně rudé, ale tohle jsem ani já ještě nikdy neviděl. Pustil jsem to z hlavy. Vzhledem ke všemu tomu stresu a bolestem hlavy to nejspíš nic neznamenalo; prostě jen únava. A navíc, jak jsem v noci vynášel Vanesse ten odpadkový koš a pak se ráno plížil z jejího poschodí, opravdu mi mohla prasknout nějaká žilka nebo tak něco. Řekl jsem si, že jestli se mi do odjezdu na prázdniny neudělá líp, půjdu s tím k doktorovi.

Uhladil jsem si vlasy rukou, upravil si tričko a vydal se ven. Přišlo mi, že od té doby, co jsem seděl u Patricka na podlaze a vyráběl pozvánky, uplynulo už několik dní.

Zaklepal jsem.

Když otevřel dveře, udivilo mě, že v jeho pokoji bylo plno dalších kluků. Předešlou noc jsem byl překvapený, že si mě ke spolupráci vybral jako jediného, a teď mě zase překvapilo, že tam byli i ostatní.

„Ahoj,“ pozdravil jsem je a jako vždycky zadoufal, že na mě něco nechystají.

„Čau,“ odpověděli jeden přes druhého.

„Co to máš s okem?“ zeptal se Peter — ten, co s námi byl v umývárnách, když jsme se s Patrickem potkali poprvé.

„Nevím,“ odpověděl jsem a zakryl si oko dlaní. Ostrá bolest už ustoupila, takže to nemůže být zas tak zlé, říkal jsem si. „Asi mi praskla nějaká žilka nebo něco.“

„Pojď dál,“ zavolal na mě Patrick z druhého konce pokoje. Počítal jsem — bylo tam osm kluků a Patrick. Vanessiny fotky tam pořád visely a ještě přibylo několik nových. Viděl jsem, že mě Patrick pozoruje. Bylo mi jasné, že chce, abych si těch obrázků všiml, a donutilo mě to přemýšlet, do jaké míry si je tam pověsil kvůli sobě a do jaké míry kvůli mně. Na rozdíl od předešlého večera jsem je ale dokázal ignorovat. Patrick na chvilku zaváhal.

„Tak si všichni sedněte,“ řekl nakonec. „Vysvětlím vám, jak to vlastně funguje — i když většina z vás už to stejně ví. V podstatě je to loterie. Všechny jména dám do svýho nejoblíbenějšího klobouku a z toho vylosujeme jednoho předsedu nižšího ročníku. Pak vybereme dalších devět hostů. Všech deset dostane pozvánku na ten vejlet, ale nebudou vědět, kdo z nich je předseda; to se dozvědí až v tu noc. Na začátku mu totiž nenápadně dáme do kapsy kapesník s buldokem. A jeho úkolem pak bude vejlet zahájit. Tenhle člověk to všechno odstartuje. Je to taková symbolika.“

Tehdy jsem si poprvé všiml Kylea, toho kluka, co mi přinesl vzkaz od Vanessy, když mě tehdy zvala, abych si s ní šel zaběhat. Vždycky se ke mně choval celkem přátelsky. Byl jsem rád, že ho tam vidím. Odkašlal si.

„Spočítal jsem to a v ročníku pod náma je celkem čtyřicet sedm lidí. Každej z nich se jmenuje jinak, tak jsem napsal jenom křestní jména,“ řekl Kyle. Odhadl jsem ho správně. Z toho, co jsem vypozoroval, byl co do oblíbenosti rozhodně někde na okraji; blíž k tomu kruhu vyvolených než já, to jo, ale stejně ne úplně v něm. Znova jsem se musel podivit nad tím, jak se rozhoduje, kdo bude mezi organizátory a kdo ne.

Kyle vytáhl igelitový sáček s proužky papíru. V jednom rohu byl trochu natržený, takže mě napadlo, jestli mu náhodou nějaké jméno nevypadlo. Chtěl jsem něco říct, ale protože jsem netušil, co se bude dít, a navíc mi to bylo celkem jedno, nechal jsem to být.

Patrick se usmál.

„Nějaké dotazy?“

Zvedl jsem ruku.

„Sorry, jestli to bude znít hloupě, ale přece jen jsem tady úplně novej,“ řekl jsem. Patrick přikývl. „Chci se zeptat, kdo vlastně vybral nás, co tady jsme?“

„Aha, to je jednoduchý. Loni jsem byl předseda já — to je asi jasný, že jo. A všichni ostatní, co tady jsou, byli hosti. Mezi pozvanejma byla ještě Sydney, ale ta letos do školy nenastoupila. No a podle pravidel se na volný místa mají pozvat nováčci… Nejspíš proto, aby se necítili odstrčení. Takže vítej mezi náma!“ odpověděl Patrick překvapivě trpělivým tónem. To, co říkal, dávalo smysl, ale něco mi na tom nesedělo. Opravdu to byla náhoda, že nejoblíbenější sportovec na škole byl jen tak vylosovaný z klobouku, aby vedl maturitní ročník? Dost jsem o tom pochyboval. Zajímalo by mě, jak to bylo s tím kapesníkem zastrčeným do kapsy při loňské hře. Těšil se na to? Čekal, že ho vyberou? Taky mi přišlo podezřelé, že v pokoji byli jen samí kluci, vzhledem k tomu, že vybírali z celé třídy. Neměl by výsledný poměr být spíš pět ku pěti nebo aspoň sedm ku třem? Ale devět kluků a jediná holka? Tomu se mi nechtělo moc věřit.

Patrick došel ke svému stolu a zvedl z něj něco, co vypadalo jako kouzelnický cylindr. Čekal jsem spíš kšiltovku Yankees, takže mě to dost překvapilo. Zaklepal na něj, otočil ho dnem vzhůru a přistoupil ke Kyleovi, aby do klobouku nasypal jména. Kyle pomalu odpočítal jednotlivé proužky papíru a ujistil se, že tam jsou všechny. Sedělo to.

„Time, můžu tě požádat, aby ses ujal tý čestný úlohy?“ oslovil mě Patrick.

Bylo to čím dál podivnější. Napadlo mě, že bych o tom měl říct Vanesse. Dokázal jsem si živě představit, jak by se tvářila, kdybych jí tohle vyprávěl. Doufal jsem, že budu mít příležitost si s ní o tom promluvit. Právě v tu chvíli mi do oka padla jedna z nově přidaných fotek. Dělala tam piruetu na nádvoří, strakatá sukně vířila kolem ní a na pozadí kvetly šeříky. Polkl jsem.

„Jo, jasně,“ řekl jsem, natáhl ruku a zalovil v klobouku, abych vytáhl nějaké jméno.

„Počkat!“ zvolal Peter a zvedl ruku. „Ještě jsme nesložili přísahu.“

„No jo, to máš pravdu,“ odpověděl Patrick. „Tak ještě chvíli počkej, Time. Nejdřív musíme složit přísahu.“

Jeden proužek papíru už jsem měl vybraný, ale zase jsem ho pustil a vytáhl ruku ven. Uvažoval jsem, jak to asi změní výsledek losování, nebo dokonce hru, kterou připraví příští čtvrťáci. Hlavou mi blesklo slovo relevance a já si uvědomil, že už mi to leze na mozek. Všechno to povídání o tragédii — možná že pro lidi v našem věku není zrovna nejlepší.

Patrick otevřel dveře od skříně, klekl si na všechny čtyři a přehraboval se v útrobách šatníku v hromadách špinavého prádla. Vytáhl lahev nějakého alkoholu a zásobu umělohmotných kelímků. Každému z nás jeden podal a trochu nám nalil. Když se dostal ke mně, podle etikety jsem poznal, že je to bourbon. Nikdy jsem nic tak silného nepil. Občas jsem si dal pivo nebo trochu vína s mámou a Sidem, ale nikdy jsem neměl nic, co by třeba jen připomínalo tvrdý alkohol. Začala mě bolet hlava; nejen u pravého oka, ale celá. Bylo mi jasné, že po bourbonu to bude ještě horší.

Když měl každý nalito, Patrick položil lahev a zbytek kelímků na zem a zvedl svůj kalíšek do výšky.

„Opakujte po mně,“ vyzval nás.

„Tímto slibuji, že všechno, co se stane v tomhle pokoji, zůstane tajemstvím,“ pronesl.

Zopakovali jsme to.

„A že všechna rozhodnutí, která tu padnou, volby, na kterých se dohodneme, a jména, která tu vyřkneme, už nebudeme nikdy a s nikým znovu probírat.“

Zopakovali jsme i to.

„A nezapomeňte, že co se stane ve Vegas, zůstane ve Vegas.“

Rozesmál jsem se, ale ostatní kluci to začali opakovat, takže jsem smích spolkl a zopakoval i ten zbytek.

„Teď se napijte,“ přikázal Patrick. Všichni jsme do sebe rychle obrátili panáky. Pálilo to jako čert. Ještě jsem se z toho ani nevzpamatoval, když jsem si všiml, že se všichni koukají na mě a čekají, že budu pokračovat tam, kde jsem přestal. Rychle jsem sáhl do klobouku a bez dlouhého vybírání jsem popadl nějaký papírek. Vytáhl jsem ho a připadal jsem si hrozně zesláblý.

„Přečti nám to,“ pobídl mě Patrick.

Rozbalil jsem lístek a uviděl tlusté černé písmo, jenže úplně rozmazaně. Přiblížil jsem si ho k očím a pak ho zase oddálil v naději, že to bude lepší. Všichni se začali smát, protože to připisovali tomu, že už na mě začal působit alkohol.

„Mohl bys to přečíst ty?“ poprosil jsem Kylea a hlas se mi skoro chvěl.

„Sorry, kámo, to jsou pravidla: kdo tahá, ten čte,“ odpověděl Kyle.

Napínal jsem zrak a pomalu se mi dařilo na písmena zaostřit. Rozeznal jsem D a byl jsem si jistý, že poslední je N. Konečně jsem to dokázal přečíst.

„Duncan,“ řekl jsem a posadil se.

„To snad ne, to je hroznej ubožák,“ poznamenal nesympatický kluk jménem Justin.

„O něm jsem nikdy ani neslyšel,“ utrousil Peter.

„Klid, pánové,“ vložil se do toho Patrick. „Už jsem o tom přemejšlel a přesně kvůli tomuhle jsme tu přísahu skládali. Vylosujeme všech deset a pak se rozhodneme, kdo se na předsedu hodí nejvíc.“

Nevím proč, ale mně to připadalo jako porušení pravidel. Taky bych se na tomhle místě chtěl omluvit, že jsem tak otevřený, ale později pochopíš, že to musím vyprávět přesně tak, jak se to stalo. V tuhle chvíli ti musím říct úplně všechno a naprosto upřímně, jinak by to nemělo smysl.

Klobouk pak postupně koloval a každý kromě Patricka mohl vytáhnout jedno jméno. Jake, Celia, Arthur, Henry, Kate, Lily, Abigail, Keith. Podle pravidel se z neznámého důvodu předseda losování neúčastní, takže na poslední los se to vrátilo zpátky ke mně. Jen jsem zavrtěl hlavou. Už bych to nedokázal podstoupit znovu. Nikdo mě k ničemu nenutil. Peter se natáhl a vylosoval poslední papírek. Nejspíš ne ten, který bych býval vytáhl já, kdybych to neodmítl. Chci říct, že by to přece určitě bylo jinak, ne? Sice existovala jistá malá pravděpodobnost, že by jiná ruka z klobouku vytáhla stejný papírek, ale mnohem pravděpodobnější bylo, že vytáhne úplně jiný.

Peter papírek rozbalil. Přečetl jméno: „Janie.“

„Tak a teď budeme hlasovat,“ prohlásil Patrick.

„Takhle to bylo i loni?“ chtěl vědět Kyle, jako kdyby mu to teprve teď došlo. „Já myslel, že první vylosovaný jméno je předseda a hotovo.“

Patrick se ušklíbl. „No, samozřejmě můžeš pro prvního vylosovanýho hlasovat, na to máš plný právo, ale jinak to tak není. Vždycky je v tom nějakej prostor pro dohodu.“

„A koho teda loni vytáhli jako prvního?“ chtěl vědět Kyle a já měl pocit, že se pouští do něčeho, co by měl radši nechat být. Nebo aspoň Patrick si očividně myslel, že by to měl nechat být.

„To netuším. Nebyl jsem u toho,“ odpověděl Patrick, ale jeho výraz prozrazoval, že o tom přece jen něco ví.

„Jasně,“ vzdal to Kyle a uhnul pohledem.

Všichni byli jak na trní a pořád pokukovali po dveřích. Zdálo se, že už se tam nikomu nechce zůstávat.

„Tak jdeme hlasovat,“ vyzval nás Patrick. „Vždycky přečtu jméno, a když budete chtít, aby ten dotyčnej byl předsedou, tak zvednete ruku. Každej může hlasovat jenom jednou. A po prvním kole uvidíme, jak na tom jsme.“

Tady do toho vstupuješ ty, Duncane. Je mi líto, co teď uslyšíš, ale musím říct pravdu — k čemu by to jinak všechno bylo? Začal předčítat jednotlivá jména v tom pořadí, jak jsme je vylosovali. Duncan? Kyle zvedl ruku. Já tě neznal, takže jsem na tebe žádný názor neměl, ale protože jsi byl vylosovaný jako první, připadalo mi, že jsi právoplatným vítězem, pokud se tomu teda dá tak říkat, takže jsem zvedl ruku taky. V pokoji to nevyvolalo žádnou reakci a zdálo se, jako kdyby pro tebe vůbec nikdo nehlasoval. Patrick se na nás skoro nepodíval. Prošel zbývající jména, až se dostal k Janie. To byla ta, co jsem ji nevylosoval, ale co ji za mě vytáhl Peter. Zvedlo se osm rukou včetně té Patrickovy.

„Nakonec to musí být jednohlasný,“ dodal Patrick. „Abychom se vyhnuli případnejm pozdějším dohadům a hádkám.“ Zaznamenal jsem v jeho hlase podráždění.

Říkal jsem si, že bych se měl na každého z těch lidí víc vyptat: co jsou zač, co nabízejí a co se od nich vlastně očekává. Proč jsme se nemohli prostě smířit s prvním vylosovaným jménem — s tím tvým? Ale zas mě příšerně rozbolely oči. Pravé oko se mi začalo střídavě rozostřovat. Začal jsem se bát, jestli mi nehrozí nějaká mrtvice. Potřeboval jsem si lehnout.

„Tak to zkusíme ještě jednou,“ řekl Patrick, jako kdyby mluvil k pětiletému dítěti.

„Ne, to není potřeba,“ vložil jsem se do toho. „Klidně vám to řeknu rovnou. Hlasuju pro Janie.“

„Výborně,“ řekl Patrick. Podíval se na Kylea.

Kyle potřásl hlavou. „Tak jo. Zas tak mi na tom nezáleží. Dávám hlas Janie.“

„Skvělá volba,“ odpověděl Patrick a já ho z nějakého důvodu začal nenávidět vůbec nejvíc od chvíle, kdy jsme se poprvé potkali. „Takže teď už jenom musíme těmhle deseti lidem doručit pozvánky a máme hotovo. Kdo je chce roznýst?“

Nikdo se dobrovolně nepřihlásil.

„Tak si vezmeme každej jednu,“ rozhodl Patrick.

„Můžu poprosit o někoho, kdo má pokoj blízko?“ zeptal jsem se. „Mám nějak trable s očima.“

Patrick se na mě podíval a pokýval hlavou. „Víš co, kamaráde? Běž klidně zpátky do pokoje a já to za tebe zmáknu. Stejně jsou všichni ve stejný budově. Bude to brnkačka.“

„Díky,“ poděkoval jsem mu a uvědomil si, jak trapně musím vypadat, když přijímám soucit od takového netvora.

Stejně jsem nemohl usnout. Snažil jsem se a vážně jsem se potřeboval vyspat, ale prostě to nešlo. Ze spousty různých důvodů si pan Simon nemohl vybrat lepší načasování. Skoro jsem měl pocit, jako kdyby to nějak tušil. A občas si říkám, že to opravdu musel vědět. Na druhou stranu věřím, že kdyby doopravdy něco věděl, nikdy by to nemohl nechat zajít takhle daleko. Musel jsem se mýlit. Když jsem si byl jistý, že všichni spí a že Patrick a ostatní už roznesli ty pozvánky, vstal jsem a vydal se dolů ke knihovně, která stála v hale před jídelnou. Než jsem ji otevřel, došel jsem si do nouzové komory pro několik balíčků grahamových krekrů a zázvorovou limonádu. Odemkl jsem skleněnou vitrínu a četl si až do svítání. Dopadlo to přesně, jak jsem čekal — ta kniha potvrdila všechno, co jsem si myslel a čeho jsem se bál.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DUNCAN

Teď je čas na koblihy

Duncan pomalu scházel po schodech na koblihovou snídani — jednu z nejlepších událostí celého roku. Přijel místní pekař a nechal studenty, aby si sami vyrobili těsto a koblihy si ozdobili. Všude v jídelně byly obrovské umělohmotné mísy s moučkovým cukrem, skořicovým cukrem, kakaem a medovou, vanilkovou a čokoládovou polevou. Čtvrťáci tam strávili celé dopoledne, vyráběli koblihy, jedli, a co bylo nejlepší, popíjeli kávu. Za celý rok to byla jediná příležitost, kdy studentům v jídelně podávali výbornou, poctivou kávu. Na konci fronty stál samovar a na tabuli vedle něj bylo napsáno, že kávu pražili v nedalekém městě jménem Mamaroneck. U samovaru se tyčila pyramida hrnků s logem Irvingovy školy, které si studenti mohli nechat na památku. Byla to dávná tradice a symbolizovala jejich přechod do dospělosti.

Duncan se na to už dlouho těšil. Dokonce si několikrát představoval, jaké to bude, až půjde na koblihovou snídani s Daisy a se všemi kamarády. Slyšel vyprávění o tom, že v minulých letech čtvrťáci v pyžamech strávili v jídelně třeba celý den a hráli karty, monopoly nebo scrabble. Byl to jeden z těch dnů, kdy bylo všechno povoleno a oni mohli chybět na hodinách, aniž by z toho měli průšvih.

Jenže toho rána nebylo Duncanovi vůbec dobře. Daisy na něj čekala pod schody a měla na sobě tmavě modré tepláky pošité růžovými a žlutými květy a žluté tričko s buldokem. Vlasy si vyčesala do culíku na vršku hlavy a pevně svázala žlutou kostkovanou stuhou. Duncan si vzal jen džíny a obyčejné šedé tričko. Hned si všiml Daisyina zklamání.

„Dobrý ráno,“ zamumlal, když k ní došel.

„Ahoj, dobrý ráno,“ opětovala mu pozdrav a stále se snažila uchovat si dobrou náladu. „Vyspal ses dobře?“

„Ani moc ne,“ odpověděl.

„No, teď je čas na koblihy,“ pokusila se ho povzbudit.

Duncan se nedokázal ani trochu usmát. Připadal si hrozně.

„Není ti něco?“ zeptala se ho Daisy.

Duncan na okamžik zauvažoval, že se jí se vším svěří; že jí řekne o Timově příběhu a o tom, co se právě dozvěděl. Napadlo ho, že by jí popsal všechny různé scénáře toho, co by se stalo, kdyby se věci neudály tak, jak se udály. Všechno mohlo být úplně jinak. Ale podíval se na ni a uviděl svou bezstarostnou dívku v pyžamu. Došel k závěru, že jí to nemůže udělat.

„Ale ne,“ odpověděl a nechal ji, aby se do něho zavěsila. „Jen jsem unavenej a vystresovanej z toho eseje o tragédii.“

„To já taky,“ řekla a v jejím hlase byla cítit úleva. „A kdo taky není? Ale dneska na to nesmíme myslet. Dneska je volnej den.“

„Tak jo,“ souhlasil, ale víc než cokoli jiného se toužil vrátit do postele, poslouchat Timovo vyprávění a dostat se přes to nejhorší. Bylo mu samozřejmě jasné, kam příběh spěje, ale neznal všechny podrobnosti a některé momenty, do kterých ho mohl zasvětit jen Tim; a už ho do nich zasvěcovat začal.

V jídelně to vypadalo velkolepě. Celá byla vyzdobená jako obchod s koblihami a všude visely girlandy a vznášely se balonky. Po stolech byly rozestavené podnosy s teplými, sladkými koblihami, a dokonce tam byla zřízená i dílna pro ty, kdo si chtěli výrobu koblih sami vyzkoušet. Dnes byla jídelna jen jejich. Ostatní studenti mohli posnídat na svých kolejích, dostali malé krabičky cereálií a mléko. Během dne pak místo oběda pořádali různě po škole pikniky; třeba v knihovně nebo ve třídách.

Duncanovi se podařilo na všechno na chvíli zapomenout. Zabavil se s Daisy hraním karet a jídlo bylo také výborné. Nejvíc mu chutnaly koblihy s čokoládovou polevou, které pro něj Daisy s radostí vyráběla. Ulevilo se mu, že se nikdo nezajímal o ročníkovou hru. Nepsaným pravidlem bylo, že se o hře na veřejnosti nemluvilo, ale nikdo si ho ani nevzal stranou, aby si s ním o tom promluvil. Ale dny ubíhaly a on byl stále stejně bezradný. Zatímco seděl u stolu a pozoroval, jak se mezi nimi míhají karty tam a zpátky, přemýšlel o šesti různých způsobech, jak by se dalo pokračovat. Bylo mu jasné, že výběr předsedy a hostů ze třeťáku byl hned první úkol na seznamu toho, co ho trápilo. Mohli by si dát na nádvoří turnaj ve frisbee — venku, za bílého dne. Co by se při tom asi mohlo pokazit? Nebo si zahrát na schovku potmě uvnitř školy? To by mohla být legrace. Jenže by to znamenalo schovávání a příliš mnoho situací bez dohledu. Co třeba nějaká obdoba koblihového dne, napadlo ho. Třeba zdobení sušenek nebo koláčový den. Věděl, že to není řešení. Bylo skoro jedenáct. Už několik hodin vyráběli a jedli koblihy a zdálo se, že se nikomu nikam nechce. Duncan to nemohl dál vydržet — musel odtamtud odejít.

„Hele, je mi to líto,“ řekl Daisy. „Dneska mi vážně není dvakrát dobře. Asi využiju toho, že je volný rozvrh, a půjdu se trochu prospat.“

Pohled v Daisyiných očích jím projel jako nůž a udělalo se mu trochu nevolno. Pořád si opakoval, že vztah s ní chce udržet. Nechtěl rozbořit všechno, co vybudoval, všechno, čeho dosáhl. Ale mělo to vůbec nějaký smysl? Nemohl změnit to, co už se stalo.

„Můžu jít s tebou?“ zeptala se Daisy a upřela na něj prosebný pohled. Vůbec se jí nepodobalo, že by chtěla porušit pravidla, a ještě k tomu si nechat ujít tak velkou událost. Znovu dostal chuť se jí se vším svěřit.

„Ne,“ odpověděl a pohladil ji po ruce, aby ji ujistil, že to s ní nemá nic společného. „Potřebuju být chvíli sám. Možná se později ještě vrátím.“

Přikývla. Bylo mu jasné, že nemá daleko k slzám.

„Tak se tu zatím bav,“ řekl jí.

Ona jen znovu přikývla. Měl pocit, jako by se bála promluvit.

Vstal a krátce ji objal. Pak prošel velkými dvojitými dveřmi a sliboval si, že se ještě vrátí. Možná mu bude stačit jen hodina. Ale toho dne už se nevrátil, protože ho Tim dovedl skoro až na konec svého příběhu.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

TIM

Později se za mnou stavila Vanessa, přesně jak říkala

Několik hodin jsem spal, a když jsem se vzbudil, okamžitě jsem si uvědomil tři věci. Prošvihl jsem hodinu pana Simona, hlava už mě nebolela a moje oko už nebylo tak zarudlé jako předtím. Hluboce jsem vydechl úlevou a vydal se do umýváren, abych se opláchl. Výuka už začala, takže byl všude klid a já si vychutnával každou minutu. Umyl jsem si obličej, vyčistil si zuby, a když jsem se podíval do zrcadla, moje oči už zase vypadaly skoro normálně.

Došel jsem zpátky do pokoje, oblékl se, sbalil si knížky a vyrazil jsem do ordinace školní sestry. Jen tak jsem totiž mohl získat omluvenku na tu zameškanou literaturu. Navíc jsem si říkal, že i když už je mi mnohem líp, pár ibuprofenů mi neuškodí.

K mému překvapení seděla v čekárně Vanessa. Viděl jsem ji poprvé od doby, co jsem byl před dvěma dny v jejím pokoji. Vypadala skvěle. Vrátila se jí zdravá barva, vlasy měla lesklé a krásné a byla oblečená do sepraných džín a tyrkysového trička s buldokem. V takové barvě jsem to tričko ještě neviděl a přemýšlel jsem, kolik různých variant vlastně existuje.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji, došel přímo k ní a posadil se vedle na židli.

„Ahoj,“ opětovala můj pozdrav s širokým úsměvem.

„Jak ti je?“ zeptal jsem se a zatoužil jsem dostat se k ní co nejblíž, abych ji mohl políbit. Ale neudělal jsem to. Bylo mi jasné, že bych to nedokázal.

„Už je mi líp,“ odpověděla a prsty si začala pohrávat s pramenem vlasů. „Vlastně mnohem líp. Sestra Singerová jen chtěla, abych přišla na kontrolu, proto jsem tady.“

Chvíli jsme jen tak mlčky seděli a dívali se každý na svoje nohy. Vanessa měla tyrkysové konversky. Moc se mi líbily. Já měl typické staré kecky a čím víc jsem se na ně díval, tím trapněji vypadaly.

„A co tu vlastně děláš ty?“ promluvila najednou Vanessa, jako kdyby ji napadlo, že se mi možná něco stalo.

„Zaspal jsem,“ odpověděl jsem a bylo mi jasné, že to pochopí. To ona mi poradila, že když člověk zaspí, projde mu to jedině tehdy, když si hned dojde za sestrou. „A taky mě bolela hlava,“ dodal jsem.

„A už dobrý?“ podívala se mi pozorně přímo do očí. Věděl jsem, že i když se to dost zlepšilo, nemám oči ještě úplně v pořádku.

„Cože?“ zeptal jsem se roztržitě.

„Jestli tě už hlava nebolí,“ dodala.

Chvíli jsem o tom přemýšlel, než jsem si uvědomil, že mě vlastně ještě pořád bolí. Zase se mi to začalo vracet.

„Trochu,“ přiznal jsem.

Vtom vyšla sestra Singerová, pozdravila nás a odvedla si Vanessu do ordinace. Seděl jsem, čekal a ze všech sil se snažil, aby se bolest nezhoršovala.

Po pár minutách byly zpátky a obě se usmívaly.

„Hlavně nezapomeň hodně pít,“ nabádala ji sestra vlídně.

„Budu,“ slíbila Vanessa. Pak se otočila ke mně. „Nejradši mám zázvorovou limonádu.“

„Výborně,“ poznamenala sestra. „A taky pij vodu. Vodou nikdy nic nezkazíš.“

Chtěl jsem se do konverzace zapojit a dodat, že dobrý je taky led, ale nakonec jsem radši nic neřekl.

Když Vanessa procházela kolem, natáhla ruku a dotkla se mého zápěstí. „Díky,“ řekla mi.

Sestra Singerová tam stála a čekala na mě.

„Není zač,“ odpověděl jsem.

A pak Vanessa pronesla ta kouzelná slova: „Pak se za tebou stavím.“

Přikývl jsem. Asi jsem se zatvářil vážněji, než bych měl, ale co víc jsem si mohl přát? V co víc jsem mohl doufat? Pak se za mnou staví. To bylo lepší, než kdyby mi oznámili, že za chvíli vyhraju v loterii.

„Tak o co jde?“ zeptala se sestra, když jsem se posadil na okraj lehátka. Nejdřív mě napadlo, že se ptá na to, o co jde mezi mnou a Vanessou. Málem jsem jí to začal vyprávět, když mi došlo, že chce vědět, proč jsem za ní přišel do ordinace.

„V noci mě hrozně bolela hlava a zaspal jsem,“ vysvětlil jsem jí. „Teď už je to mnohem lepší, ale nerad bych, aby se na mě pan Simon zlobil. A taky jsem vás chtěl poprosit o ibuprofen nebo panadol nebo něco, co by mi mohlo pomoct.“

Doufal jsem, že mi bude věřit, dá mi pár prášků a nechá mě jít. Ale odešla ke kartotéce a vytáhla moji složku. Chvíli tam stála a četla si v ní. Pak vyndala baterku a podívala se mi do uší, do pusy a na oči. Do očí mi koukala celkem dlouho.

„Nebolely tě oči?“ zeptala se.

„Trochu jo,“ přiznal jsem. „Ale nebylo to nic hroznýho.“

„Nosil jsi ty sluneční brýle?“ chtěla vědět a ukázala na moji složku. „Hlavně na sluníčku?“

„Jo, nosil,“ odpověděl jsem. „Ale pak jsem je ztratil,“ zalhal jsem.

„Netrpíš občas závratěmi?“ ptala se dál a z jejího výrazu bylo vidět, že zpozorněla.

„Občas ano,“ řekl jsem. „Ale ne moc často,“ zalhal jsem znovu.

„Odpoledne tě pošlu do města na oční,“ oznámila mi. „Ty tvoje oči se mi moc nelíbí, a ještě k tomu ty bolesti hlavy, na které si stěžuješ… Myslím, že by neškodilo, kdyby se na to někdo podíval. Navíc ti můžou dát i nové sluneční brýle.“

Z toho, jak to říkala — že by to neuškodilo —, jsem usoudil, že by se mi mohlo povést jí to rozmluvit. A taky se mi to povedlo. Napovídal jsem jí, že jsem jen vystresovaný z eseje o tragédii a že ty bolesti hlavy mám určitě z toho. Taky jsem řekl, že mi večer spadla do oka řasa a že jsem si ho mnul příliš silně a příště budu opatrnější. Potom jsem ji ujistil, že mám ještě jedny brýle, ale že je nerad nosím. Slíbil jsem, že si je vyndám a budu je nosit. Nakonec jsem se zmínil i o tom, že odpoledne si nemůžu dovolit žádná další zdržení, protože chci pracovat na tom eseji, a když na něm pracovat nebudu, jen si přivodím další stres. Na chvíli se zamyslela a pak přikývla.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Ale kdyby se cokoli změnilo nebo kdybys měl prudké bolesti nebo závratě, chci, abys za mnou okamžitě přišel — ve dne nebo v noci, je jedno kdy. A určitě se za mnou zastav zase za týden, abych se na tebe ještě jednou podívala. Když se mi to nebude líbit, sama tě na oční odvezu. Platí?“

„Dobře,“ řekl jsem a seskočil z lehátka. „Platí.“

Napsala pár vět do mé složky a ještě na samostatný lístek, který mi pak podala. Bylo to potvrzení, že jsem ze závažných důvodů nemohl na výuku.

Šel jsem za ní k zamčené skříni s léky. Stál jsem tam, zatímco ona ji odemykala a vytahovala obrovskou dózu s bílými tabletami. Vyklepala z ní dvě podlouhlé pilulky a podala mi je. Potom se otočila k automatu na vodu, naplnila plastový kelímek a podala mi i ten.

„Děkuju vám,“ řekl jsem a vzal si od ní tablety.

„A teď pospíchej na hodinu,“ usmála se na mě.

Jít na hodinu bylo to poslední, co jsem chtěl, ale neměl jsem na výběr. Do konce stejně zbývalo už jen patnáct minut.

Později se za mnou stavila Vanessa, přesně jak říkala. Jsem si celkem jistý, že v téhle chvíli už bys to nejradši měl celé za sebou. Určitě sis už řadu věcí domyslel a chceš jenom, abych ti je potvrdil. Ale o tom odpoledni ti prostě říct musím, protože když se na něj dívám zpětně, bylo to asi nejhorší a zároveň nejlepší odpoledne v mém životě. A to hned z několika důvodů, z nichž některé mi došly teprve nedávno. Možná si pamatuješ, jak jsem na začátku říkal, že Vanessa je jediný další člověk, který tenhle příběh uslyší. Je to pravda; poslal jsem jí stejná cédéčka, jaká ti Kyle na moji žádost nechal na stole. Nemám jak zjistit, jestli si je už poslechla nebo jestli si je vůbec někdy poslechne, ale pro případ, že by k tomu došlo, se u tohohle musím na chvíli zastavit. Chci, aby věděla, jak moc to pro mě znamenalo. Chci, aby pochopila, čím jsem si za ten týden prošel; jak jsem si nejdřív myslel jedno, a pak názor změnil. Dalo by se to označit za monomanii? Posedlost jediným cílem? No, záleží na tom, co je ten cíl. A kdybych měl sáhnout po volnějším výkladu toho slova a chápat ho jako posedlost jedinou věcí? Potom možná ano.

Vanessa za mnou přišla při obědě. Měl jsem hrozný hlad, ale cítil jsem se docela dobře. Ty pilulky, co mi ráno dala sestra, byly zázračný lék. Toho dne byl k obědu grilovaný sýr a polévka z domácích rajčat. Když jsem si do hustého červeného vývaru sypal drobné kulaté krekry a dával pozor, abych si nepocákal flanelovou košili, objevila se za mnou Vanessa. Čekal jsem, že se o mě jen nenápadně otře na chodbě nebo zamumlá nějaké slovo, které se budu snažit po celý zbytek dne rozklíčovat, ale ona přišla přímo ke mně a pozdravila mě.

„Ahoj,“ opětoval jsem pozdrav.

Žádné jídlo si nenesla, takže jsem usoudil, že právě přišla.

„Ty jdeš jíst?“ zeptala se mě.

Podíval jsem se na svůj tác — krekry v polévce už začínaly bobtnat, přesně jak to mám rád.

„No, chystám se na to,“ odpověděl jsem.

„A co kdybys to nechal být a šel se mnou?“

Zaváhal jsem, ale jen na chvilku. Jídlo, nebo Vanessa — taková otázka si ani nezaslouží odpověď.

„Jasně,“ souhlasil jsem. „Jen to odnesu zpátky.“

Jako vždycky mě napadlo, jestli to není jen nějaký trik, ale stejně jsem plný tác vrátil a doufal, že si nikdo nevšimne, kolik jídla zbytečně vyhazuju. Pak jsem se vydal za ní. Stála tam, čekala na mě, a poté, co jsem přišel blíž, její úsměv se ještě rozšířil. Byl jsem už skoro u ní, když se otočila a zamířila pryč. Následoval jsem ji. Odcházela hlavní halou směrem ke dveřím, prošla pod kamenným obloukem s nápisem „Vejdi, přítele najdi a přítelem se staň“ a vyšla na nádvoří. Napadlo mě, že venku bude asi mrznout, a přesto ani jeden s nás neměl kabát. Překvapil mě svěží, pozdně únorový vzduch. Foukal vlažný vítr a já zavřel oči a zhluboka se nadechl.

„Kam to jdeme?“ zeptal jsem se, když jsem za ní sestupoval po pěšině směrem k základní škole.

„Však uvidíš,“ odpověděla. Byl jsem rád, že můžu jít za ní. Mohl jsem ji pozorovat — její chůzi; to, jak se jí culík svázaný tyrkysovou gumičkou pohupuje sem a tam; jak při našlapování mírně vytáčí chodidla do strany —, ale zároveň jsem byl v bezpečí, protože ona mě neviděla. Mlčky jsme přešli hřiště a vešli do hlavní budovy. Vydala se přímo do kabinetu a řekla, že jsme tu a hlásíme se do služby.

Vůbec jsem netušil, co se děje, ale ani mi to nevadilo. Líbilo se mi vidět kolem všechny ty malé děti. Bylo příjemné utéct na chvíli od každodenní rutiny, protože to se člověku na internátní škole moc často nepodaří.

„Ptali se, jestli chceme výtvarku, nebo psaní, tak jsem vybrala výtvarku,“ řekla mi.

„Jakou výtvarku? Jaký psaní?“ nechápal jsem.

„Budeme učit malý děti,“ odpověděla. „Párkrát do roka se na to vždycky přihlásím a napadlo mě, že bys třeba chtěl jít se mnou. Je to docela legrace.“

Přikývl jsem a odolal jsem pokušení položit otázku, která mi vrtala v hlavě: proč neřekla Patrickovi? Odpověď jsem přitom už znal. Tohle by pravděpodobně byla ta poslední věc, kterou by chtěl dělat. Byl příliš zaměstnaný sám sebou, sportováním a tím výletem, který organizoval — nebo mu spíš šéfoval.

Přivítal nás nějaký učitel. Vypadal tak mladě, až jsem zapochyboval, jestli mohl vůbec stihnout dokončit vysokou školu a má dostatečnou kvalifikaci, aby tu mohl učit. Jakmile promluvil, bylo mi jasné, že je starší, než vypadá. Vanessa nás představila. Bylo krásné slyšet, jak říká moje jméno.

„Díky, že jste přišli,“ řekl nám. „Děti jsou vždycky strašně rády, když za nimi přijdou starší studenti. Budete mít na starost druháky. To jsou sedmi a osmileté děti — tak jste to chtěli, ne?“

Vanessa přikývla. Přišlo mi, že se za to trochu stydí.

„Skvělé,“ dodal a odvedl nás dlouhou chodbou plnou dětských výtvorů. Ze stropu visely otáčející se papírové spirály, stěny pokrývaly vybarvené obrysy těl a podlaha byla posetá zvířecími stopami.

„Plánovali jsme, že bychom s nimi udělali takovou zimní koláž,“ vysvětloval nám. „Už se byly projít v lese a nasbíraly hromady různých věcí, které budou moct použít, například suché listy, šišky nebo jehličí. Od vás potřebuji, abyste v kabinetu výtvarné výchovy našli nějaký další materiál, který by tu koláž vylepšil. Můžete použít všechno, co najdete.“

„To zní skvěle,“ prohlásila sebevědomě Vanessa. Učitel se zastavil a ukázal na otevřené dveře. Zevnitř se na nás usmívalo asi dvanáct dětí u dvou velkých čtvercových stolů zakrytých balicím papírem. Doufal jsem, že se mě nebudou bát. Když jsme vešli dovnitř, několik z nich nám zamávalo. Ostatní nás pozdravily. Nevšiml jsem si, že by někdo z nich byl překvapený nebo na mě zíral. Možná díky tomu, že nemohly odtrhnout oči od Vanessy.

„Tohle jsou Vanessa a Tim,“ představil nás učitel a já si uvědomil, že nám vlastně vůbec neřekl svoje jméno. „Jestli chcete, aby za vámi ještě někdy přišli, musíte na ně být hodní.“ Otočil se k nám: „Tak a jsou vaši.“

Vanessa se do toho pustila rovnou. Poprosila je, aby se po jednom přišly podívat do krabic a vybraly něco, co pak položíme na stůl a budou to moct používat všichni. Vysvětlila jim, že takhle se každý sám rozhodne, a ještě bude mít užitek z toho, co vyberou ostatní. Bylo úžasné, jak snadno si s těmi dětmi poradila. Já se držel stranou a vůbec jsem nevěděl, co bych měl říkat nebo dělat. S malými dětmi jsem neměl skoro žádné zkušenosti, byly pro mě jako tvorové z jiného světa.

Jedna holčička si vybrala pírka a vysvětlila, že by mohla představovat ptáčky v lese. Někdo další vytáhl barevné kamínky. Třetí chtěl použít zelené konfety a řekl, že to bude jako déšť.

„To je skvělý nápad,“ pochválila ho Vanessa. „I když je v zimě opravdu chladno, vždycky se najde i pár teplejších dní, kdy prší. Což mě přivádí na jednu myšlenku. Můžu si taky něco vybrat a dát to na stůl?“

Všichni nadšeně přikývli.

„Já si vyberu bílé konfety,“ řekla. „Víte, co to může představovat?“

„Sníh!“ vykřikli všichni.

„Přesně tak, sníh. Ten mám nejradši.“

Právě v tu chvíli vykoukl zpod vzdálenějšího stolu nějaký kluk, kterého jsem si předtím nevšiml. Vlasy měl neuvěřitelně bílé a pleť bledou jako papír. Ale zdálo se, že ostatní děti si ho nijak zvlášť nevšímají. Možná že se pod stolem schovával běžně. Díval se na mě. Nejdřív jsem dostal chuť utéct. Nechtěl jsem, aby si mě spojovali s tím malým klukem, který se bál vylézt zpod stolu. To jsem byl přesně já — celý svůj život! Ale jak postupně vystrkoval hlavu, díval se na mě s čím dál větším úžasem. Byl stejně velký jako ostatní děti, jen vypadal trochu mohutněji. Oči měl světle modré.

„Já mám sníh rád,“ řekl a jeho hlas byl hlubší, než jsem čekal. „Máš taky rád sníh?“

Díval se přímo na mě. Bez váhání jsem k němu došel. Vedle jeho židle, na které beztak neseděl, bylo volné místo, kam jsem se posadil.

„Mám rád sníh,“ odpověděl jsem. „Ale ne tolik jako Vanessa.“

Mělo to přesně ten účinek, který jsem předpokládal, a veškerá pozornost se obrátila zpátky na ni. Pracovala s dětmi na koláži a já tiše seděl vedle toho albína. Prozradil mi, že se jmenuje Nathan.

„Já jsem trochu jako sníh,“ promluvil po chvíli. „A ty taky!“

„No jo, oba jsme jako sníh,“ odpověděl jsem. „A podle mě je sníh hezkej a neobyčejnej.“

Po zbytek hodiny jsem seděl vedle Nathana. Došlo mi, že přesně tak to asi Vanessa plánovala, a myslím, že jsem ji nezklamal. Ale je pravda, že když na ten den vzpomínám a vybavím si, jak se na nás podívala ze svého místa před tabulí, působila překvapeně a ustaraně. Výsledné koláže byly úžasné. Vypadaly, jako by je dělaly mnohem starší děti než ty ve třídě. Upřímně si nejsem jistý, jestli jsem je viděl všechny, protože mě už zase hrozně bolely oči. Určitě jsem o hodně přišel.

Při odchodu nám učitelé znovu a znovu děkovali. Vanessa si to pak namířila zpátky do školy.

„Nechtěla by ses jít projít?“ navrhl jsem. Vyšlo slunce a mně připadalo, že obloha byla snad nejmodřejší, jakou jsem kdy viděl. „Dneska už nic nemám. Ty ještě na něco musíš?“

„Ne,“ odpověděla. „Tak jo, půjdeme se projít.“

„A kam?“ zeptal jsem se.

„Třeba po té naučné stezce pro základní školu,“ navrhla. „Je to tam fakt hezký.“

Neušli jsme ani deset metrů, když jsem ji vzal za ruku. Nevadilo jí to a já za to byl vděčný. Její dlaň byla měkká a plná energie. Doufal jsem, že jí ta moje připadá taky taková.

„Díky, žes se mnou šel,“ řekla. „Mám ty malý děti hrozně ráda. Někdy si říkám, že bych asi chtěla být učitelkou.“

„Ty bys byla výborná učitelka,“ poznamenal jsem.

„Vážně? Opravdu si to myslíš?“ zeptala se nevěřícně. Slyšet v jejím hlase nejistotu bylo tak nezvyklé, že jsem se tomu musel zasmát. Přece nepotřebovala, abych jí zrovna já říkal, jestli je dobrá učitelka. Stále jsem ji držel za ruku, otočil jsem se k ní a přitáhl ji k sobě. Nebránila se. Naklonil jsem se k ní a políbil ji. Polibek mi dlouze opětovala. Bylo to hezčí než náš první polibek tenkrát ve výtahu. Bylo to hezčí než všechny polibky, co jsem kdy zažil, a mám strach, že krásnější už ani nikdy nezažiju.

Pak se trochu odtáhla a přitiskla mi svou tvář na krk. Přitáhl jsem si ji blíž a dlouho jsme tam takhle stáli. Ostré sluneční světlo mě bodalo do očí, ale nechtěl jsem, aby si toho všimla. Chtěl jsem tam tak stát věčně. Odstoupila ode mě a společně jsme se vydali zpátky ke hřišti, stále ruku v ruce. Neřekla ani slovo. Když jsme se přiblížili na dohled od školy, pustil jsem její ruku a v tichosti jsme pokračovali zpátky, přes nádvoří, pod obloukem s nápisem „Vejdi, přítele najdi a přítelem se staň“ a do dřevem obložené hlavní haly. Chtěl jsem jít dál po schodišti, ale Vanessa mě zastavila.

„Jen ti chci říct, že…“ zarazila se. Podívala se někam za mě, a když jsem se otočil, uviděl jsem Patricka. Čekal jsem, že ode mě Vanessa poodstoupí nebo si vymyslí nějakou výmluvu, ale nic z toho neudělala. Místo toho jen na Patricka zamávala a on přišel, postavil se vedle nás a uzavřel tak kruh.

„Tak zatím,“ rozloučil jsem se po chvíli nezávazné konverzace. Všiml jsem si, že na okamžik znejistěla. Beztak už to nemělo žádný smysl. Nikdy by to nemělo smysl. Ať už tím výletem na základní školu chtěla dokázat cokoli, ať v tom byl sebelepší úmysl, pochopil jsem jasně jen jedinou věc. Vanessa dá vždycky přednost Patrickovi a mě bude brát jen jako albína — nic jiného pro ni nikdy znamenat nebudu.

Duncan se posadil na posteli, pak si lehl na bok a stočil se do klubíčka. Díval se do zdi a čekal, co bude dál. Jeho hlava to všechno nedokázala zpracovat. Ještě víc než popovídat si s Timem si přál, aby si mohl promluvit i s Vanessou. Zdálo se, že měla Tima mnohem radši než Patricka, tedy aspoň na mnohem důležitější úrovni, než byl její vztah s Patrickem. Vzala by někdy Patricka, aby s ní šel učit malé děti? Vsadil by se, že ne. A bylo to snad jen proto, že v té třídě, kam vzala Tima, byl ten albín, nebo to byla jen náhoda?

Duncan holky jako Vanessa znal. Nebo je možná vůbec neznal a jen si to myslel, protože to, jak se Vanessa chovala nebo jak její chování popisoval Tim, bylo na hony vzdálené tomu, co by od ní čekal. Ale proč tedy nepustila Patricka k vodě? Protože pod všemi těmi vrstvami nebyla nakonec nic víc než jen povrchní holka? I když si to dokázal představit, nebyl si jistý, jestli tomu sám věří. Pomyslel na Daisy v pyžamu, jak tam tak smutně stála. Zase se na posteli posadil a říkal si, že za ní půjde, ale pak se podíval na hodiny, a když viděl, že do konce dne zbývá ještě spousta času, zase si to rozmyslel. Prostě by nedokázal tak dlouho předstírat, že je šťastný.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

TIM

Někdy je těžké, ba dokonce nemožné odhadnout, jakou relevanci bude rozhodnutí mít, dokud není po všem

Nemohl jsem na to přestat myslet — na obraz toho malého albína, jak vykukuje zpoza stolu. Ten chudáček bude muset celý život snášet, jak na něj všichni neustále zírají a ptají se, co mu je. Byl hrozně mladý a měl před sebou ještě spoustu let. Věděl jsem, že bych se s ním měl skamarádit, ale prostě jsem na to neměl dost sil.

Ve středu po večerce mi na dveře zaklepal Patrick. Ležel jsem na posteli jen v trenýrkách a svém prvním triku s buldokem — vybral jsem si černé — a snažil se zahnat bolest hlavy. Už to nebyla tak ostrá bolest, spíš jen otravná nepříjemnost, ale vrátila se přesně po čtyřech hodinách od doby, kdy jsem si od sestry vzal ty prášky.

„Děje se něco?“ zeptal jsem se ho, když proklouzl dveřmi do mého pokoje.

„Ne, v pohodě,“ řekl nenuceně. „Jen jsem ti chtěl říct, jak to zatím vypadá. Už jsem se byl podívat venku na to místo.“

„Jaký místo?“

„Ale vždyť víš, místo na vejlet. Ten velkej kopec,“ vysvětlil mi trochu netrpělivě.

„Jo aha,“ přikývl jsem a říkal si, že jsem měl radši předstírat spánek.

„Potřebuju asi tak šest sedm kluků, aby mi pomohli. A chtěl bych, abys byl jedním z nich,“ pokračoval. „Už jsem mluvil s Kylem a Peterem.“

„A o jakou pomoc jde?“ zarazil jsem se. Vlastně už jsem si začal zvykat na to, že jsem členem jeho týmu. Komu by se to taky nelíbilo?

„Tak jdeš do toho?“ zeptal se. V pokoji vypadal strašně veliký.

„To zatím nevím. Než se rozhodnu, potřebuju vědět, o jakou pomoc ti vlastně jde,“ odpověděl jsem. „Nechceš si sundat kabát a posadit se?“

„Tak jo,“ řekl a udělal obojí. Sedl si s nohama křížem na podlahu před moji postel. Pak se rozhlédl kolem, jako by si nemohl vzpomenout, co tam vlastně dělá.

„Tak s čím chceš pomoct?“ zeptal jsem se.

„Jo, jasně,“ řekl. „Jde o to, že podrobnosti ti nemůžu říct, dokud mi neslíbíš, že do toho jdeš. Je to moc riskantní.“

„A proč je to riskantní?“ vyzvídal jsem.

„Tak jdeš do toho, nebo ne?“ vypálil Patrick. Mluvil pořád vlídně, ale začínal jsem tušit, že bych ho neměl víc pokoušet. Bylo mi jasné, že mu na to stejně kývnu, ale jedna moje část měla obavy, že nedokážu splnit to, co po mně bude chtít. A to doslova. Tou dobou už jsem si totiž nebyl jistý ani tím, jestli zvládnu takové banality jako dojít do třídy nebo se zúčastnit tělocviku.

„Dobře, jdu do toho.“

„Paráda, výborně,“ řekl a přisunul se blíž ke mně. „Už víš, že potřebujeme sáňky, že jo?“

Přikývl jsem.

„A potřebujeme, aby tam byly dřív, než všichni dorazí. Nejdřív mě napadlo, že by si je tam lidi mohli dotáhnout až v noci při tom vejletu, ale to je v podstatě neproveditelný. Zaprvý, kam bychom je do tý doby schovali? A zadruhý, bylo by to moc nápadný a dělalo by to kravál. Takže tam musej bejt už připravený a čekat na vrcholu kopce. Počítám, že budeme potřebovat aspoň desatery.“

„Tak proč je nepřipravíš jen před vstup na trasu, a až půjdeme kolem, každej si jedny vezme?“ navrhl jsem.

„To mě taky napadlo,“ řekl a prohrábl si rukou vlasy, které měl rozcuchané z toho, jak si před chvilkou sundal kapuci. „Ale byla by tam velká pravděpodobnost, že by je někdo našel. Učitelé po tý stezce chodí běhat a studenti se tam občas jdou projít, i když se to nesmí. Vždyť víš, jak to je. Ale,“ řekl a rozzářil se, jako kdyby se mi chystal říct něco opravdu úžasného, „nejlepší zpráva je, že jsem dneska odpoledne byl ve městě a mluvil s nějakým chlapem z hračkářství. Ukázalo se, že na Irvingu maturoval někdy v roce 1979, tak jsem mu o tom vejletu řekl. Vypadlo z něj, že prej byl druhej vedoucí jejich třídní hry. Asi to tenkrát měli zorganizovaný trochu jinak. Hele a tohle je super: jako hru vymysleli takovej ten tanec okolo židlí. Jak si vždycky musíš sednout, když přestane hrát hudba, a postupně se odebíraj. Nejspíš si mysleli, bůhvíjakej to není odvaz. Vynesli všechny židle z jídelny, rozestavili je na nádvoří a pak přitáhli nějaký velký repráky a pouštěli z nich muziku. Je to takovej ubožák, co by si asi chtěl znova prožít ty dny slávy na střední, ale myslím, že přesně to nám hraje do karet. Když jsem mu řekl, že jsem předseda letošního maturitního ročníku a prozradil jsem mu náš plán, byl z toho nadšenej jak blázen. Nabídl se, že udělá cokoli, aby nám pomohl. Takže ty sáňky doveze až před vstup na stezku na druhým konci kampusu. Víš kde, ne? Když projdeš tím lesem?“

Znovu jsem jen přikývl.

„Všechny je tam vyloží v pondělí večer — dva dny před tou akcí. Hele, už jsi to slyšel? Přes víkend má bejt nějaká pořádná chumelenice.“

„Super,“ zhodnotil jsem. „A co teda potřebuješ ode mě?“

„No jo vlastně,“ plácl se dlaní do čela, jako že je idiot. „Potřeboval bych, abys mi pomohl ty sáňky odtáhnout od tý cesty.“

Řekl to, jako kdyby po mně chtěl, abych mu u oběda vzal porci navíc. Jako kdyby vůbec o nic nešlo. Mohl jsem to odmítnout. A taky jsem to měl odmítnout, protože mi vůbec nebylo dobře. Vím, že to říkám pořád, ale je důležité, abys pochopil, proč jsem některé věci udělal. Poprvé v životě jsem totiž byl součástí něčeho — součástí té velkolepé akce. To jsem vždycky chtěl. Možná to zní hloupě nebo krátkozrace, ale prostě jsem to nechtěl odmítnout. Taky jsem si říkal, že čím víc budu mít práce, tím míň času mi zbude na to, abych přemýšlel o Vanesse.

„Tak jo,“ souhlasil jsem.

„Takže v pondělí po večerce dojdeme k tý cestě a odtáhneme všechny sáňky nahoru na kopec.“

„Super,“ odpověděl jsem a říkal si, že to aspoň bude potmě, takže se nebudu muset bát, že si na slunci zkazím oči.

„Tak dobrou noc,“ rozloučil se, tiše otevřel dveře, vykoukl ven a pak vyšel na chodbu. Neslyšně za sebou zavřel a já tam zůstal úplně probuzený a přál jsem si, abych mohl být s Vanessou já namísto něho.

O víkendu opravdu napadl sníh. V sobotu ráno jsme se probudili a venku už ho leželo několik centimetrů. Bylo to překrásné a všechno vypadalo slibně. Na okamžik jsem dokonce zauvažoval, jestli jsem Vanesse ohledně toho albínského kluka nekřivdil. Možná bych jí měl dát příležitost mi to vysvětlit nebo bych jí měl alespoň trochu odpustit. Slíbil jsem si, že to zkusím. Pro Vanessu jsem byl ochotný udělat cokoli.

Celý víkend jsem chtěl pracovat na svém eseji o tragédii. Něco jsem k tomu už nastudoval a hodně přemýšlel o tom, co dělá z událostí tragédii. Vůbec jsem netušil, jestli jsem na stejné vlně jako pan Simon, ale začínal jsem si říkat, že je to možná úplně jedno — hlavně že jsem aspoň na nějaké. Na chodbě byl neobvyklý ruch, takže jsem si natáhl džíny, nechal si tričko, ve kterém jsem spal, a vyšel ven.

„Dneska je omeletovej den!“ zavolal na mě přes chodbu Patrick. Omeletový den byla zjevně velká událost. „Tak pojď!“

V jídelně byl mnohem větší shon než o jiných víkendech, kdy je otevřená od osmi do desíti a všichni se tam trousí postupně, podle toho, kdy vstanou. Z toho sněhu byli všichni vážně nadšení.

Než jsme do toho zmatku vstoupili, Patrick se zastavil a odtáhl mě k oknu.

„Co se děje?“ divil jsem se. Začal jsem litovat, že jsem si ani nestihl omýt obličej nebo vyčistit zuby. Když se ke mně naklonil a začal mi něco říkat, zavřel jsem pusu a snažil se nedýchat. Ale jinak jsem se cítil dobře. Rozhodl jsem se, že vezmu zvládání té bolesti do vlastních rukou. Vymyslel jsem si plán a byl jsem přesvědčený, že budu schopný Patrickovi s těmi saněmi pomoct.

„Rozhodl jsem se, že ten vejlet udělám už dneska v noci,“ řekl mi. „Ten sníh je super, takže by byla škoda toho nevyužít.“

„Cože? To si děláš legraci? Celý to plánování, a teď to chceš najednou změnit? Jak to dáš všem vědět? A jak tam dostaneš ty sáňky včas?“

„Už to mám skoro celý vyřešený,“ odpověděl. „Kyle a Peter právě obcházejí všechny lidi z naší třídy a pak dají vědět i těm ze třeťáku. Jenom bych ještě potřeboval, abys mi teda pomohl s těma sáňkama. Volal jsem do města, a přesně jak jsem předpokládal, ten prodavač je celej nadšenej, že nám může pomoct. Prej tam ty sáňky může vyložit dneska kolem druhý. Jen se podívej ven na ten sníh, kamaráde. Je to naprosto dokonalý.“

V mysli se mi vynořilo slovo relevance a poprvé za celou tu dobu jsem pochopil, co znamená. No, abych pravdu řekl, vlastně jsem to pochopil, až když bylo po všem. Ale přece jen jsem si v tu chvíli říkal, že to rozhodnutí má mnohem větší relevanci, než si Patrick uvědomuje. Prostě jsem to cítil. Možná že takhle je to pokaždé, ne? Nebo alespoň poměrně často. Někdy je těžké, ba dokonce nemožné odhadnout, jakou relevanci bude rozhodnutí mít, dokud není po všem.

„Tak jo. Super,“ souhlasil jsem. „Rád ti pomůžu.“

„Tak se v půl druhý sejdeme na nádvoří a vyrazíme.“

„Ale sněží docela dost,“ namítl jsem a podíval se z okna v kruhové hale. „Myslíš, že je to opravdu dobrej nápad?“

„Jo, určitě,“ ujistil mě a otočil se. Šel jsem za ním do jídelny, kde byly tři omeletové bary a za každým z nich stál kuchař v zástěře a čepici. Vypadalo to jako v hotelu a na barech byly omelety se spoustou náplní. Viděl jsem tam čedar, žampiony, papričky, cibulky — všechno určitě z místní produkce. Ale hlad mě už přešel, takže jsem popadl bagetu a šel zpátky do pokoje.

Sbalil jsem si knížky a šel do studovny, kde i přes blížící se termíny odevzdání prací nebyla živá duše. Zkoušel jsem něco napsat, ale v hlavě jsem měl prázdno. Jediné, na co jsem dokázal myslet, byla relevance. Rozhodl jsem se vytvořit seznam věcí, o kterých jsem se domníval, že jsou relevantní. Napsal jsem velkou jedničku a pak: „Že jsem se narodil jako albín.“ A zase jsem se zasekl. Zdálo se, že všechno v mém životě se odvíjí právě od toho. Určitě to byla hlavní věc, která můj život ovlivňovala, ale zároveň jsem měl pocit, že mi ještě něco uniká. I když bych to strašně rád změnil, věděl jsem, že být albín není tragédie. Tragédie byla něco jiného. Skoro jsem to cítil, ale nedokázal jsem to dostat na papír.

Vzdal jsem to a odešel zpátky do pokoje, abych se připravil. Všiml jsem si, že venku fouká vítr a od rána muselo nasněžit minimálně dalších patnáct centimetrů. Zalovil jsem ve skříni a vytáhl brýle. Věděl jsem, že jsem doteď pokoušel štěstí, a doufal, že když budu tak nabalený, nikdo si jich ani nevšimne. Nacpal jsem si je do kapsy a vydal se pomalu po schodech dolů. Měl jsem radost z toho, že mě hlava ani oči nebolí, a gratuloval jsem si, jak se mi povedlo ten problém vyřešit.

Venku bylo nádherně. Všude plno studentů, ale nikde jsem si nevšiml žádného učitele. Vždyť víš, jak se vždycky najde pár dospělých, kteří nás hlídají na každém kroku. Ale toho dne jsem nikde nikoho neviděl. Celý kampus byl pokrytý tlustou vrstvou bělostného sněhu. Koruny stromů vypadaly jako zakryté bílou peřinou. Z nebe se dál snášely drobné vločky a vířily kolem. Bylo to jako tu noc na letišti, kdy jsme si s Vanessou postavili iglú. Nádvoří bylo plné lidí, kteří se koulovali a dělali ve sněhu andílky, takže mi trvalo asi minutu, než jsem si všiml, že Patrick už tam je. Došel jsem k němu.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ho.

„Á, ty už seš tady,“ řekl.

Otočil se a zamával na ostatní, aby šli k němu. Byl tam Kyle i Peter. Většinou to byli kluci z té schůze u Patricka v pokoji, a ještě asi další dva nebo tři. Každý přikývl a usmál se na ostatní. Všichni jsme byli stejně zachumlaní a mně najednou připadalo, že k nim patřím. A udělal bych prakticky cokoli, abych si ten pocit sounáležitosti udržel.

Otočili jsme se a vydali se přes nádvoří. Brýle jsem měl zatím v kapse, ale oči mě vůbec nebolely, tak jsem je tam nechal. Držel jsem se v zadní části skupiny. Postupovali jsme pomalu, a když jsme došli k budově přírodních věd a ke stezce vedoucí do lesa, foukal tak silný vítr, že jsem se rozhodl vytáhnout brýle z kapsy a nasadit si je. Chránily mě před větrem a ostrým sněhem.

„Tak jdeme,“ zavelel Patrick a já doufal, že nás nezastaví, abychom si promluvili, protože mi bylo jasné, že bych měl nutkání si brýle zase sundat. Když jsme vcházeli do lesa, všichni jsme se ohlédli a překvapilo nás, že nás nikdo nesledoval, ani se nezeptal, kam jdeme. Jsem si jistý, že se ostatním hlavou honily stejné myšlenky: bylo to až podezřele snadné.

Snažil jsem se vzpomenout, kde jsem to tehdy byl s Vanessou, když mi nabídla, abych si s ní šel zaběhat, a pořád jsem se díval, jestli nezahlédnu ten kámen. V těch závějích jsem ho ale nikde neviděl. Říkal jsem si, že jsem se nejspíš celou dobu mýlil. No, tehdy jsem si to asi neříkal. Možná spíš něco o tom, že bych se měl vykašlat na všechny ty svoje hloupé představy a prostě si to tady užít se všemi, včetně Vanessy. Možná, že kdybych nebyl takový monomaniak — protože to já byl posedlý tím, že jsem albín —, všechno by bylo jinak. Kdybych na to dokázal aspoň jeden den nemyslet, třeba bych mohl být šťastný. Mohl bych zažít další polibek. Díky těm myšlenkám a jasné hlavě, která mě zrovna nebolela, jsem si na té lesní pěšině připadal jako superman.

Asi na půli cesty začal Kyle znatelně zpomalovat. Nejdřív jsem si myslel, že si jen zapíná zip u bundy nebo něco podobného, ale pak se opřel o strom a zasténal.

„Do háje s tím vším,“ zabručel tiše, ale já ho stejně slyšel.

„Seš v pohodě?“ zeptal jsem se ho.

Překvapeně se na mě podíval. Asi si myslel, že jde poslední. Vypadal úplně normálně, ale najednou se za ten strom sklonil a začal zvracet. Ostatní byli asi pět metrů před námi, možná víc, a brodili se dál sněhem.

„Tak jdete?“ zavolal na nás Patrick a v jeho hlase byla znát podrážděnost. „Nemůžeme se teď zastavovat.“

Kyle se vydal po cestě, ale pak se otočil na stranu a zase se vyzvracel.

„Asi jsem snědl nějaký zkažený vejce.“

Položil jsem mu ruku na rameno. Po tom, čím jsem si prošel s Vanessou, se mnou Kyleovo zvracení nemohlo nic udělat.

„Kyleovi je blbě,“ zavolal jsem na Patricka. „Nemáte trochu vody nebo něco k pití?“

Musím říct, že Patrick nebyl zrovna schopný vůdce. Chvíli beze slova stál a pak zavrtěl hlavou.

„Když půjdeš, bude ti líp,“ řekl. „Snaž se na to nemyslet.“

To byla veškerá pomoc, na kterou se zmohl, a zas se vydal dál. Ostatní ještě chvíli postávali a něco namítali, ale asi se báli, že zůstanou pozadu, a tak vyrazili za Patrickem. Stál jsem ve sněhu vedle Kylea a čekal, co bude dál. Oči jsem měl v pořádku, jako už dlouho ne. Vím, že to pořád opakuju, ale bylo to hrozně příjemné. Ty brýle mi dodávaly pocit bezpečí a zalitoval jsem, že jsem je doteď tak tvrdohlavě odmítal. Ale bylo mi jasné, že tohle je trochu jiná situace, než když si je nasadím na slunci bez čepice nebo bundy.

„Já tu stezku znám,“ řekl jsem mu vlídně. „Máme to blíž k silnici, než kdybychom se chtěli vrátit zpátky stejnou cestou.“

Kyle na to nic neříkal.

„Asi budu zase zvracet,“ řekl, udělal krok ode mě a předklonil se do sněhu. Když dozvracel, nabral jsem hrst sněhu a nabídl mu ho.

„Na, vypláchni si pusu,“ poradil jsem mu. „A taky si dej trochu sněhu za krk nebo na zápěstí; to by ti mohlo pomoct.“

Asi po pěti minutách se Kyleovi udělalo líp.

„Co chceš dělat?“ zeptal jsem se ho.

„Počkám tady, až se budou vracet, a půjdu s nima,“ řekl vážně. „Co jinýho mi zbejvá?“

„Hele, to je nesmysl,“ řekl jsem. „Zaprvé si nejsem jistej, jestli půjdou touhle cestou i zpátky. A čím dýl tady budeme čekat, tím budeš slabší. Navíc je tady fakt zima.“

Kyle přikývl. Bál jsem se, aby neřekl, že bude zase zvracet, ale nic neříkal. Nabral si další sníh a strčil si ho do pusy.

„Pojď se mnou. Půjdu pomalu. Až se dostaneme na druhou stranu, řeknu tomu chlapovi, co přiveze ty sáňky, aby tě hodil autem zpátky do školy. Co ty na to?“

Kyle se zatvářil rozpačitě.

„Nechceš aspoň zkusit jít dál?“ navrhl jsem mu.

Kyle přikývl a vykročil. Šli jsme v tichosti a po chvíli jsem zaslechl motor auta. Byl to velký, jasně červený pick-up plný saní. Když jsme došli blíž, viděl jsem, že jsou dlouhé, dřevěné, po obou stranách mají lyžiny a vepředu řídicí mechanismus. Byly jiné, než jsem čekal. Myslel jsem si, že to nebudou opravdové saně, ale jen duše z pneumatik nebo nějaké plastové boby.

Patrick mluvil skrz okénko s mužem za volantem. Řidič pak vystoupil, potřásl si s Patrickem rukou a začal saně vykládat. Došlo mi, že ho Patrick jen využívá, tak jako všechny ostatní.

„Já to nezvládnu,“ zamumlal Kyle.

„Ne, ne, to je jasný, že ne,“ řekl jsem. „Vždyť ti je blbě. Řeknu mu, jestli by tě nehodil zpátky.“

Kyle o tom chvíli přemýšlel.

„To ne, kluci by řekli, že jsem srab,“ namítl. „Vydržím to a půjdu zpátky s ostatníma.“

Podíval jsem se na něho. Byl bledý a přemáhal zimnici.

„Hele,“ zašeptal jsem, „právě jsi třikrát zvracel, a stejně jsi došel až sem. Takže jestli si někdo bude myslet, že seš srab, je to jeho problém.“

Došel jsem za tím mužem a vysvětlil mu situaci. Za chvíli už Kyle seděl v teplé kabině auta. Slíbil jsem Kyleovi, že ty saně vyložíme co nejrychleji.

Postupně jsme začali sáňky vykládat z auta. Byly obrovské a těžké. Vůbec jsem nechápal, proč musejí být zrovna dřevěné a mít železné lyžiny. Ale ten muž říkal, že to jsou ty nejkvalitnější, které má, a že chtěl čtvrťákům na ten výlet zajistit to nejlepší.

V autě bylo celkem dvanáct saní. Spočítal jsem si to a bylo jasné, že budeme muset jít nadvakrát. První cesta byla v pohodě. Na vrchol kopce jsme se dostali asi za třicet minut. Překvapilo mě, jak je to vysoko.

Ten muž z hračkářství, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděl, nahlas uvažoval, jestli nám to ty saně nezachumelí, když bude celý den sněžit. Patrick se na chvíli zamyslel a pak rozhodl, že je opřeme o stromy. Chvíli nám to zabralo, a navíc to byla pořádná dřina. Když jsme se vrátili pro druhou várku, byli jsme všichni pěkně vyčerpaní. Zkontroloval jsem Kylea, ale ten si hověl v teple kabiny a poslouchal rádio. Druhá cesta na kopec nám trvala skoro hodinu. Nepřinesli jsme si nic k pití ani k jídlu. Začal jsem si dělat starosti. Ulevilo se mi, když jsme se vrátili zpátky k autu.

„Tak se asi můžeme rozloučit,“ řekl Patrick tomu muži. „My zas vyrazíme zpátky.“

„Počkat,“ vložil jsem se do toho. „Nemohl byste nás hodit do školy autem?“

„No jasně že jo,“ souhlasil. Říkal jsem si, že by ze všeho nejvíc chtěl, abychom ho na tu noční akci pozvali. Ale já ho pozvat nemohl. „Auto mám velký, takže vás můžu všechny hodit zpátky.“

Patrick zavrtěl hlavou.

„Kdybychom se objevili na nádvoří v autě, určitě nás chytěj,“ řekl. „To nemůžeme riskovat.“

„To není problém, kluci,“ prohlásil muž, stáhl si čepici a zase si ji nasadil. Podíval se na mě a tvářil se, jako kdyby si tolik zábavy už dlouho neužil. „Dovezu vás ke kampusu a vyhodím vás na cestě u tělocvičny. Mně to nevadí a vy pak půjdete pěšky už jen deset minut. V tom hlubokým sněhu byste to lesem šli hodinu.“

„Tak to by bylo super,“ souhlasil Patrick a vděčně se na mě podíval. Usmál jsem se.

Několik kluků se nacpalo do kabiny ke Kyleovi, ale já byl spokojený vzadu na korbě.

Cesta uběhla rychle. Když jsme se vrátili, zdálo se, jako bychom nikdy ani neodešli. Všude byla pořád spousta lidí a učitelé nikde v dohledu. Kývli jsme na sebe, ale o tom, co jsme právě udělali, nepadlo ani slovo. Pak jsme si šli zas každý po svých.

„Díky,“ řekl mi Kyle, když se skupinka rozešla. „Máš to u mě.“

„Jo, v pohodě,“ odpověděl jsem. „Hlavní je, že už je ti líp.“

Když jsem šel přes nádvoří, zahlédl jsem šeříkovou lyžařskou bundu a otočil se za ní. Byla to Vanessa se svými kamarádkami a všechny byly zabrané do nějaké činnosti. Oči jsem měl odpočaté, takže jsem si mohl vychutnat světle fialovou a purpurovou barvu jejího oblečení, které bylo na sněhu ještě jasnější. Pak jsem pochopil, co dělají. Stavěly iglú a Vanessa to celé řídila. Chtěl jsem jít k ní, ale přímo za mnou šel Patrick. Taky jsem se možná ještě zlobil kvůli tomu malému albínskému klukovi a všemu ostatnímu. Nakonec jsem to nechal být. Otočil jsem se a šel dovnitř. Když jsem procházel pod tím obloukem, dolehl ke mně přes zasněžené nádvoří její smích.

Došel jsem do svého pokoje a byl rád za to malé okénko, protože jsem měl pocit, že jsem daleko od toho shonu a chumelenice. Zalezl jsem si do postele a na čtyři hodiny usnul.

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

TIM

Proč seš bos?

Duncan chvíli přemýšlel, kde byl v tu dobu tenkrát on. Byl to ten hrozný den, asi tak kolem čtvrté odpoledne. Uvědomil si, že nejspíš blbnul někde na sněhu. S Tadem nešli dopředu na nádvoří, ale vyšli zadním vchodem, protože tam byl skvělý svah od jídelny až k parkovišti. Jezdilo to po něm opravdu rychle. Vzpomněl si, že Tad narazil do nějakého zaparkovaného auta. Ale nic se mu nestalo, takže se tomu jen zasmáli. Úplně na to zapomněl, protože po noci, která následovala, musel myslet na tolik jiných věcí.

Vstal a došel k tomu malému okénku, o kterém Tim před chvílí mluvil. Na okamžik zalitoval, že to není nějaká brána pro cestování časem, která by ho přenesla do zasněženého odpoledne, několik hodin předtím, než se to všechno stalo. Podíval by se ven z okna a viděl by všude bílou pokrývku a Vanessu v její zářivé bundě. On s Tadem by zatím byli na druhé straně za budovou. Chtěl se vrátit zpátky v čase, ale ne proto, že by si chtěl všechno prožít znovu, to rozhodně ne. Spíš proto, že to byly poslední hodiny jeho života, kdy ještě neměl v hlavě hrozný výjev, od kterého se bude už navždycky snažit utéct. Ale dnes venku žádný sníh nebyl. Zůstal jen na Timově nahrávce.

Když jsem se vzbudil, hodiny už ukazovaly osm. Prospal jsem večeři a měl jsem hrozný hlad, a tak jsem se vydal do skříně v jídelně pro pár krekrů. Určitě si tu večeři pamatuješ — jak nám kvůli té chumelenici dali jen sendviče. Na pultech ještě byla spousta jídla, takže jsem byl rád, že nebudu muset čelit divočině jen s několika krekry v žaludku. Neplánoval jsem tam zůstat nijak dlouho, a proto jsem měl na sobě jen ponožky, které se hned promáčely od roztátého sněhu všude kolem. Než jsem si došel pro jídlo, sundal jsem si je a položil je na židli. Nabral jsem si večeři, a když jsem se vrátil zpátky, vedle mých ponožek seděl Kyle s hrnkem čaje.

„Čau, co se děje?“ zeptal jsem se. Podíval se na mě a usmál se.

„Čau, ještě jednou díky za tu pomoc dneska,“ řekl. „Netušil jsem, že se mi udělá blbě tak rychle. Kdybys mi nepomohl, zůstal bych tam doteď.“

„Ne, nezůstal,“ usmál jsem se. „Zvládl bys to i beze mě.“

„Ale určitě by to bylo mnohem horší, pokud to je vůbec možný,“ trval na svém. „Jo a mimochodem: hledala tě Vanessa.“ Právě jsem si ukousl ze sendviče, takže jsem sousto rychle spolkl.

„Vážně?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ potvrdil. „Prošvihls večeři. Byli tu všichni. Vanessa, Patrick a všichni ostatní. Myslím, že jí Patrick vyprávěl o těch saních a o tom, jak se mi udělalo blbě a tys mi pomohl. Zaslechl jsem ho, jak to vypráví, jako by to byla děsná legrace. Dělal si z nás srandu, jako kdybychom byli nějaký slaboši, co nedokážou ani projít lesem jako chlapi. Říkal něco o tom, jak jsem zvracel a tys mě zachraňoval. Nebo tak něco. Občas se chová jako blbec. Ale pak vstal a šel si pro horkou čokoládu. Možná tam ještě nějaká zbyla — dokonce k ní byla i opravdová šlehačka. A jakmile se octl z doslechu, zeptala se mě, jestli jsem tě neviděl. Vypadalo to, že jde o něco naléhavýho.“

Donutil jsem se znovu si kousnout do sendviče, protože jsem nechtěl, aby to vypadalo, že mě to nějak znepokojilo. Žvýkal jsem, ale chuť jídla jsem vůbec nevnímal.

„A cos jí řekl?“ zeptal jsem se po chvíli.

„Že jsem tě neviděl od tý doby, co jsme se vrátili zpátky.“

Chvíli jsme oba mlčeli.

„Už jsem myslel, že jsem zaspal večeři,“ snažil jsem se změnit téma. „Překvapilo mě, že je tady ještě jídlo.“

„To je kvůli tý sněžný bouři,“ vysvětlil mi. „Občas to takhle dělají. Když se sem nemůžou dostat všichni zaměstnanci kuchyně, máme k večeři jen sendviče. Řekl bych, že ten koláč upekl Simon.“

„No, já si teda stěžovat nemůžu,“ řekl jsem a dojedl první polovinu sendviče. „A ten vejlet pořád platí?“

„Jo, platí. Všichni jsou už pěkně natěšený.“

„A ty se taky těšíš?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, já tam nepůjdu,“ odpověděl. „Není mi ještě úplně dobře, a abych pravdu řekl, ta dnešní akce se mi vůbec nelíbí.“

„Už přestalo sněžit,“ řekl jsem a dělal, jako že jsem tu jeho poslední poznámku přeslechl.

„Ale je tam asi třicet cenťáků sněhu,“ řekl. „Mně je to jedno. Jestli si ze mě bude Patrick dělat legraci, tak ať. Ale týhle akce se prostě účastnit nebudu.“

„Hmm,“ řekl jsem a napadlo mě, že Kyle je možná jediný, kdo tu má rozum. „To chápu. Ale nevíš náhodou, jestli pořád platí ten původní plán? Já jen, že je všude takový ticho.“

„To je naschvál,“ řekl Kyle. „Patrick všem řekl, ať předstírají, že jsou z toho blbnutí venku unavený, aby to vypadalo, že dneska půjdou brzo spát. A opravdu jsem už celkem dlouho neviděl žádný učitele ani nikoho jinýho. Skoro všichni jsou v pokojích. Myslím, že to bude v pohodě.“

Přikývl jsem. Přišlo mi, že to bylo víc informací, než jsem dokázal zpracovat, i když jsem věděl, co měl Kyle na mysli.

Na chvíli jsem zaváhal, jestli bych neměl udělat to samé jako Kyle a taky se té hry nezúčastnit. Mohl jsem tam jednoduše nejít. Mohl jsem nějak upoutat Vanessinu pozornost a požádat ji, aby tu zůstala se mnou. Ale věděl jsem předem, že nic z toho neudělám. Po tělesné stránce mi bylo tak dobře, jak už dlouho ne. Viděl jsem skvěle a bolesti hlavy jsem zvládal perfektně. Konečně jsem našel řešení toho problému. Hodlal jsem toho využít.

„Proč seš bos?“ podíval se Kyle na moje nohy. Uvědomil jsem si, že je mi na ně zima. Instinktivně jsem se natáhl a začal si je třít.

„Ponožky mám celý mokrý,“ vysvětlil jsem. „Nevěděl jsem, že tu zůstanu takhle dlouho.“

Odsunul jsem židli od stolu a vstal.

„Kdyby sis to rozmyslel, kdyžtak ti pomůžu,“ nabídl jsem, aniž bych tušil, proč by mi mělo záležet na tom, jestli půjde.

„Já vím, že bys mi pomohl,“ odpověděl. „Ale už jsem se tak rozhodl.“

Po schodech jsme vyšli společně a on se pak zastavil u dveří do svého pokoje.

„Doufám, že se to povede,“ řekl. „Tak ahoj zejtra.“

„Díky,“ řekl jsem a podal mu ruku. To většinou nedělám. Sevřel mi ji a potřásli jsme si. Díval se mi přímo do očí. Otočil jsem se a šel zpátky do svého pokoje. Nikde jsem nic neslyšel, ale začal jsem cítit, jak se kolem hromadí energie. Usmál jsem se. Možná to nakonec přece jen bude povedená noc.

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

DUNCAN

Být, či nebýt? Hrát, či nehrát?

Duncan vypnul cédéčko. Poslouchal je ve svém pokoji celý den. V jednu chvíli dokonce na hodinu usnul, ale když se probudil, poslouchal zase dál. Skoro si připadal, jako kdyby se znovu vracel do zlého snu, ale nemohl si pomoct. Zkrátka musel slyšet všechno.

Odpoledne na dveře zaklepal Tad, aby se zeptal, jestli mu něco není. Později se tam stavil znovu a přinesl mu vzkaz od Daisy, že za ní má jít dolů. Nevěnoval tomu pozornost. Uvědomoval si, že se chová jako blázen, ale chtěl to prostě mít za sebou.

Namluvil sám sobě, že pracuje na důležitém domácím úkolu; že to všechno dělá pro svůj esej o tragédii. Ale věděl, že jde ještě o mnohem víc. Stejně si ale během poslechu dělal poznámky. Řád se mění v chaos a zase v řád, psal si to pořád dokola, ale stále nemohl přijít na to, co byl řád a co byl chaos. Obrat štěstěny — špatné se mění v dobré a to zase ve špatné? zapsal si. Nebo je to vždycky jen změna k horšímu? Nebyl si vůbec jistý. Relevance, relevance, relevance. Věděl, že tohle slovo je opravdu něco velikého. Ale stále nedokázal rozpoznat, které věci měly tu největší relevanci a které byly zcela bezvýznamné. Monomanie? Byla tohle snad jeho vlastní obdoba monomanie?

Podíval se na svůj stůl a zavadil pohledem o brožovaný výtisk Hamleta, který mu nechal Tim v tajné přihrádce. Na nalepovacím papírku stálo: Soustřeď se na pointu. Jakou pointu? A pak to Duncanovi došlo: mělo to něco společného s tou hrou, říkal si. Nemohlo se to přece týkat Daisy. Být, či nebýt? Hrát, či nehrát? Jeho mysl si s ním zahrávala a on to věděl. Poslouchal, jak Timův hlas vypráví o cestě do zasněženého lesa, a právě v tu chvíli přehrávání vypnul. Už to nechtěl dál poslouchat o samotě. Pořád ten zasněžený les cítil. Rychle se podíval do zrcadla a rukama si narychlo upravil rozcuchané vlasy. Všiml si ospalků v koutcích očí a otřel si je. Pak se vydal najít Daisy.

Našel ji ve studovně, jak pracuje na svém eseji o tragédii. Když se konečně rozhodl, že jí o všem poví, ulevilo se mu tolik, až měl pocit, že se snad rozbrečí. Než promluvil, nejdřív tam chvíli jen tak stál a předstíral, že mu něco spadlo do oka.

„Mohla bys jít se mnou?“ vysoukal ze sebe konečně. „Chtěl bych ti něco ukázat.“

Nejdřív se chtěl opravit a říct, že jí chce něco pustit nebo že chce, aby si něco poslechla, ale nakonec se rozhodl, že jí to vysvětlí, až budou u něj v pokoji.

Daisy se usmála, protože ucítila, že se možná konečně zbavil té skořápky, pod kterou se poslední dobou schovával, zavřela knížky a vstala. Vzal ji za ruku a odvedl ji dlouhou chodbou ke schodišti vedoucímu na koleje. Nezaváhal ani chvilku a ona ho následovala. Nahoře na schodišti jí sevřel ruku pevněji. Šla za ním na chlapeckou chodbu, aniž by se ptala, jestli se to smí a jestli kvůli tomu nebudou mít problémy. Ruku v ruce prošli dlouhou chodbou do jeho malého pokojíku. Cestou nepotkali ani živáčka. Pak vstoupili dovnitř a on zavřel dveře.

Nejdřív ze všeho ji políbil. Objal ji a políbil ji tak, jak už se na to dlouho chystal. Líbali se už několikrát, ale s výjimkou toho polibku před prázdninami na Den díkůvzdání byli vždycky kolem další lidé nebo hrozilo, že každou chvíli může někdo vejít a vyrušit je. Líbali se dlouho, ale když si chtěla lehnout na jeho rozestlanou postel, jemně, vlídně zavrtěl hlavou.

„Hrozně se s tebou chci o něco podělit,“ řekl. „Je to něco, co nijak nesouvisí s námi ani s naším vztahem. Nevadí ti to?“

„Ne,“ odpověděla. Nebyl si jistý, jestli se urazila, nebo ne, ale došel ke stolu a spustil přehrávání. Ozval se Timův hlas, ale to ona ještě nevěděla.

DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

TIM

První vylosované jméno je předseda nižšího ročníku — bez debat

Jak víš, měli jsme vyrazit v jedenáct hodin osmnáct minut. Byl to Patrickův nápad a mně to nejdřív připadalo jako náhodně vybraný čas, ale když jsem o tom později přemýšlel, vlastně to docela dávalo smysl. Když bude v jedenáct klid, všichni si nejspíš budou myslet, že už jsme šli spát. Takže nejlepší doba na jakýkoli plán nebo činnost je právě během té půlhodiny po jedenácté. Naplánovat odchod na osmnáct minut po jedenácté byl tedy docela chytrý krok. Přinejmenším je to číslo, které si budu navždycky pamatovat.

Z pokojů se pomalu a tiše začaly vynořovat postavy oblečené na večerní výlet se sáňkováním v hlubokém sněhu. I když byli všichni tak nabalení a oteplováky dokážou pěkně šustit, dělo se to v naprosté tichosti. Všichni se vyhrnuli ven a plížili se dolů po schodišti jako zombie nebo roboti nebo tak něco. Vydal jsem se za nimi. Na nádvoří jsme se spojili do jediného zástupu a sunuli se po kampusu směrem k budově přírodních věd a dál do lesa. Patrick šel v čele zástupu a cestou se k nám přidalo i těch deset vybraných lidí ze třeťáku. Kdyby se v tu chvíli někdo podíval z okna, musel by to být hodně zvláštní pohled. Ale nikdo se z oken nedíval.

Šel jsem zhruba v polovině zástupu. Vanessa byla hned za Patrickem. Viděl jsem její šeříkovou lyžařskou bundu a kalhoty a k tomu světle fialovou čepici a šálu do barvy. Všiml jsem si, že má ty bratrovy rukavice, které měla i tenkrát na letišti.

Když jsme zašli do lesa, všichni se trochu uvolnili a sem tam si začali povídat. Rozsvítily se baterky. Rozhlédl jsem se kolem po té nádheře a vzpomínám si, že jsem si říkal, jaké mám štěstí, že mi oči zrovna slouží výborně. Bylo mnohem větší světlo, než jsem čekal, ale zas ne takové, abych si musel oči chránit. Vlastně to pro mě byly naprosto ideální podmínky.

Na chvíli jsem se zastavil a uvědomil si, že se cítím tak, jak jsem se cítil jen málokdy: byl jsem šťastný. Zhluboka jsem se nadechl a zase vyrazil za člověkem přede mnou. Byl to třeťák, ale jeho jméno jsem neznal. Měl na sobě svítivě zelenou lyžařskou čepici, tak jsem se jí nechal vést dál.

Na úpatí kopce se řada rozpadla a všichni se začali srocovat do skupinek a bavit se. Vpředu jsem viděl Vanessu, jak něco říká Patrickovi, drží ho za ruku v rukavici a tulí se k němu. Ale nechtěl jsem si tím nechat zkazit náladu. Ignoroval jsem to. Ostatní vytáhli papírové kelímky a nalili do nich skotskou nebo bourbon. Jeden kelímek jsem vzal a přičichl si k němu. Opatrně jsem se napil. Bylo to odporné a silné, ale taky to hřálo a cítil jsem se po tom uvolněně. Na dně kelímku byla jen trocha tekutiny, tak jsem to do sebe hodil, kelímek zmačkal a strčil si ho do kapsy bundy.

Přišel ke mně Patrick. Bylo mi příjemně a připadal jsem si nedotknutelný. Přemýšlel jsem, proč vlastně nepiju častěji.

„Ahoj,“ pozdravil mě rozzářený Patrick. „Díky za tu pomoc.“

„Jo, není zač,“ odpověděl jsem a vůbec jsem svůj hlas nepoznával. V tu chvíli se mi se zrakem stalo něco podivného a musel jsem zamrkat, abych dokázal znovu zaostřit, ale říkal jsem si, že to nebylo očima, ale spíš tím alkoholem. Měl jsem to pod kontrolou.

„Mám pro tebe ještě poslední úkol,“ nahnul se ke mně, aby to nikdo neslyšel. Vanessa byla s kamarádkami před námi. Vypadala tak šťastně. Překrásné blonďaté vlasy jí splývaly na ramena. Julia jí něco řekla, ona se zasmála a plácla ji do ramene. Zakryla si pusu a řekla něco dalšího. Všechny se rozesmály ještě víc.

„Nováček má vždycky tu čest jmenovat předsedu ze třeťáku — tak se to píše v té knize. Dost pravidel jsem už porušil, ale dodržet tohle by snad neměl být problém,“ vysvětlil Patrick a podal mi složený modrý kapesník. Byl tuhý a dost malý. V jednom rohu byl vyšitý buldok. Jako pokaždé mě napadlo, jestli to zas není nějaký trik. Proč mu najednou tak záleželo na dodržování pravidel? „Víš, která to je, že jo?“

Zavrtěl jsem hlavou. Ze třeťáku jsem neznal vůbec nikoho.

„To neva. Vidíš támhletu holku ve svítivě růžový čepici a rukavicích v tom bílým kabátu?“ procedil přes skoro zavřené rty. „To je Janie. Stačí, když jí ten kapesník strčíš do kapsy. Klidně tě u toho může vidět, to nevadí. Všichni čekají, že se to stane, nebo doufají, že to budou oni. Ale vždycky je lepší, když si toho ten dotyčnej nevšimne. Je to pak větší vzrůšo. A nezapomeň, že to nesmíš nikomu říct. Má to bejt tajemství.“

Naléhavě kývl hlavou směrem k mé ruce. Pořád jsem v ní držel ten čtvereček látky, a tak jsem si ho rychle schoval do kapsy.

„Jasný?“ zeptal se.

„Jo, jasný,“ odpověděl jsem.

„Dobře. Udělej to při nejbližší možný příležitosti,“ nabádal mě, ale očima už hledal Vanessu. „A teď se jdeme trochu pobavit.“ Poplácal mě po zádech a odešel.

Co se stalo pak, to už víš.

Pořád jsem neměl ponětí, kdo jsi — ten kluk se zelenou čepicí, co šel v lese přede mnou. Vlastně jsem se na tebe musel doptat. Tvoje jméno bylo právoplatně vylosováno jako první. Četl jsem tu knihu, a pravidla jsem tedy znal. Nevím, jestli jsi už našel ten svazek klíčů schovaný vzadu v tajné přihrádce ve skříni. Jestli jo — a já věřím, že jo —, musím ti ještě říct, že knihovnu, o které jsem ti vyprávěl, odemyká ten starožitný klíč. Rozhodně to stojí za prozkoumání, protože to je úchvatné. Některé stránky té knihy byly popsané tak hustě, že jsem z toho skoro nic nerozluštil, ale zrovna tahle stránka byla jasně čitelná: první vylosované jméno je předseda nižšího ročníku — bez debat.

Došlo mi, že Patrickovi to nemůže tak snadno projít. To prostě nešlo. Proč ho na to nikdo jiný neupozornil? Jaká byla pravděpodobnost, že bude z padesáti lidí vylosovaný ten nejoblíbenější? Řekl bych, že ne moc velká. Ale rozhodně jsem nehodlal dopustit, aby se to stalo znovu. Ani nevím, proč jsem byl vlastně tak odhodlaný. Zdálo se, jako by všichni byli s Patrickovými rozhodnutími spokojení. Ale já musel pořád přemýšlet, čí jméno bylo loni vylosováno jako první. Co když to byl ten tichý kluk, co vždycky jedl sám u stolku vedle toho, který jsem teď považoval za svůj? Vypadal zajímavě a byl celkem pohledný. Ale moc se s ostatními nekamarádil. Možná by mu to úplně změnilo život. Lidi jako Patrick řídili společenský pořádek na škole a ten se v podstatě opakoval pořád dokola. Nechtěl jsem se na tom podílet.

Tak jsem se poptal kolem. Došel jsem k Peterovi a jen tak ho poprosil, aby mi ukázal všechny třeťáky a řekl mi jejich jména. Stál tam o samotě a zdálo se, že moc neví, jak se zapojit do některé ze skupinek, takže byl rád, že se se mnou může bavit. Ukázal mi všechny. Začal s Janie Cottageovou a skončil u tebe: Duncana Meadea.

Vyčkával jsem. Stál jsi s kelímkem v ruce v hloučku asi šesti dalších lidí. Připadal jsi mi přátelský, prostě jako sympaťák. To moje rozhodnutí jen posílilo. Věděl jsem, že dělám správnou věc. Chystal jsem se ti dát to, co sis zasloužil.

Všichni čekali, až zábava vypukne. Na chvíli ses vzdálil od skupinky. Viděl jsem tě, jak z kelímku vyléváš nějakou tekutinu. Díval jsem se, jak se vsakuje do sněhu, a pak sis všiml, že tě pozoruju. V tu chvíli jsem se vydal k tobě. Měl jsem v plánu to provést nenápadně a ten kapesník ti tajně strčit do kapsy, ale když jsem se k tobě blížil, stala se mi taková divná věc s očima, i když předtím jsem s nimi několik dní žádné problémy neměl. Skoro jako kdybych cítil, jak mi něco prasklo nejdřív v pravém a pak i v levém oku. Na chvíli jsem se zastavil, ale nic se nedělo, a tak jsem šel k tobě. Ale už jsem si netroufl dál čekat na vhodnou chvíli. Místo toho, abych ti ten kapesník strčil do kapsy, vtiskl jsem ti ho rovnou do ruky. Byl jsi z toho v šoku, jako kdybych tě omráčil paralyzérem. Šel jsem dál a doufal, že si toho nikdo nevšiml. Právě v tu chvíli mi v očích něco prasklo znovu, a tentokrát jsem se z toho málem zhroutil. Vím, že sis toho všiml, protože ses díval přímo na mě, ale nějak se mi podařilo udržet se na nohou a po chvíli byly oči zase v pořádku. Podíval ses na ten kapesník, chvíli jsi váhal a pak sis ho strčil do kapsy. Vyložil jsem si to jako souhlas.

Věci se daly do pohybu.

Patrick samozřejmě čekal, že se vedení chopí Janie Cottageová. Pořád ji sledoval. Ona ale nic netušila a nijak se nechystala vyšplhat na vrchol kopce. Tys ho zatím v tichosti obešel a lezl jsi nahoru. Všichni už začínali být nervózní. Bylo načase, aby sáňkování někdo zahájil. Ale zatím se ještě docela bavili.

Stál jsi na vrcholu kopce a chystal se nasednout na sáňky. Vypadal jsi trochu nejistě, ale bylo jasné, že jsem se rozhodl správně. Právě v tu chvíli tě spatřil Patrick. Jakmile mu došlo, co se děje, zatvářil se hrozně naštvaně. Potom jsi zavolal: „Sáňkování může začít!“ Vykřikls to nahlas, ale v tvém hlase jsem zaslechl nepatrný náznak nervozity. Sjel jsi dolů z kopce a my všichni jsme se začali hnát nahoru. Možná bych neutíkal tak rychle, kdybych necítil, že Patrick běží za mnou, aby si se mnou promluvil, a možná mě i seřval. Jakmile někdo ten kapesník s buldokem dostal, už mu ho nikdo nemohl vzít. To jsem věděl, protože jsem četl tu knihu.

Tak jsem utíkal. Řeknu ti, že to byl šílený zmatek. Všichni se smekali, sjížděli dolů, smáli se a postrkovali. Bolest se mi v hlavě rozvinula tak pomalu, že jsem si toho skoro nevšiml. Objevila se mi před očima, na svém obvyklém místě, ale běžel jsem tak rychle, že se mi v hlavě neusídlila, dokud jsem nevyběhl na vrchol kopce. Ale já jsem si jí nevšímal.

Ostatní sjížděli z kopce až příliš rychle. Naskakovali na saně po dvou, někdy i po třech, a to, že budou muset řídit, si uvědomovali až za jízdy, když už se řítili dolů. Popadl jsem jedny sáňky. Oči mi začaly vypovídat službu a neustále se mi rozostřovalo vidění, ale měl jsem za to, že je to tím strachem z Patricka. Připravil jsem si saně na zem a rozhlédl se kolem. Kousek ode mě stála Vanessa. Natáhl jsem se k ní a vzal ji za ruku. Patrick už stejně zuřil, bylo mi jedno, jestli se rozčílí ještě víc. Přitáhl jsem si Vanessu k sobě. Nasedla se mnou na saně a objala mě rukama — přede všemi. Připadal jsem si jako v sedmém nebi. Takhle dobře mi ještě nikdy nebylo. Odstrčil jsem se. Nejdřív jsme se rozjeli pomalu a pořád jsme zrychlovali a zrychlovali. Všude kolem byli lidi. Sáňky a lidi. A stromy. Byly to ty překrásné lípy. Kmeny se na nás řítily a já se jim vyhýbal. Jednou jsme projeli tak blízko, až Vanessa vyjekla. Bylo to nádherné. Chystal jsem se, že až sjedeme dolů, řeknu jí, co k ní cítím. Hodlal jsem se jí zeptat, jestli ke mně cítí to samé. Chtěl jsem jí dát příležitost, aby mi vysvětlila, proč mě tenkrát vzala do té základní školy. Nešlo o to, že jsem pro ni byl jen albín. Už mi to došlo. Chtěla tím říct, že albíni jsou výjimeční. Našla dalšího albína a chtěla mi ho ukázat. Trvalo mi to dlouho, ale najednou jsem to viděl úplně jasně.

A pak už jsem neviděl nic.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA

TIM

A pak mi oči přestaly sloužit nadobro

Od chvíle, kdy Duncan spustil přehrávání, seděla Daisy bez hnutí, ale teď se najednou postavila. Duncan celou tu dobu zůstával u stolu. Neměl to v úmyslu — původně si chtěl sednout blíž k ní —, ale Timův hlas jako by je oba omámil. Teď se taky postavil a došel k ní. Nebyl si jistý, jestli třeba neuteče. Možná už to nemohla vydržet stejně jako on. Ale přitáhla si ho a bez jediného slova ho vzala za ruku. Společně se posadili na postel vedle sebe, dívali se před sebe a čekali na to, co přijde.

Oči mi vypověděly službu pár vteřin před tím nárazem. A to naprosto — neviděl jsem vůbec nic; žádné obrazy, stíny ani světla baterek. Vanessiny výkřiky přešly do zděšeného řevu a vší silou mě sevřela. Ucítil jsem náraz. Byl tvrdý a nemilosrdný. A pak všechno utichlo.

Teď přijde jedna z těch opravdu krutých částí. I když jsem na saních seděl vpředu, a měl jsem tedy dostat hlavní nápor toho nárazu, vyhnul se mi. Jakmile jsem přišel o zrak, řídil jsem slepě a nesmyslně. Těm obrovským stromům jsem se prostě nemohl vyhnout. Jenže v poslední chvíli se saně přetočily a do jednoho z nich narazily zadní částí. To nás zastavilo. Všichni na okamžik strnuli v šoku a mně se zase vrátil zrak. Ne na dlouho, ale stačilo to k tomu, abych viděl, že Vanessa narazila do stromu. Ležela ve sněhu a všude byla krev, spousta krve.

„Nemá někdo mobil?“ slyšel jsem něčí hlas.

„Zavolejte pomoc!“ křičel další.

„Je mrtvá?“ ptal se zděšeně někdo. Byl mi povědomý a blížil se k nám. Nad Vanessou se skláněl Patrick a chtěl se jí dotknout.

„Ne, nehejbejte s ní,“ řekl jsi. Byls to ty, ale kromě toho, že jsem byl odhodlaný z tebe udělat předsedu třeťáků, abych dodržel pravidlo, které ostatní chtěli porušit, zatím jsi pro mě nic neznamenal.

Patrick ale neposlechl. Strčil jí jednu ruku pod záda. To přece víš, vždyť jsi byl u toho. Chytils ho za rameno. Zadržels ho. A protože jsi byl předseda nižšího ročníku, byli jste si oba rovni: předpokládalo se, že tě bude poslouchat. Musel tě poslouchat.

„Mohl bys jí ještě víc ublížit,“ řekls mu. Oči mi zase začaly vynechávat. Snažil jsem se ten stav udržet, ale byl jsem příliš unavený. Na chvíli jsem si říkal, proč se nikdo nezajímá o mě, ale pak jsem si uvědomil, že ležím uprostřed davu. Byli to lidé, které jsem vlastně ani neznal. Pokládali mi otázky, ale já slyšel jen to, co se dělo kolem Vanessy.

„Pár lidí běželo pro pomoc,“ slyšel jsem, jak říkáš Patrickovi. „Když s ní budeš hejbat, mohl bys jí ještě víc ublížit.“

Ležela strnule. Všude bylo tolik krve; na bílém sněhu svítila rudě. A pak jsem uslyšel ten nejkrásnější zvuk v životě. Dal bych za něj cokoli. Celou dobu jsem si v duchu říkal jen jedno: „Prosím, ať alespoň vzdychne. Udělám cokoli na světě, jen ať alespoň zasténá nebo se pohne. Cokoli!“ A to přání se mi splnilo. Zasténala. Slyšel jsem, jak všichni doslova vydechli úlevou. Patrick trochu poodstoupil, jako kdyby pochopil, že by jí opravdu mohl ublížit. Viděl jsem tě, jak jsi ho poplácal po zádech. A pak mi oči přestaly sloužit nadobro.

Ale neomdlel jsem. Bohužel si nemůžu dopřát ten luxus a říct, že další věc, kterou si pamatuju, je až to, že jsem se probudil v nemocnici. Nebo že jsem se vzbudil až po dvou týdnech a oba jsme byli v pořádku. Ne. Nic jsem neviděl. Ale slyšel jsem úplně všechno. Ani nevím, co z toho bylo horší.

Zdálo se jako celá věčnost, než dorazila pomoc. Slyšel jsem Vanessu slabě sténat a díky tomu jsem věděl, že není mrtvá, ale čím déle vzdychala, tím bolestněji to znělo.

Konečně jsme zaslechli nějaké volání a hlas pana ředitele Bowersoxe. Cítil jsem se o to hůř, protože na mě byl tak hodný, přivítal mě na Irvingově škole a já udělal to nejhorší, co jsem udělat mohl. Způsobil jsem tu nehodu. Nejdřív došel ke mně.

„Time, slyšíš mě? Můžeš mluvit?“ zeptal se. Až do té chvíle na mě všichni mluvili, a vlastně mi nedali šanci, abych odpověděl. Ale on čekal, a když mi došlo, že nic dalšího neřekne, dokud mu neodpovím na tohle, ztěžka jsem vydechl: „Ano.“

Poplácal mě po stehnu. „Pomoc už je na cestě,“ konejšil mě a pak vstal a přešel k Vanesse. Té se neptal, jestli může mluvit, což potvrdilo mé obavy, že je na tom mnohem hůř než já. Slyšel jsem, jak si ostatní něco šeptají, ale nerozuměl jsem co. V dálce se ozvaly sirény. Byli jsme v tak hlubokém sněhu, že jsem pochyboval, jestli se k nám záchranáři vůbec dostanou. Ale dorazili, a ani jim to moc dlouho netrvalo. Měli s sebou přenosná nosítka, ne pojízdná, a dostali se k nám překvapivě rychle. Já je samozřejmě neviděl, ale připadalo mi, že jich tam je spousta. Jakmile přišli, ztratil jsem pojem o tom, co se děje s Vanessou. Hemžilo se to kolem mě lidmi. Někdo mi sahal na zápěstí, aby mi nahmatal puls, zvedali mi oční víčka a pokládali mi otázky, na které jsem se snažil co nejlépe odpovědět.

„Můžeš mluvit?“

„Ano.“

„Bolí tě něco?“

„Ani ne.“

„Vidíš něco?“

„Ne.“

Slyšel jsem je, jak se baví mezi sebou a říkají, že i když si nejsou jistí, nejspíš jsem se musel praštit do hlavy, a proto jsem přišel o zrak. Neřekl jsem jim — neřekl jsem to ještě nikomu —, že moje slepota nebyla následkem té nehody, ale její příčinou. Nejdřív však budu vyprávět, co bylo dál, a k tomuhle se ještě vrátím.

Nakládali se mnou, jako kdybych utrpěl zranění hlavy. Položili mě na nosítka, připoutali mě a odnášeli pryč. Připadal jsem si hrozně. Kdyby mě někdo vedl lesem, klidně bych zvládl jít pěšky. Ale to by mi nikdy nedovolili, a navíc jsem se nechtěl vzdát té pozice člověka, který potřebuje pomoc.

Dostat odtamtud Vanessu jim trvalo déle. Nejdřív ji museli stabilizovat a taky se snažili zastavit krvácení. Zranění měla na hlavě a ta vždycky krvácí hodně. Naložili mě do sanitky a odvezli dřív než ji. Dopravili nás do stejné nemocnice, ale trvalo hrozně dlouho, než se mi podařilo se o ní něco dozvědět. Protože už jsem byl slepý, vůbec jsem netušil, která denní doba právě je; jestli je venku tma, nebo světlo. Byl jsem naprosto dezorientovaný. Právě kvůli té slepotě si mě v nemocnici nechali. Vlastně jsem si vůbec nic nenarazil. Byl jsem naprosto v pořádku. Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval, ale věděl jsem, že mi nic není. Moje slepota přicházela už delší dobu, ale nakonec jsem si ji způsobil sám. V tom svazku je jeden stříbrný klíček. Jde s ním odemknout skříň s léky v ordinaci sestry Singerové. V zásuvce stolu měla svazek klíčů. Nebyl jsem si jistý, jestli to bude zrovna tenhle, ale připadalo mi, že právě takový používala k odemknutí té skříně, tak jsem si ho strčil do kapsy ještě toho dne, kdy mi ty tišicí prášky tak zázračně zabraly. Jak říkám, a říkám to celou dobu, nikdo mě nikdy nepodezříval, že bych mohl udělat nějakou špatnost. Nevím, proč jsem toho nikdy víc nevyužil. Taková škoda. Vplížit se do její ordinace a vzít si jeden z klíčů byla brnkačka. V noci jsem se tam vrátil, abych ten klíč vyzkoušel. A on se hodil. Z jedné sklenice jsem vzal hrst pilulek. V tom spěchu jsem možná sáhl do jiné lahve. Nevím, jestli by to něco změnilo. Ta, kterou jsem popadl, obsahovala tablety aspirinu. Bral jsem ho každé čtyři hodiny po několik dní. Někdy jsem mezi dávkami čekal jen tři hodiny a nakonec jsem si přivodil vnitřní krvácení. Poskládal jsem si to dohromady z toho, co říkali doktoři, a z testů, které mi dělali. Ale nakonec mě k tomu přivedly všechny ty jejich nezodpovězené dotazy. Ani jedinkrát je nenapadlo, že bych si to snad mohl přivodit sám. Ale já to vím s naprostou jistotou. Nikdy jsem to nikomu neřekl, až teď tobě. A jestli si poslechne tahle cédéčka, bude to vědět i Vanessa.

Z nemocnice mě propustili po pěti dnech. Vanessa zůstávala v umělém spánku. Její šance na plné uzdravení byly asi tak padesát na padesát, podle toho, jak ustoupí otok mozku. Kdyby začal mizet, měla by docela velkou šanci. Už jednou jí museli provést chirurgický zákrok, aby ten tlak uvolnili. Věděl jsem, že určitě přišla alespoň o část svých krásných vlasů. Nemohl jsem snést představu, že jedinou barevnou kombinací je pro ni teď bílá s bílou.

Máma se Sidem samozřejmě přijeli tak rychle, jak jen to šlo. Nasedli na první letadlo z Itálie a hned jeli za mnou. Došlo mi, že to bylo přesně tehdy, kdy jsem je měl přijet navštívit do Evropy. Nikdo se o tom ani nezmínil. Byli vyděšení, báli se a byli zdrcení z toho, že jsem přišel o zrak. Všichni z toho vinili tu nehodu. Ani oni o tom nepochybovali. Myslel jsem si, že určitě vystoupí školní sestra a všem řekne, že byla jen otázka času, kdy se to stane, ale nic takového neudělala. Možná si říkala, že už jsem si toho vytrpěl dost. Nebo si to prostě jen nedala dohromady. Lidi jsou občas neuvěřitelně hloupí. Ale je tu i možnost, že věděla naprosto přesně, co se stalo, ale jednoduše nechtěla, aby ji do toho zatahovali. Nebo si řekla, že už je to stejně jedno. Vždycky mi bylo divné, že ty klíče byly tak snadno přístupné. Ale mám takový pocit, že už si na ně dává větší pozor.

Jakmile se zjistilo, že kromě té slepoty jsem v pořádku, všechno se dalo do pohybu. Do konce školního roku zbývaly už jen dva měsíce. Museli jsme vymyslet, co se mnou bude. K dokončení střední školy mi zbýval jen krůček. A kromě zraku jsem byl naprosto zdravý. Máma chtěla, abych zůstal s ní. Už jsem byl beztak přijatý na vysokou, jak jsem ti říkal, takže na čem vlastně záleželo? Ale trval jsem na tom, že chci jít zpátky. Potřeboval jsem být blízko míst, kde bývala Vanessa. Bál jsem se, že už takovou příležitost nikdy nebudu mít.

Byl na Irvingově škole už někdy nějaký slepý student? Pan Bowersox nás ujišťoval, že ano. Pak jsem si musel osvojit celou řadu nových dovedností: jak se pohybovat po škole, jak číst Braillovo písmo a jak psát na klávesnici, aniž bych na ni viděl, i když jsem psal na stejné jako dřív. Občas jsem začal špatnou klávesou a vyšla z toho hrozná hatmatilka. Ale většinou dopadlo všechno, co jsem napsal, docela dobře. Nebo jsem si to aspoň myslel.

Byl ze mě albínský slepec, co se potácel s hůlkou. Neustále hrozilo, že do někoho vrazí. Byl jsem sám sobě úplně ukradený. Byl jsem odepsaný. S mámou a Sidem jsme několik týdnů bydleli v hotelu v New Yorku. Byt, do kterého se chtěli po návratu z Itálie přestěhovat, byl ještě pronajatý. Chodil jsem k několika rehabilitačním specialistům. Bylo mi jasné, o co mámě a Sidovi jde. Čekali, až uplyne nějaký čas, abych mohl odmaturovat a pohnout se dál. Nikdo mě z ničeho nevinil. Nechápal jsem to. Všichni mě spíš litovali.

Kyle mi pořád telefonoval. Byl hrozně milý. Momentálně to je můj jediný kamarád. A když už zbývaly poslední dva týdny školy, vrátil jsem se. Kyle souhlasil, že mi bude pomáhat. Vodil mě po škole a na hodiny a nosil mi tác s jídlem. A já musel pořád myslet na to, jaký jsem byl hlupák a jak mohlo být všechno úplně jinak.

Vanessu jsem naposled v životě viděl, jak leží ve sněhu, který se pomalu barví krví do ruda. A od té doby jsem ji nikdy nepotkal a nikdy už ji nepotkám. Ale oba víme, že je v pořádku. Že jí ten otok mozku nakonec ustoupil. A že kromě krátkodobé ztráty paměti je zase sama sebou. Vím to, protože mi to řekl pan Simon. Ale do školy se už nikdy nevrátila. To ona byla tím studentem, který utrpěl trauma. To ona nedokončila ročník. Kletba, kterou před mnoha lety uvrhla na školu studentka, co se ztratila v lese, se znovu naplnila. Maturitu si dodělala přes léto a Irvingova škola jí jen poslala vysvědčení.

Nikdy nemusela psát esej o tragédii. Poprosil jsem Kylea, aby to pro mě zjistil, a jemu se to opravdu nějak povedlo dohledat. Asi si řekli, že už si za ten rok užila tragédie až dost. Občas se divím, že ten esej nezrušili úplně. Celý rok žít s různými tragickými představami v hlavě. Ale vím, že o to tady nejde. Několikrát jsem se o tom bavil s panem Simonem a ten si za osnovami maturitního ročníku stojí stejně pevně jako vždycky.

Když jsem se vrátil na školu, bál jsem se, že někde potkám Patricka. Ale pak mi došlo, že bych o tom vlastně ani nevěděl. Neviděl bych ho a nedokázal jsem si představit, že by se mnou chtěl mluvit sám od sebe. Snažil jsem se uklidnit. Ale tři dny po návratu se něco stalo. Byl jsem hrozně mrzutý, pořád jsem musel na někoho čekat, aby mi pomohl někam dojít, a byl jsem posedlý myšlenkami na Vanessu a na to, jak jí asi je. Začal jsem si říkat, jestli nebyla chyba vrátit se do školy. Proč jsem měl potřebu něco takového podstupovat? Snažil jsem se nezůstávat pořád v pokoji, ale tehdy odpoledne už jsem to měl chuť vzdát. Chtěl jsem zavřít dveře, jen tak sedět a poddat se svému neštěstí. Ale když jsem zaslechl Patrickův hlas, uvědomil jsem si, že mám dveře otevřené dokořán. Nechtěl jsem na sebe upoutat pozornost, a tak jsem tam jen seděl a poslouchal. Byl o několik dveří dál. Zvuk jeho hlasu mě překvapil. Nemohl jsem uvěřit, že zní úplně stejně jako dřív. Chci říct, jistěže měl stejný hlas jako předtím, ale jak mohl mluvit tak bezstarostně a sobecky i po tom, co viděl? Po tom, na čem nesl svůj díl viny? No, můžu ti říct, že se nezměnil ani trochu.

„Viděl jsi na obědě tu pěknou druhačku?“ ptal se někoho. Nejdřív jsem nevěděl, ke komu to mluví.

„Kterou myslíš?“ Byl to Peter.

„Tu s těma dlouhejma černejma vlasama,“ upřesnil Patrick. „Až mi je líto, že už maturuju. Ale možná to ještě zkusím. Do konce školy přece zbejvá ještě kolik — deset dní? Říkal jsem si, že teď zas musím zkusit něco jinýho. S blondýnkama jsem na chvíli skoncoval. Třeba mě brunetka aspoň přivede na lepší myšlenky.“

Peter se zasmál a Patrick se přidal. Trvalo mi jen okamžik, než jsem zareagoval. Vlastně jsem ani nevěděl, co chci dělat. Vstal jsem, nějak jsem se dostal ze dveří, aniž bych do nich narazil, a vyšel ven, směrem k jejich hlasům. Zahlédli mě. Zmlkli, ale já je slyšel dýchat. Musel jsem vypadat hrozně — bledá kůže, v očích prázdný pohled, který si nedokážu ani představit. Napřáhl jsem ruce před sebe a začal jimi máchat ze všech sil. Něčeho jsem se dotkl.

„Ahoj,“ řekl Peter.

Otočil jsem se, máchal rukama a snažil se zoufale najít Patricka, abych ho praštil. Sevřel mi obě ruce ve své a já ucítil silný úder v levé spodní části hrudníku. Rána mi vyrazila dech, ale bylo mi to jedno, ani na chvíli jsem se nezastavil. Snažil jsem se z jeho sevření vymanit, ale on mě najednou pustil sám. Čekal jsem další ránu. Ta první už začínala bolet. Napadlo mě, jestli mi třeba nezlomil žebro, ale nestaral jsem se o to. Pokud jsem vůbec něco cítil, byla to radost. Už dlouho jsem necítil vůbec nic, takže ta bolest byla vlastně úleva. Mlátil jsem, bušil a oháněl se, ale on tam jen stál. Nikdo mě nepřišel zastavit. Vlastně — možná byl kolem nás dav lidí, ale to se já už nikdy nedozvím. Myslím ale, že tam spíš nebyl nikdo.

„Nenávidím tě,“ vyjel jsem na něj. Byl jsem vyčerpaný. V tu chvíli jsem pochopil, že už mu nikdy doopravdy neublížím a že on už nikdy neublíží mně, alespoň ne fyzicky. A pak se ke mně k mému překvapení nahnul. Cítil jsem na uchu jeho horký dech.

„Já tě taky nenávidím,“ řekl mi. Jen to procedil skrz zuby, sotva slyšitelně, ale já to zaslechl.

Co jsem na to mohl říct? Přestal jsem ho mlátit a jen tam stál, zatímco oni odcházeli. Slyšel jsem je sestupovat po schodech. Začali se zase bavit nahlas.

„Je divnej,“ řekl Peter.

„Vždycky divnej byl a vždycky divnej bude,“ dodal Patrick.

Doklopýtal jsem zpátky do pokoje, třel si naražený bok a bylo mi jedno, že mě bolí čím dál víc. Tehdy mě napadlo, jestli je tohle ono. Byl tím znovu nastolen řád? Probírali jsme to pořád znovu a znovu a já na to musel neustále myslet: nejdřív byl řád, pak chaos. A bylo tohle tedy znovunastolení řádu? A pokud ano, co to znamenalo pro mě? A co pro Vanessu?

S Patrickem už jsem nikdy potom nemluvil. Kromě Kylea se se mnou vlastně moc lidí nebavilo. Bylo to tak asi jednodušší, než kdyby se mi museli představovat a pak čekat, jestli si vzpomenu, kdo jsou. Ale tys se mnou mluvil. Během toho posledního pátku. Výuka už skončila. Seděl jsem u stolu v jídelně. Rád bych řekl, že to byl ten můj obvyklý stůl vzadu, ale po pravdě vůbec netuším, který stůl to byl. Slyšel jsem tvoje kroky a myslel jsem si, že jen přejdou kolem, ale zastavily se. Čekal jsem. Říkal jsem si, že to asi bude Kyle s mým obědem. Víš, cos mi řekl: že to jsi ty, že tě to mrzí, že jsi mě měl nějak zastavit a že na to musíš pořád myslet. Když jsem na to nic neříkal, dotkl ses mojí ruky a odešel pryč. Později jsem si přál, abych býval něco odpověděl. Nemůžu uvěřit, že jsem tu šanci opravdu měl. Právě proto jsem se tolik snažil, abys tohle dostal. Zachránilo mě, že jsem k tobě mohl mluvit. Pomohlo mi to přežít léto. A Kyle ti ty nahrávky potom odnesl do pokoje. Pan Simon mu pomohl dostat se na kolej den před tvým příjezdem. Řekl bych, že něco podobného se ještě nikdy nestalo — teda kromě těch zvířat —, protože všechny poklady musejí zůstat v pokojích od posledního dne školy. Ale pan Simon souhlasil, že mi pomůže. Udělal to pro mě a možná i pro tebe.

Pokud vím, Vanessa je pořád ještě doma s rodiči. Právě tam jsem jí taky ta cédéčka poslal. Byl to jediný způsob, jak jsem ji mohl kontaktovat. Nikdy mi neodpověděla a nedokážu si představit, že mi kdy odpoví. Ale zajímalo by mě tolik věcí. Jak se má? Půjde na školu do New Yorku? Myslíš, že mi už odpustila?

Chci ti ještě říct o posledním klíči na tom svazku. I ten jsem získal tajně a ani tentokrát to nebylo nic těžkého. Je od horní zásuvky Simonova stolu. Občas ho nechával v jiné zásuvce. Jednou odpoledne jsem se tam dostal a vzal ho do města, kde mi udělali kopii. Vrátil jsem ho ještě dřív, než si vůbec všiml, že zmizel. Byl to risk, to ano, ale ne moc velký. Tyhle věci už nikdy nebudu moct udělat znovu. Jsem rád, že jsem je stihl, dokud to šlo. V té zásuvce, do které máš teď přístup, jsou uložené všechny nejlepší eseje o tragédii. Získáš tak pro psaní té práce informace, jaké zatím nikdo neměl. Tak toho využij s rozmyslem. A jestli dovolíš, tak bych ti chtěl poděkovat za to, žes mě poslouchal. Zasloužíš si být předsedou čtvrťáku. Ty ano. Nemůžeš za nic z toho, co se loni stalo. Vůbec za nic. Za všechno můžu já. Já nesu veškerou odpovědnost. Tak to prosím už pusť z hlavy. Jak by řekl pan Simon: a teď už běžte šířit krásu a světlo. Pro mě už je příliš pozdě, ale ty máš ještě čas všechno změnit.

TŘICÁTÁ KAPITOLA

DUNCAN

Musíš si odpustit

Seděli tak celou dobu až do konce. Daisy si to pak chtěla poslechnout celé od začátku, ale to Duncan zamítl s tím, že si to mohou pustit někdy jindy.

„Tak proto ses poslední dobou choval tak divně?“ zeptala se.

„Jo,“ přiznal. „Teda vlastně jsem to poslouchal hned od prvního dne školy, takže jo i ne. Ale jak se to blížilo k tý noci a všichni se začali vyptávat na letošní hru, asi mě to trochu vyděsilo. A to je na tom vlastně to nejpodivnější, protože ty cédéčka mi pomohly, abych k tobě byl otevřenější. Velká část toho jeho vyprávění je totiž o tom, jak mu to s Vanessou nevyšlo, nebo o příležitostech, kdy s ní mohl být, ale který ne vždycky využil. Vůbec si totiž nevěřil. Musím říct, že se všema těma pojmama o tragédii, co pořád řešíme, to teď vidím naprosto jasně. Jeho tragickou chybou bylo, že nevěřil sám v sebe.“

Daisy přikývla. Duncan se zhluboka nadechl.

„A já z toho měl hroznej strach. Bál jsem se, že budu dělat stejný chyby jako on; že promarním svoje příležitosti být s tebou.“

„Ale vždyť jsi nic nepromarnil. Byli jsme přece spolu.“

„Já vím, ale poslední dobou jsem byl takovej odtažitej a chci ti vysvětlit proč. Teď už to aspoň vím. Nemohl jsem vystát sám sebe. Věděl jsem, že s Timem nebylo něco v pořádku. Věděl jsem to. Tenkrát tu noc jsem ho totiž sledoval. Což nebylo zas tak těžký, protože byl celkem nepřehlédnutelnej. Ale i kdyby ne, byl to přece on, kdo mi dal ten kapesník. Sama jsi ho slyšela: bylo to jeho rozhodnutí. Když ke mně tu noc přišel, hrozně mě to překvapilo. Nikdy by mě nenapadlo, že bych mohl bejt předsedou. Věděl jsem, jak to funguje. Každej věděl, že o tom rozhodujou oni. Nebylo to náhodný, ať už si ta kniha o tradicích říká, co chce. Ani nevím proč, ale přišlo mi, že mě Patrick nikdy moc rád neměl.“

„Když ke mně Tim přišel, tak sotva viděl. Bylo to naprosto zřejmý. Málem do mě vrazil a zdálo se, jako by ani nevěděl, co si má s tím kapesníkem počít. Měl jsem za to, že je opilej, protože to dávalo největší smysl. Ale jistej jsem si tím nebyl. A když jsem se pak díval, jak odchází, dost nejistě vrávoral. Teď už vím, že měl něco s očima. Ale pak se to muselo zlepšit nebo se o to prostě přestal starat, protože najednou se pohyboval naprosto suverénně, až jsem si říkal, jestli jsem se předtím nespletl a že mu nic není. Potom jsem vylezl na vrchol kopce, abych zahájil sáňkování.“

Duncan byl vyčerpaný. Nebyl téměř schopný pokračovat dál. Daisy jen tiše seděla a čekala.

„Ještě jsem to nikdy nikomu neřekl,“ pokračoval Duncan. „Právě to byl nejspíš jeden z důvodů, proč jsem se loni na nic nezmohl. A proč jsem se ti neozval během léta. Pořád jsem na to musel myslet a říkal jsem si, že jsem tý nehodě možná mohl zabránit.“

„Ale teď už jsou všichni v pořádku,“ řekla Daisy.

„Jenže Vanesse to zkazilo čtvrťák a Tim je slepej,“ nesouhlasil Duncan.

„Ale to s tou nehodou nemá vůbec nic společnýho,“ namítla. „Předávkoval se sám. Jemu už na sobě nezáleželo a za to ty přece nemůžeš. Možná seš do toho tak ponořenej, že ti to nedochází, ale já ho právě slyšela říkat, co si o tý noci myslí a že tebe z toho v žádným případě neviní.“

„Měl jsem něco udělat,“ řekl tiše Duncan. Daisy pokrčila rameny. Ale výraz v její tváři byl trpělivý.

„Jeden moudrej člověk mi jednou řekl: ‚Udělala jsi to nejlepší, cos mohla. Někdy prostě nic víc udělat nejde.‘“

Duncan zmateně vzhlédl. Vzpomněl si na to. Říkal jí to před jejich prvním polibkem. Mluvili tenkrát o té dívce na Daisyině poschodí, která se předávkovala xanaxem. Jak to, že si to nespojil? A možná že si to spojil, aniž by si to uvědomoval; možná mu právě to dodalo odvahu, aby se s Daisy posunul dál. A pak si uvědomil ještě něco: ta holka, Amanda, se už do školy nevrátila. Den poté, co si vzala ten xanax, odtamtud odešla. Mluvilo se o tom, že jen potřebovala pauzu, ale nakonec zůstala doma napořád a maturitu dokončila na tamní škole. Takže ona byla tím, kdo se nevrátil. Ta osoba už tedy byla určená. I když to pro Amandu bylo smutné, Duncanovi při té myšlence spadl obrovský kámen ze srdce. V tu chvíli si uvědomil, že se celou tu dobu hrozil, aby se při letošní hře někomu nestalo něco vážného.

„Pořád jsem na tu noc musela myslet,“ promluvila konečně Daisy, když byl Duncan delší dobu zticha. „Několikrát jsem se tě na to už chtěla zeptat, ale nikdy jsem nenašla dost odvahy. Já vím, že se o tom před tebou nikdo nezmínil, ale viděla jsem, jak jsi strnul, vždycky když se zdálo, že by o tom někdo mohl začít mluvit.“

Duncan přikývl. Byl vděčný. To by ho snad mohlo posunout dál.

„Musíš se s tím smířit a už na to nemyslet,“ řekla mu Daisy něžně.

Duncan se na ni podíval.

„Musíš si odpustit,“ pokračovala. „Navíc, když jsem teď slyšela to Timovo vyprávění, tak si nemyslím, že by vůbec bylo možné ho zastavit. Napadlo tě to někdy? Mohl ses ho zeptat, jestli je v pořádku, nebo mu říct, aby nesáňkoval, ale myslíš si snad, že by se zarazil a uznal, že máš pravdu? Já myslím, že určitě ne.“

„Jenže já pořád slyším ten zvuk, jak ty saně narážejí do stromu,“ odpověděl Duncan. „Jak Vanessa naráží do toho kmenu. Mohla tam klidně umřít.“

„Ale neumřela.“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře. Oba strnuli. Duncan chtěl Daisy nejdřív říct, aby se schovala do skříně nebo pod postel, ale jestli je ten někdo za dveřmi slyšel, jak se spolu baví, jen by to tím zhoršil. Na začátku spolu mluvili jen polohlasně, ale pak na to zapomněli a začali se bavit nahlas.

„Kdo je?“ zavolal Duncan a v duchu si přál, aby to byl Tad.

„Tady Simon. Trochu jsem experimentoval s vdolky a rád bych viděl, co na to řeknete.“

Duncan se ohlédl na Daisy, němě pohnul rty: „Promiň,“ vstal a otevřel dveře. Pan Simon se usmál a zvedl před sebe talíř. Pak pohlédl Duncanovi přes rameno na Daisy, která seděla na posteli. Po tváři se mu rozlil výraz zrcadlící zmatek a zklamání. Zdálo se, jako by na okamžik všichni zkameněli. Promluvil až po chvíli, jako by mu celou tu dobu trvalo, než přepne na jinou náladu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se a nechal talíř, na kterém Duncanovi původně nabízel vdolky, poklesnout.

„Jen jsme si povídali,“ vysvětlil Duncan. „Prosím, já vím, že tu Daisy nemá být, ale…“

„Slečno Pickettová, vraťte se do svého pokoje,“ nařídil pan Simon. „Vyhledám vás později. A vy, pane Meade, se mnou půjdete do kabinetu.“

Duncan si nemohl pomoct a do očí mu vhrkly slzy. Když se Daisy ze všeho vyzpovídal, dostavila se katarze a úleva. A možná měla pravdu; možná jeho tragickou chybou bylo, že se s tím nedokázal vyrovnat. Zdálo se, že každý udělal nějakou tu tragickou chybu. Ale teď dostal do potíží i Daisy. To bylo horší, než dokázal unést. Pan Simon a Daisy se na něj chvíli dívali, překvapeni jeho reakcí, a pan Simon se pak otočil a odcházel ke schodišti.

Duncan vzal Daisy za ruku a sevřel ji. Pak se vydal na chodbu za panem Simonem, dolů po schodech a do jeho kabinetu. Simon za ním zavřel dveře a zamkl je.

TŘICÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DUNCAN

A čeká mě teda nějaký trest?

Duncan řekl panu Simonovi úplně všechno. A skoro celou dobu brečel. Když o tom později přemýšlel, ty slzy možná pomohly, přestože si to nemohl naplánovat a ani neuměl brečet na povel. Ty slzy byly opravdové.

Říkal si, že už má stejně průšvih a možná ho i vyhodí ze školy, takže vlastně nemá co ztratit. Když mluvil, používal slova, která se mu poslední dobou pořád honila hlavou: relevance, tragická chyba, chaos, řád a katarze. Vyprávěl mu Timův příběh a pak i svůj a prokládal to příběhy Vanessy a Daisy. Odkazoval na Hamleta, Krále Leara a Romea a Julii.

Když domluvil, opřel se v křesle. Už nebrečel. Pan Simon seděl a díval se na něj jako omráčený. Duncan přemýšlel, co asi dělá Daisy. Jestli má strach z toho, co se stane, a jestli hrozí, že všechno ztratí.

Pan Simon si odkašlal.

„Budu potřebovat chvíli, abych si to všechno promyslel,“ řekl konečně.

Duncan zaváhal. Pořád měl pocit, že nemá co ztratit.

„S Daisy jsme tam nic nedělali,“ vyhrkl. „Jestli si třeba myslíte, že jsem ji do svého pokoje vylákal kvůli sexu, tak to není pravda.“

Jakmile ta slova vyslovil, nemohl uvěřit, že takhle mluví s učitelem. Ale chtěl, aby to pan Simon věděl.

„Však já byl kdysi také mladý,“ poznamenal pan Simon. Pak vstal, odemkl dveře a pustil Duncana ven. Pak se dveře opět zavřely a bylo slyšet rachocení zámku.

Samozřejmě chtěl ze všeho nejvíc zajít za Daisy, ale neodvážil se. Dokonce se jí bál i poslat zprávu, aby to později nemohlo posloužit jako nějaký důkaz. Posadil se tedy na lavici v okenním výklenku v kruhové místnosti před jídelnou a čekal. Napadlo ho, že by mohl pracovat na svém eseji o tragédii. Stačilo by zaběhnout nahoru a donést si notebook, ale pak se rozhodl, že by to byla škoda času, pokud ho ze školy opravdu vyhodí.

Ostatní chodili kolem a zdravili ho. Duncan jim pozdravy opětoval, ale ani nespustil oči ze schodiště v naději, že uvidí Daisy. Toužil po její přítomnosti.

Konečně zahlédl přicházet pana Simona. Nejdříve se zdálo, že se vydá nahoru po schodech, ale na poslední chvíli spatřil Duncana.

„Mohl byste prosím jít se mnou?“ požádal ho. Jeho hlas byl o poznání milejší než předtím.

„Určitě. A kam?“ zeptal se Duncan a vstal.

„Do ředitelny za panem Bowersoxem,“ upřesnil pan Simon.

Duncan se zarazil. „A co Daisy?“ zeptal se.

„Daisy se to netýká,“ řekl pan Simon přívětivě.

„Bude z toho mít problémy?“

„Ne,“ odpověděl pan Simon.

Duncanovi spadl ze srdce obrovský kámen. Nejdřív měl pocit, že se musí posadit, ale nakonec to ustál.

„Díky, že jste mi to řekl,“ poděkoval panu Simonovi a vydal se za ním na opačnou stranu za jídelnu, kde byly kanceláře. Ředitel Bowersox už na ně čekal, aby je přivítal.

„Dobrý den, pane Meade,“ pozdravil Duncana. Řekl to překvapivě mile. Duncan vůbec nechápal, co se děje.

„Dobrý den, pane řediteli,“ odpověděl.

„Pojďte prosím dál,“ pokynul jim ředitel.

Duncan počkal, až se pan Simon posadí, a sedl si vedle něj. Byl celý otupělý a smířený s osudem. Hlavně že Daisy byla v pořádku a nic jí kvůli tomu nehrozilo. On už snese všechno. Zdálo se mu, že uplynula dlouhá doba, než někdo konečně promluvil.

„Pan učitel Simon mě o všem informoval,“ řekl pan Bowersox a podíval se Duncanovi zpříma do očí. Duncan přikývl. Byl si jistý, že mluví o tom, že u něj v pokoji byla Daisy. A to byla, to se nedalo popřít.

„Pan Simon si o tebe dělá starosti,“ řekl pomalu, aby svým slovům dodal vážnost ředitele.

Duncan opět přikývl. Samozřejmě že si Simon dělal starosti. To bylo pochopitelné.

„Pane Simone, chcete to říct sám, nebo mám já?“ zeptal se Bowersox.

„Klidně můžete,“ odpověděl pan Simon. „Já nevím, jak to říct.“

Duncan už z toho byl zmatený. Myslel si, že pan Simon bude vědět naprosto přesně, co říct, protože se s takovými situacemi určitě musel za ty roky setkat. Duncan se podíval na pana Bowersoxe.

„Nu dobrá tedy,“ pokračoval ředitel. „Pan Simon se obává, že s tou výukou o tragédii zašel příliš daleko.“

Duncan přejel pohledem z ředitele Bowersoxe na pana Simona, který tam seděl s rukama sepjatýma před sebou a s hlavou lehce skloněnou.

„Tomu moc nerozumím,“ zaváhal Duncan.

„Vyprávěl mi o tom vašem rozhovoru, a i když vím, že je třeba ještě mnohé probrat, pan Simon má pocit, že celý pojem tragédie až příliš ovládl tvoje myšlení.“

Duncan netušil, co na to říct. Takhle si ten rozhovor vůbec nepředstavoval.

„Řekl mi o tobě a Timu Macbethovi i o tvém vztahu s Daisy Pickettovou, ale nejvíce ho znepokojilo to, jak jsi používal ta slova — všechny ty výrazy spojené s tragédií nebo tragickými událostmi. Používal jsi je tak samozřejmě, jako kdybys o nich opravdu přemýšlel a prožíval je. Nemáš třeba pocit, že by to na tebe začalo mít nějaký negativní vliv?“

Duncan se na chvíli zamyslel. To Tim mu vnukl tu myšlenku, že celý jeho příběh má něco společného s pojmem tragédie, ne pan Simon. A esej o tragédii přece nemůže za nic, co se loni stalo. Hrozně si chtěl popovídat s Timem; chtěl se ho zeptat, co si o tom myslí on. Možná by mu mohl zavolat. Mohl by dohledat telefonní číslo na jeho rodiče a zkusit ho kontaktovat. Ale bylo mu jasné, že by to trvalo moc dlouho. Měl totiž takové tušení, že obavy pana Simona by mohly postupem času ztratit na intenzitě, a už si začal uvědomovat, že by je mohl využít ve svůj prospěch. A byl za to rád.

Navíc si uvědomil, že vlastně nemusí s Timem doopravdy mluvit. Věděl celkem jistě, co by mu Tim řekl.

„Letošní rok byl opravdu úžasný, ale i náročný a esej o tragédii mě, a vlastně nás všechny pronásledoval už od prvního dne školy,“ řekl Duncan. „Ale rozhodně si nemyslím, že by pan Simon nebo jeho výuka mohli za to, co se přihodilo. A jestli můžu něco říct, myslím si, že je to vynikající učitel a pomohl mi, abych se v tom všem nějak vyznal a pochopil, co to vlastně znamená.“

Ředitel Bowersox se usmál. „Přesně to jsem si myslel i já,“ odpověděl.

Pan Simon se na ně podíval. „Děkuji vám,“ řekl. „A pokud bude pan ředitel souhlasit, rád bych považoval náš rozhovor za obhajobu vašeho eseje o tragédii. Dle mého názoru to bylo stejně dobré jako obhajoba disertační práce.“

Pan Bowersox přikývl.

„A čeká mě teda nějaký trest?“ zeptal se Duncan.

„Ne,“ odpověděl pan Simon. „Už si Daisy nezvěte do pokoje a nechci nikdy slyšet, že jste byl vy v jejím pokoji. Ale ve světle toho všeho, čím jste si prošel, jsme se rozhodli, že to necháme být.“

„Děkuju vám,“ řekl Duncan. Nemohl se ubránit úsměvu. Řekl si, že počká pod schodištěm, dokud ho tam Daisy nenajde. A pak jí řekne, jak moc pro něj znamená, a bude se snažit, aby se vídali každý den. A pokud mu to dovolí, pomůže jí sepsat její esej o tragédii. Zjevně byl na to odborník, i když se jím stal naprostou náhodou.

TŘICÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DUNCAN

„Nikdy nepřestávej věřit“

Zbývalo ještě poslední Timovo cédéčko, které si Duncan zatím neposlechl. Věděl, že příběh skončil, už nebylo co dodávat, a tak ho přehlédl. Když ale posbíral všechna cédéčka, aby je do konce roku schoval v tajné přihrádce ve skříni, všiml si ho.

Bylo jiné než ta ostatní. Všechna byla označená datem, jako třeba 5.—15. ledna, ale na tomhle byly neuměle načmárané noty. Duncan chvíli váhal, pak ho vsunul do notebooku a poslechl si ho. Byla to kompilace písniček od skupiny Journey, kromě jiných třeba Wheel in the Sky, Faithfully a hlavně Don’t Stop Believin’ — „Nikdy nepřestávej věřit“. Byla to ta hudba, kterou mu Tim sliboval. Rozhodl se, že si tohle cédéčko nechá vyndané.

Duncan se konečně dostal k výběru lidí ze třeťáku. Uspořádal ho veřejně, takže mohl přijít každý, koho to zajímalo. A držel se pravidel. První vylosované jméno bylo jméno předsedy nižšího ročníku a hotovo.

Nakonec naplánoval velkolepou ročníkovou hru. Nápad převzal od prodavače, který jim minulý rok půjčil saně, a uspořádal velký boj o židle. Tentokrát tajně vynesli všechny židle z jídelny a postavili je do dlouhého oválu přes celé nádvoří. Pustil k tomu hudbu, kterou mu nechal Tim.

Uvažovalo se i o tom, že by přizvali loňské čtvrťáky, aby i oni měli pěknou vzpomínku na ročníkovou hru. Přišla s tím Daisy a Duncanovi se ten nápad hrozně líbil, ale nakonec se rozhodli, že to bude jen pro jejich ročník.

Během hry se Duncan podíval na svoje malé kulaté okénko a vzpomněl si na Timova slova: No, vsadil bych se, že myslíš na spoustu věcí, ale první v pořadí bude asi to, že tenhle pokoj nestojí za nic. Ale to není pravda. Říkal si, jak dlouho asi bude trvat, než mu v hlavě přestane na každém kroku znít Timův hlas. Možná až potom, co odejde ze školy. A možná bude potřeba mnohem víc než to. Podíval se na spolužáky a usmál se při pohledu na všechna ta bílá trička s buldokem. Aniž by o tom nějak zvlášť diskutovali, bílá se stala barvou jejich ročníku. Jestli to bylo na počest Tima, nebo sněhu, to Duncan nevěděl. Ale bílá barva byla zkrátka přesně ta pravá a líbila se mu.

Pan Simon už sice považoval Duncanův esej o tragédii za odevzdaný, ale Duncan tu práci stejně nemohl dostat z hlavy. Druhý den po hře mu najednou bylo jasné, co musí udělat.

Zašel do studovny a našel si vzadu jeden volný stůl. Slova se mu honila hlavou, a tak je začal zapisovat. Bylo jich ohromné množství. První z nich patřila Timovi: Když jsem tenkrát odjížděl na Irving, odešel jsem z našeho domu jako poslední. A tím nemyslím jen toho dne. Myslím napořád. Ještě chvíli pokračoval ve stejném duchu, ale pak si uvědomil, že to není ono. Na známce už mu záleželo pramálo, beztak už dostal áčko a bylo mu jasné, že tahle známka mu zůstane, ať se stane cokoli. Ale tohle bylo ono — tohle byla jeho šance posunout se dál. Zhluboka se nadechl a začal psát: Když jsem procházel kamennou branou do kolejí pro studenty čtvrtého ročníku, hlavou se mi honily dvě myšlenky. Zaprvé, jaký „poklad“ na mě čeká, a zadruhé můj esej o tragédii.

TIPY PANA SIMONA, JAK ZAJISTIT, ABY VÁŠ ESEJ O TRAGÉDII NESKONČIL TRAGICKY

— Při psaní eseje o tragédii pamatujte na tyto hlavní body. (Tento papír NEZTRAŤTE. Jiný totiž už nedostanete. Pokud se o tyto pokyny podělíte se studenty, kteří svůj papír ztratili nebo nebyli ve třídě, když jsem jej rozdával, známka vám bude automaticky snížena o dva stupně.)

— Důkladně a úplně definujte tragédii.

— Uveďte, kdy tato vysoce významná literární diskuze o tragédii začala. Nezapomeňte uvést, ve které oblasti se zrodila.

— Popište rozdíl — pokud si myslíte, že nějaký existuje — mezi tragickou událostí a dramatickou tragédií.

— Zjistěte a uveďte vše o Aristotelovi a jeho vztahu k tragédii.

— Rozeberte, jakou úlohu sehrál Sofokles. Nebo mám snad na mysli někoho jiného? Snad dokážete můj omyl napravit.

— Popište rozdíly mezi řeckou a shakespearovskou tragédií, pokud mezi nimi nějaké jsou.

— Vyberte si alespoň tři hry od Williama Shakespeara a zamyslete se, proč a jak zapadají do tématu této práce — a vysvětlete mi to. V žádném případě se mě neptejte, které máte použít. Po odevzdání prací vám povím, jak si dvanáct studentů na Irvingově škole vysloužilo známku F, protože tento odstavec nebrali dostatečně vážně.

— Zvažte význam nebo triviálnost ZÁPLETKY. Zamyslete se nad POSTAVAMI.

— Je třeba, abyste pochopili a dokázali mi vysvětlit, proč je konec tragédie tak důležitý. A je opravdu důležitý?

— Buďte soudcem (nejdříve si prosím o tématu něco načtěte, než si obléknete talár): Musí mít tragédie smutný konec? Svůj rozsudek zdůvodněte.

— Použijte alespoň čtyři primární zdroje a pět sekundárních zdrojů.

— Nastudujte si význam těchto výrazů a obratů a použijte je (na pořadí nezáleží — nebo snad ano?): zvrat štěstěny, lítost a strach, chybný úsudek, osud, peripetie, anagnorize, hamartia, katarze, mimésis, eleos, fobos, tragická chyba, řád, chaos, prozření, konflikt, status, nevyhnutelnost, vnímání, arogance, monomanie, odhodlání, nepředvídatelnost, optimismus a ironie.

— Jedno z nich zopakuji radši ještě jednou: ironie.

— A konečně: RELEVANCE, RELEVANCE, RELEVANCE.