﻿ANKER LARSEN

KÁMEN MUDRCŮ

Na místo úvodu autobiografická črta

Narodil jsem se na malém dánském ostrově 18. září 1874. Můj otec byl námořník, matka byla dcerou sedláka. Do šestnácti let jsem žil na statku mezi venkovany. Po střední škole jsem studoval teologii a částečně právo a náboženskou filozofii na univerzitě v Kodani. Studia jsem však přerušil, abych se stal hercem a autorem divadelních her a povídek. Působil jsem rovněž jako režisér ve velkých divadlech v Kodani. Po vydání KAMENE MUDRCŮ jsem načas z divadla odešel, ale zanedlouho jsem se vrátil do Královského divadla jako dramaturg.

V době mého ranného dětství byla pro mě nebesa nepochybnou skutečností, protože jsem ve svém nejvnitřnějším bytí cítil nebeské vlivy. Pak nastalo období, kdy se neposkvrněná realita nebes změnila v představu, v něco, čemu se někdy věří, jindy se o tom pochybuje. Ale určité náboženské cítění mě nikdy neopouštělo a přivedlo mě ke studiu teologie. Velmi brzy jsem však teologii opustil, ztratil jsem totiž víru v křesťanství. Ovšem stále zde byl onen náboženský cit, který vyvěrá z mé nejvlastnější přirozenosti a který není možné zničit, dokud budu živ. A tak jsem studoval jako laik ostatní velká náboženství světa, dokonce jsem nahlédl i do tajů teozofie a okultismu, až jsem se nakonec vzdal veškerého úsilí nalézt v náboženství či nějakém „ismu“ náhradu za křesťanství svého dětství a potravu pro svůj náboženský cit. Zřekl jsem se všech vymyšlených ideálů, zůstal jsem nahý v nahém životě. Byl jsem pouze živou lidskou bytostí, obklopenou živoucím životem, jehož je součástí a o němž jsem věděl jen to, co mi mohly sdělit smysly.

A pak mi život začal ukazovat ze sebe trochu víc. V knize DVEŘE DOKOŘÁN jsem vyprávěl, jak ke mně přicházely tyto záblesky hlubší reality a jak mě v průběhu několika let vedly ke zkušenosti věčnosti, nikoliv extatického zanícení, ale ke zkušenosti tak jednoduché a přirozené, jako když vidíte a cítíte sluneční paprsky. Od té doby shledávám, že se můj obyčejný, každodenní lidský život nachází v samém středu věčnosti. To není zapříčiněno uvažováním, to je prostě nepochybná zkušenost, vnímám život tímto způsobem.

5$

Jednou mi řekl přítel: „Opravdu věříš, že budeš existovat po smrti? Vždyť já cítím jistotu, že až se rozpadne můj mozek, nic ze mě nezůstane.“ Musel jsem mu odpovědět: „Ani věřím, ani nevěřím. Pouze jsem pozbyl schopnost cítit se pomíjející bytostí. Věčnost je vlastní mému životu: vždy jsem byl a vždy budu. Proč? Protože je tomu tak. Ve všech událostech se mi život takto zjevoval, a proto všechny tyto ,problémy věčnosti‘ pro mě neexistují.”

Tak to je: lidské bytosti s otevřenou myslí může život sdělit všechno, čeho je jí třeba vědět. Odtud pramení moudrost velkých mystiků, jako byl mistr Eckhart, a všech těch, které nazýváme náboženskými génii a spasiteli, a proto věřím, že oni jednoduše znali a žili život v plnosti mnohem hlubší než my, obyčejní lidé. Oni znali skutečnost a hovořili o ní, což jejich následovníci byli více či méně neschopni realizovat. Přes zmatky pozdějších časů zde stále existuje to, z čeho probleskuje hlubina jejich vyjádření, to, co nese znaky reality, kterou znali.

Když jsem začal psát romány, prostě jsem se snažil zobrazit život tak, jak jsem ho viděl, zejména jeho takzvanou mystickou stránku. Je to velmi obtížný úkol, jelikož všechna naše slova vzešla z „pomíjejícího”, a věčná skutečnost, kterou by měly naznačovat, může být pochopena jen těmi, kteří mají alespoň předtuchu této věčné skutečnosti. Přiznávám, že je pro mne mnohem důležitější posilovat takové předtuchy než předvádět uměleckou dovednost. Ptáte se mě na mé literární záliby. Tedy, nečtu mnoho. Zajímá mě život, ten zvláštní živoucí život, který zjevuje člověku vše o hloubce bytí, kterou je člověk schopen zažít, nikoli intelektuálně vyrozumovat.

Estetické směry? Nejsem estét, jen prostá lidská bytost.

Co mám a nemám rád? Miluji venkovský život, proto jsem po léta žil v lesích poblíž krásného jezera u Kodaně. Mým nejoblíbenějším sportem byl box a dokonce ve svém nynějším věku 58 let mohu absolvovat svá čtyři kola s mladšími soupeři. Na to jsem velmi hrdý. Oženil jsem se s Badilou Lindegaardovou, dcerou známého dánského lékaře.

Johannes Anker Larsen

[Anker Larsen zemřel v roce 1957 ve věku 83 let]

6$

{„…Hluboký život sestoupil na všechny věci

a rozšířil se na to,

co se dělo…“}

« Hřbitov a hřiště »

Z venkovského hřiště se ozýval hluk a křik, doprovázející radostný pohyb dětských těl.

Muž se líně opíral o hřbitovní zeď a slunce osvětlovalo jeho snědou tvář. Polovinu těla však překrýval stín starého šeříku.

S úsměvem se odvrátil od ohlušujícího rámusu k tichému hřbitovu a zůstal stát zády opřen o zeď v šťastném pocitu, že je mimo vše, že není doma nikde kromě všude tam, kde svítí slunce.

Červené cihly kostela žhnuly a bílé zdi svítily. Věž působila větším dojmem než obvykle, celý kostel se v slunečních paprscích jakoby vztyčoval a napřimoval.

Avšak z druhé strany, z té, kde muž před čtvrthodinkou mohl sledovat, jak je člen obecní rady spouštěn do země, vyhlížel jinak. Zde vládl stín a šero a neútulno. Zeď, kterou protínala puklina, se celá nakláněla. Před pádem ji zadržovaly již jen tři velké zděné sloupy.

V uších mu ještě zněl pomíjivý zvuk hran, který vyvolával představu, že sloupy by mohly povolit a kostel se s hlubokým vzdechem zřítit rovnou na hrob člena obecní rady.

On však setrvával mimo vše, ať kostel stál nebo padal, ať lidé umírali nebo si hráli a jásali z nově stvořeného života, který nemohl mít konce. To se ho netýkalo.

Byl anonymním člověkem, stojícím uprostřed všeho, a byl se vším vypořádán, aniž se čímkoliv unavil.

Život ho vyplavil na břeh ve farnosti, kde se narodil, a tam také zůstal. Ne však jako vrak, ale jako užitečný předmět, který lze použít ke všemu, a proto neslouží k ničemu konkrétnímu. Neměl žádné postavení, sotva jen jméno, které ale málokdo znal a nikdo je nepoužíval. Všichni mu říkali Kandidát. Třebaže mu bylo dvaačtyřicet let, svěžestí a svižností se rovnal dvacetiletému. Ač se hodil stejně k tělesné jako k duševní práci, šťastný osud mu dopřál nezávislost na kterékoliv z nich.

Pozoroval zvonici, která kdysi bývala tím nejvyšším, co znal. A třebaže již stačil poznat nepoměrně smělejší výtvory architektury, k žádnému z nich se nevázaly vzpomínky plné

9$

útulného tepla jako k této staré, sluncem ozářené zvonici. Uvnitř kostela neměl nic na práci, a tak s radostí zůstával stát venku a nevyhladitelná sympatie vězící v jeho srdci vlévala měkkost do úsměvu, s nímž sledoval nakloněný hřbitovní dům — kdysi výraz duchovního života a nebeského snažení farnosti, nyní spíše jejich pomník.

Duchovní život farnosti opustil zdi kostela, kráčel klikatými stezkami politiky do říšského sněmu, aby nalezl rozptýlení ve shromažďovacích domech. Zíval trochu nad uměním a pln víry obnažoval hlavu před vědou. Jeho snaha po nebi byla pochována spolu s mrtvými v zemi. Náboženství bylo jako krtek, „kterého lze pozorovat jen tehdy, když se mezi starými kopečky na hřbitově zdvihl kopeček nový“. Kostelu zůstaly mrtvoly, živým srdce plná „pokroku”.

Do kostela přirozeně chodili, ovšem pro zábavu, ne pro bohoslužbu. Kněz měl neobyčejný řečnický talent, kterým dovedl upoutat. Když všichni odcházeli domů, byli pohnuti jako po divadelním představení nebo citově zaměřené přednášce. Obrazotvornost byla rozhoupána, náboženský život v nich však nežil.

Ze svého náboženství vyrostli. Mohl být pád kostela jen pozastaven? Mizel snad náboženský cit úplně?

Otočil se k hřišti, kde se budoucí farnost bez starostí o minulost a budoucnost, kostel a říšský sněm, školu a univerzitu válela v hravé přítomnosti.

Jaký asi význam pro ně bude kostel mít poté, až konfirmováni vyjdou z jeho dveří, nebo až budou uloženi do jeho půdy?

Jestliže náboženský cit mizí, co pak s článkem pokolení, o kterém nelze říci, ani že jej má, ani že se ho zbavilo? Jaké svítající osudy se snaží v tom hluku uplatnit?

Jeho pohled klouzal po hřišti a ponechal na náhodě, které jednotlivosti se nejprve vyloučí z velké jednoty.

Čiperná Martina s chytrýma, bdělýma, nepříliš hlubokýma očima šla k silnici zavěšena do hezké, tiché Týny, jejíž víčka s dlouhými, černými řasami byla sklopena, takže napůl zastírala sen, který právě vyprávěla horlivě naslouchající Martině.

10$

Martina byla bdělá ke všemu, ochotná přehlédnout, zařídit a umístit i to, co sama nechápala. Zjevně měla Týnu ráda právě proto, že byla tak nepopsatelně odlišná od všech ostatních, aniž by byla byť jen nepatrně podivná. Týna rozněcovala Martininu fantazii. Kandidát měl zvláštní schopnost dívat se na lidi a vnikat do nich, aniž vlastně myslel — jen se dívat a vnikat, až v sobě cítil jejich bytost. Byl by se mohl usadit jako věštec a předpovídat z budoucnosti obou dívek události, které měly naději, že se splní.

Kolem projížděl panský vůz. Stříbrem pobité postroje cinkaly, kola klouzala na gumových obručích měkce, jako by plula vzduchem. Pánové a dámy seděli, čistí a upravení, a mluvili spolu tiše a s úsměvem a neměli nic jiného na práci. Bylo to, jako by jel okolo svatodušní hod boží.

Týna se zastavila, její ruka vyklouzla z dlaně přítelkyně a oči rámované dlouhými, černými řasami se otvíraly víc a víc. Plna touhy sledovala vůz jako přikovaná. Martina nechala vůz vozem a zvědavě pozorovala Týnu, zatímco myšlenky jí hrály v očích jako ryby mrskající se ve vodě.

Na hřbitovní zdi něco zavrzalo. To se o ni zády opřel Holger Vdovin.

Kandidát rázem zapomněl na děvčata a věnoval mu veškerou svou pozornost. Pomyslel si:

„Směšný chlapec… Vždycky zachytí pohled a nepustí ho, bůhví proč. Je v něm něco nezměřitelného, něco srdečně bezpečného, něco hluboce zneklidňujícího. Je příliš velký i příliš malý, příliš přemoudřelý i příliš dětsky naivní. K čemu má to mohutné tělo, když velká, požehnaná hloupost spočívá masivně na jeho tvářích jako přežvykující kráva na louce? Jak se snášejí citlivá ústa s barbarskou silou brady a úzkými fanatickými rty? Oči má jasné — a přece, pohlédneme-li do nich, jsou jako bažinná voda, nedohlédneme dna, je v nich samá spodní voda, jako by nebylo rozdílu mezi neuvědomělým a uvědomělým. Jaké slunce je prozařuje a plní moudrostí?” Chlapec naklonil hlavu v neuvěřitelném stupni venkovské mírnosti. Jeho ústa změkla jako ústa dítěte, které ještě nemá zuby, zároveň však zůstala dospěle něžná jako ústa matky

11$

a hluboce zbožňující jako ústa mladíka. Oddaný úsměv zářil z celé jeho tváře, úsměv, jaký můžeme vidět u sedláků, když pozorují, že bujná a úrodná a dobře obhospodařovaná pastvina je zároveň i krásná. Tehdy dovedou do hloubi duše dojati vyjádřit svůj cit pro kalokagathii tichým výkřikem: „Tady je krásně!” A ve slově „krásně” je soustředěna veškerá laskavost a radost života.

Kandidátův pohled sledoval pohled Holgerův a narazil na truhlářovic Haničku s dolíčky v rozesmátých tvářích, s pomněnkovýma očima a světle plavým copem, na tu truhlářovic Haničku, která vždycky vypadala, jako by právě byla neděle. Stála v zástupu děvčat, její dolíčky byly plné slunce, přetékaly sluncem, které vrhalo nedělní záři i na tváře ostatních. Kandidáta napadlo: „Dokud jsou tady na zemi děti jako truhlářovic Hanička, budou lidé věřit, že v nebi opravdu jsou andělé. Jak je ale možné, že ten neohrabaný halama u zdi jako jediný z nich všech to plně cítí a ví, že vidí zjevení?”

Otočil se zase k Holgerovi, aby se pokusil do něho vniknout, jenže právě v té chvíli sebou velké chlapcovo tělo škublo.

Způsobil to výkřik ze středu hřiště, kde si vleže hrál malý Hans Olsen s kulatým zadečkem, vlídně obráceným k hřbitovu. Měl ty nejnevinnější a nejbaculatější půlky na světě. A bílé vlásky mu roztomile v prstencích klouzaly po spáncích.

Dohrál právě velkou hru, v níž vlastnil pole, oral, sil a sklízel. „Přikupoval” v ní další a další polnosti, až měl konečně statek, který pečlivě vzdělával. Vstal a tehdy viděl, že vše, co učinil, je dobré. Stál v dobrém rozpoložení a když slyšel ostatní křičet, věděl, že i oni jsou veselí. Zastavil se zabrán do radosti své i ostatních a představoval tak pokušení příliš veliké pro jednoho z hochů z nejvyšší třídy, než aby mu bylo lze odolat — byl nemilosrdně nakopnut do svého dobráckého zadečku, pročež plavmo přeletěl přes svůj dobře obhospodařený statek, až konečně přistál daleko od všeho, co bylo dobré, nosem na kámen.

Velký a těžký jako slon, před kterým všichni ustupují, se řítil Holger Vdovin přes hřiště, zdvihl nebohé děcko a odnesl ho k rybníku, kde mu umyl tvář. Pak vzal jeho kapesník, otřel

12$

mokrý obličej a nakonec ho zanesl k hřbitovní zdi, aby se mohl posadit a opřít a vyhřívat se přitom na sluníčku.

Teprve když mu chtěl podat kapesník, spatřil, že je plný krve. Zastavil se a nechápavě se na něj díval.

Kandidát ho bedlivě pozoroval. Měl pocit, že Holger přechází z jednoho světa do druhého. Jeho tvář, zprvu vyjadřující péči a něhu otce či velkého, dobrotivého bratra, postupně přecházela v udivené civění: velký udeřil malého… Celá Holgerova bytost nevyjadřovala nic než nesmírnou tázavou hloupost. Ničemu nerozuměl. Z hloubi duše se však k němu začal propracovávat jakýsi pocit. Oči měl náhle těžké a kalné a bylo od něj možné očekávat cokoliv. Úzké rty se stáhly v tenkou štěrbinu a společně s kalností se z očí ztratila i lidskost — podobaly se teď očím divokého zvířete.

Kapesník dopadl na zem vedle Hanse Olsena. Holger se otočil a šel se skloněnou hlavou k zástupu a pátravě se rozhlížel. Neviděl, kdo chlapečka nakopl, nezůstal však v pochybnostech dlouho — kolem pachatele se uvolnil prázdný prostor. Ostatní hoši, kteří věděli, co to znamená, když Holgerovy oči nabudou strnulého výrazu, před ním couvli.

Ten, který se provinil, zůstal stát sám, hrůzou ochromený, neboť chápal, že může přijít o život nebo v lepším případě o zdraví. Holger neznal míru ani žádnou mez, když se ho zmocnila bersekrská & zuřivost, a klást odpor bylo to nejhorší, co se dalo dělat.

[&bersekr — severský bájeslovný hrdina]

Holger mu hleděl strašlivou vteřinu do očí a pak vrazil pěst do jeho obličeje. Hoch se bez hlesu zhroutil k zemi. Holger se nad ním sklonil, zdvihl ho do vzduchu a zase jím praštil o zem. Tělo udeřilo zátylkem o zem a všem ostatním se zdálo, že slyší praskat zuby v chlapcových ústech. Zůstal ležet jako mrtvola. Nikdo si však netroufal zakročit. Kandidát přeskočil hřbitovní zeď. Holger hocha znovu zdvihl, když tu náhle uslyšel „ne“ a ucítil teplý dech na své tváři.

Byla to truhlářovic Hanička, která přiskočila a dívala se na něj.

13$

„Už ne,“ řekla, „už nesmíš.”

Holger zíral do pomněnkově modrých očí a kladl přitom chlapce opatrně na zem. Sám zůstal klečet a hleděl jí do očí.

Kandidát šel tiše ke škole.

Holger klečel dál a díval se na Haničku. Jenom viděl. Nedospěl tak daleko, aby mluvil, nezbylo místa pro nic než pro vidění.

„Pomoz mu,” řekla a šla pryč.

Tehdy se Holgerovi opět vrátil rozum. Zdvihl nebohého chlapce, odnesl ho opatrně k hřbitovní zdi a posadil ho vedle Hanse Olsena. Pak se otočil a rychle se vydal přes hřiště do školy.

Když Kandidát nahlédl oknem, viděl, že Holger má hlavu položenou na stole a pláče. Pláč se postupně stával neuvědomělým a široká ramena se otřásala v rytmu, který připomínal tep.

Kandidát se vydal domů, aniž se ohlédl k hřišti, avšak Annina Clausenová, která cupitala kolem a brebentila v duchu sama se sebou, se zastavila a ptala se, co se to tu děje. Jeden z chlapců jí odpověděl:

„To Holger Vdovin zase zmlátil jednoho z velkých, protože udeřil malého.”

„Hm, hm,“ pokývala hlavou Annina, „nesnese, aby někdo trpěl. A tak se sám stane zlým z pouhé dobroty. Život je podivná věc.“

Cupitala dál v přemítání a touze po šálku kávy u Kirsten kováře Pera.

Ale u plotu, který dělí učitelovu zahradu od cesty, ji zastavily dvě oči, které hleděly daleko mimo ni. Řekla „dobrý den“, nedostalo se jí však odpovědi. A tak utíkala dál ve svých myšlenkách a ve svém povídání.

„Už zase stojí u plotu, učitelův synáček, a vykukuje na cestu, jako by něco očekával z veliké dálky… co jen může takový človíček vyhlížet…? Říkala jsem to jeho matce, když ležel v kolébce a otevřel oči a díval se mimo nás, jako by viděl něco, co my ne: ,na co se může takový člověk dívat?’, to jsem řekla… Ach, ano, čas utíká, hnedle už půjde do školy jako můj Niels

14$

Petr. Jak jsem se styděla, že přijde na svět jako nemanželský, a teď jsem ráda, že ho mám. Ach, ano, chodila jsem sama do školy k dědečkovi malého Jana, ať je mu zem lehká. Jaká podivná věc je život. Jestlipak má Kirsten kávu hotovou?”

Kirsten ji hotovou měla a Annina pokračovala v úvahách nad horkým šálkem:

„Strašně ráda bych věděla, copak že to učitelův synáček pořád tak vyhlíží u plotu…? Nevidíte dál než na špičku svého nosu, říkal nám jeho dědeček vždycky ve škole, ale my viděli přece jen dál než on, protože on teď leží na hřbitově a jeho vnuk nyní stojí a dívá se mimo nás dospělé… ach, ano, jak prapodivná věc je život a jak je křehký! Považ jen, že Holger Vdovin zase zmlátil jednoho chlapce z pouhé dobroty. Nezná míru, když ho žene srdce.“

„To má po svém otci,“ pravila Kirsten, která toho věděla o nebožtíku Holgerově otci tolik, že Annina letěla domů poklusem, aby to vypověděla dál.

Učitelův Jeník stále ještě stál u plotu, takže měla právě čas na něj zavolat:

„Na co tady čekáš?”

A byla zase pryč, aniž hoch stačil procitnout a odpovědět jí.

Ale otázka byla položena, a zatímco s otevřenými ústy sledoval Anninin poklus po cestě, vryla se hluboko pod jeho myšlenky, až se dostala k místu, kde skrýval to, co zapomněl. Když Annina zmizela za rohem, vynořila se otázka jako vodní pták z hlubiny s odpovědí v zobáku a ukazovala mu ji v slunci.

Ano, na mou věru, že to tak bylo. A jak to bylo dávno. Stál tu každý den a vyhlížel, až zapomněl, co vyhlíží, a jen sem chodil, protože po něčem toužil, a stál tu, protože se tady krásně stálo.

Ale pak snad šla kolem, snad mnohokrát, a on pouze neměl tušení, že je to ona.

Určitě je to některá z těch, které zná, a teď, když si vzpomněl, koho to touží spatřit, pokusí se ji opravdu poznat.

Jenže, jak je to vlastně dávno? Dva roky? Nebo tři? Byl tehdy mnohem menší, protože dnes si už troufá chodit sám v dlouhých a tmavých „lesních” chodbách, kudy tehdy šel

15$

a držel se matčiny ruky. Zřetelně si vzpomínal na místo, kde se to stalo. Jeho matka se zastavila a mluvila s nějakou dámou. Vedle dámy stála holčička, která vypadala jako nějaký obraz. Měla na sobě růžové šatičky a v ruce držela kornout s cukrlaty. Stál a díval se jí do očí, které byly takové, že se člověk do nich mohl dívat nekonečně dlouho a nenudil se, i když maminka a dáma si stále povídaly. Holčička mu dala svoje cukrlata. Vzal si je a nepoděkoval, třebaže chtěl. Nedošlo k tomu prostě proto, že se pořád díval a náhle jeho matka dala dámě sbohem.

Byla to tuze dobrá cukrlata, lepší než cukrlata normálně bývají, asi jako cukrlata v pohádkách. Rád by se s tou holčičkou zase setkal a poděkoval jí a zeptal se, kde je koupila.

Náhle mu vyvstala myšlenka, že asi jednou půjde kolem školy a on bude stát zase u plotu a poděkuji jí a možná si spolu budou i hrát.

Ale nepřišla, alespoň ne do té chvíle, kdy si vzpomněl, že vyhlíží právě ji. Teď ji ovšem určitě dokáže poznat. Praštil prudce do lískové větve: „Ale vždyť ji už znám! Je to jedna z těch, které znám, cítím, že jsem ji od té doby už viděl, ale nevěděl jsem o tom. Jenže která z nich to je?“

Mohla to být truhlářovic Hanička, doopravdy však nevěřil, že by to byla ona.

Půjde-li jednoho dne kolem a on tu bude stát, byl si jist, že ji bezpečně pozná, i když ona mezitím jistě vyrostla a její šaty nebudou růžové.

Ohnul několik štíhlých lískových větví k sobě, až vytvořily sedátko. Sedl si na ně a zamyslel se, zrak upřený daleko na cestu.

A seděl tam ještě tehdy, kdy se děti vyhrnuly ze školy, v níž se toho odpoledne nestalo nic významnějšího, než že malý Hans Olsen a ještě menší Ellen Nielsenová zároveň vzhlédli od svých písanek, podívali se na sebe, usmáli se a věděli, že nyní jsou dobrými přátelí, i když si to snad nikdy neřeknou, protože on je chlapec a ona děvče.

16$

« V kupě sena »

Pastor Barnes se holil.

Jeho osmiletý syn Kristián seděl v koutku, pozoroval ho a měl špatné svědomí, protože se mu zdálo, že otec je ošklivý. To od něho nebylo správné, všichni cizí lidé říkali, že pastor Barnes je hezký muž. Hoch přivřel oči a bedlivě ho pozoroval.

Pastor to vycítil, otočil se a podrážděně řekl: „Na co se díváš?” Kristián vstal a odplížil se ven.

Bylo to tu zas. Jeho otec nesnesl, aby se na něj člověk díval, když o tom nevěděl. Ale Kristián zahořel trapnou touhou zaskočit ho. Číhal na něj a slídil po něm a ač toho litoval, nechat toho nemohl. Měl odporný pocit, že jeho otec není tak docela oblečen, když je sám.

Pastor Barnes stál okamžik nejistě, podíval se na sebe v zrcadle a spatřil tvář komicky bezradnou v záplavě holicí pěny. Smyl mýdlo, opět se na sebe podíval a opět se zarazil: ta tvář přece nemůže být jeho. Nepodobala se mu, byla tak bezvýznamná.

Učinil pohyb jako gymnasta, který se napřímí a hledá svoje nářadí. Pamětí mu proletěla řada obrazů: sledoval je pln nespokojenosti, až se s úlevou zastavil u vzpomínky na včerejší pohřeb. V jeho tváři se promítl jasný a pevný výraz. Kdyby jeho syn nyní nahlédl oknem, spatřil by v pokoji pěkně oblečeného a významného muže.

Neboť pastor Barnes byl významným mužem při určitých příležitostech, zřídka však, když byl pohromadě jen s jedním člověkem. Některé situace ho však dokázaly uchvátit a strhnout — měl-li dostatek posluchačů. Byl dobrý při konfirmacích a znamenitý při svatbách, avšak naprosto nepřekonatelný při pohřbech. Byl nejlepším pohřebním řečníkem v okrese a starý Niels Madsen vyslovil na smrtelném loži myšlenku, která dřímala ve více lidech. Na otázku kněze, zahodil-li už všechny světské myšlenky, odpověděl: „Všechny, kromě jediné, pastore Barnesi, že bych si přál slyšet řeč, kterou nade mnou pronesete.”

17$

Jedině vlastní pastorův syn nesdílel všeobecný obdiv. Přesto měl při prvním pohřbu, na který přišel, štěstí. Pochovávali totiž jeho tetu. Byla na faře takřka od jeho narození a pokaždé, když se objevila na zahradě nebo v pokoji, jako by připlouval mrak zakrýt jarní slunce. Konečně shledal Pán Bůh, že by toho mohlo být dost, a uložil ji k smrti. Otec pravil, že je Kristián dost velký, aby mohl jít na pohřeb. To v Kristiánovi vyvolalo hrdý pocit. Jednak proto, že byl velký, a jednak také proto, že byl živý. Že se mu tedy konečně alespoň jednou přece jen podařilo nad tetou zvítězit. O ni bylo dobře postaráno. Víko rakve bylo přišroubováno, sám se na to díval. Nemohla vstát a zavrčet: „Je moc malý, než aby mohl jít.“

Zajímalo ho, co tatínek řekne, až bude nad tetou mluvit. Ale vbrzku žasl nad otcovým hlasem, který byl jiný než obyčejně, trochu větší a širší, asi jako on sám, když měl na sobě nové šaty. Jakmile přestal žasnout, dolehla na něj ospalost, před usnutím ho ale zachránila žena, která byla asi nemocná, protože plakala. O kousek dál však plakala ještě jedna a tamhle další a s ní také několik mužů. Bavilo ho počítat, kolik lidí pláče, a uvažoval o příčině. Nikdo mu nemůže namluvit, že by je mohla mrzet tetina smrt. A náhle si uvědomil, že to byl jeho otec, který je rozplakal. Jemu tedy nyní věnoval svou bedlivou pozornost, která skončila hlubokým povzdechem ulehčení. Nebylo pochyb, že nalezl správné rozluštění. Jeho otec sám neplakal, protože tetu samozřejmě velmi dobře znal, ale bavilo ho rozplakávat lidi, právě tak jako služky v kuchyni se bavily hrůzou ze strašidelných historek, kterým samy nevěřily.

Další pohřební řeč, kterou slyšel, byla ta včerejší, z níž se nyní jeho otec radoval. Rozhodl se, že bude dobře poslouchat, ale zapomněl na to, protože se mu zdálo, že se otec, když přistoupil k rakvi, najednou zvětšil. Vypadalo to, jako by vystoupil na mrtvolu, aby ho bylo lépe vidět. Chlapec se té představy nemohl zbavit. Jeho otec šlapal po mrtvole, nad níž mluvil. Tu a tam ustal v řeči a vypadal jako doma u psacího stolu, když mu to nešlo, jak chtěl. Kdykoliv se to stalo, na okamžik sklopil k rakvi zrak, pak hodil hlavou zpět a mluvil hlasitě a ještě více lidí se rozeštkalo. Kristián je však už

18$

nepočítal, více ho nyní bavilo pozorovat, kolikrát musí jeho otec obrátit oči k rakvi jako hoch nahlížející do knihy.

Uprostřed tohoto zaměstnání byl vyrušen vlastní fantazií. Zdálo se mu pojednou, že se otec podobá velkému ptáku, který stojí a do čehosi klove, natahuje krk a polyká to. To, co leželo před ptákem, byla mrtvola, a Kristián naneštěstí nedávno četl o velkých ptácích, kteří se živí mršinami. Dělalo se mu špatně, protože se mu zdálo, že cítí přes stěny rakve zápach mrtvoly. Nikdy neznělo žádné amen tak osvěživě jako to, které vyšlo z úst pastora Barnese v okamžiku, kdy jeho syn pozvedl k ústům kapesník, aby do něj říhl.

Chlapec pak kráčel zahradou s hlavou skloněnou a bál se, že hřeší proti přikázání „Cti otce svého i matku svou“. Přeskočil přes plot do pole, posetého kupkami sena. Vylezl na jednu z nich, lehl si na záda a opájel se vůněmi.

Nebe bylo velmi vysoko a bylo úplně modré. Díval se do něj. Je tam teta doopravdy? Zajímalo by ho, jestli nepřišla do pekla. Zasmál se při té myšlence, ale zarazil se. „Snad nejsem zlý,“ řekl si polekaně.

Díval se tázavě do nebeské modře tak dlouho, až cítil, že je dobrý. Bylo krásné to vědět, proto se díval dál. Po chvíli se začala kupa sena pohybovat. Nekolébala se, to samotná země se s ní točila. Země se přece volně vznáší ve vzduchu a pohybuje se. Tak se to učí v zeměpise. Teď cítil, že je to pravda. Zjistil to, když se díval do nebe. Odtamtud pocházejí všechny dobré dary a všechna moudrost. Tak to stojí v bibli.

Čím déle zíral do modři, tím modřejší byla, až nabyl dojmu, že i jeho oči jsou modré. V téže chvíli se unavily, zavřely se a chlapec viděl, že je modrý i uvnitř. Modrost v něm byla stejnou modří jako v nebi. Chtěl se s ní sjednotit tak, aby zmodral a stal se dobrým skrz naskrz — a pak se začal vznášet. Kupa sena se vznášela s ním a zmodrala, jako by ta barva byla nakažlivá.

Výš a výš a stále rychleji letěl vzhůru na své kupce sena — a byla pravda, co se říkalo, že nebe je otevřené do nekonečnosti — mohl vplout přímo do něho… a bylo tam modro a blaženě na všech stranách… taková je tedy blaženost… ale

19$

kde jsou ostatní… a jak to — blažení jsou přece mrtví… ale on je blažený… Snad není mrtev!?

Zmocnil se ho děs, zatočila se mu hlava a padal hluboko, hluboko, bál se, že se udeří — ale když mohl padat, rozhodně nemohl být mrtvý — a kupa sena snad zmírní náraz… už to tu bylo. Leží tady na kraji kupky sena, s bolavým zadkem, ale srdcem blaženým.

Zatímco si ještě kdesi vzadu mnul modřinu, viděl před sebou stránku z biblické dějepravy, kde je psáno o Štěpánovi. „Vidím nebe otevřené.”

„Ano,” konstatoval, „to jsem viděl. Viděl jsem nebe otevřené. Nespal jsem, protože jsem celou dobu přemýšlel o tom, co se děje. A takovým, jaký ještě jsem, tak modrým, myslím tak veselým a dobrým se člověk nestává spánkem. Určitě už nikdy nemohu být zlý.”

Musí to vyprávět své mamince, dozajista ji tím potěší. A tak šel Kristián Barnes domů a vyprávěl své matce, že viděl nebe.

„Co to plácáš za hlouposti,” zlobila se. Bylo právě poledne a mohla připálit pečeni.

„Ale Štěpán,” začal, „také přece…”

,Ať tatínek nic takového neslyší,” přerušila ho, „a jdi se umýt, budeme jíst.”

Cožpak to, co zažil, nebylo mnohem důležitější než hovězí pečeně? Ani se ho nezeptala, co míní tím, že viděl do nebe.

Byl ale tak dobrý, že se nemohl rozzlobit. Ctil otce svého i matku svou, poslechl a umyl se, usedl ke stolu a pohlédl oknem vzhůru k modravému nebi. Slíbil, že bude ctít otce svého i matku svou celý život, a dostalo se mu šťouchnutí od matky a přísného pohledu od otce, který musel znovu začít modlitbu: „Ve jménu Ježíšově sedáme ke stolu.” Tón byl tvrdý a ponurý, protože syn nesepjal ruce — připomínal včerejší pohřební řeč. Kristián se naklonil nad svůj talíř, podíval se na hovězí pečeni, kterou tam matka položila a pomyslil si, že vůl je mrtev. Měl jíst mrtvolu. To nebylo možné. Prosil, aby nemusel jíst. — Proč? — Ano, proč? Po tom, jak to dopadlo s otevřeným nebem, se musí vyvarovat říci pravdu. „Je to strašně tučné,” zamumlal.

20$

„Nesmysl,” napomenul ho pastor Barnes, „nebuď vybíravý. Když ti nechutná tlusté maso, sněz ho rychle. Podívej se na mě, já tlusté také nerad.”

A naklonil se nad svůj talíř, vzal kousek tlustého masa, strčil ho do úst, hodil hlavou dozadu jako při pohřební řeči a spolkl tučné sousto.

V témže okamžiku se i Kristián naklonil nad svůj talíř a začal zvracet na hovězí pečeni.

Dostal pohlavek. Vyběhl na zahradu a rozplakal se. Za chvíli přišel pastor Barnes, kterého mrzelo, že chlapce udeřil, když třeba není zdráv.

„Je ti špatně?” ptal se. „Od žaludku? Nebo něco jiného?”

V rozpacích nad tím, že se ukvapil bezprostředně po modlitbě a v nejistotě, zda je chlapec opravdu nemocen, nebo se jedná o komedii, nabyl výrazu prázdné profesionální účasti a jeho hlas zněl tučně, jako by mu sousto ještě vězelo v krku.

Kristián pohlédl na svého otce a začal znovu zvracet.

Uložili ho do postele. „Má horečku,” poznamenala matka. „Poznala jsem to podle jeho řečí, ještě než usedl ke stolu.”

Když mu změřili teplotu a seznali, že je úplně normální, pohlédli si udiveně do chytrých, dospělých tváří.

« Bratříček »

Kristen zvoník pracoval v učitelově zahradě. Učitelův syn seděl v plotě a hrál si s víkem Kristenovy nové dýmky.

Hrál si s celým světem a Pánem Bohem, otáčel víko k stínu, takže se v něm zrcadlily zelené lístky a zahradní cesty a trávníky. To byla země. Obrátil víko vzhůru, takže se zbarvilo modře, to bylo nebe. Obrátil je přímo proti slunci, a bylo to pouhé světlo a teplo — to byl Pán Bůh, který šel do nebe.

V nebi byl člověk vždy velmi blízko Pána Boha, a když tam chodil, bylo vidět jen Jeho a nic jiného. Proto Pán Bůh tu a tam vyšel z nebe a šel do své komůrky, aby člověk mohl vidět modrou nádheru nebe a shlížet se v ní. Na stinnou zemi

21$

nepřicházel Pán Bůh nikdy, přesto byla krásná, protože Pán Bůh zářil za nebem. Jan se z toho víčka od dýmky naučil mnohému. Scházelo mu jen peklo. To ale mohla být černá, zapáchající dolní strana víka, kde vůbec nebylo Pána Boha znát.

„Kristene,“ řekl, „peklo a země a nebe a Pán Bůh jsou ve víčku tvé dýmky.“

„Hrom a blesky“ odpověděl Kristen, „pak mi ji kupec věru prodal až příliš lacino… Tady jde tvůj otec.“

Učitel pohlédl neklidně na svého syna, zamrkal nervózně očima, jako by nevěděl, co s nimi počít, a konečně řekl:

„Jdi k pastorovům a zeptej se, smíš-li si hrát s Kristiánem, až pro tebe vzkážeme.”

„Tak už to bude?” zeptal se Kristen zvoník.

Učitel pohlédl na Kristena, jako by hledal pomoc u kohokoliv. Jan nikdy neviděl svého otce tak skleslého. Vypadal, jako by mu kalhoty byly náhle příliš velké.

„Jdi, Jeníku,” řekl.

Jan se odplížil. Bylo zřejmé, že ho chtějí odstranit. Cítil však, že nemá smysl se ptát na důvod. Tím víc však o tom přemýšlel.

Na faře na to všechno rázem zapomněl. Pastor mu ukázal globus a říkal, že je to Země. Byl kulatý a přesto lidé, kteří bydleli na opačné straně, ani nespadli ani nechodili nohama vzhůru.

Pastor říkal, že je to věda. Janovi bylo srozumitelnější víko od dýmky.

„Věříš, že je to pravda?” ptal se Kristiána, když zůstali sami na dvoře, „to o té vědě?”

„Velcí vždycky lžou,” vysvětloval Kristián.

„I když nás něčemu učí?”

„Vždycky trochu lžou, protože si myslí, že bychom to jinak nepochopili.”

„Ty jim vůbec nevěříš?”

Kristián zavrtěl hlavou. Jana uvnitř mrazilo, měl pocit, že chodí po černé spodní straně víka dýmky.

„Nevěříš ani v Pána Boha?” ptal se.

22$

„Ano, samozřejmě,” odpověděl Kristián a upřel své ostré oči na Jana a váhavě pokračoval:

„Věříš, že člověk může vidět do nebe?“

Jan cítil, že odpověď má velký význam, proto řekl:

„Věřím, že je to možné.”

Kristián mu podal ruku.

„Já jsem tam viděl,” pravil.

„Takže je to opravdu možné.”

Tím se stali přáteli.

Když pro Jana přišla služka, vzpomněl si, že se děje něco tajemného, a utíkal rychle domů. Ve dveřích potkal svého otce, zastavil se a překvapeně se na něj díval. Byl úplně změněný. Nic mu už zase nebylo velké. S takovým otcem se člověk dozajista nemá čeho bát. Podobal se ilustraci v obrázkové biblické dějepravě, tam, kde je dole napsáno: „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.”

Otec mávl rukou a pozdvihl hlas:

„Dostal jsi bratříčka!”

To byl beze vší pochybnosti dárek a Jan by si ho rád rychle prohlédl. To však nebylo možné, protože v cestě stál otec, tak strašně tlustý a široký.

„Máš radost?” ptal se.

Jan byl zklamán. Viděl, že matka je nemocná a vedle ní leží ošklivá červená tvářička, která řve. To nebylo nic radostného. Ale jeho otec stál a vypadal mohutně, právě jako tehdy, když vyprávěl o vynálezu tisku: „Chápeš už tedy, jak je dobře, že jsme vynalezli tisk?” A přece jej vynalezl někdo jiný.

Nyní tedy dostal bratříčka! Ne, to rodiče ho dostali, to bylo zřejmé.

Přesto ho služky a čeledíni v následující době potkávali s pozdravem: „Tak ty jsi dostal bratříčka! Máš radost?”

„Kristián má pravdu,” myslel si Jan, „dospělí lžou vždycky, i když to, co říkají, je pravda.”

Jenom Dorta cukrářka to správně vystihla, když mu dala preclík a řekla: „Teď k tobě dostali rodiče ještě jednoho.”

Od toho dne věřil každému slovu, které Dorta cukrářka řekla.

23$

« Padající hvězda »

„Teď, jelikož jsi dostal bratříčka, bude nejlépe, když začneš chodit do školy,” řekl učitel, a tak Jan přišel do školy.

Zde proseděl dlouhou řadu dní léta, kdy obloha byla stále jasná, takže měl pocit, že je to ono vlastní pravé léto.

Miloval hodiny, v nichž malí i velcí žáci měli společné psaní. Mnoho práce v nich neměl, ale mohl sedět a pozorovat ostatní ze svého místa v poslední lavici.

Byl tu pastorův syn Kristián, který seděl nejvýše mezi malými a který podle výroku učitelova dovedl sám myslet. Byl tu Niels Petr Anniny Clausenové, který buď neuměl docela nic, anebo znal všechno nazpaměť. Byl tu také Holger, který měl strašlivou sílu a který tvrdil, že vždycky umí svůj úkol „uvnitř”, ale nikdy ho nemohl dostat ven, nanejvýš jen po nesmyslně sestavených kusech a kouscích. A pak tu byl Christian Mogensen, po jehož zádech vždycky lezly mouchy — určitě proto, že i mouchy postřehly, jak je hodný. Jeho oči byly mírné a tlumený hlas působil, že se Jan vždycky domníval, že mu chce sdělit něco dobrého. To byli chlapci, kteří ho nejvíce zajímali. Ano, také jeho soused, malý Hans Olsen, kterého škádlili, že on a Ellen Nielsenová jsou snoubenci, takže Hans vždy studem zčervenal, uvnitř však měl určitě radost. Na protější straně seděla na nejvyšších místech Týna, o níž všichni říkali, jak je hezká a čistá, a vedle ní truhlářovic Hanička, která se podle Janova cítění podobala sluneční skvrně na podlaze u okna. Její oči vypadaly jako dvě pomněnky, na které svítí slunce. Na obou tvářích měla dolíčky. A objevily-li se, když mu něco říkala, Jan se opájel radostí.

Jako pomalu mizely dolíčky z Haniččiných tváří, když zvážněla, mizelo pomalu i slunce, takže nakonec chodil Jan v palčákách a zimním kabátu. Jednoho studeného a černomodrého zimního odpoledne bylo ve škole volno, protože do jejich kraje přišel známý misionář, aby promluvil v misijním domě. Matky si přály, aby jejich děti byly přítomny, protože „ho uslyší alespoň jako děti, kdyby nemohly v dospělosti”.

Učitel k tomu svolil nerad. Jak to Jan pochopil, jeho otec

24$

neměl mnoho chuti slavného misionáře uznat. „Nestudoval,” říkal a vypadal, jako by kazateli vyčítal, že se nezúčastnil vynálezu tisku. Pastorovi Barnesovi to pak s úsměvem, který se podobal úsměvu primuse v nejvyšší třídě, když byl vyvolán, opakoval: „To, co říká, je možná velmi dobré. Má to ale tu chybu, že člověk snadno pozná, že nikdy nestudoval.”

Pastor Barnes se usmál jako učitel, když primus odpověděl správně. Neřekl sice nic, ale zdálo se, že je s učitelem spokojen.

Proslulé misionářovo jméno naplnilo shromažďovací dům. Lidé z farnosti i lidé z města seděli stlačeni v jedinou hmotu, která se poznenáhlu stala poddajným nástrojem bez vlastní vůle pro misionářovy myšlenky.

Sám misionář byl vysoký, mohutně stavěný muž, obr tělem, ale jistě ještě mohutnější duchem. Měl živou fantazii a když byla prožhnuta prudkým citem, tvořila obrazy nebe a pekla, které budily v posluchačích dojem osobního prožitku. Tváře zářily touhou po nádheře nového Jeruzaléma. Byli vehnáni do extáze, která — pokud opojení trvalo — byla schopna je učinit mučedníky za jejich radostnou víru. Když ale náhle hlasitě zvolal: „Avšak! Je ještě jiné místo!” a naplnil vzduch hromem a ohněm, hořící sírou a mukami duší, zrcadlily tváře přítomných všechna trápení na věky zatracených spolu s palčivým strachem ze smrti.

Jen učitel, pastor a Kandidát se nezdáli být podrobeni misionářovu působení. Kněz a učitel vypadali mrzutě a malý Jan Dahl si vzpomněl, že misionář přece nestudoval. Studoval však Kandidát, který pozorně klouzal pohledem od jednoho k druhému, až se zastavil u holčičky, jejíž vyděšená duše vězela zcela vpředu v jejích očích. Jan ji dobře znal, vždyť to byla Helena Strömstadová z města, ta, o níž lidé nikdy nemluvili, aniž by řekli, že je tak milá a dobře vychovaná, načež vždycky dodali: „Ano, to se musí její matce opravdu nechat, že své dítě vychovala, jak měla… Jinak ale ovšem musíme…” Co to ale bylo, co „ovšem museli”, nikdy před dětmi neřekli.

Helenka byla polekána vším, co se člověku může po smrti stát. Bála se, protože dospělí plakali. Tiskla se ke své matce,

25$

hezké a kypré ženě, která se pokusila na maličkou usmát a vrhla plachý pohled na loterního kolektora z města. Potil se na týle, porostlém řídkými vlasy, tahal se nervózně za svislý knír a vypadal, jako by právě chtěl říci: „Co tu děláme? Cožpak nemáme už tak dost trápení?”

Helenka bledla stále víc a Jan se rozhodl připlížit se k ní a zašeptat: „Nevšímej si toho, co říká, vždyť ani nestudoval,” byl však vtisknut mezi boky starostovy ženy a Kirsten Pera kováře, a ty byly tlusté, takže nemohl vyklouznout. A tak začal poznenáhlu dřímat a probudil se teprve tehdy, když všichni stáli venku na volném prostranství, kde čerstvý vzduch a ticho, zhuštěné měkkým padáním velkých bílých sněhových vloček, působily tak drtivě po rozčilení v uzavřeném shromažďovacím domě, že nikdo neměl sílu říci jediné slovo nebo se odhodlat a jít.

Náhle slabý Helenčin hlásek jasně protnul ticho.

„Maminko, co je sníh?”

Misionář se přiblížil, aby to vysvětlil, ale Kandidát, který stál vedle holčičky, ho předešel, naklonil se k ní a řekl:

„Jsou to kousky vaty, maličká, které padají z uší Pána Boha.”

Vzhlédla k němu udiveně a ptala se:

„Proč má všechnu tu vatu v uších?”

„Aby neslyšel, jak ošklivě lidé zneužívají jeho jméno,” odpověděl Kandidát.

Účinek tohoto vysvětlení byl prudký ve všech myslích, které při popisování muk pekelných úplně ztratily vládu nad sebou. Ženy a muži se smáli téměř stejně hlasitě, jako uvnitř sálu vzlykali.

Misionář ve strachu ze zničení svého díla a pln ještě extatického vzrušení přistoupil ke Kandidátovi a zvolal:

„Střežte se, aby vás Bůh neslyšel, když se posmíváte. Neboť Bůh je mocný Bůh a horlivý Bůh. Bůh může ochromit sílu vaší paže! Bůh vás může srazit k zemi… k těmto mým nohám v tomto okamžiku! K věčným, nikdy neustávajícím mukám může Bůh poslat vaši duši. Bůh může učinit váš život věčným, nikdy neutišeným výkřikem bolesti!”

26$

Nabýval opět své moci nad poslouchajícím davem, ale Kandidát pravil klidně k holčičce a ukazoval do vzduchu:

„Vidíš, už přestalo sněžit. Pán Bůh sám asi zrovna teď potřebuje svou vatu, chápeš?”

Misionář viděl úsměv, který pohrával mužům kolem úst. Projel jím ohnivý proud a protože jeho jazyk byl ochromen hněvem, soustředila se celá jeho energie do těla. Zdvihl ruku a jeho mohutná zaťatá pěst vyletěla proti Kandidátově tváři.

Co se pak stalo, se událo tak rychle, že téměř nikdo nedokázal sledovat úplně všechno. Někteří uviděli v záblesku, že Kandidátova levá ruka vyrazila do výše a zachytila misionářovu pravou ruku. Jiní si stačili všimnout, že se neuvěřitelně rychle naklonil dopředu a chytil i druhou misionářovu paži. Všichni ale měli dost času vidět ho, jak stojí a svírá oběma rukama zápěstí svého protivníka a vytáčí nepatrně a krátce jeho paže, čímž vyvolává bolestná škubnutí v široké misionářově tváři.

Kandidát se díval s úsměvem svému odpůrci do očí a odříkával:

„Blahoslavení tiší, neboť oni dědictví obdrží na zemi.

Blahoslavení milosrdní, neboť oni milosrdenství dojdou.

Blahoslavení pokojní, neboť oni synové boží slouti budou.”

A při každém „blahoslavení” zkroutil trochu misionářovy ruce. Nakonec přimhouřil jedno oko a napnul svaly:

„Blahoslavení budete, když vám protivenství činiti budou.”

Po posledním prudkém zkroucení paží padl misionář s neblahoslaveným řevem k zemi a Kandidát strčil ruce do kapes a šel domů.

Několik mužů zvedlo poraženého obra a doprovodilo ho na faru. Zástup zůstal na okamžik nejistě stát, nikdo si nedokázal uvědomit ani to, co viděl, ani to, co slyšel. Náhle ale kdosi prohlásil, že má hlad. Všichni si s úlevou vydechli a prohlásili, že oni věru také, načež šli po svém.

Holger Vdovin stál vedle Anninina Nielse Petra a Jana Dahla. Zíral velkýma očima na odcházejícího Kandidáta.

„Měl ho dole,” řekl tiše, „měl ho dole a nechal ho ležet s pokojem. Nebyl ani na okamžik rozzuřen.”

27$

„Ne, chechtal se po celou dobu,“ odpověděl Niels Petr, „ale kázání na hoře věru znal.”

„Mlč,“ řekl Holger a vzhlédl k nebi, kde padající hvězda táhla za sebou bílý pruh.

Velký hoch sepnul ruce a díval se za ní se slzami v očích.

„Co je?“ podivil se Niels Petr, když Holger zase strčil ruce do kapes. „Modlil ses?“

„Prý všechno,” řekl Holger, „co si přejeme, když padá hvězda, se vyplní.”

„Co sis tedy přál?“

Kdyby Holger nebyl tak strašlivě silný, byl by se Niels Petr nahlas rozesmál, protože Holger Vdovin vypadal jako malý hošík, když tlumeně a upřímně odpověděl:

„Modlil jsem se, abych byl jednou jako Kandidát.”

•••

Na faře seděl misionář a dal si masírovat zápěstí. Paní pastorová třela a Kristián seděl a díval se.

Pastor chodil sem a tam po pokoji a často se ptal, zda to ještě bolí. Kdykoliv se obrátil k misionáři zády, sevřel rty a zavřel oči.

Kristián si byl jistý, že uvnitř v otci je skryt úsměv, který ale nesmí ven. Nebylo pochyb, že pastor měl v duchu radost z toho, co se misionáři stalo.

« Nebeská řeč »

Přece jen to byl Jan, který dostal bratříčka. Stalo se to jednoho dne, když myslel, že děťátko umřelo. Den předtím viděl štěně Jakuba Hansena, jak leží na boku s tlapkami nataženými a nedýchá. „Je mrtvé,” konstatoval první čeledín, „bude nejlíp, když to řeknu Jakubovi, měl ho hrozně rád.”

Druhý den přišel Jan do ložnice a viděl svého bratříčka ležet na boku, bledého v tváři, bez dechu, ručičky natažené na

28$

pokrývce. „Je mrtvý,“ pomyslil se Jan, „nejlíp bude, když to řeknu mamince.” Pokud ho to mrzelo, hned na to zapomněl, protože byl první, kdo to věděl.

Najednou, nemohl říci proč, měl pocit, že maličký přece jen žije. Hlavička, zprvu mrtvá, vypadala nyní, jako by spala, a po chvíli byl slyšet i dech. Pak se vrátila i barva do tváří. „Byl určitě skoro mrtvý,” myslel si Jan, „teď ale žije.”

Zamrazilo ho. Ve vyšší míře než sám věděl, pocítil, jak život a smrt jako dvojčata spí těsně vedle sebe v téže kolébce, a tím se jeho myšlenky prohloubily.

„Odkud asi přicházíme? Kde jsme byli, než jsme sem přišli?” Pozoroval bratříčka, který pod jeho pohledem procital, až otevřel oči. Ty ho neviděly, neviděly nic z toho, co bylo v místnosti. Neměly dno, ale někde hluboko dole ležel bratříček sám a díval se opačným směrem k něčemu, z čeho se právě vrátil, a Jan nahlížel současně bratříčkovýma očima, aby viděl, co to je.

Zatímco se tak díval, měl pocit, že jeho oči se dotýkají očí maličkého a zároveň pozoroval změnu ve svých očích, změnu, jež mu byla milá. Něco z bratříčkových očí přešlo do jeho očí a způsobilo, že se krásným způsobem rozšířily. Pronikla jimi radost. A pronikla také ústy, protože se začal usmívat, a uvnitř v prsou spočívalo to nejradostnější ze všeho — jistota, která nyní vnikla do jeho hlavy. Protože zahlédl záblesk toho, po čem se bratříček díval zpátky. Protože to bylo nebe.

Tak je to. Přicházíme z nebe. Tam jsme byli, než jsme přišli sem. Bratříček se na to ještě pamatuje, určitě tam téměř byl, když spal. Jen kdyby mohl mluvit a vypovědět, na co si vzpomíná.

Náhle se bratříček usmál a Jan věděl, že rozumí, i když neumí mluvit. Protože šlo o tutéž záři v jejich očích, tentýž úsměv kolem jejich úst a tutéž radost v nich obou. Nebyla zde stopa rozdílu. Vzpomínali si společně.

Proto se musíme učit mluvit, když se narodíme, protože v nebi se nemluví tak jako tady. Jsme tak radostní, že nejsme schopni říci slova. A ani nemusíme, poněvadž na sebe pohlédneme, a hned všechno víme. Nebeská řeč už je taková. Všechno

29$

naráz a nepopsatelná radost. Víc v ní není. Umíme ji sami od sebe.

Nemůžeme ji také zapomenout. Ale můžeme zapomenout, že ji umíme. Čím to je?

Rozhlédl se po pokoji a viděl, jak je podivný. Poznal tu podivnost. Taková kdysi byla.

Ale přišel jeden den a druhý — všechny dny přišly do pokoje a zaujaly svá místa a upravily si je. Poslední, který přišel, byl dnešní den a jím byla místnost dokončena. Tady byla židle a tamhle stůl a on se jmenoval Jan a tisk byl vynalezen.

Tak se stane, že zapomeneme, napadlo ho, dny jdou a všechno předělají.

Zapomněl na bratříčka, protože musel myslet. Šel do lískového plotu a usedl na své sedadlo a přemítal o všech dnech, které přicházejí a předělávají to, co vidíme.

Ale v nebi je to snad vždycky stejné?

Udeřil pěstí do sedadla a vyskočil.

„Je to stejné,” odpověděl si. „Protože tak je to psáno! Jeden den je pro Pána jako tisíc let a tisíc let jako jeden den. Tak je to psáno v mém katechismu. Tak to je — všechno naráz.“

Radost nebeské řeči plnila jeho malé pozemské já a on šel k jedinému, kdo z těch, které znal, jí uměl mluvit.

A ten jediný ji pro tuto chvíli jakoby zapomněl. Nešťastně plakal v tomto novém světě. Učitel a jeho žena k němu mluvili a mluvili a snažili se ho potěšit a houpali kolébkou. Čím hlasitěji mluvili a čím více kolébali, tím usedavěji malý plakal.

Samozřejmě. Vždyť nerozuměl ani slovu.

Jan šel ke kolébce.

„Pusťte mě,“ řekl.

Pustili ho ke kolébce a překvapeně na něho zírali. Mluvil jako mluví dospělý k dětem.

Zastavil kolébku a dotkl se ručičky malého. Byl si úplně jistý, protože měl v sobě nebeskou řeč.

Bratříček k němu vzhlédl, chytil se jeho prstu a usmál se.

Usmáli se oba a mluvili spolu v nebeské řeči beze slov.

Bratříček projevil svou radost prvním pokusem o lidskou řeč — dlouhou řadou hrčivých rrrrr.

30$

„Jak je to jen, pro boha, možné!” řekl učitel. „Maminka ho nemohla utišit. A já…“

Vložil takovou váhu do svého já, že nemohl nalézt vhodný dodatek a ani mu nebylo příjemné přiznat, že něco nedovede.

Jan suše odpověděl:

„Mluvili jste s ním řečí, které se ještě nenaučil. To přece bylo hloupé.”

To sice nebylo nic jiného než opakování včerejšího učitelova tvrzení o tom, když se mluví dánsky s cizincem. Dává-li však denní zaměstnání člověka příležitost říkat se stoupajícím pocitem převahy jiným „hloupý”, stane se snadno hrubým proviněním, použije-li se toho slova vůči člověku samotnému.

Učitel vzal svého syna za ruku a učil ho rákoskou ctít otce svého i matku svou.

A když zanedlouho stál Jan strnule jako kus dřeva v lískovém plotě, tichý jásot byl z jeho srdce vypuzen a místo, kde se poučení nejvíce projevilo, mu nedovolovalo usednout.

« Pastor Barnes »

Okresní lékař Lohse se loučil s pastorem Barnesem.

„Krize přijde v noci,” řekl, „když ji přežije, bude všechno dobré. Pokud ne, pak…”

Pastor prosebně hleděl na lékaře.

„Pokud ne, pak… pak dojde k nejhoršímu,” pokračoval lékař a odvrátil se.

Barnes se vrátil dovnitř. K nejhoršímu! Ano, to by bylo to nejhorší, co se mu mohlo stát, kdyby jeho žena zemřela. Nemohl tomu uvěřit. On sám snad zasloužil zkoušku, ale jeho dílo to nesnese a jeho dílo potřebuje Pán, a proto potřebuje Pán jeho ženu. Dotkl se letmo příjemné víry, že bude zachráněna, protože je kněz. Ale dnes v noci přijde krize a on bude bdít. Bdít a modlit se jak stojí psáno. V myšlenkách se mu rodila krásně uspořádaná modlitba, byla ale rozdrcena dřív, než se stačila odít do slov, rozdrcena strašlivým poznáním, že

31$

to byla modlitba určená k hlasitému modlení a k obecnému slyšení. Jiná v mysli nevyvstávala. Pastor Barnes cítil, že se může modlit modlitby obce, nikoliv však svoje. Zdrceně sklonil hlavu a sténal: „Pane, pomoz mi, pomoz!“

Na okamžik se uklidnil a vešel do pokoje nemocné. Jeho žena nebyla při vědomí. Znovu ho prostoupila úzkost. Vrátil se do pracovny a neklidně přecházel po místnosti všemi směry, dotýkal se předmětů na psacím stole, rovnal je, ale jeden obraz nechal viset nakřivo, protože tak visel, když byla naposledy v pokoji. A kdyby tam snad už nikdy nepřišla…

Už nikdy! Jeho duše jako by byla rvána na kusy, jako by se přetrhla vedví, jako by už nebyl celým člověkem. Ne, i když o tom člověk nepřemýšlel a ani si to za všechna ta léta neuvědomil, přece byla pravda, co jí řekl v době zasnoubení — podle Platona — že jsou duše dvojenci, které dohromady tvoří celého člověka.

Duše dvojenci mají svoji úlohu v životě společnou. Ale když smrt oderve jednu duši, druhá je pak nemocná na smrt. Cožpak na to není lék? Ano, jistě, jistě, druhá je ve světě andělů, přimlouvá se za opuštěného a — tomu věříme — vede zde na zemi jeho bloudící nohy. Nic není většího než mít v nebi dvojence své duše, blíže Bohu — a tím i my sami jsme mu blíž. Chválit a velebit musíme…

Zděšeně se zastavil uprostřed pokoje. Pronášel právě pohřební řeč nad svojí ženou.

Je snad tak sobecký, jen sebou zaujatý člověk, že není schopen cítit skutečný zármutek, nýbrž jen strach, že ztratí něco, co mu patří? Je to snad boží úmysl rozbít jeho sobeckost a nechat jeho ženu zemřít, aby byl vytržen ze své samolibosti? Spěchal dovnitř. Snad už…

Ošetřovatelka na něj volala: „Pst!“ Nedovedl na sebe zapomenout ani tak málo, aby dal pozor a nechoval se hlučně.

„Žije?“ šeptal.

Ošetřovatelka kývla. „Ale musí zde být klid.”

Šel zpátky do svého pokoje.

Ach, kdyby tak směla žít! Viděl svěží jaro jejich mládí, kdy mu dala svou lásku a vešla do jeho života jako jemu oddaná

32$

část. Dny sytých barev — kdy začaly být šedivé? Nikdo z nich si toho nevšiml, všednost se vplížila nepozorovaně. Rok za rokem vykonávala svou jednotvárnou otrockou práci a zřídkakdy od ní vzhlédla. Nikdo ji neznal, byla jen paní pastorovou v kuchyni a jídelně. Ano, kdyby o tom sám přemýšlel, nebo kdyby přišel zvenčí jako host, považoval by ji za nudnou.

Teď ale viděl, že to byl cit jejího mládí, který jen změnil šat. Ten jí umožnil žít v denní dřině bez reptání. Způsobila to láska. Chyběl jí jenom ten přebytek sil, který se projevuje v úsměvech a laskání. Nevěděla ani, co jí dává sílu a vůli. A on jí to neřekl. Ani to neviděl.

Teď ale viděl a ona to musí vědět. Jaro v nich znovu vzkvete… a potrvá. Vypučela v něm netrpělivá radost, jako by se měl o ni znovu ucházet. Takřka se nemohl dočkat zítřka, až bude krize odbyta, aby k ní poklekl a prosil: „Chceš být mou opravdovou ženou?”

Až bude krize odbyta. Ale kdyby…

Musel se dívat neštěstí do očí. Snad to postačí. Snad ho Bůh nebude krutěji zkoušet, když se dobrovolně skloní pod ranou a nechá rozdrtit svou sobeckost. Ale musí se to stát bez postranní myšlenky. Protože ona opravdu může umřít. Nutil se silněji si to uvědomit. Mrtvá, bez života, v rakvi. Nesnesl to, a přece to chtěl, musel pokračovat. Viděl rakev, květy, cítil jejich vůni, vůni květů rozsypaných po rakvi jeho ženy, kostel, průvod, celou obec, cítil bolest v srdci, jako by bylo sevřené a rozdrcené, a myslel si: „teď zemřu” a vstal, aby — jak si myslel — nadobro klesl.

Ale nepadl. Jeho tělo zůstalo vzpřímené a jeho údy pružné jako ocel, v jeho očích se rozsvítilo jasné zářící světlo a v tomtéž okamžiku ucítil v sobě řeč nad svou ženou. Ležela uvnitř něho, hotově ulitá v jediném okamžiku, dokonalé umělecké dílo, jako samým Bohem stvořené.

Zpola ve vděčném opojení, zpola ve smrtelné úzkosti běžel do pokoje nemocné, kde mu ošetřovatelka přišla do dveří naproti a šeptala: „Krize nastala. Myslím, že ji vydrží. Počkejte, až zavolám.”

Myslí, že ji vydrží! Padl na kolena a děkoval Bohu.

33$

A pak tedy čekal, čekal trpělivě, až ošetřovatelka zavolá, a poté vstoupí dovnitř ke své ženě a začnou nové, opravdové soužití.

Musel zaměstnat své myšlenky, byly tak rozčilené. Číst nemohl, jeho vlastní myšlenky se hrnuly ven. Snad by se mohl upoutat tou pohřební řečí, která vyskočila hotová v onom okamžiku, kdy myslel, že zemře. Sedl si a nalezl to místo v sobě samém, kde byla ona stvořená řeč. A zatímco zase vstal a chodil sem a tam, vytvářela se do všech podrobností, dojímavých myšlenek, vytesaných v nepomíjející slova, která mohla probudit i nejtupější duše. Během utváření uměleckého díla jím prochvívalo posvátné umělcovo mrazení. Tváře mu zbledly a oči zvlhly, celý se přenesl z času a místa doprostřed obce…

Pán budiž pochválen, že nemusí tu řeč nyní pronést.

Ale jednou za mnoho let, až on sám ji brzy bude mít následovat, rád nad ní tuto řeč pronese. Ona ji zasluhuje. Bude žít jako památka na ni. Viděl ji před sebou, tištěnou a vydanou: Řeč pastora E. Barnese nad rakví jeho ženy dne…

Dveře se tiše otevřely a vstoupila ošetřovatelka:

„Je konec.“

Pastor Barnes na ni nechápavě pohlédl.

Ošetřovatelka zase odešla a pastor Barnes zůstal sedět.

Ještě nepochopil.

Až do pohřbu vypadal jako člověk, který nechápe.

Když se ho ptali, bude-li nad svou ženou mluvit sám, mechanicky odpověděl:

„Psal jsem jí pohřební řeč v tom okamžiku, kdy zemřela.”

Kristián, který to slyšel, se s odporem od svého otce odvrátil, šel do zahrady a byl na světě docela sám.

V den pohřbu, když odezněl zpěv prvního žalmu, zašeptal Barnes jako bezmocný hoch knězi ze sousedství:

„Promluvíte za mne?“

Kněz ze sousedství přistoupil k rakvi a mluvil nepřipraven a koktavě.

Když byla vhozena hlína, Barnes zapomněl poděkovat za účast, vzal Kristiána za ruku a šel na faru.

34$

Přede dveřmi se zastavil, pohlédl na Kristiána a rozplakal se jako bezcenný, nešťastný člověk.

Kristián viděl svého otce takto poprvé, plakal s ním a miloval ho.

« „Otevřeno“ »

Kdykoliv byl Jan s bratříčkem o samotě, vklouzl sám od sebe do oné tiché, nejprvnější části svého já, která byla zcela jím, než věděl, že existuje něco, co se smí, a něco, co je zakázané. Ocital se ve šťastném světě nebeské řeči a pocit, že oba vědí o sobě všechno to, co se nedá slovy říci, přetrvával.

A nejen přetrvával, nýbrž se šířil a platil více než oni sami.

Jednou v létě časně zrána vyšli, když rosa ještě stála na trávě a mrkala na ně.

Jan pohlédl na cestu a cítil, že ji má rád. Měl ji rád týmž způsobem, jakým měl rád bratříčka. A zdálo se mu, že je patrné, že i cesta má ráda jeho.

Cítil to až do chodidel. Svědila ho chutí dotknout se cesty. Svlékl boty a ponožky.

Bratříček, který Jana skoro vždy napodoboval, také svlékl svoje botky a běžel napřed přes hřiště.

Jan šel za ním a díval se na měkké otisky malých bosých nožek. Stopy vypadaly tak živě, že se mu zdálo, že je nejen vidí, ale i slyší a cítí.

Stopy běžely přes hřiště těsně vedle sebe jako zuby v ústech. Slunce vyklouzlo zpoza mraku a rozsypalo své světlo po zemi. A hřiště se usmívalo.

Před šeříkem u hřbitovní zdi zůstal bratříček zahleděně stát.

Jan se šel podívat, co je tam tak zábavného.

Nebylo tam nic, ale bratříčkovy oči byly bezedné. Jan do nich nahlédl a viděl, že bratříček je otevřený. A Jan mohl také vidět, jaký je i jak cítí, že takový je. Nebeská řeč byla větší, než tušil. Chápal, jak Pán Bůh může být vševědoucí.

35$

Když se obrátil k šeříku, uvědomil si, že šeřík je otevřený stejně jako bratříček, a věděl, že právě na to se chlapeček zahleděl. Viděl, co šeřík je a jak cítí, že takový je.

Bylo to, jako by šeřík do něho dýchal a když dech šeříku do něho vnikl, cítil velikou radost, kterou znal, radost nebeské řeči. I šeřík v nitru mluvil nebeskou řečí. Protože i jeho přirozeně stvořil Bůh.

Něco v něm chtělo, aby si pod něj sedl. Mezitím se už usazoval i bratříček. Také tedy věděl, že je šeřík zval dovnitř.

Byli všichni tři pohromadě a radovali se z toho způsobem, který nelze popsat. Chtěli tam chvilku posedět.

Učinili tak a čas v jejich srdcích se na okamžik zastavil.

Ale v jejich žaludcích, které se ovšem cítily doma v zavřeném světě, čas samozřejmě pokračoval a v době svačiny zanechal zřetelnou stopu — dostali velký hlad.

Vstali. „Čas asi uplynul, ani jsme o tom nevěděli,” řekl Jan.

Šli dolů přes hřiště, ale u vrat Jakuba Hansena slyšeli štěkot a hlasitý ženský křik a zastavili se.

Hlídací pes se utrhl a hnal se teď přímo k nim. Služka to viděla, běžela vyděšeně dovnitř a křičela, že Hektor zakousne děti.

Jakub Hansen a čeledíni vyskočili od svačiny, ale netroufali si jít na psa beze zbraně. Jeden vzal pušku, jeden rýč a jeden vidle. Služka začala křičet, že děti jsou už určitě mrtvé. Viděla psa, jak se na ně žene, ale netroufala si zakročit. Vždyť Hektor je zlý jako vlk!

Vyřítil se na děti, když vycházely z šeříku. Přestože měly hlad, nevrátily se ještě docela do zavřeného světa, kde člověk přemýšlí a chápe, jak zle to může dopadnout.

Když Jan viděl psa hnát se k nim se zježenými chlupy a vyceněnými zuby, nenapadlo ho, že by mu mohl něco udělat. Viděl jenom, že pes je otevřený. Viděl, jaký Hektor je a jak cítí, že takový je. „Ty jsi dobrý hlídací pes,” řekl, „kolem tebe neprojde nikdo, když tě pustí do vrat.”

A zvedl ruku a pohladil ho.

Když Jakub Hansen a čeledíni přišli se svými zbraněmi, pes stál u dětí a nechal se klidně hladit.

36$

Jakub si musel otřít pot z čela, než se dokázal natolik vzpamatovat, aby vzal Hektora za obojek.

„To nechápu,” zamumlal. „Je to zázrak, že je nezadávil.”

Ale služka, která šla za čeledíny, chápala. Řekla, že teď teprve vidí, jaká moc spočívá v nevinnosti, a že od této chvíle je obrácena.

Potřebovala ostatně toto obrácení, protože tomu bylo už dávno, co byla nevinná.

« Sluneční jas hřiště »

Šeřík nebyl jediný. Všechny věci byly otevřené. Viděl, co jsou a jak cítí, že takové jsou. Lískový plot byl otevřený a on usedl na svou „židli” a byl s ním celé hodiny pohromadě. Moc, kterou nebylo vidět, ale zřetelně cítit, vnikala do něho a kolébala jeho duši vlastním rytmem. Matka nebyla tak mírná, otec tak silný či jídlo, které jedl, tak blízké jako tato neviditelná moc.

Hodiny míjely a on seděl laskán touto mocí v otevřeném plotu, hodiny míjely kolem plotu, ne však uvnitř, tam vše bylo „nepatrným okamžikem”. Kolem plotu chodili lidé. Viděli Jana a plot, a přece je neviděli. Viděli je jen zvenčí.

Ale jednoho dne vešel jeden člověk dovnitř. Jan cítil, že není sám. Otočil se a viděl, že v plotě je úsměv. A úsměv byl na obličeji, obličej byl na těle a to stálo venku na cestě. Ale úsměv byl uvnitř v plotě. Jan se díval Kandidátovi do očí a pozoroval, že nejen plot, nýbrž i on sám je pro ně otevřený. Kandidátův hlas vnikl do plotu, aniž se plot jako obvykle zavřel, když lidé promluvili.

„Umíš to už dávno?” zeptal se hlas.

„Ano,” odpověděl Jan, třebaže dobře nevěděl, říká-li to nahlas nebo jen jasně myslí.

„Jsou to věci i lidé,” pokračoval Kandidát, „nebo jsou to jen věci?”

„Jen věci,” řekl Jan, „a někdy zvířata.”

37$

„Všechny věci?“

„Většinou věci, které rostou,“ zněla odpověď. „Kameny a takové věci jsou… jsou… nechápavější. A lidé jsou příliš… tlustí.”

Zíral do Kandidátových očí překvapen, že je vidí vně plotu. Měl pocit, že jsou uvnitř něho samého. Bylo to však tím, že on sám byl Kandidátovi otevřen.

Než se vzpamatoval, Kandidát kývl a byl již kus cesty pryč. Ale oči, jak se Janovi zdálo, zde zůstaly.

Pak přišel Kristen Zvoník pro hrábě, které postavil do plotu.

„Čemu se chechtáš,” ptal se ho Kristen.

Jan mu smíchy nemohl odpovědět. Stejně by nebylo nic platné mu to povídat. A smál se ještě víc, protože Kristen byl otevřený. Viděl, co je a jak Kristen cítí, že takový je.

Přišel den, kdy si potřeboval s někým o tom promluvit, bratříček byl na to ale příliš malý a ostatní tomu nerozuměli. Snad by to mohl být Kristián Barnes, vždyť přece kdysi řekl, že se díval do nebe.

Ale Kristián Barnes po smrti své matky chodil do gymnázia ve městě a když Jan přišel na faru, Kristián mu ukazoval německé, anglické a francouzské gramatiky a před vší tou filologickou učeností nebeská řeč prchala.

Kromě toho bylo v Kristiánovi cosi cizího a zdrženlivého, cosi plachého a cosi pátravého, cosi příliš dospělého na jeho věk.

Jan na faru přestal chodit, jejich cesty se rozdělily. Když se ale občas potkali, zbytek důvěrnosti prvního stisknutí ruky mezi nimi přece jen zůstal.

Kristián Barnes stál jednoho dne u plotu zahrady a díval se na hru dětí obecné školy. Nakonec Jan usoudil, že by k němu měl jít. Kristián tam stál tak sám.

„Dneska nemáš školu?” ptal se.

„Mám měsíční volno,” odvětil Kristián.

„Co je to?”

„Volný den, který máme jednou za měsíc.”

„Jaké to bylo na gymnáziu?”

„Hm, ale ano. Hodně práce. A taky hodně násilí při hrách na hřišti.”

38$

„Co myslíš násilím?”

„Velcí kluci mlátí malé.“

„To si u nás nikdo netroufne,” řekl Jan. „Dokud máme Holgera Vdovina, máme pokoj.”

„To ano,” řekl na to Kristián, „co ale přinutí Holgera, aby se ovládl, když se sám rozdivočí?… Co je to?”

Ukázal na truhlářovic Haničku, která běžela kolem nich, důlky ve tvářích. Za ní zůstávala řada usmívajících se obličejů.

„Jednou jsem se zlobil na svou matku,” pokračoval Kristián, „a nechtěl jsem jí nikdy odpustit. Byl jsem zlý a chtěl jsem nenávidět. Vyšel jsem ven. Ale venku svítilo slunce a jak jsem tam chodil, vysvítilo ze mne celou zlobu. Bránil jsem se, ale nebylo to nic platné, byl jsem zase dobrý. Taková je Hanička. Není pomoci, všichni se stanou dobrými, když se usmívá.”

„Je zajímavé, že to říkáš,” řekl Jan, „protože mně se vždycky zdálo, že se podobá sluneční skvrně na zemi. Je to možná trochu bláhové.”

„Může se to zdát bláhové, když to slyší dospělí,” řekl Kristián. „Znáš je trochu?”

„Jestli je znám?” Jan uvažoval, nemíní-li Kristián, že jsou „otevření”.

„Vím o dospělých mnoho,” pokračoval Kristián. „Věř mi…“

Vypadal, jako by rád něco pověděl, ale byl na rozpacích. Nebyl ani nijak hodný, ani hezký. Ať už věděl o dospělých cokoliv, určitě to nemohlo souviset s tím, že jsou „otevření”.

Kristián se díval na Jana pohledem, jako by byl o dvacet let starší.

„Sbohem,” řekl a odcházel.

Hned se ale vrátil.

„Kdyby nebyly takové bytosti jako Hanička,” pravil, „letěli by všichni lidé do pekel, abys věděl.”

A zase šel.

V zahradě potkal hezkou panskou, na kterou se donedávna díval asi týmž způsobem jako na Haničku. Vrhl na ni plachý pohled.

„Vždyť ty vypadáš, jako bys udělal něco, co se nemá!” podivila se.

39$

Měl chuť jí plivnout do obličeje.

Zmocnil se jí neurčitý soucit. Možná je to tím, že nemá matku, pomyslela si.

„Byl jsi vždycky hodný chlapec, Kristiáne,” řekla nahlas, objala ho a políbila. Okamžitě ho ale odstrčila.

„Chlapče!” zvolala, „co pro všechno…”

Pátravě na něj pohlédla a uchopila ho opatrně, ale pevně za zápěstí.

„Jací jsou tví kamarádi na gymnáziu?” zeptala se. „Snad tě nekazí?”

„Pusť mě!” odpověděl podrážděně. „Nenávidím tě! Nenávidím vás všechny!”

Vyškubl se a běžel do polí.

Ano, ona tak má právo se ptát, jestli ho kamarádi nekazí! Děvka!

Dal se zármutkem a vztekem do pláče.

Byl do ní vlastně zamilovaný. Jako by člověk nemohl být zamilován do dospělé osoby, i když sám ještě chodí do školy. To právě možné je. Dospělí a děti mohou být do sebe zamilováni, ale dospělí mezi sebou, ti věru zamilovaní nejsou. Ne, on dobře věděl, co jsou. I ona.

Jen kdyby tušila, že Jan pasák ho vzal jednou v poledne s sebou do stodoly a schoval se s ním v slámě, takže měli celý mlat před sebou jako na dlani. A pak přišla ona a nájemcův čeledín, který ji ohmatával po celém těle, zatímco její tvář, jindy připomínající tvář Haniččinu, zrudla a naběhla a zošklivěla a pak…!

A co pasák zatím… A on sám později, kdykoliv spatřil její tvář a vzpomněl si na změnu, která se s ní stala.

Kdyby mohl zařídit, aby ten pasák přišel rovnou do pekla, nebyl by se rozmýšlel.

Ale dospělí sami jsou svatouškovití ďábli! Teď znal všechny jejich skryté narážky, kterými se tak kochali.

I ti, kteří měli děti.

Helenka Strömstadová! Ubohá, dobrá, čistá Helenka!

Přestávka ve čtvrtek, kdy s ní vždy hovořil, byla jediná dobrá chvíle, kterou měl.

40$

Jednoho dne ho vzala o přestávce k nim domů. A tam byl představen „mamince” a „strýci Janovi”. To byl loterní kolektor Bjerg.

Když přišel domů, vyprávěl to otci a spatřil známou dospělou vrásku na čele a podezřelý rys kolem úst. Věděl napřed, co otec řekne, a skutečně se tak stalo:

„Byl bych radši, kdybys nechodil do domácnosti Heleny Strömstadové.”

„Proč? Je to hodné děvče.”

„Ovšem, ovšem,” odpověděl pastor Barnes. „Helenka je milá a hodná dívka. Nemám také nic proti tomu, abys s ní mluvil. Téměř bych mohl říci, že naopak. Ale… nesmíš s ní chodit domů. Důvod ti nemohu říci. Později to pochopíš.”

Ovšemže to později pochopil.

Jednou o přestávce, když Helenka nepřišla, nakoukl mezi listím do zahrady a tam seděl kolektor Bjerg a Helenina matka a jejich obličeje byly právě takové jako obličej nájemcova čeledína a panské dole na mlatě.

„Je kolektor bratrem tvé matky, nebo tvého otce?” tázal se později Helenky.

„Žádného z nich,” odpověděla. „Není s námi vůbec příbuzný. Říkáme mu jenom strýc, protože je to maminčin a můj starý přítel.”

Později se dozvěděl, že Helenina maminka se nejmenuje Strömstadová, nýbrž slečna Hansenová.

Ano, viděl dospělé, když se spolu schovávali, a číhal stále na skryté škubání v jejich tvářích, které prozrazovalo, k čemu se styděli přiznat, ale čím se kochali.

Plnil ho hluboký pocit hnusu, nedovedl ho však ochránit před pokušením.

Helenka, která kráčela čistá a nevinná mezi dospělými lidmi, Helenka, která byla tak jemná a lehká, že mohla být anděl, tu miloval a byl by zabil každého, kdo by jí kdykoliv řekl, co věděl o její matce.

Jeho cit k ní byl zároveň uctivě zbožňující i bděle ochraňující.

41$

« Pryč »

PRYČ! Oči civěly všemi směry v marném pokusu proniknout do tohoto zlého PRYČ, které nás obklopuje ze všech stran a náhle může vzít to, co máme, právě když to užíváme.

Bratříčkova lopatka byla pryč, malá červená lopatka s hnědou rukojetí. Právě si s ní hrál a teď byla jako začarovaná a ležela a spala kdesi v neviditelném PRYČ!

„Však já ji najdu,” řekl Jan, protože v bratříčkových očích se objevily slzy.

„Ale PRYČ je jistě veliké,” namítl bratříček, „a může se posunovat, protože maminka říká, že je nikde a všude.”

„Ale já ji přesto najdu,” trval na svém Jan, „slibuji ti to.“

Bratříček k němu vzhlédl a pochopil, že Jan je velmi velký. Nyní, když věděl, že zase dostane svou lopatku, byl veselý a začal si hrát s vozíčkem.

Po chvíli hledání si Jan uvědomil, že se mu nepodaří dostát svému slovu ještě dnes.

Příští den byl na výletě se školou, den nato zapomněl lopatku hledat a dalšího dne bratříček onemocněl, zůstal ležet v posteli a lopatku nepotřeboval.

Ležel stále v posteli a moc toho nenamluvil. Jednoho dne se ale zeptal, jestli Jan lopatku našel.

„Ještě ne, ale určitě ji najdu, až se uzdravíš,” sliboval Jan.

„Rád bych ji měl u sebe,” řekl bratříček.

„Tak ji tedy budu hledat,” přikývl Jan a chvilku hledal. Pak však šel kolem Niels Petr Anniny Clausenové s ťuhýkem, kterého zastřelil. Začali spolu házet kameny na kůl v plotě a když skončili, byl večer.

Příští den se bratříček neptal po své lopatce, neptal se vůbec po ničem.

Uplynula noc a když Jan ráno vstal, stála matka u bratříčkovy postele a zvoníkova žena se naklonila nad postel a naslouchala. Pak se pomalu vzpřímila a řekla:

„Odešel domů.”

A když na to matka neřekla ani slovo, pokračovala zvoníkova žena:

42$

„Drahoušek je pryč.“

Jan nemohl pohnout nohama. Vrostl do bratříčkovy představy o všudypřítomném PRYČ. Zdálo se mu, že někdo říká, že bratříček odešel pryč, aby nalezl svou lopatku, protože Jan ji zapomněl hledat.

Teď tu bratříček ležel, strnulý a bílý, se zlatým chmýřím, které se zdánlivě ještě živě vlnilo kolem jeho čela.

Ležel asi tak jako onoho dne, kdy Jan před dlouhou, dlouhou dobou myslel, že je mrtvý, onoho dne, kdy vystoupil jako bublina z bezedné hlubiny svých očí do jasného dne a vzal Jana s sebou do vzpomínky na místo, odkud přišli.

Zvoníkova žena šeptala jeho matce, slyšel to velmi dobře, ale jako z veliké dálky:

„Nechápe, že maličký zemřel.”

Stál a díval se na pevně zavřená víčka. Nemohla se už nikdy otevřít. Věděl, že bratříček opět klesl dolů, hluboko dolů do bezedných očí, tam, kde onoho dne před dávnou, dávnou dobou ležel a díval se zpět na místo, odkud přišel. A teď znovu po tom zatoužil a vklouzl docela zpátky. Nevysvětlitelný, šťastný klid plnil Jana.

„Naprosto si to neuvědomuje,” šeptala zvoníkova žena, „však to dost brzy přijde.”

Vzpomínal si, jak se setkal s bratříčkem tam hluboko dole v oku, když tu pojednou zmizelo dno vlastních očí, a on se namáhal, aby se dostal dál, hlouběji a zase ho nalezl. Ale na určitém místě stále byla neviditelná dvířka, jimiž nemohl projít. Zavrtěl hlavou.

,nechce chápat,” šeptala zvoníkova žena, ,je to na něm vidět, nechce věřit.”

„Nemůžu bratříčku,” řekl Jan v nitru, „tak daleko se dostat nemůžu.”

Měkký proud vzduchu, téměř jako bratříčkův dech, přivanul těsně k němu a on cítil malé, slabé, ale zřetelné a známé stisknutí malých prstíků na své levé ruce. Otočil se radostně…

V prázdné místnosti stála jen zvoníkova žena a jeho matka a upřeně ho pozorovaly.

Sklonil se tedy nad bratříčkovu postýlku a pohlédl jejich

43$

očima na bílou tvář a ztuhlé prsty, které již nikdy nemohly měkce sevřít jeho ruku. V beznadějném zármutku se rozvzlykal, poklekl na zem a položil tvář na postel. A plakal a plakal, až nemohl pohnout ani myšlenkami, ani tělem.

Tehdy ho obě ženy zvedly a odvlekly ho napůl v bezvědomí do obývacího pokoje, kde ho uložily na pohovku.

„Ach, ano,“ řekla zvoníkova žena a přikryla ho dekou, „když to konečně pochopil, pochopil to až přespříliš.”

« U šeříku »

Pak nastalo ustavičné hledání a čekání. Doufal, že se bude opakovat malý stisk ruky, který pocítil těsně po bratříčkově smrti. Čekal na znamení, že bratříček žije jako anděl a myslí na něho, vyhlížel ho se všemi smysly napnutými, ale dopadalo to jako tenkrát, když hledal lopatku. Bratříček byl a zůstal pryč, snad blízko, snad daleko, snad už vůbec nebyl. Jeho myšlenky teď byly unavené, a přece bolely jako bolí nohy, když člověk musel jít strašně daleko a nemohl si odpočinout. A dny přecházely, dlouhé, jasné dny, stvořené k hraní, avšak zbavené chuti k zábavám.

Potřeboval s někým mluvit, ale nikdo, s kým by mohl o bratříčkovi mluvit, tu nebyl, nikdo ho pořádně neznal a nikdo nevěděl, kde je. „Teď leží v hrobě,” řekli jednoho dne a „teď je v nebi,“ řekli dalšího dne.

A dny přicházely každého rána, dlouhé a jasné, a chlapci si hráli na hřišti, kde se tehdy bratříčkovy stopy usmívaly. Dupali za křiku a výskotu právě v těch místech. Sám si sotva troufal tam vkročit.

Jednou šel podél plotu po cestě a loupal kůru ze štíhlého vrbového proutku. Asi čtyřletý chlapeček s vypouklým bříškem a nafouklými tvářemi vyšel z otvoru v plotě. Byl to rozmazlený jedináček s plochým čelem, selské mláďátko, které bylo vykrmeno samým masem, avšak s dostatečným zdravím,

44$

aby to sneslo. Protože byl zvyklý dostat všechno, na co jen ukázal, přistoupil k Janovi a vztáhl ruku po vrbovém proutku:

„Já to chci.“

Jan držel prut ve výšce a zíral na malé kulaté pěstičky. Maličký dupal a opakoval:

„Já to chci, povídám.”

Ve stejném okamžiku ho Jan vší silou udeřil vrbovým proutkem přes obličej.

Maličký se dal do ohlušujícího řevu a někdo vyšel z otvoru v plotu.

Byl to Holger Vdovin.

Jan uviděl, že Holgerovy oči nabývají strnulého výrazu. Větší udeřil menšího. Věděl, co přijde. A nebyl tu nikdo, kdo by mohl Holgerovi říci, až toho bude dost. Cítil již svá zlomená žebra a svou rozmlácenou tvář.

Kromě strachu byl zachvácen i zármutkem, ne snad nad tím, co udělal, ale protože Holger byl vždy jeho přítelem a ochráncem a teď stál proti němu.

Bylo to v jeho očích vidět a Holger se zastavil, než udeřil, a udiveně i hrozivě se zeptal:

„Proč jsi to udělal?”

Jan se pokusil poctivě říci pravdu.

„Byl tak tlustý.”

„Ptal jsem se, proč jsi ho udeřil?”

Holger přistoupil o krok blíže.

Jan propukl v pláč, protože to nedokázal říci lépe. Slyšel, jak se Holger ptá přímo nad jeho hlavou a polomrtvý strachem vyškytal:

„Přišlo to na mne. Nemohl jsem snést, že je tady. A pak to na mě přišlo.”

Kde byly bolesti? Nic nebolelo. Stále ještě stál vzpřímeně. Zdvihl opatrně hlavu, aby viděl, co bude, že to trvá tak dlouho.

Setkal se s Holgerovýma očima, které ho viděly a neviděly. Bylo v nich něco, co nemělo místa.

„Přišlo to na tebe?” řekl Holger tiše.

Jan plakal hlasitě, poněvadž se styděl, že ho Holger lituje, a pak asi bylo strašlivé, že to na něho přišlo.

45$

Holger sáhl do jedné kapsy u vesty a pak do druhé. Měl slzy v očích a kousl se silně do rtu, až se objevila krev. Pak prohledával prázdné kapsy kabátu. V pravé kapse u kalhot našel nůž, držel ho v ruce a váhavě si ho prohlížel. Byl starý a zubatý, ale nic lepšího u sebe neměl.

„Chceš ho?“ zeptal se. „Býval dobrý.”

Jan neodpověděl, protože nechápal. Holger mu strčil nůž do dlaně.

„Je tvůj. Jdi teď domů… Modlíš se někdy k Pánu Bohu?”

„Ano.”

„To je dobře. To je to jediné, co se dá dělat.”

Obrátil se k malému chlapci a nesl ho na rukou do pole. Jan ho zaslechl, jak za plotem říká:

„Když to doma neřekneš, dostaneš ode mě v neděli koláč.”

Teprve na židli v ořeší si Jan uvědomil, že udeřil, protože měl nesmyslnou představu, že hošík snědl bratříčkovo jídlo a chtěl vzít jeho hračku.

•••

Pořád ho bolela hlava. Každé ráno, když den ostatním přinášel hry, jemu přinesl stejně unavené bolení hlavy.

Jednou v neděli, když bylo hřiště tiché a prázdné, cítil, že není schopen trpět tou bolestí hlavy a současně existovat. Všechno, nač se podíval, bolelo.

Šel pod šeřík u hřbitovní zdi a usedl do stínu jeho temného listoví, aby nemusel vidět. Opřel se zátylkem o větev. Ach, to bylo příjemné! Šeřík stál tiše v nehybném vzduchu. Skoro se mu zdálo, že si dá práci nedělat větvemi a listy hluk. Našel v něm společnost, již nebyl sám. Přitiskl se těsněji k jeho kmeni. Byl mu tak blízko, jak jen mohl, a když nemohl dál, začal se mu blížit z nitra. Něha a oddanost, jež nedokázal cítit stejně silně a nerušeně k žádnému člověku, vycházela z jeho srdce do tohoto pokojného šeříku, který bez jakýchkoliv problémů otevřel jeho hlavu a vyjmul z ní bolest. A místo ní se tam ocitlo cosi, co podle jeho mínění on a šeřík společně mysleli.

Kolem něho bylo takové ticho, že šeřík nejen cítil, ale přímo

46$

slyšel jeho nitro. Ne, nejen slyšel — byl to ten známý stav — slyšení a vidění a cítění zároveň, byla to nebeská řeč. Šířila se celou jeho bytostí a všechno strádání pominulo. V jeho srdci vězelo překypující slovo — všechno. A cosi, patrně šeřík, odpovídalo. „Ano, všechno je tady.“ Věděl, že sedí pod šeříkem, ale vlastně mohl být všude, nic už nebylo dlouhé nebo krátké, blízké nebo vzdálené. „Všechno je tady… bratříček taky?“ Sotva na to pomyslel, ucítil měkký, živý dotyk prstíků a ptal se, ale jen v myšlence: „Jsi tady doopravdy?” A uvnitř v sobě slyšel bratříčkův hlas odpovídat: „Ano.” Ptal se dál: „Jak můžeš mluvit ve mně?“ A bratříček odpovídal: „Vždyť jsi otevřený, můžu vejít přímo do tebe.” — „Ach, nebeská řeč to způsobuje, že jsem otevřený,” řekl Jan. „Ale ty jsi vždycky blízko, nebo někdy daleko?” — „Ani jedno, ani druhé,” řekl bratříček. „Jako nebeská řeč,” odpověděl Jan a i bratříček odpověděl: „Ano, nebeská řeč je nikde a všude.” — „Nikdo ji neslyší a nikdo ji nepřehluší.” To jistě řekl šeřík. „Kdykoliv jí mluvíš, vím o tom,” řekl bratříček. „A přijdeš potom?” ptal se Jan. „Pak jsem přece tady,” odpověděl bratříček. „Rozumím,” řekl Jan, „jsi vždycky v ní. A teď jsem u tebe.” A zůstal u něho tiše sedět.

Po dlouhé době napnul šeřík větve a Janovi připadalo, že říká:- „Už musíš ven.”

Když se vracel kolem hřiště, smál se sám sobě, jak se chová směšně a neohrabaně. Bylo k smíchu, že tak jde krok za krokem a pomalu se sune kupředu. „Je to stejné, jako když mluvíme,” napadlo ho. „Říkáme slovo za slovem, zabere to dlouhý čas, a přece se dozvíme nebo vyslovíme jen úlomky a kusy.

V nebeské řeči říkáme všechno najednou, aniž bychom řekli jediné slovo. A v otevřenu je všude — právě tam, kde zrovna jsme. Venku — v zavřenu — je něco blízko a něco daleko. Musíme v něm chodit… nebo cestovat. Ale ti, kdo vymýšleli pohádky, byli jistě v otevřenu. A Kandidát, ten to vidí. Jen kdyby nebyl tak starý!”

Zůstal osamělý, nicméně šťastný mezi neklidnými lidmi. Když rodiče truchlili, poznával, že pro ně je bratříček pryč, snad blízko, snad daleko, snad vůbec není. Sám se pouze

47$

potřeboval otevřít a tehdy byli spolu, těsněji než kdy dříve. „Vždyť jsi otevřený a já můžu vejít přímo do tebe,“ řekl bratříček a denně se ukazovalo, že je to pravda. Proto Janova tvář, když rodiče mluvili o maličkém, nabývala jasného a šťastného výrazu. Hleděli na něho udiveně a matka říkala: „Člověk by si hned myslel, že tě to snad těší, že tvůj bratr zemřel!” Chápal, že matka k němu cítí téměř odpor, a díval se na ni se zvláštní převahou a soucitem, protože nevěděla a nebylo jí pomoci. Byla v tom přimíchána troška chorobné touhy být nespravedlivě posuzován. Nakonec to však povětšinou utonulo v přání, aby ho matka měla ráda jako dříve.

Někdy zvažoval svěřit se Kandidátovi, který „viděl do otevřena”, přestože byl dospělý, a kterého by dospělí tudíž poslouchali, kdyby jim to vysvětlil. Nikdy k tomu však nedošlo. Když byl sám, nepotřeboval žádnou pomoc.

Jednoho dne ale zažil něco zvláštního, co ho zároveň přivedlo zpátky do matčiny náruče.

Seděl v pokoji, kde bratříček zemřel, tam, kde ho jednou viděl procitnout a jako bublinu se vynořit z hlubiny bezedných očí, které se ještě dívaly do nebe, odkud přišel. Myslel na den jeho smrti, kdy se snažil vnitřně provázet bratříčka na cestě, kterou šel. Byl zase otevřený. Bratříček byl u něho a Jana napadlo: „Šlo by to udělat teď?” a bratříček v něm šeptal: „Ano. Tiše… tiše… nebeská řeč v tobě… nebeská řeč mimo tebe… nebeská řeč všude. Nic jiného než nebeská řeč.” Opakoval to sám jistě stokrát a současně se to dělo: pokoj, všechny věci, všechno všude zmizelo, byl nikde. Jediným zábleskem viděl bratříčka — ne očima, ale sebou celým, neviděl jeho tělo, ale samotného bratříčka — a byl prudce vyzdvižen ze židle a srdce mu počalo tak prudce bušit, že hrozilo prasknutím.

Matka na něj zírala plna úzkosti. Ruce, kterými ho strhla ze židle, se ještě třásly.

„Jane!” křičela. Chvíli trvalo, než ovládl svůj hlas, takže se mohl zeptat, co se děje.

„Vypadal jsi, jako bys byl mrtvý,” říkala přerývaně, „a měl jsi tvář svého bratra… Neodejdi mi jako on,” šeptala a přitiskla ho k sobě.

48$

Položil ruku na její paži a s vážností a tichou důstojností, která ji vyděsila, řekl:

„Bratříček není mrtev. Žije.“

Přitiskla ruku k srdci a odříkávala pomalu a váhavě jako někdo, kdo odříkává školní úlohu. Viděl před sebou doslova katechismus:

„A… no… Ano. Žije v nebi… Ale nesmíš na to tolik myslet,” dodala zcela nepřítomně.

Od toho dne neměla jinou myšlenku na světě než Jana. Jednak byl jejím jediným dítětem, jednak se bála, že přenechán sám sobě by se mohl ze života „vytoužit” za bratříčkem.

Ačkoli chovala sotva víc než nazpaměť naučenou víru v život po smrti, přece byla uchvácena záhrobním děsem, že by se bratříček mohl vrátit a odvést svého kamaráda v hrách.

« Tajný úsměv »

Dny míjely, aniž si toho Jan všímal. V otevřenu čas neexistoval a venku srůstal s kamarády, takže nepřemýšlel o tom, že rostou. Rodiče byli také stále stejní. Vnější tvář matčinu si nikdy opravdu neuvědomil. Viděl jen její měnící se výraz. Její tvář byla a zůstávala netělesná. S otcem to bylo naopak. Ten vždy ukazoval svou tvář v celém jejím objemu, stále stejně starou, skoro se zdálo, že se narodil dávno předtím, než byl vynalezen tisk. Jeho obličej byl nezměnitelný jako velký ciferník bornholmských hodin, který se nikdy neunavil opakováním téhož tikání a stále spokojen byl ochoten ukazovat, jak daleko jsme nyní dospěli.

Jednoho krásného dne však jakoby zničehonic Holger Vdovin, Niels Petr Anniny Clausenové, Christián Mogensen, hezká Týna a truhlářovic Hanička skončili školu. Bylo mu z toho nevysvětlitelně těžko u srdce. Měl pocit, že je malý bezvýznamný ubožáček, se kterým nikdo nepočítal. V den, kdy byli konfirmováni, seděl v kostele a díval se na kamarády, kteří

49$

měli být nyní pokládáni za dospělé, kdežto on musel zůstat ještě mnoho let ve škole. Truhlářovic Hanička stála v řadě před pastorem, jemná a krásná jako planá růže na keři, a pastor jí položil ruku na hlavu: „Hano Marie Jörgensenová, odříkáš se ďábla a všech jeho skutků a vší jeho bytosti?” Podívala se svýma pomněnkovýma očima přímo do očí pastorových a její hlas, čistý jak stříbro, důvěřivě zacinkal: „Ano.” To byla truhlářovic Hanička, jejíž dolíčky byly pro něho často plné dobré radosti. Zdálo se mu, že ji vidí tady odrůstat škole a vrůstat do života a skrze něj rovnou až do nebe, stále usměvavou v krásném odříkání ďábla a vší jeho bytosti. Cítil svírání v srdci a měl za to, že už nikdy nedokáže být veselý, poněvadž byl učiněn rozdíl mezí ním a jimi, kteří se náhle stali dospělými. Na Týně ostatně bylo vidět, že dospělá je, odříkala se ďábla důstojně a rozumně. Niels Petr si ho hnusil zpaměti a věřil v Boha ve třech článcích, kde nescházela ani čárka. Christián Mogensen odříkal své vyznání tlumeným, důvěrným šepotem, avšak Holger Vdovin, jehož ramena už měla mužnou šíři a jehož hlava byla ve stejné výši jako hlava pastorova, překvapil všechny tím, že propukl v pláč, když otázka o odříkání a víře došla až k němu. Místo aby řekl krátké a správné „ano”, vzlykal a zároveň ujišťoval a prosil: „Ano, odříkám — odříkám se skutečně

Po bohoslužbě bloumal Jan sám a bez klidu, v strádání a touze, kterou nebylo možné ukojit. Nakonec se vydal ke své židli v ořeší.

Truhlářovic Hanička šla kolem ve vší své bílé nádheře, zavěšena do dívky, která byla konfirmována již před dvěma roky. Ovšem, bylo patrné, že se již drží dospělých, jistě se ani nezastaví a nepozdraví.

A když to přece udělala a oba dolíčky vypadaly, jako by to byla jen pomluva, že odešly ze školy, byl tak šťastný a současně tak zarmoucený, že se mu vedraly slzy do očí. A Hanička vykřikla jako malá maminka:

„Ale vždyť ty pláčeš, Jeníčku, ublížil ti někdo?”

Sjel z keře a skryl se v zahradě.

„Jeníčku…! Ublížil ti…” Ovšemže! Byla dospělá! Už nikdy

50$

nemohli být kamarády. Ona a ostatní byli od něho vzdáleni víc než bratříček, který zemřel.

•••

Jednoho dne přišel jeho otec a ptal se s tváří větší a kulatější než obvykle, nemá-li chuť studovat, protože pak by vystoupil z obecné školy a vstoupil na gymnázium ve městě.

Nejdůležitější pro něj bylo vystoupit ze školy jako Hanička a ostatní, a proto řekl ano.

A tak odešel z obecné školy a nastoupil na gymnázium, kde se zase sešel s Kristiánem Barnesem, který moc nevyrostl a byl bledý a měl černé kruhy pod očima.

Nezdálo se, že by měl Kristián radost, že ho vidí.

Když se ale Jan ubytoval u hrbatého krejčího s krásnou pobledlou tváří a vojenským knírem, navštěvoval ho Kristián skoro denně. Krejčího zahrada totiž sousedila se zahradou Heleny Strömstadové.

Proti Kristiánovi, jehož oči neustále bystrozrace odkrývaly tajné myšlenky lidí a jehož řeč zněla tak zkušeně a dospěle, se cítil velice malý a velice hloupý. Kdyby ho na to Kristián jednou neupozornil, nikdy by neobjevil důvod, proč krejčí tak často odkládal látku a díval se do zrcadla, kroutil svůj nadporučíkovský knír a měnil výraz obličeje od krutého chladu a ledového posměchu až po vyzývavé svádění a mužnou oddanost.

Oba chlapci měli dobrou příležitost ho pozorovat, protože Janův pokoj byl v přístavku a jeho okno přímo proti oknu krejčího Henriksena.

„Myslíš, že se zhlíží v zrcadle z ješitnosti?” zeptal se Kristián. „Ne, ne, příteli, to je z vášně. Je strašně zamilovaný do matky Heleny Strömstadové. Ale mučí ji, to je jeho krutá rozkoš. Proto se kochá drtivým posměchem, který vkládá do svého pohledu. Myslí si, že ona ho nešťastně miluje. Kdykoliv však propásne příležitost se vyslovit, mučí se sám, a můžeš vzít jed na to, že v noci nespí a převaluje se na posteli. Není bledý jen proto, že je krejčí.”

51$

„Jak si ale může namlouvat, že je do něho zamilovaná?” ptal se Jan.

„A co by si u čerta měl myslet jiného,” ušklíbl se Kristián, který klel jako pravý pastorský syn, „když se na ni podívá přes plot svým zdrcujícím pohledem, začervená se a je celá zmatená a spěchá dovnitř. Ona si samozřejmě ve skutečnosti myslí, že jí vyjadřuje své pohrdání nad tím, že má nemanželské dítě a navíc spí s loterním kolektorem Bjergem.”

„Opravdu to dělá?”

„Ovšemže to dělá. Ale ani slovem se o tom nezmiň před Helenou! Pamatuj si to!”

„Samozřejmě. Otec Henriksen si doopravdy myslí…”

„A je to tak nesmyslné? Sedí přímo proti svému zrcadlu, jeho obličej je krásný a hrb má vzadu.”

Kristián se smál a ukazoval na Henriksena, který seděl na svém stole se zkříženýma nohama a vysával si krev z ukazováčku.

„To má z toho, že sní hrdinské sny, když sedí s vytaženým krejčovským kopím.”

Jan se na Kristiána udiveně díval. Bylo neuvěřitelné, co všechno pastorův syn věděl o myšlenkách lidí.

Ale stalo se, že i Kristián zůstal zírat na svého přítele s týmž překvapeným výrazem. Učinil to, když Jan po chvíli pomalu poznamenal:

„Loterní kolektor Bjerg… je červivý až do kořene. Bude se velmi bát smrti.”

„Jak to, k čertu, víš?” vybuchl Kristián.

„To je něco, co vidím,” řekl Jan a zamyslel se nad hlubokým rozdílem mezi tím, co on a Kristián Barnes věděli o lidech.

Čím víc se divil dvěma světům, které jsou v lidech, tím horlivěji je chtěl vidět „otevřené” a pozorovat, jak jsou vzdáleni „sami od sebe”.

Jeho schopnost vidět je , jací jsou” rostla cvikem, jeden však přece vzdoroval jeho jasnovidnosti.

Starý výrobce plachet Berg, který vždy stál s rukama hluboko v kapsách kalhot před svými dveřmi šikmo proti soše Frederika VII. na tržišti. Ten zůstával stále zavřený. Sjezdil celý

52$

svět a viděl všechno, co lze vidět. Jan by rád věděl, co Berg je a jak cítí, že to je. A Berg stál denně přede dveřmi se svým ostře řezaným, nehybným obličejem, obráceným k tržišti. A stál zavřený a zamčený.

Prázdniny strávil Jan doma a každý letní den mohl být viděn, jak sedí na židli v ořeší a dívá se do dálky a nevnímá Anninu Clausenovou a ostatní, kteří přecházeli tichou cestou pod živým plotem.

Venku na polích viděl pracovat své bývalé kamarády ze školy. Chovali se již docela jako dospělí. Tu a tam šli kolem plotu a pozdravili ho kývnutím a úsměvem. Ale nebyly to už ty staré děti ze školy. Měli nový výraz ve tváři. Byl v nich tajný úsměv, který je někdy dělal hezčími, někdy ošklivějšími, než byli ve škole. Ten úsměv kladl mezi ně velkou vzdálenost.

Jen Holger Vdovin byl stále stejný. Velmi vyrostl a i v jeho obličeji se promítal tajný úsměv. Když ale jel kolem plotu, řekl „prr“ a zastavil, tajný svět dospělých sklouzl z jeho tváře a Jan se setkal s kulatýma očima, které ještě chodily do školy a nebyly s to vyjádřit všechnu dobrotu, která byla pod nimi skryta a která by se strašně ráda dostala ven. Holger byl nyní jako vždy bezmocně zamilován do všeho, co bylo malé a útlé a něžné. Když zase popohnal koně, vždy řekl tutéž větu: „Kdyby ti někdy někdo chtěl něco udělat, přijď za mnou!“ Vůz odrachotil a Jan mohl pouze sledovat záda, která skýtala bezpečný úkryt.

« Hrůzný čin »

Byl mírný podzimní den. Všechny stromy stály tak tiše, jako by se pokoušely vzpomenout si na celé léto, než se vzdají svého listí. Jan Dahl byl doma na několik dnů říjnových prázdnin a povídal si při kávě se svou matkou, která čekala, až se vrátí Annina Clausenová od dobytka. Měla přijít na praní již brzy odpoledne, ale dala na sebe čekat.

53$

Když konečně přišla, nebyla schopna kloudně vypít šálek kávy, natož se hned vrhnout do práce.

„Vězí mi to v nohou,” pravila vzrušeně, „a zvlášť v kolenou a vůbec všude. Je to úplně, jako by se to stalo mně osobně. O bože, ó bože, jak je život podivný. A jsou to lidé, které známe, kteří žili mezi námi od malička a ne jen někdo, o kom čteme v novinách! Co na to říkáte, paní Dahlová?”

Co měla paní Dahlová říkat, když o ničem nevěděla.

„O bože, tak vy jste to neslyšela? Jsem tedy první, která vám to povídá? Ano, vždyť se to také stalo teprve dnes dopoledne. A teď leží a je mrtvá, takové krásné a mírné děvče! A on! Nemůžu tomu uvěřit, řekla jsem Martině, když mi to povídala. Protože ona slouží ve stejném dvoře jako oni dva a běžela hned ke mně a vyprávěla mi to, protože o tom musela mluvit. Víte přece, že Martina a můj Niels Petr jsou snoubenci a já mám pořád za to, že jsou to ještě děti, což jsem jim taky řekla… ale, ó bože, Hanička a Holger přece nebyli starší! A teď je Hanička mrtvá.”

„Hanička je mrtvá?”

„Ano, může se to říct: Hanička je mrtvá! Samosebou je! Truhlářovic Hanička se svými dolíčky a mírnýma očima zemřela dneska dopoledne a byla zabita. A zabil ji Holger Vdovin.”

Paní Dahlová se chytila stolu, jako by se bála, že upadne, kdežto Jan pomalu vstal a stejně mechanicky si zase sedl. Novinka do něj ještě nepronikla. Naopak, zdálo se, že vychází z něho samého. Měl pocit, že je to něco dávno známého. Ačkoliv si to nikdy přímo neuvědomil, připadalo mu v tomto okamžiku jasné, že vlastně vždy věděl, že Holger Vdovin jednoho dne zabije Haničku. Bylo to ustanoveno a nyní se tak tedy stalo. Nemohl vybuchnout jako jeho matka ve zděšeném údivu:

„Je to skutečně pravda?”

Annina kývla.

„Vskutku tomu, paní Dahlová, můžete nevěřit. Řekla jsem to také Martině. To není možné, řekla jsem. — Protože Holger Haničku miloval, ale nemiloval ji jako člověk, povídala Martina. Ne, musel ji milovat jako ďábel, já na to, ale Martina

54$

zavrtěla hlavou a začala vykládat jako bible. Miloval ji jako anděl, povídala. Určitě by se k ní dokázal i modlit. Nebyl takový jako ostatní chlapci, kteří se o nás ucházejí anebo — aniž by se o nás předem ucházeli — nás líbají a muchlují, což je horší. Ne, Holger byl jako v knihách. Ona byla jeho svátost, cípek jejích šatů byl jako oltářní pokrývka. Ano, myslím, že dost možná věřil, že můžeme dosáhnout odpuštění hříchů koukáním na ‘Haničku, povídala Martina… Vždycky tolik četla a dovede mluvit jako kniha. Viděla jsem, řekla pak, jak jí pomáhal při žních a při těžké práci. Pomáhal nám všem, svazoval nám všem snopy. Ale když svazoval snop Haničce, vypadalo to, jako by bral do ruky kytici květin. A to všechno jenom proto, že ležel na Haniččině řádku, třebaže se ho jinak ani nedotkla. Ani kdovíjak studovaný muž nemohl mít víc jemnocitu než Holger, povídala Martina a celá se nad ním rozplakala.“

„Jak ji ale mohl zabít?” kroutila hlavou paní Dahlová.

„Přesně to jsem řekla Martině,” navázala Annina. „Jo, ona na to, to se stalo potom, co ji znásilnil, už si ji netroufal vidět, a tak ji zabil.”

„Cožpak ji také…?” Paní Dahlová se zarazila kvůli svému nekonfirmovanému synovi.

„Ano,” odpověděla Annina. „Není zločinu, který by v tomto jasném dopoledni Holger nespáchal, protože ještě nejsme se vším hotovy. Jak se na ní mohl něčeho podobného dopustit, říkám Martině, podle toho, co o něm vyprávíš? Ano, řekla mi, to bylo tím, že se Hanička zapomněla. Stárek ve Vissingrödském mlýně ji svedl při lesní slavnosti v létě… Ano, vypadáte udiveně, paní Dahlová, ale nesmíme Haničku soudit příliš přísně. Mužští nás svádějí v našem mládí od rána do večera, když k něčemu vypadáme. A je v tom velký nepoměr. Může se stát, že jsme cudné a počestné celičký rok. A pak jsme slabé jen pouhých pět minutek, a jsme potrestány na celý život. Byla jsem vždycky slušné děvče, ale jen na okamžik jsem se večer v den dobytčího trhu pomátla — a už jsem měla Nielse Petra. A to jsem byla pořádná před tím i potom. A ten vissingrödský stárek, tomu prý žádná ženská neodolá… Všichni

55$

ve dvoře věděli, že to je s Haničkou špatné, povídala Martina, protože to na ní začínalo být vidět. Jen Holger nic neviděl. Kdyby byla v devátém měsíci, říkala, nedošlo by mu, co se děje. Ale jednou večer se stalo, že nový čeledín, když Holger seděl a hrál jim všem na harmoniku venku na kamenném náspu pod velkou vrbou — Hanička tam ovšem nebyla, zůstávala v poslední době o samotě, asi zármutkem a hanbou — tehdy ten nový čeledín, protože neznal Holgera, povídá: ,Jak dlouho to ještě bude trvat, než bude mít Hanička mrně?‘ Holger vstal, ale první čeledín, když spatřil Holgerovy oči, zbledl jako stěna a rychle se do toho vložil a povídá Holgerovi roztřeseně, protože — říkal později — věděl, že dává v sázku život: ,Ne ten, který to povídá, zaslouží, aby se s tebou teď setkal, ale ten, který to udělal. A to je stárek z Vissingrödu.’ Holger stál a díval se na něj a první čeledín stál a díval se na něj také, bledý ve tváři, ale svá slova neodvolal. Holger byl jako v mátohách a otáčel harmonikou v rukách a ta se úplně tiše rozbila na kousky, povídala Martina. A pak, aniž co řekl, šel Holger do své komory. Trvalo chvíli, než někdo z nich byl schopen sebrat myšlenky. První, kdo se ozval, byl zase první čeledín. Povídá: ,Teď vissingrödskému stárkovi mnoho dní života nezbývá!‘ Martina hned běžela dovnitř, popadla svůj klobouk a utíkala celou cestu až do Vissingrödu, bušila na stárkovy dveře, až ho probudila a varovala ho. Ne kvůli němu, povídala, ale aby se Holger nestal vrahem. ,Teď jsem potrestán za všechno to zlo, které jsem spáchal,’ řekl prý stá rek, ,ale děkuji ti, žes mě varovala. Snad budu moci zachránit své tělo alespoň na tak dlouho, abych mohl spasit svoji duši. Protože vím, že teď je mi smrt v patách.’ Příští ráno byl pryč a nikdo nevěděl, kam se poděl. Ale Holger se začal dívat na Haniččino břicho a dneska dopoledne stál ve stodole spolu s čeledínem a plnil pšenici do pytlů a Hanička šla napříč přes dvůr do chléva. Holger se za ní díval a jeho pohled byl tak strašně těžký, vyprávěl čeledín. ,Namaž tu řezačku,’ řekl mu Holger, ,já se jdu na chvíli podívat ke koním.’ A považte, místo toho šel rovnou do chléva, kde stála ona, porazil ji a znásilnil na hromadě slámy. Ležela tam ještě, když přišla policie, ve stejné

56$

poloze. A potom, to je strašné, vzal vidle na hnůj a vrazil jí je přímo do hrdla — považte, v ranách byl kravský hnůj — a pak šel do stáje a oběsil se.“

„Oběsil se?“

„Ano, co mohl udělat jiného po tom, co spáchal, než se zabít?”

„Pane Bože, oba jsou tedy mrtví!” Paní Dahlová myslela na to, kolikrát je viděla běhat a hrát si na dvoře ve škole.

„Ne,” pokračovala Annina, „tak dobré to není, protože Holgerovi se nepodařilo umřít. Skoták totiž vešel do stáje pro ohlávku na klisnu, která tahá vůz s mlékem, a tu narazí přímo na Holgera, který visí a houpá se na háku pro postroje. Myslel, že už je pozdě, ale byla v něm přece duše, protože když s ním skoták na zemi cloumal, otevřel oči a po chvilce rozmyšlení řekl: ,No, mám tedy být potrestán také tady v životě. Dovez mě na radnici.‘ Skoták nechápal ani slovo, ale tu vyletěla mladší děvečka z chléva, křičela a smála se a dostala křeče. A tak skoták běžel dovnitř a zde nebylo možné se zmýlit. Teď tam byla policie a doktor, ten je ještě u mladší děvečky, přišla prý o rozum, ale doktor říká, že ho možná zase nabyde. A Hanička tedy zemřela strašnou smrtí a Holgera odvezli a jeho matka, která je vdova, ztratila nejdřív před mnoha lety svého muže a teď ztratila takovým způsobem svého jediného syna. A do života jsme, paní Dahlová, přišli, aniž jsme věděli, jak se to stalo, a žádný z nás neví, jakým způsobem z něho zase vyjdeme. A tady sedíme a tohle všechno se stalo s lidmi, které známe, přímo před našimi dveřmi… Teď ale musím ke svým neckám a ždímat prádlo, jako kdyby se nic nestalo. Ach ano, jaká podivná věc je život!”

Když Annina odešla k prádlu, pohladila paní Dahlová svého syna po vlasech a řekla:

„Nebylo dobře, žes to poslouchal.”

Ne, nebylo. Zdánlivý klid, se kterým přijal první zprávu o vraždě, zmizel, když Annina začala vyprávět o jejích podrobnostech. Zločin před ním vyvstával v celé své děsivé hrůznosti. Onoho vraha znal, mluvil s ním, dotýkal se ho, ano, byl jeho přítelem. Cítil se poskvrněný, jako by Holger už tehdy byl

57$

zločincem. Zdálo se mu, že nenabude pokoje, dokud nepoprosí Haničku za odpuštění, že byl zadobře s Holgerem.

Ale Hanička je mrtvá. Truhlářovic Hanička! Stará představa, že se podobá sluneční skvrně na podlaze před oknem učebny, se opět vynořila. Viděl ji stát v kostele před pastorem a v čistotě a důvěře se odříkat ďábla a všech jeho skutků. Teď je mrtvá, zneuctěná a zmrzačená. Na zemi teď byla tma a zima a od této chvíle stále.

•••

Šel na její pohřeb, třebaže ho matka prosila, aby tam nechodil. Byl rád, že šel. Byli tam všichni velcí i malí, kteří s ní chodili do školy. Pastor Barnes přistoupil k rakvi a mluvil. „Stojíme bezmocní před tímto skutkem,” začal a tápavě a bezradně pokračoval, zatímco mu slzy pomalu stékaly po tvářích. Pak ji spustili do hrobu. Mnoho dětských očí zíralo za rakví s prázdným výrazem, jako by odešla jejich duše. Malý Hans Olsen, kterého Holger kdysi zvedl a umyl, tam byl také. Plakal. Stál vedle své malé kamarádky Ellen Nielsenové, oba plakali a drželi se za ruce a zapomněli se stydět, že je někdo vidí.

Lidé se vraceli v hloučcích. Jan se plížil od jednoho hloučku k druhému, poslouchal a doufal, že uslyší něco, co mu vysvětlí onu nepochopitelnou věc. Ale všichni mluvili hlavně o pastorově řeči. „Od té doby, co mu zemřela žena,” říkali, „Barnes už není to, co býval.” Kdosi zavrtěl hlavou: „Je teď nějak prostší a jasnější, ale není to ono. Nestrhuje.” A jeho soused vykládal: „Je to skoro, jako by tam stál a mluvil jeden z nás. To, co říká, není vlastně nic jiného než naše vlastní myšlenky. Stojíme tu bezmocní, řekl. Ano, co je platné to říkat. To je fakt. Bezmocní a bez pomoci.”

Bezmocní a bez pomoci, opakoval si Jan cestou k vesnici. Tam potkal Dortu cukrářku, která byla u pekaře a naplnila svůj košík. Vždycky se mu na Dortě líbilo všechno —jak to, co vycházelo z ní samé, tak to, co měla v koši. Toužil jí něco říci, a tak vyprávěl, že byl doma na Haniččině pohřbu.

58$

„Ano,“ řekla Dorta, „teď je truhlářovic Hanička mrtvá. A Pane Bože, Holger, kterému se přihodilo neštěstí, že se stal vrahem!”

„Přihodilo neštěstí, že se stal…!” pohlédl na ni udiveně… a vzduchem projel jas, asi jako když slunce náhle vniklo oknem do školy a dalo slunečním skvrnám úsměv na zemi. Díval se na Dortu, která byla otevřená a sledoval její prosté chápání života, sledoval je až k Holgerovi Vdovinu, a ten se mu zjevil srdečně dobrý a mírný, něžný, ochraňující vše, co bylo malé a útlé, ale nyní bezmocně nešťastný, protože se mu přihodilo neštěstí, že rozbil vše —jiným i sobě.

Dorta šla dál, ale Jan dlouho stál a zíral do světa, kde věci a lidé jsou otevřeni… Šel a usedl do besídky v zahradě krejčího Henriksena, aby se plně dostal do otevřena a snad i pocítil blízkost bratříčkovu… a snad Haniččinu, byl ale vyrušen tlumenými hlasy v zahradě Heleny Strömstadové. Byl to kolektor Bjerg, který mluvil s její matkou.

„Mohli bychom se také rovnou vzít,” řekl.

„Víš, že to nechci,” odvětila slečna Hansenová.

„Když tě tak trýzní způsob, jak tě posuzuje hrbatý krejčí i všichni ostatní, pak nevidím…”

„Víš dobře, že je to kvůli Heleně. Rodina jejího otce pro ni složila peníze, které dostane, až vyroste nebo se vdá. Ale dali si podmínku, že když se vdám, nedostane Helena nic.”

„Co jim na tom k čertu může vadit?”

„Je to pomsta. Zuřili, že jsem jim Helenu nechtěla dát.”

„Helena by přece dědila po mně, kdybychom se vzali.”

„Tolik, co Helena dostane, když se neprovdám, tolik nemáš.”

„Měla bys také myslet na to, když Helena dospěje a dozví se, že jsi žila…”

„To se Helena nikdy nedozví.”

„Zapomínáš na klepy.”

„Nezapomínám, ale Helena mi uvěří, když řeknu, že je to lež. Nevím ostatně, proč tak najednou chceš, abychom se vzali.”

„Nejsem si jistý, že odmítáš jenom z těchto důvodů. Nebojíš se také ředitele závodu?”

59$

„Mezi ním a mnou už nic není.“

„Proto jsi přece dostala zdejší filiálku…”

„To bylo tenkrát.”

„Ale co tvoje cesty do Kodaně…”

„To bylo jenom za obchodem… Ale i kdyby to tak bylo…”

„Pro to máme jedno nehezké slovo…”

Když slečna Hansenová odpovídala, její hlas se třásl.

„Jednu věc si musíš uvědomit: že ty a kdokoliv jiný jste mi lhostejní, pro Heleninu budoucnost obětuji tělo i duši.”

„Jo, to je krásný důvod. Nemáš ale čirou náhodou ještě jeden: svoji vlastní rozkoš?”

„Tu bys mi ty rozhodně předhazovat neměl.”

„Ne,” šeptal Bjerg, „ať už manželi budeme nebo ne, rozkoše se vzdávat nemusíme.”

Jan se odplížil do svého pokoje. Myšlenky mu vířily v hlavě a vyvolávaly v něm pocit štvance — jako by ani otevřený, ani zavřený svět neměl pro něho místa.

Večer šel ke Kristiánu Barnesovi, protože už nemohl vydržet být sám.

Kristián mu mohl vyprávět leccos o výslechu Holgera Vdovina. Ptali se ho, proč zabil Haničku, a Holger na to odpověděl, že to bylo nesprávné. Měl to být stárek, ale nakonec to byla ona. „A pak to bylo to, že už jsem ji nemohl vidět po tom, co jsem jí udělal.” Proč to udělal? „Vzniklo to ve mně, když jsem viděl, co mu dovolila.” Víc z něho nedostali. Prosil jen snažně o trest smrti, „protože skoták přišel, bohužel, příliš brzy”.

Dlouho seděli v šeru a mlčeli. Konečně se Jan ozval:

„Mám bratříčka, který je mrtvý. Někdy si skoro myslím, že se mu dá závidět, protože nikdy nedospěl.”

Nečekal na odpověď a také se žádná neozvala, až za hodnou chvíli. Kristián zabručel:

„Na to můžeš vzít jed.”

„Na co?”

„Že můžeme závidět tomu, kdo umře dřív, než dospěje — moc by se o nich dozvěděl.”

Jan zíral na Kristiána, který seděl v šeru bledý jako strašidlo.

60$

„Říkal jsi, že víš o dospělých tak strašně moc,“ začal Jan. „Chápeš tedy také to, co Holger udělal Haničce… než ji zabil?”

Z úst Kristiánových se ozvalo temné, ale naprosto určité „ano”. A za chvíli dodal a znělo to, jako by tma ovíjela svou tlustou černou vlnu kolem jeho hlasu: „Uzříš-li jednoho dne čistou tvář, kterou miluješ, zhrubnout nečistou rozkoší, budeš ztracen.”

„A považ, že chtěl taky spáchat sebevraždu,” podotkl Jan.

Kristián vstal a šel k lampě. Škrtl sirkou, která zhasla, ale Jan stačil spatřit, že oba koutky jeho úst jsou spadlé a mezi obočím se objevila hluboká rýha. Kristián škrtl znovu, rozsvítil lampu a řekl, aniž se podíval na přítele: „Chápu ho dobře. Měl jsem už víckrát chuť udělat totéž a oběsit se tam na tom hřebíčku.”

Jan vyskočil ze židle:

„Ale dobrý Bože! Tys přece nikdy…”

„Ne,” odpověděl Kristián a vpálil svoje oči přímo do Janových, „bohužel.”

Jan neschopen slova zíral na popelavě bledou tvář, která stála těsně vedle lampy. Její světlo dopadalo přímo na hluboké černé kruhy pod jeho očima. Konečně ze sebe přece vypravil:

„Nechápu… nechápu ani slovo…”

„Nechápeš,” pokýval hlavou Kristián, „nechápeš, protože jsi mimino. A buď rád.”

« Prokleté město »

Několik let utonulo v syntaxi a slovnících. Jednoho dne, když Jan pohlédl oknem krejčího ven do života a do zahrady Heleny Strömstadové, všiml si, že Helena má dlouhé šaty. Sdělil svůj objev Kristiánu Barnesovi, a ten si ho přeměřil krátkým, šikmým pohledem, plným konfirmovaného pohrdání.

„Je jí už šestnáct let,” řekl. Kristiánovi samotnému bylo sedmnáct.

Helena přicházela přímo k nim, ale šla ve svém světě a neviděla je.

61$

„Má v očích tak krásný lesk,“ řekl Jan. „Takovým očím se jistě říká ,snivé‘.“

„Dobře pro Helenu, že sní a nerozhlíží se bděle po svém domově,” ulevil si Kristián. „Rád bych věděl, o čem sní… Někdo se to jednou dozví. Prokleté město!”

„Takže to přece jenom nevíš,” podivil se Jan, „ačkoliv jinak toho tolik víš o tom, na co lidé myslí…” Málem by byl řekl „v zavřeném světě”, ale včas se upamatoval a dál podržel své tajemství.

„Ne,” odpověděl Kristián, „nevím to, ale vím, že kdybych byl nevěřící, nabyl bych víru v nesmrtelnou duši pohledem do takových očí.”

„Myslíš, že by ses mohl stát nevěřícím?” ptal se Jan.

„Dokážu si představit volbu mezi možností stát se nevěřícím a vírou, že všichni lidé přijdou do pekel,” řekl Kristián. „Prokleté město! Prokletá svinská země!”

Odešel. Jan chápal, že Kristián Barnes je nešťastný a zdálo se mu to tak zajímavé, že mu málem záviděl.

Téhož odpoledne šel konzul ke kolektoroví Bjergovi, koupil si los do loterie a začal se bavit, jako kdyby Bjerg byl podle zákona ženatý se slečnou Hansenovou a byl nevlastním otcem Heleniným.

Večer šel Bjerg ke slečně Hansenové a radil jí, aby odmítla nabídku na místo v konzulově kanceláři pro Helenu.

Slečna Hansenová měla za to, že je to mimořádně skvělá nabídka.

„Ano, ale konzul je vdovec a měl již dříve v kanceláři mladé dámy,” namítl Bjerg.

„Sama promluvím s konzulem, než se rozhodnu,” ukončila rozhovor slečna Hansenová.

Nazítří navštívila konzula a následujícího dne již Helena seděla v kanceláři.

O měsíc později měl Kristián Barnes v sadu rozepři s konzulovým synem. Následně se přestali zdravit, avšak jednoho dne, když šla Helena z kanceláře, přešel Barnes napříč přes náměstí, zastavil ji uprostřed mezi Frederikem VII. a výrobcem plachet Bergem a řekl jí, že by se měla mít na pozoru

62$

před lidmi, se kterými je pohromadě. Helena na něj pohlédla krásnýma, udivenýma očima a ptala se proč. Kristián sklopil oči k dláždění, řekl „promiňte” a odešel tak náhle, jak přišel. Helena se za ním překvapeně dívala, až se pojednou dala do smíchu. Výrobce plachet Berg, který vždy stál před svými dveřmi nehybně jako socha Frederika VII. až na to, že tu a tam mrkl a ještě řidčeji si odplivl, totiž právě otevřel ústa a poslal hnědý pruh slin daleko přes chodník. Kristián, který již předtím šel skrčen rozpaky, dostal zásah přímo do ucha.

Helena zůstala v kanceláři jen půl roku. Jednou odpoledne po zavření kanceláře praštil konzulův syn svého otce v nejvnitřnější kanceláři tak, že z toho měl modřinu na oku, a pak se v první kanceláři zasnoubil s Helenou. Konzul se proti sňatku postavil. Helena plakala, ale její matka šla jednou večer ke konzulovi a vrátila se odtud pozdě domů, přinesla však jeho svolení.

Poté Helena odjela do školy pro hospodyňky a loterní kolektor Bjerg začal doma pít.

Kristián Barnes chodil denně úplně nepřipraven do školy a koncem měsíce si ho ředitel zavolal k sobě a sdělil mu, a i nepočítá s tím, že by v létě mohl udělat zkoušky.

Od toho dne ani Jan, ani nikdo jiný nespatřil Kristiána jinde než ve škole, a když přišly zkoušky, udělal maturitu s vyznamenáním.

V době, kdy odjížděl studovat do Kodaně, vrátila se Helena ze školy pro hospodyňky.

« Poznání »

Pastor Barnes sledoval svého syna, který sahal po zpěvníku na polici. Ten pohyb ruky měl po své matce. A způsob, jakým s hlavou trochu na stranu v něm listoval, byl také její. Oči pastora Barnese se zvětšily vnitřním světlem. Měl nyní syna na letních prázdninách doma. Studenta! Léta studií, jeho mládí

63$

a jeho žena, jíž se hoch podobal, vše bylo shromážděno tam v tom mladém muži.

Kristián se obrátil a pastor Barnes odvrátil v rozpacích oči a tvářil se, jakoby hledal své brýle. Kristián se zkoumavě zahleděl na svého otce a přemítal, zda se skutečně v posledních letech zmenšil, nebo jestli se mu to jen zdá, protože sám vyrostl.

Podivný život, myslel si Kristián, sedět tak sám zde na venkově a kázat každou neděli. Život vlastně proběhl kolem starého muže, který zde seděl u cesty jako znavený a vpřed kráčejícím vojskem zapomenutý voják.

Pastor Barnes vzhlédl od stolu a Kristián odvrátil oči a hledal vlídnou a veselou poznámku, ale nenalezl ji.

Mlčením na ně usedla tíseň. Pak se pastor náhle vzpřímil a řekl s nenuceným, mladistvým úsměvem: „Nepůjdeme?” A Kristián odpověděl s přehnanou ochotou: „Ano.”

Vydali se z fary do kostela.

Šli spolu, ale oběma by jim bylo příjemnější, kdyby mohli jít sami. Už proto také, že pak by si dozajista každý z nich přál, aby ten druhý šel s ním.

„Tvoje matka mi schází,” řekl pastor Barnes.

„Ano,” odpověděl Kristián. Jeho tón byl tak ochotně chápavý, že se pastor Barnes rozhodl vyčkat s tím, co chtěl říci, na jindy, až bude vhodnější čas. Velice toužil, aby si rozuměli, ale zdálo se, jako by jim na tom až příliš záleželo. Částí své osobnosti si přál, aby jeho syn do kostela nešel a neposlouchal ho. Vždyť kázal špatně a věděl to. Totiž — kázal špatně dle názoru takového studenta. Bylo mu velmi dobře známo, že lidé říkají: „Barnes už není to, co býval.” Nevěděli ale, že to bylo proto, že jím nechtěl být. Neobdivovali ho už, ale vlastně ho jistě měli radši. Tak jak se měli rádi mezi sebou. A s trochou soucitu navíc, protože se zhoršil. Nu což, on to byl schopen snést, ale co ho trápilo, byla chuť předvést se před synem. Protože kdyby chtěl, mohl ještě pronést jedno z oněch kázání, kvůli kterým za dřívějších časů přijížděli lidé zdaleka, jen aby ho slyšeli. Byl stále v pokušení to udělat, jen jedinkrát, jen aby to jeho syn slyšel, aby jen jedinkrát mohl číst v jeho očích, co

64$

dříve vídal v očích celé obce: hluboký obdiv k nadání tam na kazatelně. Pak by mu řekl: „Vidíš, synu, tak jsem kázal dříve, ale už to nedělám, a povím ti proč.“ Nemohl ale podlehnout pokušení, hrůza před okřídlenými slovy vězela v něm příliš hluboko. Nedokázal se již přimět, aby použil silnější slova a krásnější obraty, než za jaké mohl ručit svou osobností. Proto byla jeho řeč prostá a chudá a proto zůstal osamělý — protože nikdo nevěděl, že je to úmyslné. Ale viděl, že jeho syn je nadaný, a tak by byl nerad, aby ho přehlížel. A žádalo se přitom příliš: aby mladý muž rozeznal mezi tím, co člověk skutečně je a smí vyjádřit, a tím, čím se v poznání své nepatrnosti nechce zdobit. Ale jeho touha, aby ho syn pochopil, byla vroucí a hluboká.

Dočkal se toho, ale nedozvěděl se to, ačkoliv si Kristián upřímně přál mu to říci. Právě jeho jasné chápání otcovy poctivé povahy mu přinášelo plachost, poněvadž měl ve své povaze jednu chybu, za níž se styděl a kterou si netroufal vyslovit. Mohl na ni tu a tam zapomenout a cítit úlevu, nikdy to ale nedokázal, když byl pohromadě se svým otcem, jehož prvním přikázáním bylo za žádných okolností se nezdát lepším, než jsem.

A tak spolu kráčeli přes staré hřiště a mlčeli. Hledali prostý tón, který je nutný pro důvěrnou sdílnost mezi poctivými muži. Oba byli zklamáni a oba to kladli za vinu své vlastní nedostatečnosti.

•••

Jan Dahl, nyní žák nejvyšší třídy gymnázia, byl v kostele a dřímal při kázání pastora Barnese, až ho náhle vytrhlo z dřímoty prohlášení: „Ohlašuje se poprvé manželství mládence Nielse Petra Clausena a panny Martiny Žofie Petersenové.“

Už! Žák gymnázia chodí pořád ještě do školy. Všichni ostatní jsou v životě daleko napřed. Kdyby aspoň už byl studentem!

Před kostelem k němu přistoupil Kristián a začal se ho vyptávat na školu a učitele.

Když se pastor rozloučil s obcí, zastavil se u nich.

„Půjdeš se mnou domů?“ zeptal se syna.

65$

„Chtěl jsem jít kousek s Janem,” odpověděl Kristián.

Pastor Barnes s úsměvem kývl.

„Rozumím,” řekl a vydal se pomalu dolů přes hřiště.

Jan se díval Kristiánovi do obličeje.

„Máš špatnou náladu?” ptal se. „Zdá se mi, že nevypadáš tak úplně prázdninově radostně.”

„No…” zaváhal Kristián a pak pokračoval: „Ne, je to tím, že teď si tatínek myslí, že mě jeho společnost nudí. Je to škoda a ani to není pravda. Víš co, řekl jsi kdysi něco o tom, že je zlé stát se dospělým. To ale ještě ujde. Ale zestárnout, to je asi opravdu hrozné.”

Šli pomalu po cestě a mnoho toho nenamluvili. Kristián však poznenáhlu nabyl svého starého výrazu. Zastavil se před plotem školní zahrady.

„Tvoje židle tu ještě je,” řekl.

„Ano,” odpověděl Jan, ,je tam a často si tam ještě i dnes sednu a přemítám, které to asi bylo děvčátko, na něž jsem tam čekával.”

Hezká Týna šla kolem a pozdravila. Její oči se na chvíli zastavily na Barnesově studentské čapce. Když je odvrátila, táhly za sebou Janův pohled ještě hodný kus cesty.

Měl pocit, že vzduch podivně změkl a rozehřál mu tváře.

Dlouhé, tmavé řasy dodávaly jejím očím zvláštní lesk.

„Na to jsem nikdy dřív nemyslel,” řekl.

„Na co?” podivil se Kristián.

„Že oči nejsou jen k tomu, aby se jimi vidělo, ale i proto, aby se do nich dívalo.”

Kristián se zasmál, ale Jan to nevnímal. Zcela ho upoutal Týnin způsob chůze.

„Umíš tancovat?” zeptal se najednou.

„Proč?”

„Ano… protože… napadlo mě, že tanec asi vznikl z…“

Ve snaze to vysvětlit se obrátil ke Kristiánu Barnesovi a setkal se s dvěma přimhouřenýma očima. Vytušil za křivým úsměvem tichý smích a zapálil se jako oheň, protože byl přesvědčen, že má ve svých očích nápadný obraz prohnutých úst, dvou oblých tváří, dvou pevných ňader a dvou měkkých boků.

66$

Teď se Barnes rozesmál nahlas a Jan zrudl ještě víc, ale Kristián ho uklidňoval:

„No, co, božínku, vždyť ona je opravdu hezká a má moc pěknou postavu.”

Jan neměl jinou záchranu ze svých rozpaků než otevřenou upřímnost.

„To je proto,” řekl, „že jsem si toho nikdy dřív nevšiml. Ano, jistě, znal jsem rozdíl mezi ženami a námi. Ale bylo to spíš něco jakoby vnitřního… a oblečení a práce… nikdy jsem je nevnímal tak… celkově.”

„Slovem celkově určitě myslíš čistě tělesně,” řekl Barnes.

Jan opět zrudnul a rozpačitě se zasmál.

„Připouštím, že to na mě přišlo jako zjevení… z jiného světa. Hrom a peklo,” zvolal s nucenou rozpustilostí, ,jak to byl asi podivný okamžik pro Adama, když se náhle probudil a viděl tam stát Evu.”

„Oblečenou podle tehdejší módy,” dodal Barnes stejným tónem, náhle mu však položil ruku na rameno a s naprosto vážnou tváří tiše řekl:

„Jsi šťastný člověk, Dahle, žes mohl tak dlouho spát.”

Jan k němu udiveně vzhlédl. Necítil se nijak šťastný, to spíš zmrzačený jako krejčí Henriksen. Dospělý uvnitř a chlapec zvenčí.

Najednou uslyšel Barnese volat: „Mnoho štěstí!”

Byli to Niels Petr a Martina, kteří důstojným krokem míjeli plot.

„No, už na vás brzy dojde,” řekl Barnes.

„Ano,” odpověděl Niels Petr a smekl na pozdrav klobouk, „tou cestou musíme přece všichni.”

„Ano, všichni lidé se žení,” řekl Jan Kristiánovi, „Helena Strömstadová, jak je mladá, už se na jaře provdala za konzulova syna.”

Barnes vypadal, jako kdyby to neslyšel, ale jeho hlas byl chraplavý, když spěšně poznamenal, že hezká Týna pořád ještě není zasnoubena.

„Copak ta!” řekl Niels Petr.

„Copak ta!” opakoval Barnes. „Vždyť je přece hezká, ne?”

67$

„Ano, hezká je,” odpověděl Niels Petr, „hrom a peklo.”

Ale Martina poznamenala s moudrostí věštkyně v hlase:

„Já myslím, že Týna zůstane starou pannou.”

„To ji nikdo nechce?” ptal se Barnes.

„Právě že jí chtějí všichni, třeba i tenhleten,” uchechtla se Martina a štípla Nielse Petra do ruky.

„Au,“ vykřikl Niels Petr, „to není pravda.”

„Tak je to jen proto, že jsem ti už předem řekla, že by ti to nebylo nic platně,” tvrdila Martina.

„Niels Petr je přece hezký hoch,” mínil Barnes.

„Takových tu ve farnosti máme dost,” řekla Martina, „ale není to nic platné. Týna se narodila v květnu a v knize věšteb je psáno, že kdo se narodil v květnu, má v sobě touhu.”

„Tak Týna má v sobě touhu?” podivil se Barnes. „A po čem?”

„Po panství,” odpověděla Martina. „Měl byste viděl její pokojík, jak je čistý a vyzdobený jako salon u velkostatkáře. Má to v krvi. Nevím, ale může se hrabat ve stejně svinské práci jako my ostatní, a přece zůstane bílá a čistá jako učitelka. Podívejte se!” vzala za ruce Nielse Petra, „podívejte se na jeho pěsti, jak jsou tvrdé od vidlí a podávek a černé nehty jdou jen těžko vyčistit. Takové pracky nemůžou obejmout Týnu. Všichni to ostatně cítí, protože nikdo si nikdy netroufal být k ní ve střízlivosti nějak dotěrný, nikdy otevřeně, ať si kdo myslel cokoliv. Ne, Týna se narodila v květnu a nosí v sobě touhu. Musí vyvdat panství nebo alespoň dostat učitele, který si může vyčistit nehty… Ano, učitelův syn by to taky mohl být,” smála se na Jana, „ale musí být raději trochu starší a nečervenat se, když se o tom mluví. Ostatně,” dodala vážně, aby dala Janovi příležitost nabýt přirozené barvy, „ostatně je mi Týny líto, protože se naprosto nehodí k údělu staré panny. Je těžké živit v sobě oheň, když člověk nemá, co na něj postavit. A v Týně oheň hoří.”

„To s tím ohněm,” poznamenal Niels Petr, „mi připomíná, že musíme jít domů k matce na lívance.”

„To je pravda,” přisvědčila Martina, „s lívanci je to jako s láskou — má se jich užít, dokud jsou teplé.”

„Ano,” řekl Barnes, když odešli, Jdou domů k matčiným lívancům a já půjdu domů k otcově tresce.”

68$

Šel na faru a Jan se vydal k učitelovým karbanátkům.

Odpoledne seděl na své „židli” v plotě a viděl Hanse Olsena a Ellen Nielsenovou jít spolu kolem. Ačkoliv byli nyní již dospělí, zdálo se mu, že jejich tváře jsou stejné, jako když chodili do školy. V pohledu na ně byl hluboký mír. A mohl se na ně dívat, aniž je rušil, vůbec si ho nevšimli. Šli tiše vedle sebe, a když došli ke škole, vytrhl se Hans Olsen ze svých myšlenek:

„Dnes byly ohlášky Nielse Petra a Martiny.”

„Ano, byly,” odpověděla Ellen svým vlídným hlasem.

„Tady je škola,” upozornil Hans Olsen trochu zbytečně a zastavil se.

„Ano, tady je,” řekla Ellen.

Oba stáli a vzpomínali na minulé časy.

„Pamatuješ,” začal Hans, Jak jsme se jednou v první třídě při hodině psaní na sebe podívali a oba jsme se rozesmáli? Asi si to už nepamatuješ.”

„Ale ano, dobře se na to pamatuji,” řekla Ellen.

„Co se mě týče,” pokračoval Hans,, já to tak cítil vždycky od té doby… ty nic neříkáš?”

„A co na to mám říct?” řekla Ellen. „Vždyť tohle je něco, co jsem věděla.”

Pohlédl na ni a zdál se být překvapen.

„Jak dlouho jsi to věděla?”

„Věděla jsem to od toho dne, kdy jsme pochovávali truhlářovic Haničku,” odpověděla, „a ty jsi se dal do pláče a vzal mě za ruku.”

„Ty jsi tehdy také plakala,” řekl Hans.

„Tak to u mě bylo vždycky,” přikývla Ellen. „Měla jsem chuť se smát, když ty ses smál, a plakat, když ty jsi plakal.”

Hans se na chvíli zamyslel.

„Nemyslíš, Ellen, že by to tak mohlo být pořád?” zeptal se konečně.

„Jistě to nikdy nemůže být jinak, když to tak bylo vždycky,” řekla Ellen.

„Ale pak…” zaváhal Hans.

„Ano,” řekla Ellen.

„Pak je to tak,” řekl Hans.

69$

A oba se do sebe zavěsili a míjeli školu.

„Bylo to tam uvnitř,“ řekl Hans.

„Tam uvnitř to bylo,“ řekla Ellen.

Šli dlouho po cestě.

Ale pak se z ničeho nic zastavili, usmáli se na sebe a políbili.

Zůstali stát. Oči jednoho spočívaly na ústech druhého.

Hans se zase zavěsil do Ellen a šli dlouho beze slova. Najednou Hans řekl:

„Víš co, Ellen, tak jsme to tedy mohli mít po všechen ten čas, od malička.“

„Vždyť jsme to také tak měli,“ odpověděla Ellen tiše a mírně.

„Měli jsme to,“ pokýval si Hans hlavou. „Opravdu jsme to měli.“ Pohlédl na ni a přitiskl pevně její paži k sobě. „Ale teď jsme dospělí.”

Ellen kývla a sklopila oči na starý, dobrý, šedý prach cesty.

Jan Dahl seděl dlouho v plotě a díval se na známá pole a statky. Tu a tam někdo vyšel a zahleděl se na obilí. Dahl viděl kouř dýmek mužů, ale neslyšel jejich hlasy. Cítil se osamělý, přesto se však nedokázal přimět k tomu, aby se zvedl. Zmocnila se ho náhlá radost, protože uslyšel lidské hlasy na cestě, aniž by rozeznal jednotlivá slova. Zavřel oči a přál si, aby tam dlouho stáli a povídali si.

Přišli ale blíž a jednotlivá slova běžela napřed k jeho uchu s klíčem k obsahu bzučení hlasů.

Byly to Annina Clausenová a Kirsten Pera kováře, které kolem cupitaly a štěbetaly. Když ho spatřily, zastavily se, protože měly ve svátek dost času, zároveň se jich však částečně zmocnily rozpaky nad tím, že už vlastně není jedním z nich, když už z něho bude student. Nevěděly s určitostí, mají-li zůstat stát a prohodit s ním několik slov, nebo jít dál s překvapeným „dobrý den“, jako by jejich pozornost upoutalo něco docela jiného než on.

Patrně tento jejich směšný zmatek způsobil, že náhle viděl, že to byly kdysi dvě hezké mladé dívky, které klopily rozpačitě oči před smělými pohledy chlapců. Viděl jejich mládí tak zřetelně a jasně, jako v záhybu starých vybledlých šatů můžeme nalézt ten odstín barvy, který měly na počátku. Tak ho to

70$

překvapilo, že se nemohl přemoci a pátravě sledoval linie tváří a těl a divil se, že mu to lahodí.

Annina pohlédla na něho a pak na svou družku a Kirsten učinila totéž, načež obě jako domluveny pohlédly na něho se společným úsměvem, při kterém zčervenal a pocítil rozpaky.

Kývly a šly svou cestou. Cosi jim klokotalo v zádech, ale náhle to přestalo.

„Ano… vyrůstají kolem nás,“ řekla Kirsten a povzdechla si.

„Ano, život je podivný,” odpověděla Annina.

„Dvě ženy,“ zamumlal Jan sám k sobě, jako by četl z knihy.

Najednou se překvapeně obrátil a díval se za širokými, k práci stavěnými zády Kirsten a pružnějšími zády Anniny.

Vždyť to byly matky Christiana Mogensena a Nielse Petra!

Znal je celý život a nebyly nikdy nic jiného než matky Nielse Petra a Christiana Mogensena. Pouze takto na ně hleděl, jako znal jen tu stranu měsíce, která byla obrácena k zemi. Nyní ale náhle přešel na onu stranu, která byla obrácena k mladému Peru kováři a k zmizelému otci Nielse Petra.

Otec Nielse Petra! Ano, neboť nebyl tu jen Niels Petr, jehož byla Annina maminkou, byla tu také Annina, která měla dítě. Měla je proti své vůli, protože „se na pět minut pomátla večer v den dobytčího trhu“. A Hanička, truhlářovic Hanička, která se na počátku dospělosti dala svést vissingrödským stárkem. A Holger Vdovin, v němž nebylo zla, ale kterému se přece „stalo neštěstí, že se stal násilníkem a vrahem”. A Kristián Barnes, který byl nešťastný, protože „věděl příliš mnoho o dospělých”.

Ano, on zůstal, jak říkal Kristián, miminkem, a byl tomu rád. Jsoucnost mu začínala tatínkem a maminkou, které člověk měl. Teď posunul hranici a nebylo hezké, co viděl na druhé straně plotu. Neměli děti, protože chtěli být rodiči, nýbrž proto, že se „na pět minut pomátli”.

Pud, pud, nic jiného. Cítil ho již v sobě samém, styděl se za to a děsil se ho.

Hanička a Holger. Oba byli lepší než on. A přece! A Kristián Barnes, který nic neudělal, a přece pomýšlel na sebevraždu! To nechápal, Holgera Vdovina však chápal.

71$

Neklidně přecházel. Šel přes hřiště. Tamhle je kostel, dům Boží, kde se Hanička a Holger odříkali ďábla. A tamhle v koutě roste šeřík.

Šeřík, co to s ním je? Je to tím, že osvětlení je dnes nějak zvláštní, nebo má jeho koruna skutečně výraz jako tvář, která s poloúsměvem čeká, až bude poznána?

Bratříček! Bratříček, který se jednoho dne vynořil z hlubiny svých očí jako bublina a přinesl odpověď na to, odkud jsme přišli.

Zíral na šeřík, který stále čekal, až bude poznán.

Ano, tys to byl, který jsi byl otevřený a vzal jsi Bratříčka a mě s sebou do otevřena.

Otevřeno! Jak je to už dávno, co v něm žil. Studium ho nepozorovaně vtáhlo do světa, kde se člověk učí a poznává kus po kuse. Ale záře světa nebeské řeči přece svítila nad jeho dny.

Stalo se to ale doopravdy? Nebylo to jen něco, co se mu zdálo?

Zíral do šeříku.

Ano, viděl, že je otevřený.

Jen kdyby měl jistotu, že je to něco skutečného.

Zdálo se mu, že na tom závisí spása jeho duše.

Díval se na šeřík a vzpomněl si na bezedné bratříčkovy oči, když se poprvé otevřel. Všechny ostatní vzpomínky vybledly ve světle této. Vadly, usychaly.

Vzpomínal si na tu bezednou hloubku v bratrových očích, jak se přímo dotýkaly jeho očí a rozšířily je.

Vzpomínka byla tak silná jako opětovné prožívání. Stalo se to. Zdálo se mu, že bratříčkovy oči jsou v jeho očích a přinášejí jim radost.

Nemohl odolat, ale rozšiřoval v sobě ten pocit.

Pronikal jako měkký dotyk hluboko do jeho duše. Otvíral se mu.

Nevěřil tomu docela, ale podvoloval se pocitu, že bratříček je v otevřenu a že se tam s ním může sejít.

Vnitřní radost, jako by měla tělesnou sílu, ho táhla vpřed, k šeříku.

72$

Nevěřil tomu, ale nemohl odolat pocitu, že bratříček ho vede do otevřena, jako on sám tak často vzal maličkého za ruku a prováděl ho po zavřeném světě.

Když stál pod šeříkem, byl v otevřenu, zbaven pochybností.

V hlubokém klidu a neochvějné jistotě se díval z otevřena do zavřeného světa a viděl jako prostý poznatek poměr mezi pohybem a klidem.

V tom byl rozdíl mezi otevřenem a zavřenem.

Velký pohyb šel světem, hybná síla se mocně linula z otevřena a pronikala vše a pohybovala vším.

Síla byla všude táž, a přece stále různá, hned byla pomalá a líná, hned prudká a divoká, hned tichá a mírná.

Vše živé plulo v jejím mírném proudu.

I takzvaně mrtvé, nehybné. Vnikala do všeho, do kamenů a kovů a dávala jim život a pohyb. Nic nebylo mrtvé.

Viděl do světa rostlin a do světa zvířat, kde se výrazněji měnila.

Bylo to jako vidět vznikat svět. Dělo se to teď.

Na počátku stvořil Bůh nebe i zemi. Ale my jsme ještě na počátku.

Viděl živou sílu ve světě lidí, a tam byla celá, jak ona z „mrtvých“ věcí, tak ona z rostlin a zvířat a ještě jedna, tichý dech, který vycházel rovnou z otevřena.

Hybná síla strhovala lidi k činu. Pokládali ji za svou vůli a čin nazývali svým. Když je ale hybná síla dohnala kamsi vpřed, stávalo se, že se ohlédli a zapřeli svůj čin, poučeni drahou zkušeností.

Tím vznikla představa o svobodné vůli, začali si vybírat a zavrhovat. Začali činit rozdíl mezi neosobní silou a sebou samými. Vznikla povaha. Bůh stvořil člověka.

To se stalo na počátku, ale my jsme ještě na počátku.

Avšak v otevřenu je věčná přítomnost, která je bez počátku a bez konce.

Tam je „sedmý den“, kdy si Bůh odpočívá, když povaha člověka je vytvořena.

Tam musí být vyhledáván člověkem, který si ho přeje cítit, který bojuje na vlastní pěst o vývoj povahy.

73$

Neboť proto jsme v proudu, v proudu neosobních mocností, abychom se naučili rozeznávat mezi sebou a jím, stali se charaktery.

Charaktery, které se pak odevzdávají v lásce Bohu.

Sel domů v hlubokém míru.

« Týna »

Ještě celý příští den byla jeho mysl v hlubokém klidu, kdy mezi časem a věčností nebylo rozdílu.

Nevyšel, tak říkajíc, z šeříku. Vzpomínka a pozorování splývaly.

Teprve v úterý ráno začal přemýšlet o svém zážitku a divil se.

Vždyť lidé nevědí, kdo sami jsou.

Právě ti, kteří jsou si sebou nejjistější, jsou nejslepější.

Všichni, které viděl, žili zcela v zavřenu a nic netušili o tom, co „oni sami“ nejniterněji byli.

Jeho otec, matka, Annina Clausenová — všichni byli v moci své přirozenosti. Pluli jako po proudu a rychlost byla určována silou proudu a jejich tíží.

Nejenže nic nevěděli o otevřenu, ale nemělo na ně žádný vliv. Nikdy nebyli tiší. Proud je prostě hnal. Viděl do nich a viděl, že nevědí, jak blízko mají štěstí.

Ale jeden byl jiný než většina lidí. Pastor Barnes. V tomto tichém muži bylo cosi, co ho činilo tak nějak větším ve vší jeho nepatrnosti. Nebyl stejnou měrou jako ostatní v moci své přirozenosti. Tím či oním způsobem se osvobodil od proudu, aniž ale znal otevřeno…

Čím více si Jan uvědomoval rozdíl mezi sebou a jinými, tím více byl opojen svým poznáním.

On se nemohl dát napálit neosobními silami života, protože on je viděl.

Znal kromě sebe jen jednoho člověka, který viděl do otevřena. Kandidáta. Ale ten byl starý.

74$

On sám je mladý a má život před sebou. Narodil se, aby viděl do nitra věcí. Byl vyvolený.

Když se ho otec jednou zeptal, má-li nějaké plány do budoucna, čím by se chtěl stát, odpověděl, že ještě nic konkrétního nepromýšlel.

Nic z obvyklých věcí mu totiž nebylo dost veliké.

Bylo by pro něj zcela přirozené, kdyby mohl odpovědět, že se chce stát géniem.

Žil ve vítězné jistotě vůči životu. Nic ho nemohlo ošálit.

Zdvihl pohled od přítomnosti a nahlédl do budoucnosti.

Hluboký klid přešel nepozorovaně v hrdé, nedočkavé očekávání.

V neděli večer se procházel po cestě. Brzy vyšel měsíc. Celou krajinu jakoby kdosi začaroval do jeho žlutavého světla. Byla to jedna z oněch nocí, kdy člověk málem věří, že měsíc svítí jasněji než slunce.

Šel v plném světle rovnou přes pole. Nahoře na kopci byl „Bakkegaard” a vypadal tajuplně. Štít a stěny ho táhly k sobě. Šel a šel k němu, aniž o tom sám věděl.

Pod vrbou před statkem stála Týna a viděla kohosi přicházet v měsíčním světle. Týna tak ráda chodila sama a dívala se do dálky.

Jan ji spatřil až ve chvíli, kdy přeskočil kamenný plot.

„Vždyť je to Týna,“ řekl.

„Ano,“ odpověděla Týna, „dobrý večer.”

Podívala se na něj, jako by ho nikdy dříve nespatřila.

„Jste to skutečně vy?“ ptala se.

„Snad mi nevykáš,” podivil se.

„Ano, nevěděla jsem,“ řekla Týna. „Vy… totiž ty už přece nejsi jedním z nás. Budete přece studovat.“

Dál se na něho udiveně dívala.

„Tak snad bychom si mohli přece tykat,” řekl.

„Ano, ano tedy,” zaváhala Týna, ale neodvrátila oči od jeho tváře.

Pak zmlkla a on se zasmál, protože měl pocit, že Týna k němu vzhlíží, jako by byl starší než ona.

Na cestě se ozval zpěv a křik. Týna sebou trhla.

75$

„Jsou tu zas!“ řekla.

„Kdo?“ zeptal se Jan.

„Chlapci,” odpověděla. „Byli tu za mnou už předtím a teď přicházejí z hospody. Netroufám si tu zůstat. Jsou opilí, jinak by si nic nedovolili. Musím se dostat dovnitř.”

„Doprovodím tě,” řekl Jan, „pak snad dají pokoj.”

Šli k Bakkegaardu. Chlapci, kteří náhle ztichli, zmizeli za křídlem budovy. Týna se poděšeně zastavila.

„Vlezli do mého pokojíku,” řekla. „Půjdu do obývacího pokoje a zavolám hospodáře.”

Ve stejném okamžiku se nezvaní návštěvníci vynořili zpoza chléva.

„Tady je,” volali. „Někdo je s ní! Zmlátíme ho.“

„Pojď,” šeptla Týna. „Jsou čtyři.” Vzala ho za ruku a táhla pryč.

Opilí mladíci se s klením rozběhli za nimi.

„Nestihneme to,” šeptala Týna. „Pojď, tady je stodola, tam je tma. Jsou opilí a nenajdou nás.”

Vklouzli do stodoly, ale slyšeli zvenku hlasy: „Viděli jsme vás!” Lomcovali dveřmi.

„Tady,” šeptala Týna. „Tady je seno.”

Vylezli nahoru a tiše seděli ve tmě.

„Jsou na seně,” křičeli chlapci, „pojďte dolů, nebo vylezeme nahoru a zakroutíme vám krkem!”

Dva z nich se pokusili vyšplhat nahoru, ale žalostně se svalili na zem. „Jsme strašně ožralí,” tvrdili a kleli.

„Však my vás dostaneme,” řvali. „Půjdeme ven a budeme hlídat.”

Nedalo se dělat nic jiného než čekat, až opilcům dojde trpělivost a odejdou.

Jan seděl a přemýšlel, jestli doma zamknou dveře. Budou si asi myslet, že je v posteli. Snad se mu podaří vlézt domů oknem. Jinak bude muset vzbudit rodiče. Rozhodně měl ale dobrou omluvu, pokud přijde pozdě. Čemu by Týna bývala vystavena. Týna! Neviděl ji, slyšel však její dech. Směšné, sedět tak blízko sebe, a přece se nevidět. Vztáhl ruku, aby se jí dotkl, ale rychle ji stáhl zpět, protože v témže okamžiku si na

76$

ni vzpomněl. Vybavilo se mu, jak minulou neděli prošla kolem něho a Kristiána Barnese.

„Docela rád bych věděl, jestli bych nezmlátil ty čtyři venku,“ řekl, „když jsou tak opilí.”

„Ne,“ odmítla Týna a uchopila ho. „Vrhnou se na tebe všichni čtyři. Zvlášť teď, když jsme tu byli sami,” dodala a pomalu stáhla ruku zpátky.

„Pak nezbývá než trpělivě čekat,” pokrčil rameny a ulehl opět do sena.

„Jak krásně voní,” vydechl.

„Někteří lidé prý z toho onemocní,” řekla tlumeným hlasem Týna.

„Spíš bych si dovedl představit, že by se tím člověk opil,” řekl Jan.

„Ty by ses nikdy nedovedl opít,“ namítla Týna a v jejím hlase bylo něco, co mu rozbušilo srdce radostí.

Seděl a usmíval se do tmy. Do měkké tmy. Tvořily se v ní obrazy. Zřetelné obrazy obličeje, nikdy celého, hned to byla ústa, hned zas oči s dlouhými, černými řasami.

Naprosto nijak na Týnu nemyslel. Věděl, že stejně jako on i ona tu leží a čeká, až bude moci ven. Nechtělo se mu ale hovořit, a tak ležel a díval se na ty obrazy, které tmu oživovaly a vzduch prosycovaly lahodností a měkkostí. „Je správné, že je tma ženského rodu,” přemítal. „Jakpak se jmenuje francouzsky… nebo německy… je měkká a nevyzpytatelná jako žena.”

Vztáhl k ní ruce, aby ji vzal do náruče.

Náruč se mu ve tmě otevřela. V opojení do ní vklouzl a sotva věděl, zda jedná či pouze sní. Nebylo to nic určitého, co svíral v náručí… Ponořil celou svou bytost hluboko do ženské tmy.

•••

Seděl tiše a držel její ruku ve své.

„Ty…“ řekla a stále to opakovala, „ty… ty… ty.”

Byla to Týna! Týna, kterou viděl v neděli. V nové, prudké

77$

žádosti se k ní obrátil, aby se zmocnil všeho, co se mu zjevilo, když šla kolem něho a Kristiána Barnese.

A mezitím, co mu dávala vše, co chtěl, cítil, že je to Týna, Týna z cesty od kostela, Týna od konfirmace, Týna ze školy, a byl přesvědčen, že ji miloval od prvního dne, kdy ji spatřil, a že ji bude milovat celý život…

Stáli venku v měsíčním svitu a měli se rozloučit. Týnina tvář nebyla tak šťastná jako její hlas, když ve tmě šeptala: „Ty… ty!“ Její oči s dlouhými řasami byly v měsíčním světle černé a hluboké. Kolem jejích úst se rozlil rys mírného, zarmouceného štěstí. Byla ještě krásnější než dopoledne. Vzal ji za ruku a chtěl ji znovu vtáhnout do tmy. Ale Týna, která neodvrátila své vážné oči od jeho mladé tváře, ho mírně odstrčila a tiše, jakoby lítostivě šeptala: „Ne! Ne!“

Pokusil se ji políbit a ona se bránila, náhle ho však sama pažemi pevně objala kolem krku a líbala ho, až se mu zatočila hlava. Sáhl po ní, ale zavrtěla hlavou.

„Teď jdi,“ řekla, „vždyť tvůj tatínek a maminka nevědí, kde jsi.“

„Co na tom!“ utrhl se, ale cítil se jako chlapec a zlobil se na ni, protože to byla její vina.

„Můžeme zůstat chvíli sedět na kamenném plotě,“ navrhl, ale ona jen zavrtěla hlavou a dívala se na něj. Vzdálenost mezi nimi byla pojednou nečekaně velká, ačkoliv stáli téměř na místě. Cítil, že všechny její myšlenky jsou u něho. Tušil roztrpčeně, že by tak nebyla stála, kdyby byl konfirmován ve stejném roce, co ona. Nebyla by se tak dívala na Nielse Petra nebo Christiána Mogensena. S těmi by také zcela určitě nebyla…

„Ano, ano tedy,“ řekl povolně. „Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděla Týna bezzvučně.

Když přišel domů, bylo zamčeno. Zapotil se úzkostí, ale nalezl otevřené okno.

Jako zloděj vlezl do svého domova a plížil se do svého pokoje. Vyšlo to. Se smíchem se vrhl na lůžko. Staří bezpečně spali a neměli nejmenšího podezření.

78$

« Zavřeno »

Nazítří byl třikrát nahoře u farských dveří, protože chtěl mluvit s Kristiánem a hovor vést tak, aby byl za rozmluvy nucen vyprávět mu své dobrodružství. Pokaždé se ale zavčasu vrátil, protože si vzpomněl na vzdálenost, kterou Týnin pohled položil mezi ně v měsíčním světle. Nebyl přece kluk, který všechno vyžvaní. Snad toho se právě bála. Uvidí a uzná ho za sebe rovna.

Určitě k ní nesmí hned zase běžet. Musí se tvářit, že to vzal lehce a samozřejmě.

Myslel na to ale pořád, a bylo těžké vydržet čekat dva dny, které musely uplynout, než ji chtěl navštívit. Toulal se sem a tam v zahradě, až k němu přišla matka.

„Jsi nějak neklidný,” řekla.

Odbyl to lhostejným: „Opravdu?”

Podívala se na něho odshora dolů a usmála se. Ten úsměv měl v sobě radost i zármutek.

„Čemu se směješ?” zeptal se.

Změřila si ho ještě jednou a pak řekla:

„Jsi už skoro dospělý.”

„Hm…“ zabručel a narovnal se, ale přece jenom se začervenal.

„Ano, ano,” řekla, „už nás přerůstáš. Tak to v životě chodí.”

Šel na cestu a díval se nahoru k Bakkegaardu. Vrátilo se mu trochu sebevědomí, aby se tam mohl vydal. Odkudsi přicházela Martina. Měl chuť si s ní popovídat, teď, když ona a ostatní dívky už pro něho nebyly mystériem.

„Kampak to běžíš v pracovní době?” ptal se.

„Mám volno,” odpověděla Martina. Vtom v ní zaklokotal drobný smích. Vzhlédla, jako by se divila sama sobě a na okamžik si ho pátravě změřila. Pak se znovu zasmála, ale trochu jinak, otevřeněji a zdrženlivěji zároveň.

„Když se na mě zase tak podíváš,” řekla, „povím to Nielsu Petrovi… Kolik je ti vlastně let?”

„Sedmnáct.”

„Nu… ovšem,” pokračovala Martina. „Pak bys možná mohl

79$

vyslechnout dobrou radu. Za nějaký rok či dva… neubližuj děvčatům, chlapče.”

„Co tím myslíš,” podivil se a hleděl jí s úsměvem do očí.

Trochu ucouvla.

„Myslím, že kdybys chtěl, mohl bys v té době být stejně nebezpečný jako stárek z Vissingrödu. Bůhví kde teď je a jak to vypadá s jeho svědomím… Už musím domů k tchýni!”

Překvapeně se za ní díval. Stárek z Vissingrödu. Tak to řekla! Jak často slýchal chlapce povídat, že bylo škoda, že Holger Vdovin nezabil stárka, když už se stal vrahem a přišel do vězení. Ale co dívky samotné, které to odnesly! V Martinině hlasu to nebylo ani tak odsouzení, když o něm mluvila, jako spíše soustrast s jeho svědomím. A nebyla to opravdu ani výčitka, sotva pouhé varování, když řekla, že Jan by se mohl stát stejně nebezpečným.

I v Martininých jasných očích, které se vždycky dívaly až na konce věcí a nikdy se nedaly obalamutit, se objevil kratičký záblesk žádosti. Dovedla ji však rychle zkrotit. Ve zvláštním, sebeodevzdávajícím výrazu jejích očích viděl názor všech žen na vissingrödského stárka, na muže, který umí neodolatelně požadovat. Jejich svědomí odsuzovalo jeho činy, avšak jejich těla je schvalovala a jejich srdce mu odpouštěla. V Martinině výstraze bylo cítit uznání, při němž se mu prsa vzdouvala krátkým smíchem plným triumfu a jež ho naplňovalo touhou spatřit bezmocně se vzdávající výraz v dívčích očích. Týna se ztratila, zakuklila se takřka do všech. Každá žena byla Týnou.

Ale protože byla Týna nejhezčí, vrátily se nakonec do jeho mysli všechny ženy v jejím obrazu a on se večer vydal k Bakkegaardu. Nepotkal se s ní. Několik chlapců sedělo na zdi a povídalo si. Obrátil se nazpátek, aby si nemysleli, že jde za ní. Poté se tam již neodvážil jít, aby nevzbudil podezření. Dny pak byly nekonečně dlouhé, nakonec ale nalezl útěchu v kostele. Určitě přijde příští neděli do kostela i ona. Alespoň ji tak znovu spatří a snad s ní bude mít možnost i promluvit.

Ale v neděli byly až odpolední služby boží, vyzváněno bylo teprve ve dvě hodiny.

Jeho matka měla zrovna narozeniny. Zapomněl jí, bohužel,

80$

koupit dárek. Stalo se to vůbec poprvé. Nu což, mohl by dojít do města a zítra koupit nějaký dražší. Kolik je vlastně hodin? Půl druhé. Celá půlhodina! A co když nepřijde? Třeba nebude moci nebo nebude chtít. Stál u velkého keře pivoněk, kypících šťavnatou zelení a planoucích červení. Zatočila se mu hlava. Naklonil se nad keř, zabořil ruce do jeho bujné hmoty, rval stonky a kousal do červených korun květů a ohlížel se po dalších, aby je rozerval na kusy…

Na konci cesty se objevila jeho matka. Pomalu se blížila. Očima hledal úkryt, ale nemohl se odlepit z místa, cítil se ochromený a nahý. Měl pocit, jako by byl osvětlen až do nejodlehlejších koutů své mysli. Nenapadlo ho, že nemůže tušit pravý důvod jeho násilí na pivoňkách. Šlo jen o to nalézt vhodné vysvětlení, než přijde. Měl jen jedinou vůli — vůli ji obelhat.

V hlavě ho pálilo, nechtěl, aby došla ke keři dřív, než bude mít vysvětlení.

Náhle se mu zdálo, že se zastavila. Na její tvář padl stín a na zahradní stromy temnota jako při zatmění slunce. Jejich listy vypadaly mrtvě, jako by byly zhotoveny z papíru a pak pomalovány. I keře tak vyhlížely. Všechno byla lež.

Rychle se sklonil a sebral zlámané pivoňky. Vypadaly stejně uměle jako všechno ostatní. Horečně je srovnal do kytice. Něco v něm říkalo — a on měl pocit, že to křičí tak hlasitě, že i ona to musí slyšet: „Nech toho! Nedělej to!“

A přece to udělal. Šel matce naproti a podal jí kytici s přepjatou kavalírskou poklonou.

Viděl, jak ji od něho bere s úsměvem naivní pýchy, že její syn, gymnazista, se dovede chovat tak uhlazeně. Shledal, že je omezená, a jeho ústa stáhl úšklebek nemilosrdného posměchu, současně však zbledl, protože hlas v něm vyslovil své odsouzení: „Teď přišla na svět lež!“

Díval se za matkou, která šla dát květiny do vody. Kolik je hodin? Musí se rychle učesat a umýt si ruce, aby stihl kostel.

Ve dveřích potkal otce, důstojně kráčejícího do kostela v černém kabátě a se zpěvníkem v ruce. Díval se za jeho tlustými zády a nic neříkajícím zátylkem.

81$

„Idiot!” řekl potichu sám pro sebe a vzápětí se zarazil. „Co to se mnou k čertu je? Jsem asi nervózní.”

Česal se a ruce se mu třásly.

„Kam jdeš?” divila se matka, když běžel ke dveřím.

„Do kostela!” Jeho hlas byl podrážděný.

„Nemáš zpěvník!”

„K čertu!” V běhu se pro něj vracel zpátky. Když konečně vyšel na cestu, spatřil, jak nějaká žena mizí za kostelními vraty. Nebyla to Týna? Kdyby nebyl zapomněl na ten zlořečený zpěvník, mohl ji dohonit. Dal se do prudkého běhu přes hřiště. Hergot! Teď mu klobouk zaletěl pod šeřík. Upadl, když po něm sahal, a když si čistil nohavice, jeho pohled se zastavil na šeříku, pod nímž klobouk uvízl.

Co to bylo? Kde to byl? Byla to hřbitovní zeď a tamhle je dvůr Jakuba Hansena. A tohle je šeřík. Ano, je to on. Ale jak se mu k ďasu kdy mohlo zdát, že je jiný? Ustavičně! Díval se na něj, jako by to bylo poprvé (digr v1).Ta větev a tamta větev a tahle a ta zahnutá… on sám je dneska nějaký poblázněný. Ale úsměv, který se mu vkrádal do tváře, zkameněl a zmizel, protože slyšel, jak sám říká hlasem, který patřil — zdálo se — bratříčkovi:

„Je zavřený!”

Stál s kloboukem v jedné ruce a se zpěvníkem v druhé a civěl. Před ním trčel lhostejný šeříkový keř. Rostl u hřbitovní zdi a on měl nevysvětlitelně těžký a mrtvý pocit, že stojí na hrobě a pod ním že je pohřben on sám. Lapal po vzduchu. Byl nad ním nějakým způsobem vynesen rozsudek, aniž věděl proč.

„Je zavřený.” — Ano, jak to bylo? Souviselo to s tím, že byl otevřený.

Zatímco se jeho oči upíraly tázavě na šeřík, zdálo se mu, že se otevřel a zase zavřel podivuhodně neživotným způsobem, asi jako když se ušklíbne obličej. A byl z něho opět docela obyčejný šeřík.

Prošel kolem nemilosrdně zavřeného šeříku a sedl si na staré houpací prkno.

Jeho myšlenky hledaly bratříčka. Ještě nedávno přece přišel a pomohl mu… Tady si hrál… a pes Jakuba Hansena si je

82$

netroufl napadnout kvůli nebeské řeči… ale Kristián Barnes se učil německy a francouzsky a neuměl nebeskou řeč… a teď sám znal dva mrtvé a tři živé jazyky… ale nebeská řeč byla zázrak, a z děvečky Jakuba Hansena se stala věřící a přišla příliš brzy… Smál se.

Nedovedl myšlenky udržet v klidu. Zkusil znovu… non cuivis homini contignit adire Corinthum… černá studentská čapka byla hezčí než bílá… do příštího léta… jen když Livius a Herodotos…

Ne… klid, klid. Pryč se všemi myšlenkami. Tak, ano tak, tak se to vrátí… reviendrait… revenit… nesmysl, to je přece perfektum.

Nepomohlo to. Pokaždé, když se blížil otevřenu, seděla nějaká lhostejná myšlenka v klíčové dírce. Bojoval s tím bez úspěchu, až se konečně znaveně zvedl. Rozbolela ho hlava.

Ale bylo krásně a svěže. Kousek odtud byla zahrada Jakuba Hansena. Strom stál vedle stromu v překypující bujnosti. Tisíce červených plodů svítilo na slunci. Šťavnatých a sladkých. Dobrých k jídlu.

Naplnil plíce vzduchem a rozevřel ruce v touze něco obejmout a spokojeně kývl. Cesta a zahrada a pole mu připadaly nové jako kraj, který nikdy neviděl. Slyšel se, jak říká:

„Toto je země.“

Tudy šla Martina. Jak to bylo, co mu řekla…? Přece jen trošku ucouvla před jeho pohledem.

Týna!

Chtěl čekat u dveří, aby ji viděl, až půjde z kostela.

Nejdřív šel ale dovnitř a podíval se do zrcadla.

Po jeho tváři se rozléval úsměv. Zvětšil se, když jej uviděl, protože ho dobře znal. Byl to tajemný úsměv, který tak často viděl u Nielse Petra, u Christiana, u Holgera… A stejný teď spatřil před sebou…

Kývl do zrcadla:

„To jsem já.“

83$

« Krejčího tragédie »

Týna toho dne v kostele nebyla.

Vrátil se do města, aniž by se s ní setkal. Když byla mezi chlapci, kteří ji obdivovali, ale neodvážili se překročit hranici přátelství, ze strachu před řečmi zůstával nesmělý.

Ve městě však při jednání s ženami projevoval rostoucí jistotu a více než jeden pohled mladých dívek mu dával připomenout Martinina slibně výstražná slova o vissingrödském stárkovi.

Rostl v úctě své i jiných. Krejčí Henriksen s ním začal jednat jako s dospělým a od náznaků přešel přímo k důvěrnostem. Řekl mu, že tak trochu pomýšlí na opuštění svobodného stavu.

Dahl se podíval na jeho hrb a podivil se.

Na Henriksena se usmálo štěstí a dodalo mu na dobrotě.

Změnil taktiku. Odložil svou pohrdavou škrabošku a začal přátelsky zdravit Heleninu matku.

Když tak učinil poprvé, překvapeně se na něj podívala a krátce poděkovala. Příště vypadala radostně a usmála se. Po nějaké době se spolu zastavovali a pronášeli několik slov přes zahradní zeď.

Nemohlo zůstat při obyčejném sousedském hovoru. Nebylo možné v ní objevit nic společně lidského, všechno vonělo ženstvím. Láska byla její bytostí a láska se kolem ní vlnila, jako se vůně vlní kolem květu růže. Nikdo se jí nemohl přiblížit, aby to zároveň nezpozoroval. Její pohled rozněcoval naději a její úsměv sliboval, ať již doopravdy chtěla či nikoliv. A když viděla, že Henriksenův obličej je hezký, dalo se to z její tváře vyčíst.

Henriksen tím byl zcela opojen a ochromen, takže se nezmohl na to, aby řekl svá rozhodná slova. Pro samé štěstí jazyk nedokázal mluvit.

Jednoho dne to však muselo přijít. Štěstí ho učinilo dobrým. Jeho rysy se uhladily a povinně nespokojený rys, který vtisklo jeho socialistické přesvědčení jako odznak strany kolem jeho úst, povolil jako vytažená guma, až odpadl docela.

84$

Ano, i jeho pýcha — ateistický životní názor, se kterým chodil veřejně jako s cylindrem na hlavě a který mu dodával na vážnosti, neseděl na něm již tak nápadně a švihácký. Podněty byly brány jen ze čtení novin a nesnesly dost dobře sluneční svit. A tak, když jednou před Dahlem zvolal jako obvykle své vítězné: „Jsem volnomyšlenkář!“, nepůsobila jeho mefistofelská bradka zdaleka tak ďábelsky jako jindy.

Henriksen seděl u okna a díval se přes tichou, sluncem zalitou ulici. Sledoval vrabce zobajícího mezi kamenným dlážděním. Otevřel okno a hodil mu několik chlebových drobtů.

Jeden dobrý skutek táhne za sebou druhý. Opodál na náměstí stál starý Berg šikmo proti Frederikovi VII. a s rukama v kapsách tu a tam mrkl.

Starý Berg. Nikdy s ním nikdo nepromluvil. Chtěl se zastavit a popovídat si s ním, až půjde kolem. Ať Berg také ví, že žije.

A zde jde dáma s kloboukem, jako měla slečna Helena. Ano, Helena. Stala se paní Urupovou a vdala se za samotného konzulova syna, ale na jejím původu byla skvrna. On tu skvrnu smaže. Rehabilituje ji — řekl to hlasitě, protože to pěkně znělo — a ona se dožije toho, že bude moci mluvit „o svých rodičích”.

Ano, stane se tedy tchánem konzulova syna. Viděl náhle před sebou obličej své matky tak zřetelně, jako by živá stála v jeho pokoji.

Ano, jí by to těšilo. Slyšel, jak říká: „Zeť mého syna, mladý Urup.“

Na okamžik si nedovedl představit, že je mrtvá, jen, že je někde pryč. Sama v to věřila. Tak velmi se na volnomyšlenkářství zlobila. „Jenom zlí lidé jsou volnomyšlenkáři, hochu,” řekla jednou. „Dobří lidé vědí, že je život po smrti.”

Jestli měla pravdu, pak nyní žije a může ho vidět a těšit se z jeho štěstí. Může vidět, že ho to dělá dobrým. Snad proto se mu skoro zjevila?

A neměla snad pravdu? Když byl dobrý, snáze věřil ve věčný život, než když byl nespokojený a zatrpklý. Kromě toho viděl rozdíl ve svém domově. Jeho otec nevěřil a oběsil se na

85$

skobě venku v dílně, když přišel o peníze špatnou spekulací. Ale matka, která byla věřící, přijala chudobu a věrně se pro něho plahočila. Bylo spravedlivé, že teď žije a může se těšit z jeho štěstí. A bude se těšit dvojnásob, když on bude věřit tak jako ona. „Mládež se dá tak lehce svést k nevíře,“ říkavala vždycky, „to dělají špatné příklady.“

Ano, jistě, špatným příkladem být nechtěl. Šel k Dahlovi.

„Řekl jsem vám jednou,“ začal, „že jsem volnomyšlenkář. Myslím, že to na vás asi udělalo ošklivý dojem a chci vám proto říci, že ve skutečnosti mohu být spíše považován za věřícího.“

Když to říkal, cítil příjemné teplo uvnitř, které nezažil od té doby, co byl malým chlapcem a matka mu vyprávěla pohádky. Pohnulo jím to natolik, že náhle vybuchl s přesvědčením a vřelostí:

„Ano, jsem věřící!”

Když se zase vrátil k svému oknu, spatřil loterního kolektora Bjerga, jak přechází náměstí k hotelu.

Ano, ten člověk pil.

Několik vrásek vyskočilo na Henriksenově čele. Odehrával se v něm boj. Nebylo to snadné, protože s tím člověkem nerad mluvil. Ale byla to do jisté míry Henriksenova vina, že ten muž pil. Protože ona se s ním rozešla.

Kdyby byl mohl o tom promluvit s maminkou, byla by řekla: „Udělej to, hochu. Je dobré činit dobré.“

Nebylo konečně tak nebezpečné jít do hotelu a hledět dostat Bjerga střízlivého domů. Dokáže ho přece přesvědčit, že se musí chovat jako muž. Ať se podívá na něho, Henriksena, on přece také nepil, když vztah s kolektorem ještě trval. Promluvme si o té věci přímo. K čertu — pro boha, chci říci — když já se smířím s tím, co bylo, můžete snad i vy přijmout odevzdaně to, co teprve přijde. To byl Jitřní dar“, jak se tomu říká, pro ni. „Nemáš si co vyčítat, vytáhl jsem toho muže na břeh, již nepije.“

Nejlepší by bylo, alespoň pro začátek tedy, kdyby se Bjerg chtěl stát „goodtemplářem“&.

[& goodtempláři — řád pro šíření abstinentismu, podobný zednářům]

86$

Henriksen vzal klobouk a vyšel ven.

Na náměstí potkal Helenu a jejího muže. Měl dnes opravdu štěstí. Pozdravil je již jako tchán a tatínek.

Urup zašilhal dozadu za ním.

„U čerta, jak to ten všetečný krejčí familiérně zdraví!”

„Je to náš soused,” řekla Helena na omluvu.

„Hmm.. bručel Urup mrzutě a byl by nejraději řekl: „Však je to také zatracená věc, že nejsi z pořádné rodiny.” Něco takového se však říci nedalo. Vždyť Helena měla tak nevinně tázavý pohled. Byla, věru, snad až příliš andělská. Mohla možná zdědit po své matce trochu víc, když už měla to neštěstí, že byla její dcerou!

Henriksen byl příliš veselý, než aby šel rovnou do hotelu. Musel se nejdříve chvilku projít po lese.

Čas mu pod korunami dubů pěkně ubíhal. Když se podíval na hodinky, překvapeně vykřikl:

„U všech hromů!”

Musel se podívat na hodinky ještě jednou, aby nabyl jistoty, že je opravdu tak pozdě.

Teď teprve pochopil, že je asi daleko šťastnější, než mohl tušit. Pln vděčnosti vzhlédl k blankytu probleskujícímu přes vrcholky stromů a řekl odhodlaně:

„Ano, jsem věřící.”

Nyní tedy měl být Bjerg odveden z hotelu.

V téže době kráčel Dahl přes náměstí a viděl, že Bjerg sedí na obvyklém místě u hotelového okna a je zcela opilý. Přešel na druhou stranu do vinárny, aby se opil alespoň částečně i on.

Stávalo se mu to občas, když se blížila neděle a cítil, že ani tentokrát nebude mít odvahu navštívit Týnu. Pomocí tří, čtyř sklenic portského vína se zbavil překážek a jasně viděl, co udělá, skoro celé to zažil při poslední sklenici.

Jenom kdyby tak bylo volné místo za zástěnou! Nechtěl, aby ho někdo viděl, rektor se nesměl nic dozvědět.

Jako zástěna sloužil roztrhaný zbytek staré přepážky, která byla svého času zřízena pro lidi toužící pít svůj nápoj inkognito. Byla v ní veliká díra, nikdo však nemohl vidět, kdo za ní sedí, zatímco on dírou přehlédl celý lokál.

87$

Jak zástěna, tak celá místnost byly prázdné.

Při druhé sklenici někdo ale přišel. Byli to Henriksen a Bjerg.

Bjerg ztratil pitím rozum i rovnováhu, potácel se lokálem a dopadl ke stolu zrovna vedle zástěny. Henriksen si sedl věrně k němu.

Bjerg si uvědomil jeho přítomnost až tehdy, když dostal — aniž si cokoliv objednal — své toddy&. Madsen totiž postavil na stůl dvě sklenice. Tím mu umožnil objevit Henriksena.

[&toddy — horký smíšený alkoholický nápoj]

„Vy jste tu taky?“ zablekotal Bjerg. „Copak se člověk nikdy nezbaví vašeho žvanění?”

„Proč nemůžeme být přáteli?” navrhl Henriksen.

Bjerg se staral o své toddy a nereagoval.

Po nějaké době však z ničeho nic začal vykřikovat: ,

„Přátelé… přátelé… a přítelkyně… mrchy\“

A po chvíli pokračoval:

„Řekl jsem mrchy? Oh! To věru také není žádná lež. To je přesně to, co jsou. Všechny ženské.”

„Jste opilý,” řekl Henriksen.

Bjerg se na něj podíval s upřímným pohrdáním opilého vůči střízlivým hlupákům.

„Opilý… pff!… opilý… krejčí!”

Dostal záchvat životní moudrosti a zápasil se svaly v obličeji, aby je učinil hlubokomyslnými.

„Protože vám povídám, že my, muži, to děláme, jelikož je to naše přirozenost. Ale ženské, ty to dělají z vypočítavosti… Ale jen když to nikdo neví… pak honem hlavu do písku jako pštros… a i samy to pak zapomenou.”

„Jste dobytek!” řekl Henriksen. Zlobil se. Ten člověk je sice opilý, ale všechno má své meze.

Avšak Bjerg tu dál seděl se svou nemilosrdnou moudrostí.

„Vidíte to sám na sobě! Dokud jste… s hrbem a se vším všudy… byl ochoten na ni plivnout… styděla se, jako byste na zádech neměl ani stín hrbu… ale jakmile jste se tvářil jakoby nic… strčila hlavu do písku jako pštros… Možná si i myslí, že

88$

je slušná ženská… a tak šla a vyspala se s konzulem… Se starým ovšem.”

Henriksen vstal:

„To je lež! A teď…”

Bjerg nevzrušeně vzhlédl k hrozivému krejčímu.

„Jestli je to lež… pak je taky lež, že tady sedím a jsem opilý… Protože konzul chtěl mít Helenu… a pak mu dal syn jednu přes hubu… a pak konzul řekl: jaktěživ ne‘ povídal… totiž ta svatba.”

„Vždyť svatbu měli,“ ušklíbl se Henriksen pohrdavě.

„Ano, protože ona šla ke konzulovi, ke starému ovšem… jednou večer a oblékla se na to… co nejsvůdněji… však ji znám… nohy přes sebe křížem… nahá lýtka… a tak dále… A pak se všichni dostali… a já se dal na pití… Je to snad lež, Madsene, co tu povídám?”

„Je to něco, co v tichosti ví celé město,” odpověděl Madsen.

Bjerg se podíval vítězoslavně na Henriksena jako hráč whistu, který hlásil figuru, již nikdo nepřekřikne.

Henriksen zbledl jako mrtvola. Hledal slova, která by zničila Bjerga a celý svět.

„Víte, co jsem?” zachroptěl.

„Ano, jste krejčí,” škytl Bjerg. Henriksen bouchl pěstí do stolu.

,Jsem volnomyslitel!“

A vyšel jako posel zničení z místnosti.

Příštího dne vešla k Dahlovi posluhovačka a vyprávěla, že Henriksen je mrtvý.

„Oběsil se na stejné skobě jako jeho otec,” řekla. „Uviděla jsem ho tam, když jsem vešla. Na štěstí byl řezník zrovna přede dveřmi a mohl ho odříznout.”

„Byl hned mrtvý,” dodala pro útěchu, když viděla, že Dahl zbledl ve tváři, zapotácel se a opřel rukou o stůl, „hrb ho oddálil od zdi, takže se provaz dobře utáhl.”

Když se loterní kolektor dozvěděl, že je Henriksen po smrti, měl pocit člověka, kterému se zdál příšerný sen, jenž možná znamená něco zlého, ale na který se dobře nepamatuje. Sešel do vinárny.

89$

„Madsene,” řekl důvěrně, „nebyl jsem tady včera večer společně s Henriksenem?“

„Ano, pane Bjergu, byl jste u nás.“

„A co jsme dělali?”

Madsen, který také dobře věděl, že je Henriksen mrtev, a pochopil souvislosti, podal krátký, instruktivní popis včerejších událostí.

Aniž cokoliv zkonzumoval a cokoliv řekl, odešel Bjerg do lóže goodtemplářské a přihlásil se za člena.

Rovněž druhý návštěvník vinárny byl otřesen. Dahla se zmocnila úzkost, že mocnosti, které učinily z Bjerga opilce a z Henriksena sebevraha, nabudou vlády i nad ním.

Když přišla neděle, šel do kostela rovnou, aniž se předtím zastavil doma, a když se ho otec při obědě ptal, zdali již přemýšlel o tom, jaké studium si zvolí po maturitě, odpověděl, že chce studovat teologii.

Matka se radostně usmála, otec spokojeně kývl a pravil: „Cítíš tedy touhu hlásat slovo boží.“

Tak daleko Dahl nedošel. Cítil jen touhu spasit svou duši.

« Noc z pátku na sobotu »

Křivá strčila svůj hladký, pohyblivý nos do dveří.

„Pro… promiňte, pane Dahle, j-je zde jen d-dopis.“ Její obličej si zvykl být zlostný a škodolibý, úsměv jí neslušel. Podobala se psu, který krčí hlavu, vrtí ocasem a chystá se přitom kousnout do nohy.

Položila pozorně dopis na kraj stolu, obrátila křivá záda a zmizela.

V místnosti po ní zůstal zápach kořalky.

Vypláchl si ústa popadesáté, protože si vzpomněl na někoho, kdo nebyl křivý, ale naopak žil z toho, že měl hezkou postavu.

Pff, nemohl spláchnout představu švédského punče, tabáku a jiného jedovatého smradu.

90$

Dopis. Nechtělo se mu jej vzít, protože „křivá” se ho dotkla svýma nikdy nemytýma rukama s černě vroubenými nehty.

Zdálo se mu, že písmo už někdy viděl, ale nemohl si vzpomenout, kdy to bylo.

Byl to rukopis takřka krasopisný. Ano… jeho otec míval takové písmo. Časem sice dostalo trochu stařeckou podobu, ale vždycky mělo jistý nádech po předloze. Podíval se na známku.

Vždyť to byl dopis z domova. Srdce mu náhle začalo tlouci v úzkosti. Zlobil se na svou hloupou nervozitu a nutil tlukoucí srdce ke klidu, ale prsty se mu přesto třásly, když roztrhával obálku.

{V Bakkebölské škole, dne 7. června

Pane stud. teol. Jene Dahlel

Stihl mne smutný úděl, abych Vám oznámil, že Vaše drahá matka není již mezi živými. Věrná, sebezapomínající péče, se kterou ošetřovala Vašeho zesnulého otce v jeho posledních chvílích, byla nad její sny, a nebyla již tou zdravou silnou ženou, za jakou se ráda vydávala ve svých dopisech Vám. Tak se bála, že strach o její zdraví by Vás zdržoval v práci. My, kteří jsme ji vídali denně, jsme věděli, že to s ní jde ke konci, a přece jsme čekali, že přežije léto, čemuž sama věřila, a těšila se, že o prázdninách Vás bude mít doma a, jak říkala, prožije své poslední dny s Vámi… Nemělo to být. Bůh ji povolal k sobě v noci z pátku na sobotu ve tři hodiny. Tiše a klidně zesnula ve jménu Páně.

Myslili jsme, že pohřeb by se mohl konat ve čtvrtek, ale ponecháváme na Vás, abyste učinil konečné rozhodnutí. Váš starý pokoj zde ve škole, ve Vašem starém domově, je připraven Vás přijmout.

Pán Vás potěš ve Vaší těžké ztrátě.

J. J. Hansen Bro.}

Srdce mu skoro přestalo tlouci stejně náhle, jako předtím začalo prudce bít. Jinak necítil nic. Dopis mu nic neříkal. Několik

91$

neskutečných vět o tom, že „Bůh povolal k sobě” a že „zesnula ve jménu Páně v noci z pátku na sobotu ve tři hodiny”.

V noci z pátku na sobotu ve tři hodiny… Klesl na pohovku, jako by dostal ránu, která ho omráčila. Jeho tvář byla bílá jako křída a zůstala jakoby téměř bez života.

V noci z pátku na sobotu ve tři hodiny zemřela jeho matka… a právě v tu hodinu byl u…

Zcela nesmyslný teplý úsměv slunečního paprsku vpadl do pokoje a nakreslil okno na podlahu. Pozoroval černé čáry rámu kolem sluneční skvrny na podlaze a náhle se mu vynořila vzpomínka. Bylo to jednou, když mu přinášela chléb se sýrem. Vyhlížela tak šibalsky, protože sýr ležel na jednom kousku dvojnásobně. Zastavila se a pozorovala ho, když jedl. „Do tebe to tedy spadlo,” řekla, když skončil, a vypadalo to, jako by to spadlo do ní.

Teď v noci z pátku na sobotu tedy zemřela, zatímco on… Hodil sebou obličejem na pohovku.

Ležel bez hnutí hodinu, když si uvědomil silnou bolest v pažích a bezmocnou opuštěnost v srdci. Ležel na sepjatých rukách a tiskl prsty prudce k sobě.

Obrátil se na stranu a uviděl na podlaze okno ze slunečního světla. Na okamžik si je spletl se starým oknem před mnoha lety doma ve škole a myslel na obrázkovou knihu, na svázané listy z nedělní školy s obrazem malého hocha ležícího v posteli, zatímco jeho zemřelá matka stojí jako anděl strážný u jeho hlavy a ochraňuje svého malého hošíka. Tenkrát věřil, že všechny mrtvé matky se přicházejí v noci podívat na své děti. Často, když se probudil, naslouchal jejímu dechu, aby se přesvědčil, že je opravdu živá a u něho, a z vděčnosti za to opakoval veršík, který říkávala, když mu dávala dobrou noc: „Měkce spi, sladce sni, ucho na podušku dej, Pána Boha v mysli měj.”

Pohovku, na které ležel, mu zakoupila ona. Polštářek, na kterém spočívala jeho hlava, sama šila. Měl trochu té měkké, jemné jistoty, která patřila k jejímu tělu.

Únava po zármutku a výčitky svědomí zahořovaly jeho hlavu hlouběji do polštářku. Obraz z nedělní školy, mrtvá matka

92$

stojící u hlavy svého dítěte, se míhal před jeho vědomím a přinutil sepnout ještě rozbolavělé dlaně. A zatímco slzy konečně začaly stékat po jeho tvářích, řekl rychle a se zvukem v hlase ze svých dětských let, skoro vzdálen přítomnosti:

{Měkce spi… sladce sni…

ucho na podušku dej…

Pána Boha v mysli měj.}

V neurčité představě o přítomnosti matčině usnul jako malé dítě, které se uplakalo do spánku.

Když se vzbudil, pronikla jím zpráva o smrti svým těžkým, tíživým klidem.

Zvedl se a začal balit. Balil zvolna a obtížně, jako by to vyžadovalo mnoho intelektuálního úsilí přijít na to, co má dát do vaku. Tu a tam se nerozhodně zastavil u nějaké věci, která mu ji zvláště připomínala, třeba u kapesníku, na který vyšila jeho jméno, nebo u páru ponožek, které viděl na její ruce minulé vánoce, když je spravovala se stejným výrazem tělesného požitku jako tenkrát, když se dívala, jak jí sýr. Vyrušilo ho zaklepání na dveře. Druhá z jeho tří hospodyň, hluchá, vešla do dveří svým zmateným vrabčím krokem a se svým rozpačitým úsměvem spustila:

„Odpusťte, pane Dahle… hoho… je zde váš přítel, pan Barnes… hoho… smí vstoupit?”

Okamžik se rozmýšlel, než přikývl.

Točila se a skákala přitom kolem sebe: „To bylo jen to… hoho… na co jsem se chtěla zeptat.” Viděl, jak její plochý, svislý zadek mizí ze dveří a slyšel její stále nachlazený hlas v předsíni. „Ano… hoho… můžete vejít… hoho… Chtěla jsem se jen nejdřív zeptat.” Pak vešel Barnes.

„Balíš?” zeptal se. „Odjedeš pryč?”

Dahl držel v ruce vestu a díval se zamyšleně do vaku. Obrátil se k Barnesovi s vestou stále ještě v ruce. „Ano,” řekl, „moje maminka zemřela.”

Barnes neodpověděl ani slovo. Stín padl přes jeho tvář a oči upřel na podlahu.

93$

Dahl se obrátil a sbalil vestu. Když sahal po kabátu, všiml si, že si Barnes sedl.

Seděl bez hnutí a díval se do vzduchu. Nedalo se na něm poznat, jestli slyšel, co Dahl řekl, nebo zda to přeslechl, jako se snadno přeslechne lecjaká lhostejná poznámka. Přesto Jan viděl, že Kristián sedí v pozorném naslouchání všeho, co se v něm dělo.

„Chápeš, Barnesi,” řekl pomalu, „že matka může zemřít? Nemyslím tělesně, ale že může přestat existovat. Někde přece jistě je, že ano. Jenom vidět ji nemůžeme.”

Barnes k němu zvedl oči. Nebylo však na nich nic vidět. Vypadalo to, jako by z nich vyňal veškerý výraz. Jeho zpravidla bdělý, vševidoucí pohled byl obrácen dovnitř. Jak tady seděl se zřejmými znaky neřesti mládí, s inteligencí jakoby v tom okamžiku odloženou stranou, přesto však s tváří povznesenou podivným, neslyšným věděním, podobal se čemusi více — anebo možná méně — než člověku. Se svou olověně šedivou pletí, se svými těžkými víčky a vlhkýma rukama vypadal jako laskavý duch země, který sestoupil z výšin a mlčky vyčkává, bude-li moci člověku nějak prospět. Z čehosi na něm bylo poznat, že ví všechno, co se děje v mysli člověka.

Dahl začal znovu balit. Náhle však pustil, co zrovna držel v ruce, a obrátil se celou tváří k Barnesovi.

Po krátké odmlce řekl:

„Víš, kde jsem byl v okamžiku, kdy moje matka umírala?”

Barnes měl všeobecně tázavý výraz a Dahl mu odpověděl:

„Byl jsem opilý a spal jsem s prostitutkou.”

A obrátil se opět k příteli zády a pokračoval v balení.

„Copak jsi nevěděl, že je tvá matka nemocná?” ptal se Barnes.

„Ne,” řekl Dahl, „nic jsem nevěděl.” Podal Barnesovi učitelův dopis.

Barnes jej přečetl a tiše odložil na stůl.

Najednou, jako nešťastný chlapec, který se svěřuje kamarádovi, Dahl řekl:

„Barnesi… myslíš, že mě matka v tom okamžiku viděla?”

Barnes se na něho podíval zcela nechápavě.

94$

„Říká se,“ pokračoval Dahl a Barnesovi se zdálo, že tvář i hlas jsou úplně stejné jako tehdy, když chodili do první třídy vesnické školy, „říká se, že v okamžiku smrti hledá člověk ty, které miluje, aby jim dal poslední sbohem. A ke komu jinému by matka šla než ke mně?“

Ukryl tvář v dlaních.

Barnes na něho soucitně hleděl. Zavrtěl skoro neznatelně hlavou.

Jeho přítel opustil studium teologie, naprosto přesvědčen o úplné nesmyslnosti křesťanství. Ani nitka nezbyla z celého tkaniva dogmat, ani nejmenší jiskérka naděje na nesmrtelnost duše. A teď tu seděl trýzněn starou vesnickou pověrou.

Barnes vstal a podal Dahlovi svou vlhkou ruku.

„Sbohem,” řekl a celá jeho tvář jevila onen nedostatek dotěrné účasti, který více než kterýkoliv jiný způsob soucitu klade se měkce kolem srdce.

Dahl kývl a věděl, že přítel pocítil jeho tichý dík.

•••

Úsměvně jako oko opilé sluncem ležel modrý sund mezi množstvím zelených ostrovů. Parníček s červenou čárou kolem komína téměř jako hračka plul lehce a měkce k městečku, které se v sluncem ozářeném svátečním míru kupilo kolem kostela.

Dahl stál na palubě a díval se na město. Dobré půl míle za ním byla bakkebölská škola. Zůstala tam skryta i cesta s vrbami.

Tamtudy chodili všichni hoši do města „za pochůzkami”.

Až ho potkají, zachechtají se ostýchavou radostí, pak se stanou vážně soucitnými, protože jeho matka zemřela, a Holger Vdovin se rozvážně oddělí od hloučku, podívá se na něj velkýma očima, které téměř nemají místo pro všechnu tu dobrotu, jež se jimi probíjí, a pak se Jan rozpláče.

Blbost. Holger Vdovin teď sedí ve vězení a ostatní jsou dospělí a starají se každý o své.

Výrobce plachet Berg stál na svém obvyklém místě s rukama

95$

hluboko zabořenýma ve velkých kapsách kalhot a s tváří jako obyčejně zavřenou na svém nezbadatelném nitru.

Tamhle je okno Henriksenovo. Teď je tam hrnčířský krám.

Přímo za městem, kde odbočuje cesta k lesu, přicházela Helena Urupová, hluboce zabrána do svých myšlenek. Když vzhlédla a poznala ho, roznítil se v jejích očích kraťoučký záblesk a přeskočil jako malá jiskra mnoho let zpátky, k době v matčiných a Henriksenových zahradách a vzbudil tutéž vzpomínku i v Dahlovi. Jejich kroky se zvolnily a chování znejistělo, jako by váhali, jestli se mají spolu zastavit a pohovořit si. Oba ale jen zdvořile pozdravili a šli dál.

Obrátil se za ní a myslel na Kristiána.

Dál se cesta s vrbami stáčela vzhůru k bakkebölské škole. Nikde nebylo ani človíčka, a tak šel samotný starou cestou a samotného ho škola i uvítala.

Ulomil vrbovou větev ze stromu a šel a sloupával zelenou kůru, zatímco jeho nohy jen nerady postupovaly domů ke škole.

Zavalila ho tupá tíže. Loupal kůru pomalu a pečlivě, jako by to byla práce, kterou je nutné udělat dobře, a teprve až bude hotov, může jít domů. Šel a protahoval to. Dokud ji nespatřil mrtvou, nezdálo se to tak úplně pravdivé.

Konečně byla větévka zářivě bílá. Nerozhodně se na ni díval a nemohl si vzpomenout, k čemu že ji vlastně chtěl.

Bylo to ostatně lhostejné, ale považoval za zvlášť důležité si na to vzpomenout. Několikrát se to málem podařilo, ale než myšlenku zachytil, vždy zmizela.

Podrážděně švihl vrbovou větvičkou do vzduchu — a upustil ji stejně vylekaně, jako by Holger Vdovin opravdu vystoupil tam z otvoru v plotě a malý, tlustý selský kluk s plochým čelem stál na cestě a řval.

Tady, na tomhle místě to bylo, tady po bratříčkově smrti praštil toho chlapečka s tlustým bříškem, tady mu pak Holger dal svůj nůž a on šel domů ke své matce a vyprávěl, co udělal, a prosil za odpuštění.

Teď by byl zase čas jít domů k ní a z mnohého se zpovídat a prosit za odpuštění.

96$

Domů! Pokleknout před ní, všecko jí vypovědět a prosit za odpuštění!

Rukou přejížděl po plotě, starobou šedém a nerovném, a očima sledoval špičaté dláždění dvoru, kde každý kámen měl svou tvář. Hansen-Bro a jeho žena, kteří neměli čas odříkat svá předem promyšlená slova útěchy, alespoň při pohledu na výraz jeho tváře otevřeli dveře do místnosti, kde stála černá rakev.

Vzpomněl si, že chtěl pokleknout a zpovídat se, ale neudělal to. Chlapec vstoupil do místnosti, aby prosil maminku za odpuštění, mladý muž stál a díval se s hlubokou, avšak chladnou vážností na mrtvolu ženy — na ztuhlé, zkřížené ruce, hubenou tvář, žlutou jako vosk, jejíž výraz nechápal. Úsměv, který ztuhl kolem jejích úst a který přinášel ledovou vážnost do jeho srdce, tento úsměv neznal.

Dvě něžné, bdělé oči, vědoucí úsměv, obočí stažené bolestnou radostí — to byla tvář jeho matky, když se obrátila k němu, jediné, co viděl a co bylo její a jeho. Protože nyní chápal, že ji vždycky pokládal za svůj majetek.

Tady ale nebylo nic z toho, co bylo jeho. Opustila ho.

Nezbadatelný úsměv, na který se díval a který nechtěl zmizet, byl soukromý, byl jenom její.

Díval se na její vlastní, poslední úsměv a slyšel někde venku ve farnosti hlas selské ženy, snad Anniny Clausenové, jak říká „…učitelova žena“.

Ten lhostejný hlas ho smetl někam stranou. Postavil ho na jeho místo jako dítě, které měli učitel a jeho žena. A nikdo neprotestoval. Učitelova žena tu ležela se svým soukromým úsměvem, který mu nechtěl nic říci.

Ovšem, byla také něco jiného než matka. Dítě, školačka, mladá dívka, zamilovaná, vdaná, žila životem člověka, o kterém věděl jen málo. A tento úsměv, poslední, který dala jemu jako každému, kdo vešel, nebyl ani šťastný, ani nešťastný. Byl neproniknutelně záhadný.

Dvakrát stál u rakve někoho ze svých blízkých, nikdy ale nebyl vystaven tak nemilosrdnému, neosobnímu chladu, kterým nyní zamrzalo jeho srdce.

97$

Právě v tomto pokoji kdysi stál a díval se na tvář svého otce. Byla stejná jako kdykoliv předtím. Ve smrti snad trochu menší než v životě, skleslá jako v doznání, že nevynalezl tisk, ale jinak stejná.

A bratříčkova bílá mramorová tvářička, která jen vypadala, že spí, jako by kdykoliv mohl otevřít oči a jako bublina vystoupit z jejich bezedné hloubky. Bratříček, který jen „odešel domů“ a vrátil se, aby stiskl jeho prsty naposled.

Ale tato tvář zde byla zavřena tak neproniknutelně a cize jako tvář výrobce plachet Berga, jež se mu nikdy nechtěla otevřít.

A taková byla i jeho tvář, když odcházel z místnosti kolem Hansena-Bro a jeho ženy do svého pokoje.

Nechápavě za ním zírali.

„Je to přece jeho matka,“ hlesla paní Broová, „a on nic neříká ani nepláče.”

„Ten člověk je asi volnomyšlenkář,” odpověděl Hansen-Bro. Jeho žena se zachvěla a s pocitem bezpečí si připomněla, že její muž je kostelní zpěvák a učitel náboženství.

« Bez domova »

Studená vážnost uvízla v jeho srdci a prostoupila ledem i jeho smysly. Slunce svítilo lhostejným světlem, ptáci zpívali celý letní den, ale jejich štěbetání byl jen prázdný hluk. Mladé dívky plakaly na pohřbu jeho matky a zármutek v jejich obličejích mu připadal jako nesmyslný úšklebek. Co jim je po ní! Sedláci mu s účastí tiskli pravici, aniž by věděli, že jejich těžká vážnost není ani tak zapříčiněna ztrátou jeho matky jako nepříjemným pocitem, že jednou sami také zemřou. Hansen-Bro a jeho žena měli v očích dokonce i slzy a nepřiznávali si svůj přirozený pocit úlevy, že byla mrtvá a celé zařízení patří jim.

Ovšemže jim patří. Paní seděla široce na všech židlích a ty se jí podvolily a uzpůsobily podle ní. Již to pro něho nebyl domov. Raději mu hned dát sbohem.

98$

Než odjel, chtěl se podívat otvorem v ořeší. Šel sám stezkou, udupanou velkými dřeváky Hansena-Bro. Ani zde nebylo nic domáckého. Zvedl oči od stezky v hluboké touze po někom, koho by mohl milovat, a jeho zrak se dotkl otvoru v plotě, kde se zastavil a zíral jako kukátkem na krajinu v nepochopitelné jistotě, že tam venku někde je ta, po které touží, právě ta, kvůli níž tam poprvé šel a stál a čekal den za dnem, tak dlouho, až zapomněl, na co čeká.

Málem už věděl, kdo to byl, jen to ještě neviděl úplně zřetelně, byl ale přesvědčen, že to přijde.

Šel k Hansenovi-Bro a najal si na léto svůj starý pokoj.

Den za dnem seděl v plotě a marně čekal. Nakonec toho nechal a chodil bez klidu po všech cestách farnosti.

Jednoho odpoledne se zastavil před domem Nielse Petra a Martiny, ale pak si to rozmyslel a chtěl odejít. Niels Petr ho mezitím uviděl z okna a vyšel ven a Jan se již nemohl vyhnout Martinině kávě.

Měla už tři děti a čekala čtvrté.

„S takovými věcmi to jde v mladých letech rychle,” usmíval se Niels Petr.

Dahl se díval na Martininu neforemnou postavu a napadlo ho, že mladá léta tak dlouho zase netrvají.

Měla ještě své chytré, jasné oči, ale zbytek obličeje byl poznamenán samozřejmou únavou.

Zachytila Dahlův pohled a chápavě se usmála.

„Nejlíp vidíme, že už to začalo jít z kopce,” řekla, „když se setkáme s někým, kdo nás znal dřív. Neříkejte nic zdvořilého, je to prostě tak. Začne to dnem, kdy se vdáme.”

„Mluvíš o manželství na mou věru velmi povzbudivě,” namítl Niels Petr.

„Ano, božínku, za to přece manželství nemůže. Já jsem se svým spokojená. Takový je život! Končí — anebo možná začíná, když se vdáme. Pak chodíme řadu let s jedním dítětem na ruce a druhým v břiše, a přece se musíme dokázat starat o domácnost, zahradu a muže a než si to uvědomíme, jsme tak ošklivé, že on už ani nevidí, že jsme ženské, a my jsme tak unavené, že už o to ani nestojíme.”

99$

Pleskla Nielse Petra dlaní a dodala:

„Já ještě nejsem tak daleko, ale příliš vzdálené už to není.“

„Vy jste byla, Martino, vždycky tak trochu věštkyně,” řekl Dahl.

„Ale na mou věru, že se to vždy nesplní,” vložil se do hovoru Niels Petr. „Posledně, když jsme spolu mluvili, prorokovala, že se Týna buď provdá za panství, anebo zůstane na ocet. A Týna si vzala Petra Zedníka.”

„Týna si vzala Petra Zedníka?”

Dahl se zamyslel. Martina se na něj chvíli dívala a pak řekla:

„Hmm, ucházeli se o ni skoro všichni chlapci z farnosti, ale ona si vzala Petra Zedníka, protože měl nejbělejší ruce.”

Její jasné oči spočinuly chvíli na Dahlově tváři, než zase pokračovala:

„Nejsem si úplně jistá, že Týna našla své štěstí… Díváte se na mne, jako byste chtěl říct: a kdo je vůbec šťastný po tom, co jsem řekla prve. Ale my ostatní, my víme, do čeho jdeme a že to nemůže být jiné. Život je takový, jaký je. Ale pro Týnu měl být život jako v románech. Hodně je četla už ve škole. A pak — dovedla snít. Pamatuji se na to z doby hned po konfirmaci, tehdy, když jsme si sdělovaly důvěrnosti. Týna spřádala sny právě tak, jako básník píše verše. Jednu noc kousek a druhou noc pokračování jako román v novinách. Těšila se na spaní, jen aby mohla snít dál. A ve dne si vzpomínala. Dokážu si představit, že Týna sní i teď každou noc a ve dne není tak úplně vzhůru.”

„Vzhůru určitě je,” namítl Niels Petr, „vždyť její dům je tak upravený a čistý jako žádný jiný.”

„Ale Týna je jako náměsíčná,” zavrtěla hlavou Martina, „dovede pracovat stejně dobře jako my, které bdíme, ale vytrhněte ji náhle ze sna, a uvidíte, že leknutím upustí, co má právě v ruce…”

Z vyprávění je vytrhla Annina Clausenová, která přiběhla celá udýchaná, plná napětí a zděšení.

„Co je, maminko?” zeptala se Martina, „co se děje?”

„Co je,” sténala Annina, „co prý je… Jak se můžeš takhle ptát?”

100$

Pozvedla oči, před nimiž se všechno míhalo, protože utíkala rychleji, než plíce mohly, a když spatřila Dahla, zastavila leknutím svou řeč a klesla na židli.

Ale i kdyby tam byl sám pastor a probošt a biskup, nedokázala by mlčet.

„Konzul je mrtev,” vydechla konečně.

„No,” zareagoval Niels Petr lehkovážným tónem a spolkl pokračování, které mělo znít: „Vzal ho konečně ďas.”

„Ano,” opakovala Annina. „Konzul je mrtev. Přicházím přímo odtamtud.”

Zdálo se, že poslední poznámka ji poněkud ulevila. Seděla trochu klidněji jako člověk, který vykonal svou povinnost.

„Byla jsem v domě, když zemřel… a kněz tam byl s posledním pomazáním.”

„Poslední pomazání,” řekl Niels Petr a vyplivl žvanec tabáku, „to je ovšem až příliš dobré pro to staré prase.”

Annina k němu překvapeně vzhlédla. Udivený výraz zvolna přešel do vyjasněného, aniž by přitom z něho spustila oči. Seděla a dostávalo se jí za něj odpuštění hříchů. Zavřela oči, spěšně poděkovala Bohu, zase je otevřela a pohlédla na Nielse Petra s mateřsky radostným výrazem, který od té doby, co se oženil, upírala výhradně jen na jeho děti. Byl to hodný chlapec, a přece vzešel z nemanželské rozkoše, ale to, že dokázal říci pravé slovo v pravém okamžiku, to měl po klempířském tovaryšovi, jenž ji na pět minut pomátl v onom večeru při dobytčím trhu a pak upláchl do Ameriky. Cítila, že jí byl odpuštěn, nikdy už ho nebude muset litovat.

„Říkáš to synu,” pronesla slavnostně, „a je zvláštní, že právě ty to říkáš mně, protože z tvých úst vyšel boží soud.”

Chvíli se rozmýšlela a pak začala klidným tónem vyprávět. Veliká hrůza z ní spadla a ona byla naplněna vděčnou a spravedlivou radostí nad prozřetelností, která odměňuje, trestá a odpouští, jak zasluhujeme.

„Nesla jsem tam vejce,” pravila, „a tu mi povídá kuchařka, že konzul je v posledním tažení. ,Ježíši,’ povídám, ,je konec blízko?’ — ,Ano,‘ ona na to, ,čekají ho každým okamžikem. Pastor je tu s posledním pomazáním.’

101$

,Tak si sednu,’ povídám, protože by bylo příliš mrzuté, kdyby se to stalo hned potom, co bych odešla z domu, ,když už jsem tady.’ A sedíme a čekáme. Ale nebylo ovšem možné sedět a mlčet, a tu povídá kuchařka, kam se asi poděla panská, vždyť tam už dávno nesla svíčky pro přijímání, a tak se odplížila v punčochách a za chvíli se vrátila a šeptala, že vytáhli klíč ze dveří, takže se může vidět dovnitř, a že je to strašlivé, a plížila se zase pryč, ale já ji chytila za sukni a řekla: ,Pusť mě k dírce, protože ty se všechno dozvíš od panské, ale já musím jít.’ A přiložila jsem oko a viděla všechno, protože dveře tam jsou dobře postavené.

Pastor se právě dostal k místu, kde se ukazuje nemocnému kalich — tam už byl, když se dívala kuchařka, ale dál ještě nedošel, protože konzul se začal smát, až se nakonec hlasitě chechtal. Právě, když jsem přišla, začal mluvit. Ale to, co říkal, nemůžu opakovat, protože jsou tu muži. Seděl a řehtal se a díval se do vzduchu, a z toho, co říkal, jsme poznaly, že vidí ženské, které jsou nahé jako prst po celičkém těle. Seděly ve vzduchu přímo nad ním v těch nejstrašlivějších polohách a dělaly přitom ty nejohavnější věci. A konzul se chechtal a říkal věci, které nelze opakovat, a sahal po nich rukama.

Ale najednou mu obličej z ničeho nic ztuhl hrůzou, udělal pohyb, jako by se chtěl schovat pod peřinu a ,krak… rak… rak’ se mu ozvalo z hrdla, jako by ho někdo dusil.

Nohy se mi třásly, jako bych měla upadnout a pot na mně vyvstával jako v horečce, protože když jsem viděla jeho tvář a slyšela to ,krak-rak-rak‘, věděla jsem, že to pro něho přišel ďábel sám a znamení toho jsem viděla v tom, že vyšplíchlo víno z oltářního kalichu, který pastor držel v ruce, jako by do něj někdo za letu kopl.

Pak už jsem neviděla nic, protože se zase chtěla dívat kuchařka.

Na pohřeb ale půjdu, protože jestli pastor po tomhle bude nad ním držet pěknou řeč, jelikož mají peníze a určitě jimi na pohřební řeči šetřit nebudou, ztratím víru.

Ale, bože, vzpomínám si, že Kirsten kovářova tam sloužila, když byl konzul mladší, a dala výpověď, protože ji nenechal

102$

na pokoji. Musí se dozvědět, jak skončil. Ó, jak je smrt strašlivá, když není blažená!”

Annina shrnula sukně a běžela.

Svoji víru mohla podržet. Pastor byl tak otřesen průběhem přijímání, že prosil, aby nemusel konat pohřeb a požádal sousedního kněze, aby ho zastupoval.

Tak se stalo, že pastor Barnes ještě jednou, jako tak často za doby své slávy, obdržel vzkaz s prosbou z cizí farnosti, aby mluvil nad rakví.

A stalo se, že uchvátil obec silněji než v dobách své proslulosti.

Když se odzpíval první žalm, šel k rakvi a bez jakéhokoli úvodu se modlil Otčenáš. Aniž cokoliv dodal, šel pak na své místo a usedl.

Účinek byl tak mocný, že nikdo z průvodu nebyl s to zanotovat konečný žalm, varhany jej přehrály samy a doktor zachránil situaci tím, že dal nosičům pohotově znamení, aby nesli rakev.

„Darebák,” řekl pak doma konzulův syn. „Dostane zaplaceno za svou řeč podle řádek. A Otčenáš je zdarma.”

Barnes nedostal za svou účast ani haléř, získal však úctu ve městě a doma ve farnosti na něj byli pyšní.

« Zklamání »

Dahl se vracel domů ze své obvyklé procházky. Nejraději chodil v poledne, když lidé i dobytek spali a celá farnost ležela tiše a mrtvě jako veliký hřbitov. Pak šel, kam ho nohy nesly, a mysl měl těžkou a mrtvou.

Zvuk pily prořízl ticho u statku Clause Jörgena. Byl to Hans Olsen, který stál u dřevníku a pracoval. Dahl přistoupil až k němu.

„Ty pracuješ v poledne?”

Hans Olsen se usmál:

103$

„To je tak trochu domácí ruční práce. Prodávám to a dobře to jde na odbyt.”

„A co polední spánek?”

„No, co… když jsme chodili do školy, také jsme v poledne nespali. Místo toho jsme si hráli.” Hans Olsen se stále ještě díval na svou práci jako na dětskou hru.

Nedoznal žádné změny. Měl tytéž měkké, světlé kučery kolem čela a na spáncích, tentýž důvěřivý úsměv, který sám se podobal světlé, nevinné kadeři. Jeho tělo nepozorovaně dorostlo mužské velikosti, ale zachovalo si měkkou oblost dětských let. Hlavu měl tak harmonicky umístěnu na ramenou, že kdyby stála jinak, byl by to omyl. A jeho oči se dívaly otevřeně a podivuhodně taktně přímo na to, na co měly. Naprosto ho nebylo možné obvinit, že by se zaměstnával věcmi, po nichž mu nic není. Hans Olesen měl v sobě něco zvláštního, něco jednou provždy chráněného, a to na Dahla působilo téměř dráždivě a budilo v něm zlomyslnou chuť porušit tento modrooký klid. Začal mluvit o člověku, který se opil v hospodě.

Hans Olsen se dobrácky usmál: „Nojo, takové věci se stávají.”

A dva měli nemanželské děti.

Tentýž nedotčený, nic nesoudící úsměv: „To se občas přihodí.”

A Claus Jörgen prý míchal do mléka vodu? Malé zavrtění hlavou nad tím, co všechno lidi nenapadne.

Ano, Hans Olsen znal všechna pokušení života z vyprávění, ale byla tak daleko jako Amerika.

„Pracuješ vždycky na něčem takovém ve svém volném čase?” ptal se Dahl.

„Většinou. Je to zábavné a vyplatí se to víc než vydávat peníze. Mám vyhlédnutý malý domek.”

„Takže se chystáš na svatbu.”

Hans Olsen se usmál svým kudrnatým úsměvem.

„Vždyť jsme zasnoubeni a poté hned následuje svatba, ne?”

Bylo to zřejmě něco, do čeho člověk dorostl, jako když se chodí k pastorovi a pak následuje konfirmace.

„Tys teda asi nikdy nebyl v hospodě na flámu?”

Hans Olsen se díval do modrého vzduchu.

104$

„N-ne, nemůžu říct, že bych někdy flámoval.”

Říkal to pokojným hlasem, bez nejmenšího povyšování se nad ostatní. Dahla zajímalo, jestli chápe jejich veselost.

Ano, to nebylo těžké pochopit, „protože co mají mladí dělat, když je teplo, než se toulat, nemohou-li nalézt stín”. Osamělí mají jednou za čas chuť hlasitě křičet. Já to jenom nikdy nepotřeboval, protože jsme vždycky byli dva. Ellen a já. Buďto jsme šli spolu, nebo každý zvlášť a mysleli jsme na sebe. A pak je to snadné… tak… žít.

Dahl šel domů a měl v sobě pocit ošklivé nevole. Choval vůči Hansi Olsenovi trpkost zavrženého spoluuchazeče, ačkoliv nebylo možné si představit něco, oč by se mohli oni dva společně ucházet. Byl překonán, ale bez pokory, pocitem vlastní nepatrnosti. Ve snaze zachránit svou převahu shledával, že Hans Olsen nepatří mezi nejchytřejší, avšak ihned byl zmaten vnitřním hlasem, který s přesvědčením rozhodoval, že není podomního obchodníka, který by kdy dokázal Hanse Olsena ošidit.

Ne, to jistě ne. Ale proč! Mohl připustit, že daleko šikovnější Niels Petr anebo kdokoliv ze starých kamarádů by mohl být někdy napálen, nikoliv však Hans Olsen. Nemohl nalézt důvod proč, ale bylo tomu tak.

Pak si předsevzal, že Hanse Olsena vyřadí ze svých myšlenek jako naprosto lhostejný předmět.

Jedna věc mu však v mysli uvízla: malá, světlá kadeř u levého spánku Hanse Olsena. Stále ji viděl a budila v něm pocit sžíravé bolesti a trpké žárlivosti, který byl stejně nevysvětlitelný jako hluboký.

Odpoledne zamyšleně stál na starém hřišti. Z přemítání ho probudil až pomalý dusot koně a těžká kola vozu, která rozemílala štěrk cesty. Na kozlíku seděl navykle a tupě selský mladík. Civěl ospale na Dahla a pomalé pohnutí obličeje prozradilo, že ho poznal. Dahl šel k vozu. Byl to nebo to nebyl Christián Mogensen?

Ale ano, byl to zřejmě Christián Mogensen, na jehož zádech vždy lezly mouchy, protože byl tak hodný, že i mouchy si toho všimly.

105$

Ozvalo se pomalé „dobrý den“. Co se stalo s tlumeně důvěrným zvukem hlasu? Kam se poděl mírný svit očí? Zašel nedostatkem očekávání, jako zhasne lampa, když je v místnosti málo kyslíku! Ani stopa duše nezbývala v jeho tváři či v širokých mrtvých zádech, ani jediná moucha na nich neseděla. Christián byl vyřízen, ještě než se dostal k manželství, které podle Martiny bralo životu barvu.

Jak tomu asi bylo s Týnou? Trpká touha pocítit zklamání i nad ní vedla jeho kroky k domu Petra Zedníka.

Když se k němu blížil, byl překvapen nervózní úzkostí, že bude spatřen, jako by ji vyhledával ze zakázaných důvodů. Cítil přesvědčení, že si netroufne vejít. Ani vzpomínka na jeho zbloudilý život v Kodani nemohla přemoci ono staré tlučení srdce.

Když ale spatřil Petra Zedníka stát u zahradních dvířek, docela ho to přešlo. Tak za tohohle muže se provdala. Přineslo mu to podobnou úlevu jako smích. Mezi ním a jí ležely míle. Bez nejmenšího ostychu se dal s Petrem do hovoru.

Aniž by na to myslel, svolil, že povečeří u Petrovy ženy.

Petr zavolal Týnu:

„Je tu starý známý, jemný pán, ale ne tak jemný, aby s námi nepojedl kousek chleba.”

Týna přišla. Stála tady. Viděl ji poprvé od onoho večera v seně. Tytéž temné oči s dlouhými, černými řasami. Viděl — ne, cítil její podivuhodně měkká ústa a čarovné objetí jejích paží kolem svého krku. Věděl, že toto zůstane provždy měřítkem jeho pohledu na ženy, s nimiž se kdy setká, ať budou jakéhokoliv stavu a vzdělání.

Týniny zřítelnice se rozšířily, takže oči — než je sklopila k zemi — zcela zčernaly. Dahlovi se zdálo, že zahradní stezka oživla pod jejím pohledem. Najednou slyšel Petrův hlas:

„Vypadáte, jako byste se před sebou ostýchali! Zapomněli jste, že jste spolu chodili do školy?”

„Půjdu udělat večeři,” řekla Týna a vrátila se do domu.

Byla to táž chůze, přirozený, bujný tanec, za kterým se díval na cestě z kostela spolu s Kristiánem Barnesem.

106$

Když přinesla jídlo, uvědomil si, že je v ní teď jaksi víc ženskosti, ale nijak tím neztratila na přitažlivosti.

Petr mluvil a ona odpovídala vlídně a mírně, přece však se zdálo, jako by se většina jejích myšlenek vznášela někde daleko.

Martina jí považovala za náměsíčnou.

Tu a tam pohlédla pátravě na Dahla, a tehdy se zdálo, jako by váhavě používala veškerého svého vědomí. Pod jejím pohledem se cítil zralý a světem protřelý.

„Nepodala bys mi sůl?“ požádal ji Petr.

Vztáhla mechanicky ruku, aniž by přitom spustila z Dahla oči. Když se ale obrátila k Petrovi a její oči přešly na něho, objevil se v nich zaražený výraz, jako by dobře nechápala, proč tam Petr sedí. Slánka jí vypadla z ruky a ona zůstala sedět se zmatenou tváří.

„Budeš do večera plakat,“ řekl Petr, „rozsypala jsi sůl.“

Shýbl se a slánku zdvihl.

Týniny oči nevěděly, kde spočinout. „Myslím, že některé z dětí pláče, “ řekla a odešla.

„Ano, ženské mají moc práce, když mají děti,“ řekl Petr.

Když odcházela, viděl Dahl na jejích zádech, že Martinin názor na manželství se částečně hodí i na Týnu.

Nevracela se, až ji nakonec musel Petr zavolat, aby se rozloučila.

Všichni tři šli k vrátkům.

„Zajdi zas, až půjdeš kolem,” zval ho Petr. „Já tu nebudu, musím na druhý konec ostrova pomáhat stavět statek pro hraběte. Ale Týna má vždycky nějaký ten chleba a kapku piva, a trochu hovoru jí prospěje.”

Dahl na ni tázavě pohlédl. Stála přímo před ním v měsíčním svitu jako tehdy a s týmž zarmouceným, vážným „ne“ v hlubokých očích. Dnes však nebyla tak pevná. Zřítelnice se jí rozšířily a zčernaly, a ač stála nehybně, zdálo se mu, že před ním couvala a klesala. Proletěl jím úsměv, nedostal se však ven, protože světlá kadeř Hanse Olsena stejně nesmyslně jako náhle vězela ve vzduchu mezi nimi a budila znovu sžíravou

107$

žárlivost v jeho srdci. Smutně se podrobil slabé prosbě v Týnině pohledu a řekl:

„Asi už nepřijdu. Brzy odjedu.”

« Hračka »

Dahl seděl v ořeší a Hansen-Bro přerýval zahradu. Náhle se sklonil, zdvihl něco ze země, usmál se s hlavou na stranu a šel k plotu. Dahl hleděl k zemi. Tlustá lýtka se blížila v dotěrné důvěrnosti. Neměl nejmenší chuť se s ním bavit. Vydal se pryč od plotu, aby mu unikl, ale Hansen-Bro ho přece jen dohonil.

„Něco jsem našel,” řekl. „Skoro bych myslel, že to byla vaše hračka.” Podal mu nález.

Dahlem to škublo. Rozběhl se k domu a jako v těžkém snu cítil, že má nohy těžké jako z olovo a že ho poutají k místu, kde stojí.

Vzhlédl k Hansenovi-Bro, který, jak se zdá, neslyšel, co volal. Pak se mu tíže nohou rozšířila po celém těle a Dahl pochopil, že se nehnul z místa a nic nevolal. To vše se odehrálo jenom v něm: volal s jásavou radostí „tady je!” a běžel do domu, aby ji dal bratříčkovi, který ležel v posteli a byl nemocný a chtěl mít lopatku u sebe.

Držel ji v ruce.

„Ano, je moje,” řekl tiše Hansenovi-Bro, „totiž…”

Zmlkl a pomalu odešel. Nemohl říci ,je mého bratra”, aniž by mu dojetím nevyhrkly slzy do očí.

Když se obracel k Hansenovi-Bro, aby mu poděkoval, uviděl opět malou světlou kadeř Hanse Olsena, teď ale nebyla Hansova, nýbrž to byla bratříčkova zlatá kadeř a v téže chvíli před ním živě stála celá tvářička s bezednýma očima. Nemohl se zdržet pláče. A zatímco mu stékaly slzy po tvářích, šel si sednout do plotu.

Hansen-Bro odešel ke své ženě. „Je to sobec,” usoudil, „na pohřbu své matky neprolil ani slzu, když ale uviděl svoji starou hračku, rozplakal se.”

108$

Dahl dlouho seděl v ořeší, ponořen do dna své bytosti. Pochopil sžíravou, touze po domově se podobající bolest a trpkou žárlivost, kterou cítil, když byl pohromadě s Hansem Olsenem. Ten hodný, nedotčený mladík žil, aniž o tom věděl, v blízkosti světa bratříčkova a nebeské řeči.

Když vstal ze své židle v plotě, povstalo zároveň z hlubiny jeho bytosti pevné rozhodnutí, jehož dosah si ještě plně neuvědomoval: od této chvíle chtěl mít jen jeden cíl — nalézt zase svůj ztracený ráj, protože věděl, že jen tam je možné žít v míru se sebou samým.

Musí však předtím pryč z tohoto domu, který již nebyl jeho domovem.

Se zrezavělou lopatkou v ruce kráčel přes hřiště a zastavil se až před zavřeným šeříkem.

Za Týnou běžel tehdy v neděli, kdy ztratil klobouk a uviděl, že šeřík už není otevřený.

Týna! Nevěděl proč, ale — než odjede — chtěl jít k ní, a ne k jiným. Dá jí sbohem, jí, která, aniž mu chtěla ublížit, ho vylákala z ráje dětství.

Stála u branky a dívala se přes cestu do dálky, jak to měla ve zvyku, když měla volnou chvilku.

Viděla ho přicházet blíž a blíž.

Země se pod ní houpala, že se musela přidržet vrátek. Bylo jí, jako by k ní neodvratně přicházel její osud, a cítila, že ať přináší chlad nebo teplo, přináší bolest.

Zastavil se a dlouze na ní beze slova hleděl. Avšak v mlčení slyšela víc, než byl s to v tom okamžiku pochopit, víc, než po mnoho let dovedla převést na myšlenky.

Stála se skloněnou hlavou. Konečně pomalu zdvihla měkké oči s dlouhými, černými řasami a zeptala se, protože si již netroufala mlčet, jestli půjde dál.

Zavrtěl hlavou:

„Přicházím se jen rozloučit. Zítra odjíždím… kéž se vám daří dobře.“

Zarazil se, když si uvědomil, že řekl vám.

Jejímu muži a všem ostatním kamarádům ze školy tykal, jí ale řekl „vy“.

109$

„To vás asi už neuvidíme?” řekla. Hlas tiše odumřel jako poslední tón jemného nástroje.

„Ne,” odpověděl, „už sem nepřijdu. Sbohem.”

„Sbo…” Neozvalo se nic víc, ani šepot. Avšak pohlédla na něj krátkým, jasným zábleskem, který jí oslepil oči, takže je musela zavřít, krátkým zábleskem palčivé bídy, která zůstala ztlumena a skryta ve tmě.

Rychle odcházel. Pohlédla na něj jako mladá dívka, která by ráda žila, ale ví, že zemře, a cítí, že je to tak nejlépe.

Na křižovatce se obrátil a pohlédl zpátky.

Stále ještě u branky. S rukama mdle svěšenýma přes branku a hlavou skloněnou se dívala na zem. Vypadala, jako kdyby na světě zůstala sama.

Dahlovi se na vteřinu zazdálo, že se jeho vědomí přestěhovalo do mdlé, podivně skleslé postavy tam nahoře. Věděl, že je ráda, že ho už nespatří, ale že nad tím zároveň pláče.

Náhle se napřímila, jako by někdo stiskl tajné péro, které uzavíralo celou její bytost kolem jediného cíle.

Její dvě děti vyšly a to menší z nich upadlo ze schodů.

Když Dahl došel k hřišti, zastavil se a sáhl do kapsy. Vyndal lopatku a na chvíli zůstal stát a díval se na ni. Pak vešel na hřbitov.

Byly tam tři hroby: matčin nový a vysoký, otcův propadlý a pak bratříčkův, ze kterého se stal malý květinový záhon.

Pozorně odhrnul květiny a zabořil lopatku hluboko do země.

Pak se vrátil do školy. Zaplatil svůj pokoj a oznámil, že zítra odjede.

« Vidění »

Příštího dne časně dopoledne odešel Dahl do zahrady, aby se naposledy podíval plotem.

Kolem šel Kristen zvoník a tlačil před sebou trakař.

„Tak od nás teď odjedete?” zaskřehotal.

110$

„Ano,” odpověděl Dahl a díval se na starou dýmku, která se kývala v Kristenových bezzubých ústech. Byla to táž, se kterou si hrál, když byla nová. Její lesk mezitím zašel.

„Pánbu a nebe a celá země, Kristene, už nejsou ve víčku tvé dýmky,” řekl.

Kristen se smál: „No ne, vy si to pamatujete? Bylo to právě toho dne, kdy přišel na svět váš bratříček. Ano, právě tehdy. No… to víčko dýmky už opravdu není lesklé, už se v něm nic nezrcadlí. Zažrala se do něj špína, jak šel čas.”

Dahl šel k plotu. Zrcadlí! Není to právě to, co děláme? Zrcadlíme svět podle toho, jak jsme lesklí. Oko vidí nebe nebo peklo nebo jen zelenou zemi, podle stavu mysli. Co bude jeho mysl zrcadlit nakonec?

Stál na svahu škarpy a v ruce svíral lískovou větev. Otázka se v něm zahnízdila. Hluboce se nad tím zadumal. Nemyslel na povrchu, hluboko v něm spočívalo unavené, trpělivé čekání. Nebyl si ničeho vědom kromě sebe sama, netušil, že čas plyne.

Náhle se svah zdál neobvykle vysoký a on měl dojem, že se lískové větve drží ze strachu, aby neupadl. Své nohy vnímal jako velmi malé a krátké.

Současně si vzpomněl, proč tu vlastně stojí. Stál a čekal, byl tím unaven, přesto však trpělivě čekal.

Vždyť dnes byl právě den po slavnosti v „Hájeném lese”. Právě tak stál, když sem poprvé přišel čekat.

Vzpomněl si jasně na holčičku v růžových šatech a na kornout a oči, do nichž bylo možné se bez přestání dívat.

Teď ji znal. Měla všechny ty rysy. Oči a tahy tváře, které vídal tak často ve škole, aniž tušil, že je to ona.

Byla to Týna!

Tak vypadala, když ji poprvé spatřil.

Týna!

Už tenkrát.

Stál a snil, klesal hlouběji a hlouběji do sebe, zatímco se do něho přímo vrývala otázka: je Týna nerozlučně spojeny s jeho životem?

Myšlenky se mu zastavily. Přesto cítil, jak se otázka zarývá hlouběji a hlouběji.

111$

Škubl sebou. Bylo to jako ostrý záblesk, jako bomba vybuchující rovnou před ním. V tomto záblesku spatřil mnohem více, než byl s to zachytit. Protože viděl celý svůj život až do jeho konce.

Nedokázal zaznamenat podrobnosti.

Zachytil jen, že při fanatickém hledání kamene mudrců vcházel do života neuvěřitelně bohatého vnitřními zážitky.

Ale jakými? Viděl je. Teď byly pryč.

Vzpomínal si pouze na nejposlednější: zelená pláň… žena v růžových šatech… kývala… sešel na pláň… vše se zatemnilo.

Zazdálo se mu, že žena stojící na konci jeho života, je Týna.

Stál a zíral plotem k něčemu, co se ukazovalo být již rozhodnuté. K něčemu, co se nedá odvrátit.

Annina Clausenová běžela kolem, zavolala na něj „dobrý den“, a když se jí nedostalo odpovědi, utíkala dál ke Kirsteně Pera kováře a řekla:

„To je tedy podivné. Jdu zase kolem plotu u školy a tam stojí učitelův syn a hledí skrze mě bezednýma očima právě tak, jako když se zrovna narodil a já povídala jeho matce: ,Co asi takový chlapeček vidí’. Zrovna tak vypadaly jeho oči, člověk by si skoro myslel, že duše nestárne. Ach, ano, život je moc podivný.”

Za dobrou hodinku poté šel Dahl městským náměstím k přístavu. Výrobce plachet Berg stál před svými dveřmi s rukama v kapsách.

Právě on to byl, kterého si vždy přál vidět „otevřeného”, aby pochopil, co z toho má, že procestoval celý „zavřený” svět a spatřil všechno, co se dá vidět.

Dahl byl dnes opravdu jasnovidný. Berg byl otevřený a neměl také naprosto co skrývat. Nebyl více živý než socha Frederika VII., až na to, že mohl plivat a mrkat očima.

Dahl přišel do města příliš brzy. Do odjezdu lodi scházelo ještě půl hodiny. Šel si dát do hotelu šálek kávy. Když odcházel, dva lidé venku na chodbě od sebe ulekaně odskočili.

Byla to hotelová panská a mladý konzul Urup, Helenin muž.

To byl poslední dojem z domova.

112$

« Nanna Bangová »

Slečna Nanna Bangová seděla ve svém pokoji, který byl útulný jako teplé hnízdečko. Její hnědé oči zíraly do vzduchu, jako by chtěly požádat někoho o službu. Před okamžikem se vzduch tak hemžil myšlenkami, že žádná nemohla řádně uvíznout. Teď tu nebyla ani jediná. Všechny odešly, ale předtím každá položila své malé břímě na její prsa, jež byla nyní svírána tlakem ztěžujícím dýchání.

Vstala a šla ke klavíru, aby se osvobodila hrou. Dívala se chvíli do not, kde byly zrovna rozevřeny, a pak je prudkým pohybem odhodila. Byla to příliš hloupá odrhovačka.

Dole stál… dole stál… neuvědomila si docela, jaká to byla hudba, jen že ji příliš dobře zná a že je smutná.

Á, tady je „La brune Thérèse”! Ne, ta byla příliš veselá.

Zvedla se od klavíru a přešla k psacímu stolu. Tady je kalamář jejího otce, z kterého mívala takovou radost. Sklopila oči, jako by v nich zabolelo a odvrátila se. V matčině toaletním zrcátku spatřila svůj obraz. Jejími rameny proběhlo malé zamrazení. Poodešla k oknu a podívala se ven.

Stará tichá ulice dole byla temná a mrtvá. Jen o kousek dál tušila ruch Východní ulice. A třebaže se teď určitě lidmi jen hemžila a planula mořem světel, odsud ji vidět nemohla. Podobalo se to životu, o kterém se ví, že je nablízku, a přece zůstává nedosažitelný.

Tichá ulice se zdála ještě tišší a v pokoji samotném byl odumřelý klid věčnosti jako na kruchtě v kostele.

Měla pocit, jako by se právě vrátila domů k rodičům a doprovodila přítelkyni na ples, kam sama nesměla jít.

V malém výklenku, takže se nevtíral do pozornosti cizích lidí, stál kříž z jejího domova. Pověsila na něj svůj růženec. Malá záclonka mohla být zatažená tak, že ho nebylo vidět, když přišel někdo, kdo nemusel vědět, že je katolička.

Usedla a dívala se na kříž, protože neměla nic jiného na práci. A poněvadž byla bez myšlenek, mohl se kříž vyjadřovat, jak chtěl. Zdálo se jí, že je — tak jako v dětství — živou,

113$

ochraňující bytostí. Vedl její pohled dokola po útulném hnízdečku, které si vytvořila ze všech věcí z domova. Velký kalamář. Šla k němu a narovnala ho a usmála se, protože jí připadalo, že vypadá tak nějak otcovsky uznale.

Když se usmála, chtěla se podívat na svou tvář. Před zrcátkem se ale přistihla, jak dělá matčin oblíbený pohyb rukou k vlasům.

Při té vzpomínce jí vstoupily slzy do očí. Usedla doprostřed pokoje a cítila se velmi osamělá.

V pokoji bylo příliš mnoho domova. Potřebovala se z toho vymluvit.

I kdyby to měla být její sestra, byla by ráda, kdyby přišla.

Ale sestra přijít nemohla, protože nemohla vědět, jestli tam není někdo cizí.

A vzhledem k sestře musela nést zármutek svůj i rodičů, protože ti zemřeli, než se přihodilo neštěstí.

A tak tady seděla a přijímala svou sestru jen tehdy, když si byla jista, že nikdo jiný nepřijde. Potřebovala to někomu sdělit, aby měla znovu potvrzené, že její chování k sestře je správné. Avšak se dvěma jejími domácími, hluchou a křivou, se mluvit nedalo a staré to již vyprávěla.

Student, který bydlel vedle, se sice po pohřbu své matky vrátil do města, ale odešel, aniž by zašel na šálek čaje, jak to jindy často dělával.

Dnes večer, když tu seděla sama mezi všemi těmi věcmi z domova, dostala opět záchvat pochybností svého svědomí.

Ale nemohla přece uvítat sestru společně s cizími lidmi. Sestru, která se živila umýváním schodů a která v odívání a celkovém vzhledu klesla do tuposti skutečné uklízečky schodů.

Ale vždyť jí všemi jinými způsoby pomáhala. Když se stalo neštěstí s tím chlapem a s dítětem, které zemřelo, a když se ukázalo, že se ještě navíc roznemohla tou ošklivou nemocí, byla to přece ona, kdo všechno platil, ačkoliv si na to musela vypůjčit.

Náhle bylo celé hejno myšlenek znovu v pokoji — myšlenky z doby jejich dětství až po nynějšek, kdy sestra vypadala, jak vypadala.

114$

Přešla k zrcadlu, aby se pokusila vidět sebe samu, jako by byla úplně cizí bytost.

Podařilo se jí to, když se dostala k dolní části tváře. Zarazila se a nechápala, že je skutečně její. Také se jí nelíbila, přestože sama věděla, že je výrazem solidní, přirozené smyslnosti, která rozumnou výchovou byla záhy zkrocena tak, že ji již ani nepozorovala.

Více se jí líbila horní část tváře s lesknoucíma se tmavohnědýma očima. A s hustými, bohatými, černými, rozcuchanými vlasy. Pojednou jako by jejím tělem projela studená ocel. Přiklonila hlavu blíž k zrcadlu a třesoucí se rukou vytrhla vlas. Dlouho stála a držela ho v ruce. Ano, byl šedivý.

Osmadvacet let! Snad jich tam bylo i více. Vzdech úlevy. Ne.

Usedla opět doprostřed pokoje.

Těm ostatním dámám v obchodě, které nebyly ze vzdělaného domova, bylo lépe. Vdávaly se, protože nebyly tak vybíravé, a ty, které se nevdaly, se bavily.

Se svou znalostí řečí a hudby se proti nim cítila tak guvernantsky chudá.

Ony však žily. A ještě k tomu jim to dobře dopadlo.

A od první chvíle, kdy přišly do života, tak ho znaly. Byly volně vychované. Ano, ona jistě byla vděčná, že byla vychovávána v dobrém domově a měla své vzpomínky.

Nyní tady ale seděla zavržená se svými osmadvaceti lety a šedivým vlasem, který hodila do kamen.

Seděla tady mezi všemi těmi hezkými věcmi ze starého domova, které se kolem ní v kruhu svíraly a uzavíraly ji, jako by ji rodiče ještě po smrti chtěli izolovat od vší účasti na „životě”. Za nějaké dva roky uvadne a zůstane z ní stará panna.

Pohrdavé slovo, které sama tak často vyslovila s čilou převahou krásné dívky, ji vymrštilo ze židle.

Zpozorovala, že má v očích slzy. Šla a otevřela okno. Letní vzduch byl mírný a vlahý. Dlouho stála nakloněná dopředu a nechávala si jím laskat tváře a hladit vlasy.

Pak se nečekaně prudce vzpřímila a okno zavřela. Se vzdorovitým pohozením hlavy prorazila vězeňský kruh starého nábytku, popadla svůj nejhezčí klobouk a podívala se do zrcadla.

115$

Spatřila v té tváři za sklem, že stojí za to, aby si jí někdo všiml.

A teď chtěla vpadnout do hemžení lidí, však už potká někoho, koho alespoň trochu zná. Anebo, bylo by na tom něco zlého, kdyby potkala někoho, koho vůbec nezná, a šla s ním… třeba do Tivoli? V tom se skrývala trocha napětí, trocha dobrodružství. Ruce poněkud horečnatě uchopily jehlici do klobouku. Její tvář v zrcadle již získala výraz, jako by ji nějaký vzdělaný pán mezitím požádal, aby se s ním kousek prošla.

Krátce se zasmála: „Jsem asi blázen!” Přesto však zůstala u té napínavé představy, až jí horko začalo proudit v lících.

A pak dostala strach, že to vše nedokáže ve vhodný okamžik skončit, a sestřin osud před ní vyvstal příšerně jasně. Ruka se váhavě sunula k jehlici… Ale mladým dámám v obchodě dopadla jejich dobrodružství vždy dobře. Rozhlédla se po pokoji a cítila, že se již rozhodla. Cítila však, že všechen nábytek šeptá otcovým i matčiným hlasem: „Pamatuj, jak se vedlo tvé sestře.“

Pověrčivá hrůza, že špatně dopadne právě proto, že se nechtěla znát ke své padlé sestře, před ní stála jako strašidlo. Současně však věděla, že zůstane-li doma, celý večer propláče.

Spěšně se vrátila ke kříži a poklekla, malá a ustrašená. Přiznala se ke své chuti smět jen aspoň nahlédnout do dobrodružství a cítit čarovné šumění života a prosila, aby jí neublížilo.

Vůbec ji nenapadlo, že by z toho celého mohla být docela obyčejná večerní procházka z Kongens Nytorv na Radniční náměstí, aniž by kohokoliv napadlo, že by malou a hezkou dámu se vzdělaným zevnějškem oslovil.

S lesknoucíma se, téměř třpytivýma očima šla jako ve snu po korze. Měla pocit, že tam venku ve světle a hluku před Tivoli čeká osud s dobrem či zlem dobrodružství.

S velikýma, zářícíma očima, které nic neviděly, se blížila k místu před žlutočerným vchodem.

Projelo jí to až do kolen, když ucítila, jak se jí nějaká ruka vsunula do podpaží a mužský hlas pravil: „Nezajdeme tam na chvilku?”

Sestra, kříž, nábytek doma, to vše jí vířilo před očima. Měla

116$

jasný pocit, že tvář, která na ní s úsměvem hledí přes její mžitky, dobře zná, že nějak souvisí s nábytkem a křížem… Ale ano, vždyť je to on, student od vedle, který přicházel pít čaj… Slzy jí vstoupily do očí, protože nebyla sama, a smála se, protože byla tak bláhová. A smála se pořád, jako by se měla vysmát z hysterického záchvatu.

Pak zvážněla, až nabyla takřka slavnostního vzezření, a ptala se, nemají-li raději jít domů a pít čaj.

To vlastně Dahl chtěl víc než jít do Tivoli.

Za chvíli byli doma v jejím pokoji. Šla posunout kříž trochu dopředu, zdálo se jí, že stojí ve výklenku příliš vzadu. Pak odkráčela připravit čaj.

Když ho pili, vyprávěla mu sestřinu historii, přičemž neopomněla trochu zdůraznit to všechno, co pro ni udělala, a pak se zeptala, zda chápe, že ji nemůže přijímat, když tu někdo je.

„A-no, věru,“ zaváhal Dahl.

„Podobáte se tatínkovi,” řekla pobouřeně, „ano, skutečně, právě když tak sedíte a vlastně dobře rozumíte, ale přece zcela nesouhlasíte. Myslíte, že by bylo správné, kdybych ji sem nechala chodit?”

„Myslím, že lidé, kteří by se s vámi nestýkali jen proto, že máte takovou sestru, nestojí za to, abyste se s nimi stýkala vy,” řekl.

„A-no,” namítla, „to je snad pravda, ale s kým bych se pak stýkala. Nemám tak jako tak skoro nikoho, a když se lidé nudí, nepřijdou.”

Zvedla se a zahrála „La brune Thérèse”.

Seděl a kouřil doutník. Zasmála se.

„Jak tady kouříte,” řekla, „bude to tu velice vonět po muži.”

Viděl úsměv, který se rozšířil po dolní části jejího obličeje a zahloubal se.

Aniž chápal souvislost, vynořila se v jeho vzpomínce Martinina slova o vissingrödském stárkovi. Pohlédl na ni.

„Dejte pokoj s těma očima,” řekla a smála se.

Už tu byl zase, ten ženský, bezmocný, bránící se a zároveň se poddávající výraz. Stále na ni hleděl, a čím déle se díval, tím více se ve smíchu vzdávala.

117$

Najednou ho to přepadlo, aniž se vědomě k něčemu rozhodl. Hnán neodolatelnou chutí moci k ní přistoupil a s pohledem na ni upřeným ji mlčky začal svlékat.

Zírala mu zděšeně do očí. Pak naznačila pohyb odporu, ale nedokončila ho. Spodní část jejího obličeje naběhla rozkošnickým úsměvem, oči se zavřely a ona zbledla, jako by ztrácela vědomí.

Trochu se ulekl, a to ho vzpamatovalo. Vždyť jí nechtěl ublížit. Takto ji ale nemohl opustit.

Opatrně dokončil svlékání naprosto se vzdávající ženy. Pak ji donesl do postele, položil na ni přikrývku, políbil ji na vlasy právě do chomáče, kde byl onen šedivý vlas a odešel do svého pokoje.

Když za ním dveře doopravdy zapadly, otevřela oči a dlouho se dívala na kliku.

Pokoušela se myslet, že je ráda, protože byl tak dobrý, ale pak jí začaly stékat slzy a tekly dál, až to nebylo třeba, protože zarmouceně usnula.

Dahl stál ve svém pokoji, díval se dolů na ulici a věřil, že přemohl pokušení.

« Matka a dcera »

„Ne,“ řekl Barnes, „ne, to nemyslím. Po tom všem, cos mi povídal, myslím, že bys měl zůstat na teologické fakultě. Kolik máš peněz?”

„Když nebudu vyhazovat, může mi dědictví stačit na deset let,” odpověděl Dahl.

„Takže můžeš v klidu a pohodlí studovat a sledovat své zájmy, aniž by ses musel hnát s vyplazeným jazykem na zkoušku. A jiné studium by tě nelákalo?”

Dahl zavrtěl hlavou.

„Tak bych na tvém místě zůstal u teologie. Najdeš v ní hodně zajímavých postranních kolejí a na některé z nich snad narazíš na to, co zrovna potřebuješ. Kdybych už neurazil takový

118$

kus cesty k profesorské zkoušce z angličtiny a kdybych právě nebydlel v Regensenu, kde se příliš rádo nevidí, když někdo uteče ze studií, v nichž se už někam propracoval, a kdybych konečně nebyl nucen získat v blízké budoucnosti něco, z čeho bych žil, sám bych zběhl na starou, hloupou teologickou fakultu. Takhle musím hovět své vášni tajně jako pytlák.”

„Pytlák?” opakoval Dahl. „A co lovíš?”

„Lovím náboženský cit.”

Dahl na něj udiveně pohlédl.

„Myslel jsem, že jsi nevěřící.”

„Jedno nevylučuje druhé.”

„Náboženství…” začal Dahl, ale Barnes ho přerušil:

„Buď tak laskav a nesměšuj náboženství a náboženský cit. A dále pamatuj, že křesťanství není jediný náboženský útvar na této zemi a věru nebude ani poslední. Náboženský cit se zdá být stejně nevyhladitelný jako pud sebezáchovy a pud rozmnožování — vždycky vytvářel a bude dál vytvářet náboženství. A bůhvíkam by člověka mohl dovést, kdyby s ním nebylo tak hanebně zacházeno v kostelích a chrámech.”

„V kostelích a chrámech?” opakoval Dahl. „Soudíš tedy, že náboženský cit v křesťanství a mimo ně…”

Barnes ho opět přerušil:

„Je jen jediný náboženský cit, můj milý, a proto ve skutečnosti také jen jedno náboženství.”

„Právě jsi mě přece upozornil, že je jich více…”

„Ano, více náboženských útvarů. Najdeš je v Asii, Africe, Evropě, ve všech částech světa a ve všech dobách. A náboženští historikové je můžou pitvat a komentovat a zařazovat, to je jedno, tyto útvary jsou jen mrtvé výsledky života, který je stvořil a použil. Jsou to svlečené hadí kůže, které dokazují, že zde byl had, ale na hada samotného, na náboženský cit, tito učení páni pro zajímavou kůži zapomínají. Ale právě had sám je to, co mě zajímá!”

„A myslíš, že je jen jeden had?” ptal se Dahl.

„A-no,” zaváhal Barnes, „vypadá ovšem trochu různě podle svého stáří a vývoje. Můžu ti krátce načrtnout, co soudím o náboženském citu, náboženství a církvi?”

119$

Dahl kývl a Barnes začal:

„Představme si přírodní národ. Jeho city se upínají k určitým jednotlivým věcem, které si přeje nebo které nemůže snést, a právě v boji o ně nebo proti nim spočívá jeho vývoj. Ale kromě těchto citů jev něm neklidný, nejistý cit k čemusi neznámému, mocnému, co může na člověka působit a na co naopak i sám člověk může mít v určitých případech vliv, k onomu nepopsatelnému něčemu, co člověk z nedostatku lepšího vědění pokládá za ducha, boha nebo ďábla nebo za všechny tři tyto věci dohromady. Tak či onak musí nastat smíření mezi tímto čímsi a člověkem. Tady máš hada jako mládě, náboženský cit v kolébce.

Nyní si představme individuum, které tento cit ovládá a oduševňuje, takže se tímto individuem projevuje v určitých skutcích, protože nemůže jinak. Tady máš náboženského génia kmene a on má vliv génia na ostatní.

Předpokládejme dále, že vykoná jeden ze svých zvláštních, sugestivních skutků, zrovna když náhodou přestane bouře, anebo se dá na útěk nepřátelské vojsko. Pak je nasnadě uvést ty věci ve spojitost a usuzovat, že boží muž má moc nad bohy.

V tom je potrava pro náboženský cit davu.

Po něm přijde jeho žák a vypráví: ,Při té a té příležitosti konal boží muž to a to, a ono to pomohlo. Čiňme to rovněž.’ Tento žák je zakladatelem náboženství kmene. Nyní tedy už máme náboženství. Po žácích přijdou kněží, kteří si přesně zaznamenají všechno, čemu je žáci učili, a začne se říkat: Při té a té příležitosti dělal boží muž to a to. To pomáhá a ten, kdo tomu nevěří a nedělá totéž, dostane výprask. A máme i církev.

Ale církev je něco jednou provždy hotového, kdežto náboženský cit je živoucí život ve vzrůstu. Jednoho krásného dne se stane církev příliš těsnou, a tak má had volbu mezi tím, aby vylezl z kůže, nebo se v ní udusil. V tom okamžiku přijdou proroci, kteří se vždy dobře nesnášejí s kněžími, i když kněží pozdější doby rádi vtahují zemřelé proroky dovnitř církve, čímž ji rozšiřují.

Jsem ale na honu za náboženským citem, a ne za jeho

120$

odloženými kožkami, s jejich pomocí mohu nanejvýš sledovat jeho stopu.

Z těchto odložených šatů vidím, že náboženský cit je ve svém původu stejně nízký a špinavý jako všechny ostatní lidské city. Ze začátku je těžké poznat rozdíl mezi bohem a ďáblem. Lidské pojetí „boha“ je dobrým měřítkem jeho náboženského citu. Také se po dlouhý kus cesty tento cit jeví jako velmi nečistý a „bohové” jsou v nejlepším případě horliví ďáblové.

Dovolím si teď přeskočit k starému trestajícímu Jahvemu v Palestině. Tam, jak známo, povstal génius, který pravil, že Bůh je láska. Řekl to tak, že se to dodnes v Evropě slyší a také se tomu věří.

Nyní si, prosím, všimni, že — pokud máme počítat s tím, co Bůh dopouští, aby se dělo s lidmi a zvířaty na této ubohé zemi — nebyla nikdy pronesena bláznivější a urážlivější věta než tato: Bůh je láska.

Ale ta věta má trvalou platnost. Náboženské individuum vnitřní cestou pozná, že Bůh je láska.

Ano, i nenáboženské individuum, které je vyloučeno z oné zkušenosti, nikterak nepochybuje, že jestli Bůh vůbec je, jistě je láskou. A protože z této lásky nic nevidí, usoudí snadno, že ani Bůh být nemůže.

Nevím, zda Bůh — definitivně a rozhodně —je láska. Vím však, že až tam, a nikoliv dále než k této víře, dospěl k dnešnímu dni náboženský cit člověka.

V tuto chvíli — abych vysvětlil, proč míním, že se nemáš dát odstrašit podivuhodnou a blaženou pošetilostí naší teologické fakulty — musím opakovat, co jsem prve říkal o náboženství a církvi.

Když Galilejský zemřel a zanechal světu jako svůj nový zákon ideu, že Bůh je láska, přišli ti, kteří ho znali a pravili: ,Galilejský říká, že Bůh je láska, a ten, kdo tomu věří, bude spasen…’ a to je pravda, protože víra se stane vnitřním činem, který vzbudí lásku, jež následně zase zvětšuje sílu víry. Dále pravili: ,Galilejský byl sám láska, Galilejský byl Bůh.‘ A zde máme křesťanství, náboženství. Poněkud později to znělo ,Bůh je láska, Galilejský je Bůh. Kdo tomu nevěří, bude upálen.’ To

121$

byla církev. Náboženský cit, který měl být láskou k Bohu, protože přece nelze mít k lásce jiný cit než zase lásku — se stal láskou k církvi a nenávistí ke kacířům. Náboženství se stalo teologií.

Někteří lidé však nedovedli žít z doktrín, totiž lidé, v nichž náboženský cit vzkvétal v čistotě. To byli mystikové. Pro ně dogmata a články učení nestály ani za tolik, aby měli chuť se jim postavit na odpor.

Tiše a bez reformátorského hluku prorůstali vzhůru střechou církve, tak vysoko, že sama představa o Bohu se pro ně stala směšnou. Spokojili se s tím, že ho milovali neviděného.

Tohle bys měl studovat. U nich snad můžeš najít to, co hledáš.

A nedej se odradit bláznivými životními názory a učením, to jsou jen uschlé listy, které byly svěží, když byl strom mladý. Stále hledej původní cit, který jim dal život. To je kmen, rostoucí stále vzhůru k nebi. Náboženský cit se ti zjeví ve větší a větší čistotě, a myslím, že dojdeš k tomu, že se — jak jsem před chvílí řekl — nedá vyhladit, zároveň že je však i nezbytný.

Všechny ostatní city zvětšují náš život tím, že k němu něco přidávají, že slouží časovému: Náboženský cit zvětšuje náš život tím, že jej zmenšuje — ten, kdo ztratí život, nalezne jej. Koření v bezčasovém, ve věčnosti. Snad to byl on, s nímž jsi se setkal v jeho čistotě v ,otevřenu’, ve světě ,nebeské řeči’, o kterém jsi mi vyprávěl.

Slouží-li všechny ostatní city životu, slouží náboženský cit smrti, která je také částí našeho života, a možná že tou nejlepší.

Když se tento cit vyvine v harmonii s jinými city, dává jim ráj a zušlechťuje je a vytvoří tím dokonalého člověka.

Bohužel, takové případy lze spočítat na prstech ruky, protože kněžstva celého světa je uzavírají ve svých církvích a protože lidé, v nichž je probuzen k životu uvnitř nějaké sekty nebo církve, v nevinné vděčnosti za štěstí, jehož se jim dostalo, v naivní věrnosti se fanaticky připoutají k malému chlévu, kde v jeslích nalezl svou nejprvnější potravu…

Vypadáš nějak překvapeně?”

122$

„Ano,“ odpověděl Dahl, „taky překvapen jsem. Tebou. Nevěděl jsem, že jsi náboženský.”

„To taky nejsem, rozhodně je moje náboženská schopnost velmi nepatrná. Ovšem moje náboženská potřeba je veliká… Nechápeš to? Tak si představ muže, jehož touha po ženách je silná, ale jehož schopnost na ženy působit je současně minimální. Nemyslíš, že by takový muž dnem i nocí studoval erotický cit, jeho povahu a zákony?

Můžeš se ptát, k čemu potřebuji náboženský cit, když jsem se s ním nenarodil. Myslím, že to pramení v neštěstí, které se mi přihodilo v dětství a zanechalo jakousi chybu v mé povaze. Snad bych tu chybu rád viděl napravenou. A náboženský cit dovede takové zázraky způsobit.

Není to však jediný lék na povahu. Vždyť můj otec je kněz a beze vší pochybností se jím stal z přesvědčení a touhy. Kdysi to byl slavný kazatel. Byl jsem tehdy ještě malý, ale mám na to živou, nicméně nijak dobrou vzpomínku. V jednom dni se pak stal dobrým a poctivým mužem a současně špatným kazatelem. To ovšem nezpůsobilo náboženství. Způsobil to velký zármutek, kruté protivenství.“

Na chvíli se odmlčel a pak tlumeně, více sám pro sebe než Dahlovi, řekl:

„Ale zármutek a protivenství mi nepomáhají. Dotýkají se přímo mé slabosti a posilují ji.

A má trocha náboženského citu se zřeďuje tím věčně přítomným analytickým myšlením. Moje schopnost vidět, jak snadno se náboženský cit dá spojit se špinavými a sobeckými pudy, mi brání, abych se probudil k onomu nadšenému vytržení, bez něhož se s člověkem nestane žádný zázrak…

Ale neměli jsme přece mluvit o mně, nýbrž o tobě.

Zůstaň tedy u teologie a sleduj, jestli nemá postranní koleje, které by tě dovedly do otevřena. Řeč mystiků se, myslím, někdy podobá tvé nebeské řeči… pochopil-li jsem to dobře.“

Dahl sáhl pro svůj zápisník. „Můžeš mi říct tituly několika knih o mystice, které bys mi pro začátek doporučil?” ptal se.

Barnes se díval zamyšleně před sebe, jako by se z nějakého důvodu ostýchal a nechtěl to před Dahlem prozradit.

123$

„Můžu,“ řekl konečně. „A kdybych chtěl… kdybych chtěl…” Zmlkl a díval se zdráhavé a pátravě na Dahla. Pak se otočil k oknu, aniž myšlenku dokončil.

„Kdybys chtěl…?“ opakoval Dahl.

Barnes zůstal stát k němu zády a mluvil do okna:

„Kdybych chtěl, mohl bych tě uvést do domácnosti, kde bys nalezl spoustu takových knih a měl bys příležitost o nich mluvit s člověkem, který také hledá zapomenutou řeč… a patrně poznává, že byla nebeská. I když… anebo snad právě protože… v ní bylo trochu pozemské hudby.“

„Ale ty zřejmě nechceš?” ptal se Dahl.

Barnes se stále ještě neotočil:

„A-ano, proč bych nechtěl?” Řekl váhavě. „Proč ne?“ Konečně se obrátil, takže Dahl spatřil jeho obličej. Byl klidný, bez zájmu, ale trochu roztržitý.

„Na co myslíš?” ptal se Dahl. Kolem Barnesových úst se objevil malý, sotva patrný úsměv:

„Myslel jsem na jeden den z chlapeckých let,” řekl lehkým tónem. „Stál jsem na trámu doma ve stodole a měl hroznou chuť z něho seskočit. Cosi ve mně říkalo: Radši toho nech, můžeš si ublížit… Ale já jsem přece skočil. Děsně jsem si natloukl… ale zase to přešlo.”

„Hm, to vidím,” řekl Dahl, „ale jakou to má souvislost s věcí, o které mluvíme?”

„Jakou souvislost to má s naší věcí?” opakoval Barnes. „Jestli máš čas, můžeme se tam hned vypravit.”

Dahl se zvedl:

„Rád bych věděl, kam vlastně?”

„To ti můžu říct cestou,” řekl Barnes, a když už šli po ulici, pokračoval: „Jsem s ní trochu příbuzný, aleje to tak vzdálené, že tu příbuznost ani nechci vypočítávat.”

„S ní? S jakou JÍ?”

„S tou, kterou jdeme navštívit. Je to totiž dáma. Vdova. Co ti teď o ní povím, není něco, co bych pouze věděl, ani něco, co jsem si domyslel. Je to směs obojího. Tahle paní Sonnová hrála v představách mého ranného dětství velikou úlohu.”

„Paní Sonnová?”

124$

„Ano, tak se jmenuje. Tehdy se ovšem jmenovala Livia, Livia Holsöová. Ve strašlivých ústech mé tety. Chápal jsem, že kdysi pronásledovala Livii, jako později měla za terč mne, a ačkoliv jsem věděl, že Livia byla mnohem větší než já, přece mi jí bylo líto.

Nechápal jsem přirozeně nic z toho, co o ní teta vyprávěla tatínkovi a mamince, zejména jsem však naprosto nechápal, co na tom může být špatného.

Mluvili o tom klidně v mé přítomnosti, protože jsem byl tak malý, že se hovor odehrával daleko za mými chápacími schopnostmi. Zapomněli na to, že teta mi byla tak úžasně protivná, že každé slovo, které řekla, se vrylo tak hluboko do mých vzpomínek, jako se odpor k ní vryl hluboko do mé mysli. A to byla pořádná propast. No nic, jednoho krásného dne zemřela.”

Dahl se dal do smíchu:

„Říkáš to tak vítězně, jako bys ji sám zabil!”

„Ne,“ řekl Barnes, „na to jsem byl příliš malý. Ale byl jsem na jejím pohřbu, to je jasné!

Z toho, co si pamatuji z jejího syčení proti Livii a z toho, co jsem později slyšel od samotné paní Sonnové, jsem sestavil následující:

Její matka byla nemocná a ošetřovala ji má teta. Lékař jí doporučil cestu na jih a Livia a teta jely s ní.

Dole v Itálii se seznámily s mladým kaplanem, který získal na Livii a její matku značný vliv. V důsledku toho se stal předmětem tetiny roztrpčenosti. Nebyl to jen nadaný zpovědník, který dovedl utěšit nemocnou ženu, ale byl zároveň podle tety tak nestydatě krásný, že Livia se jen těžko mohla nestát katoličkou. Nevím, jestli to byl důsledek zbožné touhy nebo účinek knězovy krásy, jisté ale je, že prosila svou matku o dovolení vstoupit do kláštera. Teta rozbila sklenici na vodu, když o tom vyprávěla.

Matka proti tomu nic neměla, ale teta se vrhla na nemocnou ženu s Martinem Lutherem a zaťatými pěstmi. Nakonec se přistoupilo na kompromis: Livia měla odjet domů a zkoušet sebe samu jeden rok. Bude-li se pak chtít vzdát světa, bude moci.

125$

Mladá a nadšená odjela domů a setkala se s dragounským poručíkem. Sat sapienti!

V tom poručíkovi byla krev, vyjádřila se teta, a když mluvila o tom obrácení, které pak u Livie nastalo, otec se pochechtával a matka se potutelně usmívala a odmítavě pohodila hlavou.

Ale poručík zemřel jako mladý rytmistr.

A teď už stručně řečeno je pro tu paní Sonnovou, se kterou se za chvíli setkáš, příliš pozdě, aby se stala jeptiškou, a příliš brzy, aby zůstala vdovou.

Ale náboženství, na něž ve svém manželství zapomněla, po ní vztáhlo své ruce a knihy starých křesťanských mystiků a knihy o nich samých, které kaplan opatřil její matce, najdeš u nich na psacím stole a v knihovně.

A kaplan sám… dost bych se divil, kdyby neměl v jejím srdci oltářík, kde občas poklekne a modlí se o posilu a osvícení.”

„Žije tedy docela osaměle?” ptal se Dahl,

„Ano… totiž, její dcera je samozřejmě u ní,” řekl Barnes a díval se podél řady domů.

„Ona má dceru?”

„Ano… tady to někde je… Ano, číslo 23. Sem půjdeme. Ovšemže má dceru. Jmenuje se Kateřina a je jí osmnáct.”

•••

Za okamžik se Dahl ocitl v jejich domácnosti. Stál uprostřed měkkého ticha, které bylo plné všudypřítomného života, a zatímco se ukláněl paní Sonnové a slyšel, jak ho Barnes představuje jako kamaráda ze školy a studenta teologie s obzvláštním zájmem o křesťanskou mystiku, viděl před očima jarní lesní půdu, právě než sasanky vystrčí hlavičky skrz loňské listí. Ještě hodnou chvíli potom, co usedl u okna přímo proti paní Sonnové a odpovídal na její poněkud všeobecné poznámky o viktorinech, Eckhartovi, Böhmeovi a o mysticích španělské školy, vynořoval se tento obraz v jeho fantazii. Poznenáhlu se však zcela oddělila od domova, který vytvořila, a její postava a celá bytost ho upoutaly tak silně, že zapomněl poslouchat, co říká, jen naslouchal jejímu hlasu.

126$

Její pohyby byly vláčně měkké a pozorně něžné, jako by mateřský pud měl všude připravenou odpověď na požadavek. Hlas měl i při běžném vyprávění tázavý zvuk. Oči odporovaly samy sobě: byly obráceny dovnitř a prozrazovaly zkušenost i nejistotu, hodící se jak k tomu, aby mátly bohatstvím, jež obsahovaly, tak k tomu, aby jím naopak samy byly zmateny. Promlouvala k Dahlovi jako zralá žena k mladému muži s měkkou ochotou sklonit se před jeho intelektuálními schopnostmi.

S dcerou nemluvil vůbec, ale měl z ní přece jasný dojem, protože s nimi seděla v pokoji a jistým způsobem se všeho, co matka dělala, také účastnila.

Tu a tam slyšel Barnesův a její hlas, jeden trochu chtěně důvěrný, druhý volně kamarádský s náhlými drobnými, zdrženlivými zvuky.

Byl to její smích, který ukončil návštěvu.

Začal malým, měkkým klokotem, jak se to ozývá z jara v potoce. Vypadalo to, jako by záblesk slunce přeletěl tváří, která se náhle sklonila k prsům, zatímco v ústech zůstal uzamčen další, už už se ven deroucí klokot.

Barnes pohlédl na Dahla, na němž pátravě spočíval její pohled, když první záchvěv smíchu vlétl do pokoje.

„Čemu se smějete?” ptal se.

Pohled prudce přeskočil k jeho tázavé tváři a sklouzl zpátky rychle jako pták, který hledá úkryt v keři. Ústa ještě pevněji sevřela přiskřípnutý smích.

„Smála jste se na mou věru jemu,” řekl, „ale nejsem s to na něm objevit cokoliv komického.”

Tlak byl už příliš silný. Červený uzlíček, do něhož násilím tvarovala ústa, se rozevřel a smích vpadl hlasitě do pokoje a letěl napříč teologickým úvahám její matky a studenta Dahla.

To se ptala už i její matka a byla to ta poslední kapka.

Když se Dahl setkal s jejím pohledem, nakazil se a smál se s ní a smál se i Barnes, protože terč veselí tu stál a z celého srdce se chechtal, aniž by tušil, že se směje sama sobě. A Kateřina, která chápala Barnesovy myšlenky a věděla, že jsou naprosto chybné, zasmála se svěžím smíchem ve zcela jiném

127$

tónu, který probudil Barnesovu pozornost a probudil v něm vážnost.

Jeho rozloučení přišlo stejně překvapivě jako náhle a podobalo se tak prvnímu Kateřininu zasmání.

Paní Sonnová přinesla dvě knížky z psacího stolu, podala je Dahlovi a vyzvala ho, aby je zas přišel navštívit — jednou, až bude Kateřina dosyta vysmátá.

Dahl podal Kateřině ruku a Barnesovy oči nejistě těkaly od jednoho k druhému. Oba vypadali, jako by věděli, čím se ten druhý baví, což nebylo možné. Sám měl pocit, že je jediný, který doopravdy něco ví, a přece stál osaměle mimo, jakkoliv to bylo nerozumné.

Paní Sonnová je vyprovodila ven. Kateřina mezitím už byla zpátky v pokoji a dívala se na židli, kde před chvílí seděl Jan Dahl, a smála se svému bláznovství.

Proč z ní vyskočil ten první záchvěv smíchu, který uslyšel Barnes? Bylo to proto, že jak tam seděla a dívala se na tu cizí tvář a uvědomovala si, jak se jí líbí, náhle s rozverností pochopila, proč si každé ráno tak pečlivě češe vlasy a proč ji baví tak často a dlouho setrvávat u zrcadla.

Napřímila se na židli a bylo po bláznovství.

Pak nepozorovaně sklouzla do vláčnější polohy. Seděla s rukou na tváři a v tichém, hlubokém klidu s určitostí věděla, že si bude dál pečlivě česat vlasy a dívat se zkoumavě do zrcadla.

Měla čas sedět sama se svými myšlenkami. Její matka hned po rozloučení odešla do kuchyně.

Když se konečně vrátila, Kateřina to nepostřehla.

Ticho pokoje zbrzdilo slova, která chtěla paní Sonnová říci. Zastavila se a pozorovala svou dceru, která seděla zabrána do sebe.

Poznenáhlu ji přemohla nálada, která se vytvořila kolem postavy mladé dívky, a ona před sebou viděla kamennou lavici vysoko nad mořem v jižní Itálii, kamennou lavici, kde sama seděla a zírala přes moře a myšlenky měla kdesi daleko na zemi.

Se zákmitem úsměvu nad sebou a nad svou nevinnou pošetilostí usedla a opřela loket o stůl a tvář o ruku právě jako Kateřina.

128$

Ve výrazu obou žen nebyl jiný rozdíl, než že jedna hleděla dopředu a druhá zpátky.

Za okamžik však Kateřina vycítila, že v pokoji není sama.

Obrátila se k matce, zarazila se a pak překvapeně vyhrkla:

„Teda, maminko, jak ty vlastně vypadáš mladě!”

Paní Sonnová vstala se vzdáleným výrazem v očích, ačkoli patrně slyšela slova své dcery. Kolem úst jí pohrával nepatrný náznak zcela určitého druhu úsměvu, jaký Kateřina často cítila ve své tváři, když zrovna dočetla velmi krásnou knihu a bavila se tím, že mísila její děj a svůj běžný život. Maminka tedy také ještě nevyrostla z takové hry fantazie.

Paní Sonnová si uvědomovala její zkoumavý pohled a cítila potřebu něco říci. Bez jakéhokoliv úvodu se zeptala:

„Jak se ti líbí student Dahl?”

V téže chvíli beze stopy studu pocítila nad svou otázkou mírné rozpaky. Ale Kateřina položila jakoby v zamyšlení hlavu na stranu a s nečekanou upřímností vyhrkla:

„Ano, ten se mi hodně líbí.”

Paní Sonnová kývla. Předmět hovoru byl vyčerpán. Přecházela se směšnou nerozhodností po pokoji. Kateřina ji mlčky pozorovala. Vypadalo to, jako by matčiny nohy chodily samovolně trochu sem a trochu tam jako koně, když kočí zůstane dlouho v hospodě.

Zastavily se u psacího stolu. Ruka vyndala klíč a odemkla zásuvku.

Dvě knížky — zelená a červená — byly vyjmuty a položeny na desku stolu. Tam, kde ležely ty, které dala Dahlovi.

Chce mu je maminka opravdu půjčit? Netroufala si tomu věřit, ale přistihla se, že si to přeje. Ji samotnou matka odmítla, když jednou prosila o dovolení si je přečíst. S odůvodněním, že tomu nerozumí. Je to náboženské. Nebyl to jistě jen tento důvod, který je činil posvátnými: bylo v nich cosi starého a vzácného. Byly babiččiny. Vlastně jedna z nich.

Měla chuť se zeptat, jsou-li určeny pro Dahla, ale pak ji napadlo, že by matka mohla říci ne, a ona tuto odpověď slyšet nechtěla.

Aby se nemusela ptát, odešla do svého pokoje, kde se chvíli

129$

zabývala problémem, co jí u všech všudy může vadit na tom, že maminka třeba odepře ukázat ty knihy Dahlovi, když sama odmítnutí přijala přece bez reptání…

Paní Sonnová seděla a držela zelený sešitek v ruce. Chtěla ho otevřít a trochu v něm číst, začínalo se však šeřit a sešit vyklouzl z ruky nečten a dopadl na psací stůl vedle červeného. Její ruce je tiše sesunuly k sobě a její pohled se obrátil oknem do dálky na měsíční svit, který bezhlesně kladl svou zář na jezero sv. Jiří.

Z místa, kde seděla, jezero vidět nemohla, věděla však, že tam je. Seděla nehybně, až jí oči zapadly, zavřely se nad mizející představou měsíčního světla a vody a poddala se tiše se plížícímu spánku. Těsně na prahu zapomenutí ale vyvstala vzpomínka ostřeji a měsíční světlo zjasnělo a voda oživla. Úsměv přeletěl její tváří, protože nyní opět viděla onu dlouhou, měsícem ozářenou alej v Cocumelské zahradě u Serrenta. Kousek za ní stála palma, v jejímž stínu se ve svém snění přenášela do Afriky. Na konci aleje byl záliv a ona věděla, že sladký květinový dech Sorrenta sahá daleko, daleko ven, než se zcela vzdá a splyne se silným mořským vzduchem. Kráčeli mezi kvetoucími pomeranči. Na toho, s nímž šla, se vůbec nedívala, ale cítila celou svou bytostí jeho blízkost, jako by bylo její jedinou schopností a celým určením vidět, na co se upřou jeho oči, a vidět to jako krásné. Na druhé straně zálivu se třpytila světla Neapole. Za výběžkem se vypínal vládce, čaroděj a hrozba celého zálivu zároveň, starý Vesuv s ohněm, před nímž si lidé nikdy nebyli jisti. Milovala tu horu a vždy ji cítila. I když, jako teď v aleji, ji přímo neviděla, cítila celou svou bytostí její blízkost, jako by veškerý kvetoucí život vůkol existoval z její milosti a musel být spálen na popel jeho hněvem.

Došli až dolů k moři a on se k ní otočil. Pozdvihla k němu oči v hlubokém, opojném citu odvislosti od Boha…

Zvuk způsobil, že sebou škubla, vytrhla se z myšlenek a s povzdechem povstala.

Kateřina otevřela dveře, aby matce popřála dobrou noc.

Teď tu stála a spokojeně a s obdivem se na ni dívala:

130$

„Maminko, máš nejkrásnější oči na světě,” řekla. Když pak odcházela do svého pokoje spát, prozpěvovala si.

Paní Sonnová vzala oba sešitky s sebou. Chtěla si v nich trochu číst, než usne.

Nejdřív otevřela zelený, italský a dlouho ležela a dívala se na zřetelné, harmonické písmo. Zpočátku na celou stránku, pak na jednu řádku a nakonec na jednotlivá písmena.

Pak vzala červený sešit a dívala se na svoje písmo, jak vypadalo tenkrát, když seděla v Římě a překládala zelený sešit do dánštiny pod záminkou, že matce usnadní četbu.

Ležela a v každé ruce držela jeden a pohledem klouzala z jednoho písma na druhé, pak se na chvíli zasnila a pak se zas dívala.

Konečně odložila dánský sešit a sledovala text v italském, písmenko za písmenkem.

Ruka se sešitem klesla na pokrývku, písmenka však přesto viděla zcela jasně. A na okamžik je i slyšela. Jeho hlas zněl zřetelně kdesi nablízku.

„Vengo… subito,” řekla, ale ke rtům dospěl jen slabý úsměv, který byl ihned smazán spánkem…

„Jak často to mám říkat,” pravila její matka, „že máš být opatrná při zacházení s ohněm a světlem! Zase jsi nechala hořet lampu! Může čadit a otrávit tě. Může zapálit dům a kromě toho nemáme peněz nazbyt…” Ano, ihned zhasne, jen se musí ještě podívat, jestli Vesuv kouří. „No, e tranquillo,” řekl kdosi. Ano, malý bílý mráček ležel klidně na vrcholku. Náhle zčernal… ovšemže byl černý, vždyť on neměl bílé vlasy. Stál klidně před ní a usmíval se. Trochu váhavě odpověděl na její otázku, zda nenastane výbuch, než odjede. Právě když se s námahou pokoušela zaslechnout odpověď, zjistila, že to vůbec není ona, kdo se na něj dívá, nýbrž Kateřina a malý mráček na vrcholku zhnědl a dostal barvu Dahlových vlasů. „Teď je možné vidět kouřem oheň,“ řekl kdosi. Červené pruhy prorážely vzduch. „Přijde výbuch,” křičela její matka, „vždycky jsem to říkala s těmi lampami.”

Běžela a pálilo jí v očích tak, že je nemohla otevřít. Když se jí to konečně podařilo, prudce se do nich zabodlo elektrické

131$

světlo. Usnula, aniž zhasla, a zůstala ležet s tváří obrácenou přímo k lampě.

To byl také výklad zmateného snu. Přesto ze sebe nemohla setřást neurčitou obavu o Kateřinu. Bylo to, jako by prorocký hlas o ní tvrdil, že se neprobudila kvůli světlu v místnosti, nýbrž proto, aby se Kateřině nestalo neštěstí.

Šla do jejího pokoje.

Kateřina spala klidně a bezpečně.

Když se ale paní Sonnová vrátila do svého pokoje, znovu se dostavil neklid. Uvízla v ní představa, že ten sen něco znamená, a kdyby ji světlo z lampy nepálilo do očí, až ji probudilo, dozvěděla by se to.

Seděla a snažila se vrátit k pocitu, který měla, když Kateřina stála před Vesuvem a začínal výbuch.

Na okamžik se jí podařilo usnout, pak byla minutu vzhůru, ale zase chvilkově usnula a poté procitla. Zapomněla na svůj neklid a bylo zřejmé, že zbytek noci stráví ve střídavém pospávání a bdění.

Když se znovu probudila, zvonily kostelní zvony.

Byly to zvony v Trinita dei Monti. Chtěla vstát a podívat se na Piazza di Spagna…

Venku leželo jezero sv. Jiří a zvonily zvony Stenova kostela.

Vešla do obytného pokoje, položila oba sešity na stůl a porazila přitom podobiznu rytmistra Sonna.

Zvedla ji a chvíli na ni hleděla. Pak těžce usedla a vypadala unaveně a nevyspale.

« Pochopení »

Pocit domova provázel Dahla celou cestu od paní Sonnové, jejíž mírný, tlumený hlas měkce zazníval v jeho uchu. Náhle se mu v mysli opět vynořila představa lesní půdy z jara a Kateřinin smích se linul přes sasanky. Úsměv mu přelétl přes tvář a oči zamrkaly jako v silném, svěžím světle.

Úsměv v tváři zůstal, i když potkal křivou na zpuchřelých,

132$

vrzajících schodech. Podlézavě se ušklíbla, ukázala zuby a zašilhala. Skrývala něco pod zástěrou. Šla si tedy k hrůze hluché a zármutku staré pro kořalku.

Hluchá ho uvítala v předsíni, kde to vždy páchlo, jako by jeho tři domácí měly k obědu zelí. Kývla, frkla a rozpačitě poskakovala, tak jako ostatně vždy, když byl na blízku muž.

Stará přišla až k němu do pokoje.

„Vítám vás zpátky, pane Dahle,“ řekla svou širokou själandštinou. „Dlouho jsem vás neviděla. Tak hrozně mi scházelo, že po vás nemůžu uklízet. Pochoval jste maminku?”

Stála před ním bezpečně skrytá v sobě, její hezká tvář zářila taktní oddaností.

Bylo téměř nepochopitelné, že by mohla být příbuzná s křivou a hluchou.

„Proč jste se přestěhovala do města?” zeptal se.

„Věru,“ řekla, „může se to stát. Pocházím z kögského kraje a tam jsem také mohla zůstat a umřít. Můj muž ale zemřel a můj syn také. Mně to pak bylo zhola jedno… No, jednou už jsem teta těch dvou starých panen, kterým patří tenhle dům, a tak jsem jim stejně dobře mohla přijít pomáhat. Vždyť to ostatně bezpochyby potřebují… No, nebudu rušit, jen jsem vás zase chtěla vidět.”

Šla vesele do svého bytu. Překypovala city a dávala mu je otevřeně najevo, aniž by cokoliv žádala zpět. Ovšemže by ráda chvíli poseděla a povídala o jeho matce, když ale sám nic neříkal, pokládal ji tedy jen za cizí osobu.

Dahl však seděl ve svém pokoji a pln vlídnosti o ní přemýšlel. Stará mu poskytovala pocit domova. Ano, stará byla domácká. Na žitném poli v Köge, na Radničním náměstí v Kodani, v pokoji u neteří — všude byla doma sama v sobě a nenechala se vyrušovat.

Otevřel jednu z knih paní Sonnové, aby četl o mysticích, kteří hledali svůj domov v Bohu.

Pak přišel soumrak a bůh mystiků zmizel ve věčném nic. Dahl se cítil osamělý a daleko všeho vzdálený jako poustevník v nejhlubším lese, poustevník, který s povzdechem pozoruje sasanky vykukující z bujné půdy lesa. Náhlá touha po ženské

133$

společnosti mu připomněla, že je čas na čaj, a tak se zvedl a šel k Nanně Bangové.

Dívala se na něho skrytě a na okamžik chtěla věřit, že svlékání minulý večer bylo něco, co se jí zdálo. Alespoň on se tvářil, jako by na to buď zapomněl, anebo to považoval za něco zcela nevinného.

Nechal ji připravovat čaj a přijímal její obsluhování tak samozřejmě, jako by byli manželé. Po čaji si zapálil doutník. Chvíli seděla a mlčky sledovala hustá, modrá oblaka kouře.

„Bude to tu strašně cítit po muži,“ řekla trochu hlučně.

Zaváhal, zda nemá doutník odložit.

„Ne, ne,“ přesvědčovala jej horlivě, ,jen kuřte. Je to tak útulné vidět vás sedět a pokuřovat. Podobáte se tatínkovi… Víte, zdá se mi, že tady v pokoji je nejvíc domova.”

Vlídným pohybem o kousek posunula otcův kalamář a radostně pohlédla do matčina zrcátka.

„My jsme byli katolická rodina,” usmála se a ukázala na kříž. „A já jsem katolička dosud. Zdá se vám to divné?”

Ne, on právě čte o katolických mysticích.

„Vyprávějte mi o nich,” prosila.

Naslouchala jeho vyprávění v mírném předklonu s rukou mezi koleny a působila dojemně drobně.

„Podobáte se tatínkovi,” řekla, „když byl mladý, ovšem, myslím tak v době, když se právě oženil s maminkou.”

Slabý ruměnec jí náhle zapálil tváře. „Ano… myslím… já ho ovšem tak neviděla… ale myslím, že tak asi… ach, co to žvaním?”

„To je, myslím, v pořádku,” přerušil ji, „protože podobám-li se vašemu tatínkovi, je pochopitelné, že myslíte na dobu, kdy byl asi v mém věku. Dobře chápu, že se vám může náhle zdát, že ho vidíte před sebou, jaký byl, než jste ho poznala.”

Pohlédla na něj poněkud nejistě a pátravě. Uklidnila se jeho nedotčeným vzezřením a pocítila vděk a obdiv za jeho pochopení, byť nebylo správné.

„Jste milý,” řekla po krátké, teplé odmlce. „A je dobré, že je možné vám to říci. Chápete, co člověk míní. Většina mužů dámě rozumí špatně.”

134$

Spokojeně se na něj podívala. Hned na to odvrátila oči a v její tváři se promítl dvojsmyslný úsměv.

„Čemu se smějete?”

„Ničemu,” odpověděla a usedla u piana a hrála „La brune Thérèse”, aby nemusela doznat jemu i sama sobě, že přemítala, kdo že se opravdu nejlépe vyzná — zda páni, kteří chápou, anebo ti, kteří rozumějí špatně.

« Teozofové »

Druhý den navštívil Dahl Barnese a setkal se u něj s podivnou společností, kterou mu jeho přítel představil: pánský krejčí Petersen, obuvnický tovaryš Kjellström a soukromník Bjarnöe. Po chvíli tito pánové odešli.

„Co to, prosím tě, pro všechno na světě bylo za tvory?” kroutil hlavou Dahl.

„Teozofové,” odpověděl Barnes.

„Ale co ty máš s nimi společného?”

„Dívám se, jak náboženství vzniká a jak se vyvíjí. Zažívám to a účastním se toho.”

„Ty?”

„Ano. Teozofické náboženství — které tvrdí, že není náboženstvím — vzniklo už dávno, kodaňská obec je však ještě mladá. Počínají se v ní ostatně objevovat stopy drobných sporů, jež poznenáhlu rodí schizmata, nerozlučně spjatá se všemi náboženskými systémy od okamžiku, kdy opustily lůno božského zjevení.”

„Teozofie je postavena také na zjevení?” podivil se Dahl.

„Samozřejmě. Máme všechno. I zázraky. Ne, to není k smíchu. Zázrak je dozajista znamenitý vynález. Musí se však přihodit pokud možno daleko, jinak v něj nevěřím. Teozofické zázraky se dějí kupříkladu v Indii. Tam a rovněž v Tibetu žijí mahátmové. To jsou lidé, jejichž duchovní úroveň se může měřit s Ježíšem. Zdá se ale, že jsou rozumnější, protože nevy-135$

stupují veřejně a nedávají se zabít davem. Sedí dobře ukryti. Přesto existují lidé, kteří se s nimi setkali.”

„Věříš tomu?”

„Zatím tomu ani nevěřím, ani věřím. Jsem ve stadiu pátrání.”

,A ti tři pánové, kteří odešli?”

„Zvolil jsem si je za přátele pro jakousi jejich upřímnost.

Tak, Sofus Petersen, krejčí, měl nejrůznější ,zaměstnání’ v cizině, naposledy ve Švédsku, kde lovil kameny a pil kořalku. Jednoho dne se mu dostala do rukou teozofická kniha a tehdy si uvědomil, že je v ní pravda. Dal se na cestu střídmosti a aby unikl svodům kamarádů pijáků, naučil se on i jeho žena šít kalhoty. Teď žijí zde ve městě a vydělávají slušné peníze. Žena šije a žehlí a Petersen se ,vyvíjí’.”

„Jak?”

„Duchovně. Má tichou vášnivost a naivní víru ve vše, co teozofie učí. Vůbec se zdá, že i intelektuálně schopnější lidé, kteří nedokázali uvěřit v křesťanská dogmata, jakmile vstoupí do teozofické společnosti, získají současně s tím i duševní pštrosí žaludek, který stráví jakoukoliv neuvěřitelnou metafyziku.

Co se Petersena týče, nabývá skutečně každým rokem, co ho znám, tak říkajíc více duše. A jeho řeč se změnila v krásnou, vzdělanou dánštinu. Jedinou vzpomínkou na pobyt ve Švédsku je slovo ,nuže’, které bez kontroly drkotá jeho řečí jako uvolněné kolečko v hodinovém stroji. Jeho paní je neobyčejně schopná žena.”

„Také teozofka?”

„Hmm… ne. Rozhodně ne. Totiž, v teozofické metafyzice se vyzná náramně a mám za to, že v hloubi duše ji považuje za realitu. Přece však teozofii nemůže ani vystát.”

„Jak je to možné?”

„Ano, vidíš, dlouho jsem o tom přemýšlel, ale teprve ve středu jsem záhadu rozluštil při šálku kávy u Petersenových doma. Za všechno může pohovka!”

„Pohovka?”

„Ano, chaiselongue, kterou Petersen právě dostal na splátky, jak poctivě přiznal. A tehdy jsem si všiml, jak se ústa paní

136$

Emilie stáhla napětím a pohled, který vrhla k pohovce, byl všechno, jenom ne laskavý.”

„Možná je zásadně proti dluhům.”

„Ne, tím to není. Ale ta pohovka je pohovkou cudnosti.”

„Cože…?“

„Pohovkou cudnosti. Petersen se chce vyvíjet, chce být jogínem, žákem mahátmů. K tomu se ale vyžaduje naprostá čistota myšlenek, slov a činů… tedy také vzhledem k tělesné rozkoši, ovšem. Člověk musí být vegetariánem ve své stravě i ve své erotice. Avšak paní Emilie se sotva vdala jen proto, aby muž spal na pohovce. A pak, je vskutku kruté, že se musí dřít, aby ji zaplatila. Petersen jí jistě přeje všechno dobré, ovšem ,vývoj’ má přednost.

V tom manželství je smutek, třebaže oba mají ty nejlepší úmysly. Náboženství vůbec způsobuje zde na světě stejně velikou silou blaženost jako její naprostý opak.”

„Kdo byl ten malý Švéd, podobný Strindbergovi?”

„Strindbergovi? Ano, to je pravda. Je zvláštní, že mě to dosud nenapadlo. Totéž silné čelo, malý, stlačený spodek obličeje. Génius a syn služky. Na chlup stejné: Kjellström je miniaturní podobiznou Strindbergovou, snad jen s harmoničtější myslí. Je ale stejně fanatický ve svém hloubání. Je to švec, ale tomu se nesměj. Jakub Böhme byl také švec.”

„Má pan Kjellström také pohovku cudnosti?”

„Ano, ale on má už tolik dětí z dřívějška, že to může zcela postačit. Vyplňují beze zbytku všechny místnosti v jeho malém bytě, s výjimkou jediné. V té stojí jeho pohovka, jeho stůl, jeho police a jeho doutníková bednička.”

„Tabák tedy není zakázán?“

„V bedničce nejsou doutníky. Je v ní perpetuum mobile. Nesměj se přece. Jestli spasitel světa mohl ležet v jeslích, může dobyvatel světa ležet v doutníkové bedničce.”

„Ale perpetuum mobile…”

„…se nedá sestrojit, to vím. Jsem schopen to navíc i dokázat. Žádný normální mozek není s to vyrobit perpetuum mobile. Ale Kjellström taky není normální, nýbrž geniální!”

„Barnesi! To nemyslíš vážně…”

137$

„Ale ano, naprosto. Uvaž přece, že Kjellström nepoužívá standardní metody, když vynalézá. On vynalézá tak říkajíc nadpřirozenou cestou. Když jsem ti říkal, že Petersen chce být jóginem, tak Kjellström jóginem je! Ponořuje se v meditaci do hlubiny své bytosti… a tam uvnitř v hlubokém nazírání vytváří perpetuum mobile.”

„Aha, tak je to tedy.”

„On je však již vytvořil. Leží v krabici od doutníků.”

„Leží’ ale nefunguje.“

Barnes se opřel zpátky o židli a malý okamžik si Dahla přeměřoval.

„Viděl jsem ho fungovat,“ řekl konečně a zůstal ledově klidný. „Hezky se samo od sebe dvakrát otočilo a pak se rozbilo, protože bylo vyhotoveno ze sirek a prkének z krabic od doutníků. Samozřejmě je to u perpetuum mobile chybou, dokáže-li pracovat jen minutu, ale i minuta je potřebný začátek. A když mi Kjellström vysvětloval celý mechanismus a sestavoval dílce… tehdy jsem mu uvěřil.“

„Fyzika bezpochyby není tvou silnou stránkou,” usoudil Dahl.

„Ovšem. Proto jsem šel ke zkušenému inženýrovi a vzal jsem ho s sebou ke Kjellströmovi. Neřekl jsem mu, co mu chci ukázat, protože by se mnou jistě odmítl jít. Kjellström měl stroj sestavený. Otočil se třiapůlkrát. Pak se sirky rozpadly.”

„Co na to řekl inženýr?”

„To si pamatuji naprosto přesně. Řekl doslova: ,No, to jsem… ať mě hrom zabije…’

Kjellström pak začal svůj výklad a inženýr na to znovu řekl: ,No, to jsem… ať mě hrom zabije…’

Víc z něho nebylo možné dostat. Až když jsme ušli veliký kus cesty domů, zastavil se u jedněch dveří a řekl: ,Tady půjdu nahoru. Rozumějte mi dobře, perpetuum mobile se nedá sestrojit, ale ať mě hrom zabije, nejsem si zrovna jistý, že ho ten zatracený Švéd už nesestrojil. Rozhodně mu jeho dílo zůstane pohromadě déle než dvě minuty.

Tady bydlí továrník, který mu dá potřebný materiál. Ten muž musí mít možnost na svém stroji pracovat. Buď vykoná

138$

nemožné, nebo snad vynalezne něco, co je možné a užitečné… anebo třeba přijde do blázince, kdo ví. Takový čertovský chlapík! Nikdy jsem… ať mě hrom zabije…’

A šel nahoru k továrníkovi. A továrník slíbil, že Kjellströmovi dodá potřebný materiál, a přitom ten továrník má akademické vzdělání.“

Dahl zavrtěl se smíchem hlavou.

„A tvůj třetí přítel, ten co?“

„Myslíš Serafa?“

„On je to seraf? Ano, jistě, jedna neuvěřitelnější věc než druhá,“ pousmál se Dahl.

„Ale ne, Seraf mu říkám, když na něj myslím,“ odpověděl Barnes. „Jmenuje se Bjarnöe a je bohatý, má dost peněz, takže nemusí dělat nic jiného, než na co má chuť.“

„A co tedy dělá?”

„Poslouchá hudbu sfér,” vysvětlil Barnes. „No, už se zase směješ… Ale řeknu ti, že někdy téměř věřím, že ji opakuje, když sám hraje!

Seraf umí naslouchat. Myslím, že se domnívá, že nasloucháním se dá dozvědět nejhlubší tajemství života. Stoprocentně ale má za to, že existuje pouze jedna řeč, a tou je hudba.

Viděl jsi někdy tak čistou, tak andělsky bílou tvář, jako je ta jeho? Kdyby se anděl stal člověkem, vypadal by určitě jako on.

Přesto se v jeho očích občas objeví jakási tíha, jako kdyby kdesi zůstalo skryto neštěstí a číhalo, kdy se na něj vrhne. Občas se přistihnu při náhlé touze vzít ho za rameno a říct: ,Pojďte, uvidíte, svět jednoho dne zahyne. Utečme oba do Ebelfoftu nebo Grenaa, dokud jsou.’ Nemůžu se zbavit utkvělého pocitu, že existuje cosi, před čím by měl být Seraf zachráněn.

Ano, vidím ti na očích, že mě definitivně považuješ za potřeštěnce a mé přátele za beznadějné blázny. Ano, ano, jsou to bezpochyby lidé, kteří chtějí jedinou věc na světě. Jsou slepí pro všechno ostatní na tomto světě, každý po svém hledá nemožné, hledá to, o čem lze říci, že když to člověk má, tak má všechno, co potřebuje. Všichni hledají kámen mudrců.

Ale ty sám, můj drahý, ty, který chceš žít v otevřenu, ve světě nebeské řeči, který je skryt obyčejným smrtelníkům…

139$

nejsi snad úplně stejný jako oni, nejsi snad člověk, který doufá, že najde kámen mudrců?”

„Hm, asi ano,” zaváhal Dahl, „ale co ty?”

„Já,” řekl Barnes, Jsem člověk chodící a čekající na zázrak, který se ho jednou dotkne. Jsem nemocný, který touží po uzdravení. Neřest…”

Zarazil se v návalu studu. Přítelovy oči mu prozradily, že Dahl pojednou pochopil, jaká to neřest mu krade sílu duše a těla.

Díval se do země a nervózně si mnul ruce.

„V dětství,” řekl tak upřímně a otevřeně jako nikdy předtím, „mi byla podsunuta. A zaměření mé mysli, moje věčná touha sledovat myšlenky a představy jiných lidí mi znemožňuje uskutečnit vlastní silou celou možnost, která mi byla jako bytosti dána do vínku… Nerad bych umřel, a nedokázal to.

Chodím a hledám někoho, kdo mě uzdraví. Bude-li to Bůh nebo člověk, kdo ten zázrak vykoná, to je mi jedno.”

« Kaplanovy předpisy »

Dahl šel k paní Sonnové s knihami, které si vypůjčil. A Kateřina pozorně naslouchala, když její matce vyprávěl, jaký dojem na něj knihy učinily.

„Mám pocit,” řekl, „že budou rozhodující pro celý můj další život.

Nemůžu říct, že jsem plně pochopil jejich někdy snad temnou řeč, mám však za to, že mají být spíš prožity, než jen pochopeny, a tuším, že to, co dnes vnímám jako temnou řeč, se po prožití ukáže jako jasná a hluboká psychologie.”

Paní Sonnová horlivě přisvědčila:

„Ano, ano… právě tak.”

Dahl k ní překvapeně vzhlédl. „Vy to víte?” zeptal se. „Vy jste to zažila?”

Zavrtěla hlavou.

140$

„Ne, ne… to pro mě není… přesto to vím. Znala jsem… lidi, kteří to zažili.”

„Ty knihy ve mně vzbuzují neurčitý pocit,” pokračoval Dahl, „že vím, o čem se v nich mluví. Je to jen slabý pocit, ale volá mne hlasem, který jako bych znal líp než kterýkoliv jiný. Je to, jako by mě mé nejvnitřnější já volalo domů.

Myslím, že emigrantovi, který dostane do ruky knihu ze své domoviny a který čte příběh z míst, kde před mnoha lety žil, musí být jako mně — musí se v něm probudit touha po domově, takže cítí, že nebude mít pokoj, že nebude mít klid, dokud se zas nevrátí zpátky.

Neznám bohužel cestu, která k těmto zážitkům vede. Nicméně mám pocit, že ačkoliv tyto zážitky mnohdy přicházejí jakoby bez příčiny, v jádru jsou přece výsledkem přípravy, kterou je život, jaký vedli mystikové.

Je ostatně pozoruhodné, kde ještě se mi podařilo nalézt stejný zážitek, vyjádřený moderními slovy a bez církevní manýry — v Tennysonovi. Píše:

„Náhle, takřka jako následkem intenzivního pocitu své vlastní individuality se zdá, že se tato individualita rozplývá a mizí v bytí bez hranic. A není to stav poblouznění, ale naopak to nejjasnější ze všeho jasného, nejjistější ze všeho jistého. Všem slovům vzdoruje stav, v němž smrt je směšnou nemožností a ztráta osobnosti — kdyby o ni šlo — se nezdá být zničením, nýbrž jediným, pravým životem. Stydím se za svůj chabý popis. Cožpak jsem ale neřekl, že tento stav vzdoruje všem slovům?”

Vím, že jsem zažil něco podobného a že tento stav je pro mne nyní uzavřen… a nenajdu opět klid, dokud se zase neotevře.”

Paní Sonnová pátravě pozorovala Dahlovu mladou tvář. Jeho zanícení bylo tak mladistvé, a přece měla téměř slavnostní a zbožný pocit, že celý jeho osud se skrývá v této prudké touze po tom, co považoval za jedině potřebné.

Pomalu se zvedla a přešla k psacímu stolu, kde vzala dva sešity, podívala se na ně a pak je zas položila.

Kateřina napjatě sledovala její pohyby.

141$

Ano… přes její tvář přelétl spokojený úsměv… teď jde maminka k němu s červeným sešitem v ruce.

Paní Sonnová stála před Dahlem a chvíli trvalo, než promluvila. Kateřina, zatímco se teplý neklid vlnil v jejím nitru, cítila, že v tomto okamžiku maminka pomalu a váhavě přijímá Dahla do domácnosti.

Konečně mu podala knihu a Kateřině se ulevilo. Přestože naprosto neměla tušení, co v červeném sešitku může být, měla radost.

Paní Sonnová řekla:

„Toto je popis cesty. Sepsal ho jeden, který sám… již v mládí… dosáhl zážitku.

Je to popis denních duchovních cvičení, která v jeho případě vedla k životu, pro mnohé jiné nedostupnému.

Chcete-li, můžete si ji vypůjčit. A bude-li vám ku prospěchu, bude to těšit… jeho.“

Nepřítomným pohledem utkvěla na okně a zapomněla na Dahla i na svou dceru.

Důvěrné přiblížení samotného jejího hlasu zvětšilo vzdálenost mezi nimi a Dahl vycítil, že by měl už jít.

Kateřina ho vyprovodila.

V předsíni si všiml, že šli krokem, jako by byli smluveni, a přitom tiše jako by tam byl někdo, koho nechtěli rušit.

Když za ním zavřela dveře a on zaslechl slabý smích, zmocnila se ho téměř nepřemožitelná chuť otevřít schránku na dopisy a zavolat na ni dovnitř: „Ty.“

„Maminko,” řekla Kateřina, když se vrátila do pokoje, „ten muž, o kterém jsi mluvila, ten s knihou, kterou si půjčila Dahlovi… jaký vedl život, že byl pro mnohé ostatní nedostupný?”

„Byl uveden do života,” řekla paní Sonnová, „který není z tohoto světa, zde žije a prodlévá jen jako přítel a pomocník lidí.”

Kateřina zalistovala v zeleném sešitě.

„To je italsky?”

„Ano, byl to Vlach.”

„Je to jeho písmo?” ptala se dívka.

„Ano,” řekla paní Sonnová a vzala sešit a uložila ho do jeho starého úkrytu.

142$

Kateřina ji sledovala a ruku nechala zdviženou, jako by sešit stále ještě držela.

Pak ji spustila a rychle přejela dlaní po šatech, jako by ji chtěla osušit. „Zdá se mi, že když člověk je na tomhle světě, má na něm být,“ řekla.

« Nanna Bangová uvažuje »

Nanna Bangová opravdu nebyla schopna ovládnout své nervy. Byl právě čas na čaj, a tak se občas zvedla a šla do kuchyně na něj postavit, ale pokaždé se obrátila nazpátek, sedla si a dívala se na dveře.

Bylo hezké chystat čaj, když už byl zde a čekal na něj uvnitř.

Poslední dobou ale vůbec nepřicházel. Už je to skoro týden.

Dřív přicházel každý večer, jako by bylo samozřejmé, že mu udělá čaj, a potom zůstal a povídal, dokud nešli spát. Choval se, bůh ví proč, zrovna jako by byli manželé.

Rozhlédla se po pokoji a do hnědých očí vstoupil teplý lesk: měla opravdový domov. Cítila malou náboženskou odezvu v srdci — vždyť se také k náboženství poslední dobou vrátila. Tam v obchodě člověk nikdy nic takového neslyšel, a tak z toho snadno vypadl. Ale od toho večera, kdy mohla dopadnout jako Alma a kdy byla zachráněna… Podívala se na kříž, který byl znovu živoucí jako dříve a cítila s dobrým svědomím, že zase říká, jako když byla malým dítětem, obyčejnou malou modlitbu před spaním.

Teď ale bylo již půl hodiny po době čaje, a tak se musela podívat na svůj vařič. Nemohla ale pochopit, proč nepřichází.

Z kuchyně slyšela nosový hlas křivé a přerývanou řeč hluché.

Proudil do ní chladný pocit opuštěnosti.

Když šla kolem jeho dveří, zazvonila šálky a přinutila se k záchvatu kašle, dveře se však neotevřely.

A tak zádumčivé popíjela svůj čaj sama. Pokoj vypadal jako kachlová kamna, která nechtějí hořet; všechen nábytek

143$

zíval v mrtvé prázdnotě. Ježíš visel a mechanicky trpěl na svém kříži a ona smutně kousala suchar, který neměl žádnou chuť.

Zrovna tak dobře mohla jít do postele a z celé té psí nálady se vyspat.

Sotva si lehla, hned se rázem posadila a zabořila zaťatou pěst do pokrývky.

Už to má! Dozajista měl strach, že se znovu neovládne! Musela si sama přiznat, že situace ho k tomu přímo vybízela, když tak každý večer spolu důvěrně a příjemně sedávali.

Toho se ale přece nemusí bát! Teď, když ví, že by se to mohlo stát, bude pro ni snadné tomu zabránit. Ženu může muž překvapit, je-li však varována, lehko udrží muže v patřičných mezích.

Takhle mu to ale přece nemůže říci. Ne, to ne, může ale zítra večer jít rovnou k němu a pozvat ho na čaj. Pak pozná, že nehrozí žádné nebezpečí.

Vždyť kdyby hrozilo, přece by ho sama nezvala, aby přišel.

Že ji to nenapadlo už večer! Teď aby pro samé čekání na zítřek celou noc oka nezamhouřila.

A spánek opravdu nepřišel. Ležela a vžívala se do jeho myšlenek. Jak takový muž uvažuje! A také myslela na to, jak hezky jí v poslední době ubíhaly dny v obchodě, protože se těšila na návrat domů, a jak se bavila tím, že se důvěrně usmívala na vdané dámy v obchodě, když zavírali. Měla pocit, že je jim bližší než mladým děvčatům.

V celém domě panovalo hluboké ticho. Slyšela, jak se obrací na posteli. Také tedy nemůže spát.

Co to ale bylo teď? Vždyť vstal. Veliký bože, její dveře nejsou zamčené.

Teď vyšel na chodbu. Přetáhla si pokrývku přes hlavu.

Domovní dveře zapadly! Šel ven! V tuhle dobu! Škrtla sirkou — půl dvanácté!

Slzy se jí vedraly do očí. Protože když muž vstane z postele a jde ven v tuhle hodinu… Tak dalece život zase znala.

Otírala si oči do přikrývky. Neplakala přece proto, že by se jí to týkalo, bolelo ji však, že tak jemný člověk jako on šel

144$

k takovým… Bylo jí také nepříjemné, že za to vlastně může ona sama, že upadl do toho, od čeho ji zachránil.

Rozsvítila lampu a dívala se směrem ke kříži. Vlastně by na tom nic nebylo, kdyby se modlila, aby přišel na lepší myšlenky a vrátil se domů.

K modlitbě se nedostala, protože ji něco napadlo. V ten večer, když se sama spustila a modlila se, aby z toho vyvázla se zdravou kůží, on musel být poslán. Protože to přece byla zvláštní náhoda, že potkala právě jeho. A od té doby jí šlo všechno dobře. Co když to ale mělo být dobré pro ně oba. Že se měli chránit navzájem před tím horším… Teď se musí modlit, aby i on byl ochráněn, a za to slíbí, že je-li určeno, aby oni dva… že se tomu nebude bránit.

Když za hodinu slyšela, jak se otevírají dveře u domu, vnitřní hlas jí řekl, že se vrací stejně čistý, jako když odcházel, a s dobrým úmyslem usnula. Její rty se usmívaly.

« Extáze »

Dahl ležel ve své posteli a přemýšlel. Četl červený sešit paní Sonnové s pocitem, že byl napsán právě pro něho. Celý týden se věnoval návodům ze sešitku bez myšlenky na něco jiného a výsledkem byla vyprahlost a prázdnota, bezútěšnější než ta, kterou cítil, když se v opovržení nad nesmyslností dogmatiky vzdal své křesťanské víry a pokoušel se zapudit myšlenky alkoholem a ženami.

Nakonec v hlubokém pohrdání nad sebou samým nechtěl zůstat sám a odešel k Barnesovi. Bez jakéhokoliv úvodu řekl:

„Řekni, Barnesi, udělal sis o mně nějaké mínění?”

„Ano, ovšem,” odpověděl Barnes a díval se na něho s nepatrným, kriticky uštěpačným úsměvem.

„A nemáš nic proti tomu, abys mi ho řekl?”

„Ne, na mou věru,” řekl Barnes, „ale nejdřív bys měl udělat to, co se dělá, když se někdo ptá někoho jiného na jeho mínění.”

145$

„Co se má udělat?”

„Obyčejně tazatelé samou horlivostí vyslovit svůj vlastní nedotknutelný názor zabrání dotázanému cokoliv říci.“

„Mé pochopení je, že jsem vůl,“ zabručel Dahl.

„V této tvé úvaze je něco, co se mi libí, “ usmál se Barnes, „a odůvodnění by v podstatě mohlo být zbytečné, přece však…“

„Jsem náboženský,” přerušil ho Dahl, „a jsem nevěřící. Nevěřím na Pánaboha, ale stále mne to nutí se k němu modlit. Četl jsem knihy paní Sonnové o křesťanské mystice a myslel jsem si: Barnes má pravdu! Tady jsme u samotného jádra problému. Přesto jsem nevěděl, co konkrétně je tím jádrem, měl jsem jen mlhavé tušení, které se podobalo vzdálené nejasné vzpomínce, jako bych to celé kdysi zažil a zase na to zapomněl. Dostal jsem něco jako ukazatel cesty, který napsal kaplan, četl jsem ho a cítil, že tady je cesta k tomu, co hledám, třebaže Bůh Otec, Kristus a Duch svátý zaplňovali každou stránku. A teprve když jsem si uvědomil, jak jsem najednou uvnitř prázdný a vyprahlý, tehdy jsem pochopil, že vůbec nevěřím na svátou trojici. Jak jsem se mohl stát studentem s tak zamlženým mozkem, to je mi záhadou.”

„To je stará věc,” řekl Barnes, „že když je člověk připraven k zamilování, jeho city se otevřou vůči hezké ženě, byť jasně vidí, že je omezená. A je-li člověk náboženské povahy, naladí mysl k pobožnosti nezávisle na tom, že nový obraz světa dávno vypudil tradiční náboženské představy. Jistě, nešťastná náboženská láska patří k době, ve které žijeme — protože křesťanství je hloupá stará ženská.

A ty, milý příteli, jsi horkokrevný a mladý, ať už jde o náboženství nebo o ženy.

Pozorně jsem sledoval tvé počínání.

Také tenkrát, když ses pokoušel utopit svůj náboženský pud v erotice. To se samozřejmě naprosto nezdařilo a nezdaří se ti to ostatně nikdy. Ty nikdy nebudeš nábožensky impotentní. A buď rád.

Protože — je-li můj názor na náboženský cit správný — je to základní moc v bytí, bez níž by vymřel duchovní život.”

146$

„Někteří lidé tvrdí pravý opak,“ řekl Dahl. „Tvrdí, že je známkou nezdravosti a slabosti.”

„To dobře vím,“ kývl Barnes, „ale nijak mi to neimponuje. Existují lidé, kteří nerozeznají rozdíl mezi pozitivním náboženstvím a náboženským citem.

Jistě jsem ti někdy říkal, že náboženský cit je jako individuum — cítí svůj poměr k jsoucnosti, ,velkému celku’, ,veškerenstvu’, ,Bohu’ nebo k čemu chceš. A je stejně jako erotický cit přirozeným pudem, který nerozlišuje mezi částmi světa. Je jisté, že v různých zemích a v různých dobách se lidé líbají a žení za rozličných formalit, avšak realita je v zásadě táž. Je možné, že Evropana přitahuje obvykle spíše běloška než černoška, a že se cítí lépe v křesťanském kostele než v buddhistickém chrámu. Ovšem spojení bílý a černý, Evropan a buddhista, to dnes není nic zas tak neobvyklého.

Pokud jde o samotný erotický pud, není problém poznat, k jakému účelu slouží: pokračování dočasného života a podpoře lidského štěstí… a neštěstí.

Ale náboženský pud se týká toho, ,co leží za tím’, toho, co nemůžeme vnímat, z čeho nemůžeme nic získat. Týká se onoho pocitu věčnosti, který my — pomíjející a konečné bytosti — máme v sobě ke své radosti i strasti. Také on podporuje lidské štěstí a neštěstí.

Zdravý vzrůst člověka a kultury záleží na šťastném snažení dosáhnout rovnováhy mezi tímto ,pocitem věčnosti’ a všemi těmi ven obrácenými city, které se týkají dočasnosti.

Avšak je to pouze nestálá rovnováha — jinak by se život také zastavil. Náboženský cit stále otevírá výhled na nové duševní možnosti, ležící daleko vpředu, které se stávají cílem pro vývoj povahy a morálky.

A hned zde máme konflikt! Nenáboženský člověk řekne: zbavme se těchto fantastických přikázání a přijměme mužnou morálku, která je reálná… a zapomíná, že uzavře-li se vyhlídka na vznešené ideály, které přece jenom lidská mysl do sebe pojala, uzavírá se možnost růstu.

Silně náboženský člověk je zase uchvácen tak silně, že by chtěl ideál uskutečnit ihned. Okamžitě musí mít svou pohovku

147$

cudnosti jako můj přítel krejčí Petersen, a pak přijde zápas s líným tělem, které se nedá obratem ruky oduševnit. Historie svátých ukazuje, do jakých šíleností se může tento boj s tělem zvrátit. Andělé i ďáblové se ho začasté zúčastnili. Nevím, jsou-li andělé a ďáblové, nepochybuji však, že svatí mužové a ženy je viděli.

Kdyby tak dovedli být trpěliví a pokorně čekat na postupné oduševnění.”

,Ano,“ namítl Dahl, „ale když člověk ztratí víru v některé náboženství, ztratí také víru v ideály, které vytvořilo.”

„Víru v ne,“ řekl Barnes, „nikoliv touhu po nich.

Ovšem tehdy je i kultura na počátku svého úpadku, byť by i vypadala sebezářivěji.

Pokud světový obraz náboženství a kultury harmonicky splývají, potud je kultura ve zdravém vzrůstu. Cit je však konzervativnější než myšlení a drží se představ, kterým jednou dal život.

A tak přijde den, kdy se světový názor lidí a jejich náboženství již nedokáží navzájem vyrovnávat. Tehdy začne být jeden z kořenů života přetínán. Náboženství ztratí svou sílu, civilizace vysuší sebe sama a zanikne.

A právě v té době se náboženský cit převrátí v nemoc, jako je černý mor pověr, čarodějnictví, polyteismu a mnohonáboženství. Vezmi například starý, k rozpadu zralý Řím s jeho mágy, knězi Isidinými a tak dále. Nebo třeba stará Evropa s jejími prorokujícími nohami od stolu, laiky mluvícími mnoha řečmi a automaticky píšícími učenci.

Chtěl jsi po mně názor na tebe. Jsi ve většině ohledů normálně talentovaný dánský student. Nadto jsi však kromobyčejně nábožensky nadaný jedinec, žijící v době a zemi, kde náboženství ztratilo svůj význam.

Neodstoupíš od svého náboženského pudu. Staneš-li se však zakladatelem nového náboženství, vyrovnaným, harmonickým člověkem nebo tmářem… anebo jen bláznem… ano, to jednou ukáže tvůj život.”

Dahl chvíli mlčel. Pak řekl: „Pověz mi, Kandidát u nás doma, co o něm víš?”

148$

„N-nic,“ zaváhal Barnes, je to liška podšitá. Jsem ale nakloněn odsoudit ho pro pouhé podezření.”

„Za co?”

„Že pro svou osobu vyřešil náboženský problém šťastným, bezmála bych řekl blaženým způsobem.

On však mlčí a své tajemství nechce prozradit. Zkusil jsem se ho jednou vyptávat. Troufám si tvrdit, že jsem drzý chlap a dosti prohnaný, když chci člověka dostat na pitevní stůl. Jenže on se šelmovsky usmíval a zdálo se, jako by mnou viděl skrz naskrz, až jsem zrozpačitěl jako školák a styděl se nakonec za něco, s čím jsem se kromě tebe nikomu jinému nesvěřil.”

„Jednou, tenkrát, když jsem žil v ,otevřenu’,“ řekl Dahl zamyšleně, „mluvil se mnou tak, jako kdyby to znal.”

„Tomu bych se ani nedivil,” odpověděl Barnes. „Vůči mně byl ale zavřený. Ptal jsem se tenkrát tatínka, jestli o Kandidátovi a jeho poměru k náboženství něco neví.

Ne, řekl tatínek, nevím nic, než že má vždy to náboženství, které ten, s kým právě mluví, potřebuje mít.

Pokud tomu rozumím, přenechává je vždy ochotně dotyčnému…”

Celá tato rozmluva se vracela v přetrhaných částech do Dahlova mozku a útočila naň, zatímco bojoval o to, aby se jí zbavil a usnul.

Cítil se proti přece jenom o dva roky staršímu studentovi Barnesovi nějak nezralý a bez talentu. Barnes uměl myslet samostatně, ano, již v první třídě školy ve venkovském městě učitel řekl, že farářův syn umí myslet na vlastní pěst.

Dahl sám však vlastně nikdy myslet ani neuměl, dovedl nanejvýš pociťovat. Třebaže to bylo podivné, bylo současně i zřejmé, že přes všechno to uštěpačné chování k němu Barnes ve skutečnosti pociťuje hlubokou vážnost. Snad to ale je jen díky dobré Barnesově povaze, snad je to jen zbytek starého přátelství z dětství.

Nemohl usnout. Vstal a chtěl se chůzí unavit tak, aby tělo, až se vrátí domů, upadlo do spánku tíhou „odspodu” a stáhlo mysl s sebou do bezedného bezvědomí.

Z ulice viděl, jak se nahoře okno v pokoji slečny Bangové

149$

rozsvěcuje a zhasíná. No ovšem, přibouchl dveře a probudil ji. Nikdy na jiné nemyslel, jenom na sebe.

Tichým hlasem ho oslovila pouliční holka — stejně jako tenkrát, když se vzdal své dětské víry a toulal se beze spánku ulicemi.

Zapomenutí, které taková holka mohla nabídnout, ho už nelákalo.

Procházel se ulicemi, až skoro usnul v chůzi.

Vrátil se domů a praštil sebou na postel tak, jak byl. Sundal si jenom boty, ale zrovna když měl pocit, že si rozvazuje tkaničky, hluboce usnul.

Když se druhý den dopoledne vzbudil, rozespale se rozhlédl. Všude vládl strašný nepořádek, ostatně jako vždycky.

Jak je to vůči staré bezohledné! Každé ráno po něm „věrně” uklízela. A každý večer to vypadalo, jako by nikdy neuklidila.

Dnes opravdu chtěl sám uklidit alespoň z nejhoršího. Když se však myl, vrátily se mu myšlenky z bezesné noci, zapomněl na dobrá předsevzetí a odešel.

A když se pozdě odpoledne vrátil, stará už měla uklizeno. Teprve tehdy si vzpomněl, že jí to chtěl ráno vlastně trochu usnadnit.

Dotkl se ho pocit odporu k sobě. Nemohl se upamatovat na jediného člověka, ke kterému by nebyl bezohledný. K němu však byli všichni přátelští a ochotní a on to přijímal s roztržitou samozřejmostí. Nikdy neudělal nic dobrého, ovšem když se setkal s pokušením, pokaždé mu podlehl.

Byl takovým vždy, nebo se jím postupně stal?

Jak to bylo ve škole na malém městě? Niels Peter… ten mu dělal píšťalky, Christian Mogensen mu dával malé pluhy…

A on sám? Jediné, nač si okamžitě dokázal vzpomenout bylo, že mlátil malého chlapce, který nic neudělal, a že Holger Vdovin mu za to dal nůž, místo aby mu pořádně nařezal.

Holgerova velká postava před ním vyvstala těžce a tísnivě. Ten těžkopádný hoch, který nikdy nemyslel na sebe, vždycky ve škole pomáhal menším, vázal na poli snopy hned tomu, hned onomu dospělému a vždycky měl ruku srdečně vztaženou… až nakonec došlo k neštěstí.

150$

Bylo to tak, on sám měl mnohem menší cenu než tenhle potrestaný násilník a vrah.

Seděl v rohu pohovky se zavřenýma očima, dech se stával pomalejším a pravidelným a vědomí jakoby nabývalo na jasnosti, třebaže myšlenky byly takřka ochromeny hlubokým odporem ke všemu, čím byl. Jedna za druhou se mu zjevovaly jeho vlastnosti, probouzely jeho odpor a padaly jako zvadlé, bezcenné listy k zemi.

Konečně se odmlčely… a on měl náhle pocit, jako by odumíral sám sobě.

S hlubokým vědomím své odpornosti klesal až na dno nicoty v osvobozujícím pocitu, že už nemusí být.

Hlavu měl opřenou vzadu o opěradlo pohovky. Kdyby někdo vešel do pokoje, mohl ho snadno považovat za mrtvého. Sám pozoroval, že dýchá pomalu, pravidelně a hluboce. Začal také ve svém těle zaznamenávat to šťastné zdraví, jaké se cítívá, když nemoc již ztratila svou vládu. Pozvedlo se nakonec až k jásavé plnosti tělesné rozkoše.

Když tato rozkoš bezprostředně přešla do duševního štěstí, steklo mu po tvářích několik slz.

Nevyslovitelná dobrota protékala celou jeho bytostí jako vlna světla a nedokázal ji rozeznat od sebe samého. Cítil, že je nesen laskavou mocí, která nese celý svět, drží ho nahoře a vede kupředu, a že je s ní tak pevně spojen, že nebylo možné činit jakýkoliv rozdíl mezi životem a touto mocnou láskou.

Jeho pobožnost byla tak hluboká, že v ní nemohla vzniknout jediná myšlenka na vnější projevy, byť by to mělo být jen prosté pokleknutí či sepnutí rukou. Pod vlivem až přílišného množství vnitřního světla však otevřel oči. Viděl, že světlo je i všude okolo.

Celý pokoj se topil v zářivém světle, které nevrhalo stíny a pronikalo stoly a židlemi tak, že skrze ně jakoby viděl. Nedokázal rozhodnout, zda toto pronikající světlo byla samotná božská láska nebo něco, co k ní patří stejně jako tělo k lidské duši.

Viděl však — snad s pomocí tohoto světla —, že mocná láska je vždy všudypřítomná.

151$

A že člověk se od ní oddělil svou samolibostí.

Tak blízko jako náš dech, a přesto tak daleko, že můžeme pochybovat o její jsoucnosti, je láska Boží…

•••

Když stará vešla do pokoje, ještě spatřila světlo a myslela si, že hoří.

Když ale viděla, jak stoupá nahoru a mizí, až se ztratilo docela, sepjala ruce, sklonila bílou hlavu a on slyšel její důvěřivý hlas, ponořený do tiché oddanosti:

„Navštívila vás tu vaše maminka? Proboha, pane Dahle, řekněte, viděl jste ji?“

Podle jeho úsměvu pochopila, že chtěl odpovědět ne, a pospíšila si, aby neřekl něco nevděčného:

„Ano, ano, pane Dahle, věřte mi, byla to ona. Sama jsem viděla světlo, které vzala s sebou, když odcházela.

A váš obličej je tak čistý, jako by vás zrovna zrodila.

Byla tady s požehnáním pro vás.

Cítím to. Je tu po ní svatě.

Jen maminčina láska může být taková.

Je to vaše věc. Já půjdu, abych vás nerušila.“

Ve dveřích se zastavila a plná bezradnosti řekla:

„Ale slíbila jsem té malé dámě tam uvnitř, že se vás zeptám, jestli byste nepřišel na čaj. Teď jí řeknu, že nemůžete přijít.”

Dahl se však zvedl a šel k ní.

„Půjdu tam rád,” řekl, „je vždycky tak sama.”

Pohladil starou lehce po bílých vlasech. Slzy jí vstoupily do očí.

„Vaše maminka zase odešla domů. Já jsem jen hloupá, stará vesnická žena. Ale všechno, co pro vás můžu dělat, všechen ten úklid a další nepříjemnosti, které taky musí být, to budu dělat tak dobře, jako kdyby přicházela každý den a dávala pozor se mnou.

Snad se taky bude trochu za mne modlit tam, kde teď je…”

Slečna Bangová všechno připravila. Udělala čaj trochu dřív než obvykle. Byl však na něm ohřívač.

152$

A teď se měla zvednout a dojít pro něho, ale najednou se k tomu nemohla odhodlat.

Zavolala starou a poznamenala mimochodem, že čaj je hotový, a že on by tedy mohl přijít a vypít si ho.

Ano, stará ho hned zavolá.

Jenže stará byla pomalá a zůstala nebezpečně dlouho uvnitř.

Drobné prsty se nervózně dotýkaly konvice a pak prudce ucukly, protože už byl na chodbě. Všechny údy se jí téměř chvěly a ona nad nimi ztrácela vládu, takže si dělaly, co chtěly. Ruka se sama zvedla a neklidně zatáhla záclonu před Ježíšem a zakryla ho ve výklenku.

Když se dveře otevřely, byla očividně tak zaměstnána sundáváním ohřívače z čaje, že ani nevzhlédla.

Teprve když stál u stolu před ní, zvedla hlavu a ohřívač jí vypadl z ruky.

Jak na něho hleděla, její oči se začaly rozšiřovat a zároveň vlhnout. Vlhkost se pozvolna změnila v kapky, které stékaly po tvářích a její hlas byl jemný a uctivý:

„Děkuji, že jste přišel.”

Bylo tak nějak samozřejmé, že skoro nic neříkali. Oba byli sami za sebe plni citů, které nesnesly slov. Mlčky popíjeli svůj čaj.

Když ale měl odejít, cítila, že se mu musí svěřit. Přešla k svému prádelníku a přinesla mu starou knihu.

„Chcete si ji přečíst…” řekla bázlivě a skromně, „… a pak mi říci, jestli tohle je to?“

Když odešel, povzdechla si hlubokým ulehčením a samotou a tichou rezignací. Bezpečně věděla, jak bude vypadat její budoucnost.

Cítila, že jí bude pomáhat její prostá víra.

Avšak radost z víry není vždy nezkalená.

Pomalu odhrnula záclonu před Ježíšem ve výklenku, chvíli se na něho dívala, na něho, který jí pomohl více, než — přesně vzato — o kolik ho prosila.

•••

153$

Dahl si půjčil knihu, poněvadž ho o to prosila, nikoliv proto, že by o to stál. Když ji pak ale přece jenom otevřel a zrak mu padl na první stránku, popsanou poznámkami, z nichž bylo vidět, že ji četla v době svého studia francouzštiny, přečetl ji až do poslední řádky.

Byl to malý katolický spis, pojednávající o nadšení provázejícím některé světce a podávající zprávu o jasné záři kolem tváře, patrné jejich okolí hned po nadšení.

Vstal, aby se podíval do zrcadla, zastavil jej však vnitřní varující hlas, který se zdál přicházet od samotné laskavé moci, kterou cítil a viděl, a tak si zase poslušně sedl.

Seděl dlouho bez pohnutí.

Cítil, že kdyby tato poslušnost v něm zůstala trvale, stal by se sluhou božské lásky a byl by s to vést lidské duše k tomu, aby ji snadno přijímaly.

Žádná oběť či odříkání by pro to nebyly příliš velké.

Nevěděl, jestli může, věděl jenom, že je ochoten.

Pln odhodlání ulehl k spánku. Důvěřivě a nevinně jako dítě se odevzdal laskavé moci a usnul rychle, hluboce a bezesně.

Příští ráno se probudil svěží, jako by to bylo poprvé, co vidí den. Na stole ležela francouzská knížka slečny Bangové.

Teď se do zrcadla podíval. Musí se přece učesat.

Spatřil, co stará a Nanna Bangová viděly s nábožnou úctou: tvář zářící duševní krásou, s jakou se dosud nesetkal.

Zatímco tak stál a s údivem hleděl na tvář v zrcadle, objevil se na ní úsměv — právě v tom okamžiku, kdy poznal, že je jeho.

Po úsměvu se vynořilo silné přání, aby tak vypadal vždycky.

Za okamžik nato dostal chuť navštívit paní Sonnovou.

Vzal červený sešitek. Váhavě se dotkl francouzské knihy, nechal ji ale nakonec ležet.

154$

« Odlesk »

Paní Sonnové nemusel říkat, co se stalo. Když jí podával červený sešit, viděl jí na tváři, že ví.

I Kateřina, která stála uprostřed pokoje, cítila, že ti dva tam u okna se setkali v porozumění, které nesdílela.

Viděla, jak se matka pomalu mění v mladou dívku — avšak v mladou dívku, jejíž šťastné naděje vklouzly do bolesti odříkání. A tu se v ní vzepjal odpor proti něčemu neurčitému, proti životu nebo lidem nebo Bohu.

Viděla, jak matka bere červený sešit, jako by to byla svátost. Slyšela, jak říká hlasem kajícnice:

„Vy jste to prožil. Vím to. Viděla jsem to jednou… u jiného.“

Otevřela malou zásuvku ve stolku, která zůstávala vždy zamčená. Obrátila se zády ke Kateřině, takže nemohla vidět, co matka dělá, dokud podobizna nestála na psacím stole a paní Sonnová — aniž by z ní na okamžik spustila zrak — od ní neodtáhla chvějící se ruku.

Dahl se sklonil a zahleděl se do kaplanovy tváře, v níž se krása a zbožnost spojovaly tak, že nebylo možné rozhodnout, je-li to obraz zbožné duše, které se dostalo zjevení krásy, nebo obraz krásné povahy, produchovnělé zbožností.

Kateřina zůstala stát stranou a dívala se. Podobizna, její matka a Dahl tvořili celek, v němž pro ni samotnou nezbylo místa.

Konečně se Dahl napřímil a skoro jakoby s námahou od ní odtrhl pohled.

„Kde teď žije?” zeptal se.

Paní Sonnová se dívala do prázdna.

„Nevím,” řekla dutě, „tenkrát byl mladým kaplanem. Setkala jsem se s ním v Sorrentě a potom v Římě. Strávily jsme s ním mnoho času, tedy moje matka a já. Těsně před tím, než jsme odjely, vstoupil do kláštera. Od té doby jsem o něm neslyšela. Tady je jeho vlastní rukopis.”

Ukázala Dahlovi zelený, italsky psaný sešit.

„Vy jste tedy dělal ta cvičení, která popsal?”

155$

Dahl přisvědčil. Byl očividně duchem nepřítomen, zabrán do svých myšlenek. Jeho výraz byl obrácen dovnitř, zdálo se, že úplně zapomněl, kde je.

Konečně řekl, spíše sám k sobě, ale přece tak, jako by to bylo určeno i ostatním přítomným:

„Sel do kláštera… zůstal ve své církvi… Ano, byl to křesťan…

Ale já jsem nevěřící. A přece jsem zažil to podivuhodné.

Láska boží je všudypřítomná — v církvi i mimo ni.

Náboženský cit, ne víra v učení, otevírá mysl pro tuto lásku.

To se děje podle psychologických zákonů…”

Paní Sonnová bedlivě pozorovala jeho hezký, mladý obličej, v němž se právě zrcadlila vážná výsost, mnohem starší než on sám. Viděla, jak se měkké rysy úst zpevnily v odhodlání, když pokračoval:

„Žít jako důkaz toho, že náboženský cit sám o sobě — byť i bez představy Boha — otvírá duši božské lásce, je hodno života.

Nalézt a dokázat zákony o vzrůstu náboženského citu a jeho vývoji musí být povinností toho, který — ač žije v nevěřící době a sám nevěří — zažije blaženost všech náboženství.”

Pohlédl na ni a řekl jako ten, který je v myšlenkách již za dveřmi:

„Odpusťte, prosím. Musím teď jít. Potřebuji být sám.”

Pak se ale usmál a dodal na vysvětlenou:

„Mám totiž dojem, že jsem konečně našel své studium.”

Malé stisknutí ruky, krátké pokynutí oběma a byl pryč.

Nikoho ani nenapadlo, že by ho mohl doprovodit.

„Ano,” řekla paní Sonnová zamyšleně, „určitě našel své studium.”

„Jaké?” ptala se Kateřina.

Paní Sonnová vzhlédla ze svého vlastního světa na dceru, která byla pouze mladou dívkou a chtěla dostat racionální odpověď.

„Nejspíš to můžeme označit jako… náboženská psychologie,” odpověděla a zabrala se znovu do svého světa.

„Co z něho potom bude?” nedala se Kateřina odbýt.

„Čím jako bude?” řekla paní Sonnová polohlasně a její tvář

156$

měla výraz, který Kateřinu — aniž by o tom věděla — vydráždil do té míry, že zaťala pěst.

„Čím jako bude?“ opakovala mechanicky paní Sonnová a zůstávala přitom pohroužena do přediva svých myšlenek. „Myslím, že se stane požehnáním pro lidstvo.”

„Může se tím uživit?” zeptala se Kateřina jako bez citu.

Drsný zvuk jejího hlasu vytrhl paní Sonnovou ze vzdálených myšlenek tak prudce, že to zabolelo. Obrátila se k dceři a v jejích očích byl ledový chlad, o kterém měla Kateřina pocit, že jej zná. Tento výraz jí vyvstal kdesi ve vzpomínce, tenkrát však nebyl namířen proti ní.

Pak se paní Sonnová obrátila znovu ke kaplanově podobizně a Kateřina zachytila v její tváři tentýž výraz, který ji přinutil před chvílí zatnout pěst.

Blížila se k matce, a do jejího držení, chůze i hlasu se promítal zpola potlačený posměšek, který také znala, jak se jí zdálo, od někoho jiného než od sebe.

„Maminko… jsi si naprosto jistá, žes do toho kněze nebyla zamilovaná?”

Paní Sonnová sebou trhla a na jejích tvářích se objevila lehká červeň. Rychle se však navrátila k mateřské důstojnosti, snad až přespříliš rychle.

„Člověk se nezamiluje do lidí, jako byl on,” řekla, „nemají pozemské cíle a ani u jiných je neprobouzejí.”

„Opravdu neprobouzejí?” ušklíbla se Kateřina. „Víš, co to je? To je hysterie. Lež a hysterie!”

Paní Sonnová se zděšeně podívala na dceru, která stála vzdorně proti ní.

„Kateřino,” řekla po chvíli, „dej si na sebe pozor. Jsi tak prudká, že se občas bojím, jak se ti povede v životě. Zdědila jsi temperament svého otce.”

„Díky Bohu,” řekla Kateřina a vzala podobiznu rytmistra Sonneho z psacího stolku. Paní Sonnová porovnávala rysy jejich tváří.

„Ano, podobáš se otci,” řekla.

„Na to jsem pyšná,” odpověděla Kateřina a porazila podobiznu kaplana, když stavěla obraz otce na stůl.

157$

Pak napřímeně odešla do svého pokoje.

Tam se dívala přes jezero sv. Jiří a měla vlhké oči.

•••

Od extatického zážitku měl Dahl pocit, že je obklopen neviditelnou, ale živou atmosférou. Jako by zbytek té mocné lásky, která v tom okamžiku způsobila, že vzduch zářil, v něm ještě byl a ležel kolem něho jako jemná a hluboká sympatie, jež nebere ohled k nikomu, avšak proniká jako sluneční paprsek kýmkoliv, s kým se setká.

Když odešel od paní Sonnové s pevným odhodláním se věnovat službě mocné, všudypřítomné lásce, jeho vůle se s touto láskou pevně spojila a on v sobě náhle cítil psychickou moc, jejíž síla ho téměř polekala.

Nepochyboval, že za pomoci této živoucí atmosféry může ovládat lidské duše.

Ano, bezděčně cítil, že postaví-li v myšlenkách zeď před tu vysokou dámu se šedivým kloboukem tamhle kousek před ním, nebude moci udělat již ani krok.

Současně to, víceméně bez přemýšlení, pouze opilý rozkoší vůle, udělal.

A skutečně se to stalo. Dáma se naráz zastavila, jako by do něčeho narazila. Pohybovala bezmocně celým tělem, ale nemohla se dostat z místa.

Tehdy zas pustil svou „zeď“, kterou před ní postavil. Dáma vykročila a jenom se zmateně rozhlížela.

Sám zůstal stát. Nějaký pán do něho vrazil a nadával, ale on ho neposlouchal.

Sotva mohl uvěřit tomu, co sám viděl a sám udělal.

Teprve když se „zázrak” stal, začal o něm pochybovat.

Ještě stále viděl nešťastnou dámu před sebou. Něco v něm ho však varovalo, aby to znovu již nezkoušel.

158$

« Psychický badatel »

„Snad vám nebude vadit, když sem dnes večer přijdou dva lidé?“ řekla Nanna Bangová Dahlovi. „Je to můj bratranec Adolf Quist a jeho žena. Byli odpoledne u mne v obchodě a řekli, že se sem zastaví na čaj. Určitě musí každou chvíli přijít… Ano, už zvoní.”

Vyklouzla do předsíně a Dahl slyšel měkký dámský hlas a vedle něho burácivý mužský, plný radosti svého vlastníka.

Slečna Bangová je představila. Dahl znal obličej příchozí dámy, dokonce tak dobře, že byl překvapen, když zpozoroval, že on u ní zřejmě žádnou vzpomínku nevyvolal. Neměl čas promyslet, kde že ji vlastně předtím viděl, protože Quist před ním okamžitě rozvinul celou svou rutinu společenského muže.

Adolf Quist byl člověk mnohomluvný, jistý si v přesvědčení, že mnoho slov znamená také mnoho myšlenek.

Znal spoustu věcí, neměly však základ v jeho vědomostech, nýbrž — přesně vzato — pozůstávaly jen z jeho vlastního náhledu na ně. Jeho pohotové znalosti vysávaly šťávu ze všeho, co se dostalo do blízkosti jeho vědomí a skládaly suchá fakta na smetišti jeho skvělé paměti.

Dříve musel být krásný. Krása v zrcadle se však zaměnila za vědomost o ní. Nanna Bangová ho měla ráda, protože byl vždycky „zábavný a dobrý”. Pravděpodobně by se byl skutečně tím znamenitým člověkem, za jakého ho měla, i stal, kdyby ovšem po řadu let neomezil svou duševní potravu na vitaminů prosté šansony a novinářské články.

Když udělal místo pro vlastní laskavou výtečnost, předvedl svou ženu, kterou hostitelka již dozajista představila. Byla vysoká a měla krásné tělo, jak se sluší a patří na toho, kdo je provdán za Adolfa Quista.

Když se vedle své ženy postavil, vypadalo to, jako by se zmenšil. Dahl je pozoroval s údivem. Bylo něco směšně nelogického v tom, že patřili k sobě. Zlobil se, že nemá Barnesovu schopnost „sám myslet”. Vzájemný poměr těch dvou ho velmi zajímal.

Avšak vnímat mohl, a nebylo pochyb, že z nich dvou to byl

159$

Quist, kdo byl ve vleku. Nicméně bylo zřejmé, že vládne on. Quist pozoroval svou ženu s překypující pýchou a ona se na něho dívala s trochu unavenou povýšeností, dělala však jistě vždy to, co chtěl. Quistův obličej zářil zamilovaností, kolem jejích úst se promítal tah šedivé rezignace.

Přesto budila zdání, že prožívá hluboké vnitřní štěstí, které bylo nějak spjato s jejím mužem a vysvětlovalo, proč se mu neustále podvoluje, třebaže ho již dávno mohla znát nazpaměť.

Dahla přitahoval její obličej, který se zdál obsahovat tolik tak trochu skryté duše, kterou nikdo nepotřeboval. Výrazná ústa ukazovala jak na silné city, tak na vědomí, že život může poskytovat jen „občanskou stravu”. Modrošedé oči byly zvláště pozorné, jako by vždy byly připraveny přijmout vzkaz. Působily až přepjatě citlivě.

Když se Nanna Bangová ptala na „malou Ingeborg”, objevil se v nich hluboký jas, prozrazující, kde měla paní Quistová obsah svého života. A Quist byl otcem Ingeborg, té hodnosti se nikdy nemohl zbavit.

„Ale teď se přece musíte posadit,” řekla Nanna Bangová. Quist se hned uvelebil do lenošky. Paní si chtěla sednout na židli u klavíru, ale Nanna Bangová s výkřikem vyskočila a po ní i paní Quistová vyskočila a zmateně se rozhlížela kolem sebe.

Když Dahl viděl, jak se rozhlíží a nechápe, o co jde, uvědomil si, odkud ji zná.

Byla to ona dáma se šedivým kloboukem, kterou včera přinutil, aby se zastavila uprostřed ulice.

Nanna Bangová řekla, že židle u piana je nalomená, ale Alvilda že si může sednout na pohovku vedle Dahla.

Na způsobu, jak si sedla těsně k němu, cítil, že nemá nejmenší zájem na jeho přítomnosti. Byl pro ní lhostejný, mladý výhonek, který se také jednou stane obyčejnou větví. Po čaji mluvila paní Quistová s Nannou Bangovou o Ingeborg, ale Quist byl člověk, který měl své zájmy. Svěřil se Dahlovi, že je psychickým badatelem. Byl samozřejmě příliš osvícený, než aby byl křesťanem. Ježíš byl přece epileptik, avšak Crookes a Wallace byli vědci a v nohách stolů byla inteligence.

160$

Jistě, existují podvodná média, jak řekl pan Dahl. Ale to jsou profesionálové, kteří si musí udržet svou pověst. Ne, člověk musí mít soukromá, neplacená média. Sám vychoval jedno, totiž svou ženu. Teď pan Dahl uvidí.

Paní Alvildu poslal za dveře. Šla bez zájmu i bez námitek. Všechno probíhalo znamenitě. Nalezla věci, které Nanna ukryla a řekla, na co pan Dahl myslel. Quist měl pravdu, byla velice citlivá pro přenos myšlenek. Ale on ji také cvičil vědecky a vedl si knihu zápisků o jejích pokrocích. Měla být později vydána pod názvem Vývoj média.

Paní Quistová si zase sedla na pohovku a začala mluvit o malé Ingeborg. To jí tak sluší, pomyslel si Dahl. Ale Quist měl nápad. Chtěl, aby Dahl myslel na nějaké číslo a nutil paní Alvildu, aby je řekla. Quist totiž poznal na jeho očích, že má „sugestivní schopnosti”.

Dahl viděl nechuť paní Quistové a chtěl říci ne, když však k němu obrátila svůj citlivý pohled, byl uchvácen pocitem moci, který jej někdy přemáhal, a ponořil svůj pohled s plnou vůlí do jejího, tak měkkého a hluboce se poddávajícího.

Quist se zvedl a dával Nanně Bangové, která se ani nehnula, znamení, aby byla zticha. Paní Quistová zbledla, Quist vzal své hodinky a Nanna se polekala. Dahl zíral do zornic paní Quistové a docela zapomněl, že má myslet na nějaké číslo, protože jak hleděl do hloubky zornic, ztratily se mu její vlastnosti. Paní Alvilda Quistová se jménem a adresou, vychováním a zkušeností zmizela tak úplně, jako by zemřela a byla pochována, a tady zůstalo něco nepomíjejícího, „život“ nebo „pud“, který se zdál být obrácen dopředu k nějakému určitému cíli, „život”, který měl smysl. S pocitem podobajícím se úzkosti pátral v tomto smyslu, když náhle dostal tlučení srdce jako někdo, kdo je vzbuzen příliš náhle. Něco se dotklo jeho ruky.

Byla to její ruka, která ležela na kraji stolu a padala teď mrtvě a těžce na jeho ruku.

Trhla sebou, chytila se za srdce a postrašeně se na něho podívala. Pak odvrátila oči a skryla obličej v dlaních.

Quist se naklonil horlivě přes stůl.

161$

„Pokračujte! Dívej se na něho, Alvildo! Pokračujte, pane Dahle! Málem bychom byli dosáhli transu. Je to poprvé. Zkuste to ještě!“

Ale paní Alvilda zavrtěla rozhodně hlavou:

„Ne, nechci. Netroufám si. Bojím se. Nechci to zase vidět!”

Quist si vzal svůj zápisník. To bylo něco nového.

„Co jsi viděla. Pospěš si, než to zmizí.”

Paní Alvilda se namáhala. Quist psal.

„Nemůžu to vysvětlit… Viděla jsem pana Dahla bez šatů…”

Quistovi vypadla tužka z ruky.

„Bez čeho…?”

„Myslím… jeho tělo bylo jako oblek, který může svléknout, takže jsem mohla vidět jeho samotného… oh, je to tak příšerné!…! Je tak hrozně odpovědné žít!”

„Jak odpovědné?” ptal se Quist, který už zase nalezl tužku.

Nanna Bangová sepjala ruce a dívala se na Dahla, jehož oči visely na paní Quistové s podivně ustrašeným výrazem.

„Odpovědné k tomu… k tomu, co je naše určení,“ řekla paní Alvilda. „Nechci na to již myslet.”

Přejela si oči rukou, jako by chtěla vidění setřít.

„Řekni nám aspoň, jestli jsi viděla něco z toho určení?” Neptal se pro určení, nýbrž pro vědu.

Paní Alvilda se dívala do pokoje se zkamenělým výrazem, který je nutil, aby čekali bez dechu.

„Ano,” řekla konečně, „viděla jsem, co je určením pana Dahla. Ale nemám slov, abych to řekla… ne, ani si to nepamatuji.” Vydechla ulehčením. „Zmizelo to. Mám jen jakýsi pocit.”

Quist se podíval přes zápisník na Dahla a zapomněl psát, protože Dahl vypadal, jako by věděl, co viděla.

Těžká vážnost Dahlova i paní Alvildy nakazila Nannu.

„Myslím, že se něco takového nemá dělat,” řekla. „Je to také zakázáno v bibli.”

„Bible je zastaralá,” řekl Quist.

Paní Alvilda chtěla domů k Ingeborg.

„Zchvátilo ji to,” šeptal Quist Dahlovi. „Zaskočíme cestou domů do varieté. To ji rozptýlí.”

Pomohl jí obléci se a žertoval o její drahé toaletě. „Nevíte,

162$

co to stojí být ženatý, pane Dahle, hlavně když člověk nedá jinak — jako já —, že ženy musí být vyvedeny až do toho nejvnitřnějšího. “

Díval se na svou paní pohledem, který nasvědčoval, že to není ani tak krása jejího citu jako spíše těla, co jej těšilo.

Když už byli s Dahlem sami, Nanna Bangová řekla: „Na to, o čem mluvila Alvilda, že to je hrozná odpovědnost žít, na to jsem myslela ten večer, kdy jste to zažil, víte, jak jsem vám dala tu francouzskou knihu.

Když jste odešel, myslela jsem na svou sestru a že by jí mělo být dovoleno sem přijít, jako by se s ní nic nebylo stalo. Myslíte, že je to správné? Nikdo neví, jak dlouho bude živa.“

„Ano, myslím, že je to správné,“ řekl Dahl.

„Děkuji za to, že to říkáte,” řekla.

Pohladil ji bratrsky po vlasech a ona to vděčně přijala. Šel do svého pokoje.

Když se dveře zavřely, podívala se na ukřižovaného, kterého Adolf se svou vědou nazval epileptikem.

Zamrazilo ji, vzala růženec z kříže a zůstala chvíli stát. Nenosila ho, protože nechtěla slyšet nějaké poznámky od ostatních v obchodě.

Teď si ho se vší rozhodností pověsila na krk.

« Delirium »

Podzim dal své barvy stromům v Baltické ulici, voda byla tichá a stříbrně bílá.

Barnes stanul a vdechl říjnovou nakyslou svěžest tak hluboko, jak jen plíce mohly.

„Stát takhle doma ve farské zahradě a strkat orosenou švestku do pusy,“ řekl.

Dahl se usmíval, ale neodpověděl. Jeho myšlenky se zastavily u toho, o čem právě mluvili.

Zvuk kopyt v měkké hlíně cesty pro jezdce je probral.

163$

Tryskem k nim jela dáma s pánem, koně hlasitě funěli prudkou jízdou.

Onou dámou byla Kateřina Sonnová. Pokynula jim, když jela kolem. Smekli své klobouky a Barnes si zapomněl ten svůj nasadit znovu na hlavu. Stál a dál se díval za jezdci s kloboukem v ruce.

„Oh!“ řekl, nasadil si klobouk, zaťal pěsti a natáhl paže s napjatými svaly jako člověk, který právě vstal.

„Viděl jsi ji?“ zeptal se. „Viděl jsi ji, když přijížděla? Viděl jsi, jak její oči i oči jejího koně byly stejné v tom, že se baví! Škoda, že nás poznala a udělala ze sebe ženu. Než nás spatřila, byla jenom děcko, které si hraje na trysk na koni. Podívej se na její záda, jak se pohupují. Je trysk v nich, nebo ve zvířeti?

To nikdo neví… kromě ní a koně. Je to opravdu dcera rytmistra Sonneho!”

„Kdo je ten pán, co jede vedle ní?“ zeptal se Dahl.

„Ten?“ odpověděl Barnes lehce podrážděným tónem, jako by byl vyrušen. „To je továrník Nedergaard, starý přítel jejího otce. Jsou to jeho koně. Podívej se, jak se nadnáší v sedle, starý chlap! Ale kolena má tam, kde být mají. Jen kdybych uměl jezdit z poloviny jako on!“

„Jezdit?” podivil se Dahl. „Ty máš chuť jezdit?”

Šedobledý obličej Barnesův a slabá postava ničím nenasvědčovaly o chuti jakkoliv sportovat.

„Chuť,” opakoval Barnes, „zdá se mi, aspoň teď, že je mnohem užitečnější a důležitější umět jezdit na koni než dělat rigoróza z angličtiny.”

Dahl se pro sebe usmál, ale Barnes to zahlédl a vybuchl:

„Myslíš si, že jsem do Kateřiny zamilovaný. Nejsem si tím zas tak jistý. Možná jsem zamilovaný, pak ale možná ne do ní. A možná že to je do ní, pak to ale možná není zamilování, spíš milostná závist.

My jsme dva ubozí blázni, ty a já. Strávili jsme celé to čisté ráno metafyzickým přežvykováním, a pak přijde ta mladá holka, holka s krví rudou až do špiček nehtů, které se tím zbarvily do růžová jak okvětní plátky. Nestará se o poslední věci člověka a záhady světa víc než to zvíře, na kterém sedí.

164$

Záhady světa. Já alespoň je rozluštit nedokážu. Nemám ani sílu vyšplhat se na jejího koně, když stojí bez hnutí, a kdyby snad začal utíkat, stálo by mne to bezpochyby život.”

Odmlčel se a dlouho se díval za jezdci, kteří pomalu mizeli na dláždění Österbroské ulice.

Komu jen se to podobá? Odkud Dahl zná ten toužebný pohled?

Hloubavě Barnese pozoroval, ale jenom to rušilo matnou vzpomínku, a tak vzpomínání zanechal. Jakmile však odvrátil zrak a Barnesův obličej zmizel, zůstal mu v mysli jen onen toužebný pohled a byl v jiných očích.

Týniných! Takhle stávala a dívala se do dálky za něčím krásným.

Cítil náhle, že přes všechnu důvěrnost je mezi ním a Barnesem hluboká propast a Barnesova další slova to jen potvrdila:

„Zjistil jsi, že Bůh je láska, prožil jsi božskou lásku tak, že ses jí takřka mohl dotknout a cítit ji. Měl bych se patrně před tebou sklonit do prachu a přát ti i závidět tvůj zážitek. Možná to tak i dělám. Rozhodně ti závidím tvůj přitažlivý zevnějšek.

Božská láska! Zdravá lidská láska mě láká víc a zdá se mi zázračnější. To, že Bůh miluje svá stvoření, dokonce i taková jako jsem já, by mělo být pro bohy samozřejmé.

Kdyby mě ale mohl milovat člověk, a navíc mládím prýštící zdravá žena, to bych považoval za zázrak a také bych to tak přijímal.”

Dahl neodpověděl. Teprve když se zastavili před branou koleje, zvolna řekl:

„Zdravá lidská láska — to je lež. Je to převlečený pud. Nic jiného.

Znal jsem dívku, zasvětila mě do tajemství ženy. Milovali jsme se v šťastném opojení. Nemyslel jsem tak příliš na ni samotnou, ale opojení bylo hluboké.

Teď je vdaná a má děti, které miluje, ano, jistě má ráda i svého muže.

Setkal jsem se s ní a říkám ti, mohl jsem ji klidně mít a byla by přitom obklopena svými milovanými, protože její pud patřil mně.”

165$

„Možná tě miluje,” řekl Barnes.

„Miluje!” opakoval Dahl. „Miluji ji snad já? Vím, že ji nemiluji, a přece mám občas dojem, že se jí nikdy nezbavím. Jsou okamžiky, kdy mám hroznou chuť jít na nádraží a odjet k ní a vzít ji do náruče, třebaže by to zničilo její rodinný život.”

„Ale to, že to neuděláš,” namítl Barnes, „není to snad právě z lásky k ní?”

„Ne,” řekl Dahl, Je to ze strachu jednat nesprávně.

A co všechny ostatní, které jsem znal v době, kdy jsem vedl lehkomyslný život, cožpak jsem nežil v omylu, že k nim cítím sympatie, dokud jim patřil můj pud?

A co to bylo!

A ona, kterou jsem odsouzen vidět v každé mladé ženě…”

„Pak ji ovšem miluješ,” přerušil ho Barnes.

„Spíš ji nenávidím,” zavrtěl hlavou Dahl, „protože rozbila mou harmonii s mojí vlastní, nejvnitřnější bytostí.

Šťastně můžu žít jenom v čisté nevinnosti, jako byla bratříčkova a moje.”

„Teď jsi dospělý,” řekl Barnes.

„Snad je to překážka,” odpověděl Dahl, „snad je ve mně ještě živá čistá nevinnost jako má nejvnitřnější bytost.

Pud je jejím největším nepřítelem. Naučil jsem se ho bát a štítit se ho, ať již se projevuje ve své nahé surovosti nebo v opojné masce zamilování.”

„Myslím, že ti rozumím,” řekl Barnes. „Byl jsem také jednou v létě uvnitř nebesky modrý. Netrvalo to dlouho. Teď jsou ale mé naděje spíš pozemsky zelené.

A ty tedy chceš už nechat bez povšimnutí všechny pozemské ženy, se kterými se setkáš?”

,Ano, viděl jsem jinou lásku,” řekl Dahl. „A ta nesnese žádných soupeřů.”

Barnes se díval na dláždění ulice. Pak se krátce zasmál. Dahl znal tento smích ze zkoušek, kdy měl Barnes dojem, že jeho latinský překlad se nezdařil, a najednou se dozvěděl, že byl nejlepší.

„Nemůžu tě přestat mít rád, Dahle,” řekl. „A není to jen proto, že jsi šťastně potrhlý.

166$

A skončí-li tvé bláznovství v moudrosti, najdeš-li cestou náboženského citu kámen mudrců a založíš-li nové a dobré náboženství, pak budu tvým prvním laickým žákem.

Ale teď musím domů něco dělat.”

Vběhl do vrat a Dahl se vydal pozvolna k domovu.

•••

Doma seděl sotva několik minut, když vešla stará s podnosem.

„Myslela jsem si, že byste mohl mít chuť na trochu kávy,” řekla. „Smím si sednout a dívat se, jak pijete? Potřebuji se dívat na něco dobrého po vší té pekelnosti tam uvnitř.”

Pohodila hlavou směrem k bytu na druhé straně chodby.

Dahl se ptal, jestli se stalo něco zvláštního.

„Ano, vy to nevíte? Nevíte, že křivá, jak ji nazývá slečna Bangová, se roznemohla?”

„Je to vážné?” ptal se Dahl.

Stará se na něho podívala trochu skepticky.

„Nenapadne vás, co by to mohlo být? Možná jste si všiml, že pije?”

„Je to snad…”

„Ano, je to delirium. Bývá občas divoká. Vyrazila několik zubů sestře, která byla již předtím hluchá, a teď nemůže ani kousat. A co říká za hrozné věci. Člověk by nevěřil, že někdo může mít tolik svinstva v ústech. Tak to je, když má záchvat. A pak je tak strašlivě zlá, tak zlá. Občas skoro věřím, že je to sám ďábel, který jí zmítá, tak příšerně mi přitom je.

Nechcete se tam podívat? Právě je klidná. Nejdřív si ale vypijte kávu.”

Za chvíli vstoupili do pokoje, kde křivá dřímala a hned si jich nevšimla.

„Není tu dobrý vzduch,” řekla stará. „Nechce, abychom otevřely okno. Říká, že ta druhá to nemá ráda.”

„Ta druhá?”

„Ano, to je ta, se kterou se stále pere a které se hrozně bojí. Vždy, když přijde ,ta druhá’, bývá zde tak zle.”

167$

Křivá otevřela oči.

„Ta druhá odešla,” řekla.

Hluchá viděla, že vešel Dahl a zvědavě se přibelhala, aby se dozvěděla, co dobrého řekne. Držela upejpavé ruku před bezzubými ústy a vydávala své nesmělé „ho, ho“, směs přívětivého smíchu a čehokoliv, co se může říci, když člověk nepochopil ani slovo.

Křivá se podívala na její zohyzděná ústa.

„To udělala t-ta druhá,“ řekla zarmouceně. „Cožpak bych se já mohla takhle chovat k vlastní sestře?”

„Ho, ho,“ přikývla hluchá, která věděla jenom to, že se jí něco říká, a neodvažovala se přiblížit, aby slyšela.

„Kdo je ta druhá?” zeptal se Dahl opatrně.

Křivá se na něho podívala a pak řekla důvěřivě:

„Je to někdo, kdo přichází a chce mne vyhnat ze mne samé. Říká, že pro mne není ve mně místa, protože ona má být mnou. Říká, že je žena, ale podle toho, co se mnou zamýšlí, myslím, že je to muž.”

„Tiše, tiše,” řekla stará a třepala rukou, „nemluvme o tom.”

„Ano, ona to dělá,” trvala na svém křivá, „to je n-násilí…”

Stará ji přerušila hlasitým zasmrkáním. „Pojďte,” řekla Dahlovi, „nestojí to za to, abyste poslouchal, co ona ve vší nevinnosti může povídat.”

„Je těžké dívat se na to, co se z ní stalo,” řekla venku na chodbě. „Byla tak hezká a milá, když byla malá. Kdyby ji chůva nebyla upustila a neudělala z ní mrzáka, byl by z ní snad pilný a dobrý člověk. Ano, život není jen tak.”

Než Dahl došel do pokoje a stará do kuchyně, přiběhla hluchá a volala:

„Teto! Teto!”

„Och, Bože!” vzdychla stará. „Už je to tu zas.”

Vběhla do ložnice a Dahl vešel za ní.

Křivá se svíjela, trhalo jí to v rukou a tělo sebou házelo v posteli nahoru a dolů. Její obličej zošklivěl, vypadala starší, měla zarytě zlostný výraz. Zdálo se, že chvíli zápasí a brání svůj rozum, ale najednou se poddala a s pružností u ní nečekanou se vztyčila na posteli.

168$

„Proboha, nedívejte se tam, pane Dahle,” řekla stará, „potřebuje se umýt, ale nemohly jsme se k tomu dostat.”

Pro hluchou to byla velmi nepříjemná situace. Hluchá byla tak trochu svátá a chodila každou neděli do kostela, třebaže nemohla slyšet ani slova, a tak jen seděla a dívala se na kněze. Teď se začervenala a neodvažovala se podívat ani na Dahla, ani na sestru, protože on byl při tom, ale také ne na tetu, protože ona by mohla chtít, aby se ujala křivé, a to nemohla, když byl přítomen pán.

Rozpačitě přešlapovala, ale najednou se rozběhla k posteli a volala, jako by křivá také byla hluchá.

„Lehni si, Zuzano! Lehni si!”

Křivá zpívala ne snad z rozkoše, ale ze zloby, aby uváděla sestru do rozpaků:

„Žil v Babylóně Joachim a Zuzana, choť jeho hodná…”

„Ano,” vzdychla stará, „ona může říkat Babylon! Bůh nás zachraň! Tak.”

Hluchá se přiblížila příliš blízko. Se silou a přesností boxera ji křivá udeřila přímo do oka.

„Chuděrka,” řekla stará, „teď má pochroumané všechny smysly.”

Vzala hluchou kolem pasu a dovedla ji ke dveřím.

„Ne, netroufám si odsud odejít,” volala neklidně, ,jdi do kuchyně a dej si na to studenou vodu… Neřád,” řekla a hrozila křivé.

Dahlova soustrast však přešla z oběti na původce. Připomněl si její pokorně zarmoucený výrok o sestřiných zubech: „To jsem nebyla já, to byla ta druhá.”

Vůle, přicházející jakoby odněkud mimo něj, vidět křivou se uklidňovat a stávat se znovu upřímnou a dobrou, ho přiměla, že šel k ní.

Stará ho varovala výkřikem:

„Nepřibližujte se příliš, pane Dahle, mají nadpřirozenou sílu, když ztratí rozum.”

Sám nechápal svou sympatii ke křivé, jen si ji uvědomoval a řídil se jí.

Zdálo se však, že i tato sympatie budí u křivé roztrpčení.

169$

„Jděte pryč,” křičela a oči se jí leskly nenávistí. S mírností zachytil její pohled svým pohledem.

Pak začal zápas, oko proti oku, aniž kdokoliv z nich hnul svalem.

Stará se na ně dívala s nepříjemným pocitem, že se zde střetly síly ze světa duchů.

„Jen kdyby mu pomohla jeho maminka,“ vzdychla zbožně.

Vypadalo to, jako by se křivá stala jasnovidnou a četla myšlenky.

„Myslíš, že jsi poslán Bohem,” volala na Dahla, „ale jsi ďábel!”

Její slova sotva slyšel, cítil však její myšlenky. Celá jeho duševní schopnost byla namířena k ní v tak těsném soustředění, že téměř cítil, jak jeho vlastní duše zápasí s její a vnímal každý její pohyb jako při dotyku. Připadalo mu, že jejich těla jsou otevřena a dána na pospas vlivům zlým i dobrým z nad fyzického světa. Snad byl blízko toho, aby se stal stejně bláznivým jako křivá, jejíž rozčilení ho nakazilo. Byl však silnější a cítil, jak slábne její síla k odporu.

Právě když se domníval, že byla zlomena, pružně se narovnala, ukázala do pokoje a — aniž odtrhla pohled od něho — zasmála se radostným smíchem:

„Myslíš si, že jsi vyhrál! To je jen dočasné. Někdo na tebe čeká. Jeden z těch černých. Ještě nechce. Říká, že je brzy. Ale dostane tě. Nebude to Bůh, bude to čert, kdo tě vezme.”

V tom okamžiku měl sám pocit, že přijde o rozum, protože se mu zdálo, že vidí všechno, co křivá křičela. Stála tam černá postava, tam, kam ukazovala křivá. Neviděl ji, ale věděl, že tam je. Vysílala proud jedovaté síly ke křivé a skrze ni pronikal do něho a ochromoval jeho duši a tělo — za chvíli se bude chovat jako ona.

Slyšel hlas staré:

„Otče náš, jenž jsi na nebesích, zbav nás od zlého.”

Stará modlitba, kterou se často modlíval, když měl v bázni sám spát ve tmě, pohnula hluboko v něm čímsi bezmocně nevinným. Byl ničím, nemohl nic, ale chtěl být dobrý a být spasen. Všechny ostatní myšlenky zmizely.

170$

Cítil se jako ten, kdo se probudí z noční můry.

Tamhle ještě stojí křivá, ta, která je nemocná. Jakoby shora do něho sestoupila nekonečná dobrota. Ať jen se znovu stane sama sebou. Nemyslel na to, aby ji přinutil, byl jen plný dobroty, a jistě to nebyla jeho vlastní dobrota, byla mnohem lepší než on.

Křivá se na něho dívala. Nenávistný výraz se změnil v překvapený, z překvapeného v plachý a z plachého přešel ve stud. Lehla si a skrčila se pod přikrývku. Stále se však dívala na Dahla a její oči znenáhla zjasněly.

Stará k ní přistoupila a přidušeně se zeptala:

„Je ti líp?“

Křivá na ni přátelsky pohlédla.

„To pan Dahl mi pomohl,” řekla, „on u-udělal, že to už přešlo…”

Od té doby měla k Dahlovi velkou důvěru. Když se začínala bát té druhé, prosila starou, aby došla pro Dahla. Když si k ní sedl, uklidnila se.

Jednou ale dostala horečku, teplota jí stoupala se strhující prudkostí a než se vzpamatovali, křivá zemřela.

Stará přišla k Dahlovi a vyprávěla mu to.

„Ano, teď je mrtvá,” řekla a utřela si oči, „už nemusí zápasit.

Je to podivné. Když myslím na celou dobu, kterou prožila, zůstala jakoby promarněná.

Ona byla po celý život zvláštní stvoření. Ovšem kromě té doby, kdy byla malou holčičkou, a kromě poslední doby, kdy jako bychom ji poznávaly takovou, jaká byla, když byla malá. Byla tak zbožná a pokorná. Všechno to, co nám dřív zakazovala, se muselo dělat. Chtěla být celá umytá a také byla. Skoro si ale myslím, že právě to ji zabilo. Protože, řeknu vám — ale nesmíte o tom povídat — když jsme ji nejlíp drhly a kartáčovaly, připadlo jí, že okno má být rozhodně otevřené a tehdy je hluchá také otevřela. Bohužel.

Myslím, že křivá při tom dostala příliš čerstvého vzduchu a čistoty najednou a na to zemřela. Protože doktor řekl, že zemřela na zápal plic.

Nu, pro ni bylo nejlepší odsud odejít. Je dost hloupé, že to

171$

nepočkalo, až zmizí modřina ze sestřina oka. Sotva takhle může na pohřeb.

Ale vy jste vybrán Pánem Bohem k něčemu dobrému pro lidi, pane Dahle, to jsem věděla od toho dne, kdy vaše maminka byla u vás. A byl jste to vy, kdo zahnal zlo od chudáka křivé dívky, takže mohla umřít v klidu sama se sebou.”

Víra být vyvoleným nebyla Dahlovi cizí, události jeho života se zdály mu to potvrzovat.

Ale začínal cítit, že je unavený a prázdný, jako kdyby jeho duševní přebytek byl spotřebován.

Cekal opakování extáze, ale nepřišlo. Jeho touha cítit blaženou radost v srdci a vidět její stopu ve své tváři nabírala na prudkosti. Konečně začal znovu s netrpělivou horlivostí cvičit podle kaplanova návodu.

« Rozluka »

Helena Urupová seděla u okna a dívala se na náměstí. Stál tam Frederik VII. a výrobce plachet Berg. Víc tam nebylo nic.

Chvíli vyšívala a podívala se zas z okna.

Stále stejně prázdné náměstí.

Sklonila se nad výšivkou, která jistě bude velmi hezká. Byla pro její matku.

Venku na náměstí se ozvaly kroky. Byly to bezpochyby venkovské kroky, nerozuměly si s dlaždičkami. Znovu vyhlédla.

Byl to Petr Zedník, manžel hezké Týny. Šel zvolna a sehnutě, zastavil se před lékařovými dveřmi, sundal klobouk, poškrábal se ve vlasech, klobouk si opět nasadil, kráčel zpátky kolem Heleniných dveří, pak se zas obrátil a váhavě zamířil k lékařovým dveřím, kde se zastavil, až se nakonec náhle rozhodl a vešel.

Někdo byl uvnitř v ordinaci. Petr si sedl v čekárně a brzy se unavil klidným seděním na židli. Narovnal se, popošel několik kroků, bylo tam ale málo místa, a tak se zase posadil a začal se čekáním potit.

172$

Konečně mohl dovnitř.

„Jste nemocen?“ zeptal se lékař.

Ne, Petrovi nebylo nic.

„Je to moje žena,“ řekl, „ale neví, že jsem zde.“

„Co jí je?“

Petr zvedl rozpačitě oči a podíval se s plachou sklíčeností na lékaře.

„Je těžkomyslná,“ řekl.

„Myslíte, že je duševně chorá?“ ptal se lékař.

„Ne, duševně chorá zrovna ne,“ zavrtěl hlavou Petr, „ale prostě tak… těžkomyslná.“

„Jak se to projevuje?“

„Ano, tak, že nemá dobrou náladu a hloubá sama v sobě. Několikrát jsem ji přistihl, že pláče.“

Když vyslovil „pláče“, jeho hlas se zachvěl a musel několikrát polknout naprázdno, než mohl pokračovat:

„Občas přímo vypadá, že se mne bojí. Nemůžu to pochopit, protože jsem jí nikdy nic neudělal.“

„Chcete, abych se na ni přišel podívat?“

Petr chvíli váhal, ale když se mu nedostávalo rady, tak…

„Snad to bude to nejlepší,“ zaváhal. „Buďte ale opatrný s tím, že jsem vás zavolal… Nemohl jste mě třeba náhodou potkat a zeptat se mě, jak se má moje žena?“

To lékař mohl a usoudil, že se k nim podívá, až půjde kolem.

Krátce nato Helena znovu slyšela Petrův krok kolem okna.

Jen kdyby ta výšivka byla hotová do maminčiných narozenin!

Matka zůstala středem jejího života.

Helena vypadala podivuhodně málo jako vdaná.

Měla pořád tutéž tvář jako za mlada, až na to ovšem, že ztratila výraz očekávání.

Když se vdala, byla poupětem, právě připraveným se rozvinout, jakmile jen slunce začne více hřát. Stačí, aby se něco stalo s povětřím, a hned ten zázrak přijde. Jenže s povětřím se třeba nic nestane, a tak se musí čekat. Stále se nic neděje, slunce svítí možná někde jinde, až se nakonec na zázrak čekat zapomene. A třeba vůbec žádný ani není.

173$

Helena se zase podívala na náměstí. Berg a Frederik VII. stáli na svých místech. Víc tam nebylo nic.

Škoda, že odstranili tu prastarou zpuchřelou studnu. Teď tady zbylo jenom to dláždění.

Blížilo se poledne. Urup přijde brzy domů, pokud vůbec přijde.

Přišel. A přišel hluboce zamyšlen, horlivě povídal, odmlčel se a zase se sebral a rychle hovořil a vyprávěl spoustu místních vtipů.

„Musím s tebou ostatně mluvit,” řekl náhle uprostřed řeči. „Ale počká to, až budeme pít kávu.”

Pak se odmlčel a promýšlel svou věc.

Zdědil otcův obchod a také jeho zvyky. Byl posedlý děvčaty. Netrpěl špatným svědomím. V takovém městě musel člověk propadnout jednomu nebo druhému a on dával přednost ženám před alkoholem. To ovšem nijak nevylučovalo, že si k dívce rád vzal i skleničku. Všechno to se Heleny netýkalo. To se ženy netýká.

Ale teď se zapletl s dcerou obchodníka s doutníky Mortensena, a ta je jako čertice. Má v sobě snad všechno. Všechny ostatní ženy dohromady. Vzala si však do hlavy zatracenou věc, chce se vdávat. Jinak je mezi nimi konec. V domě jako ženě vlastně dával přednost Heleně. Co měl ale dělat. Někdo jako je Mortensenova dcera, se nenechává od sebe odejít, zvláště pak na takovém maloměstě. V žádném případě nemohl snést, že by ji mohl dostat někdo jiný.

Teď se tedy musel zeptat Heleny, co si myslí o tom, že by se rozvedli.

Rozvést se?! Helena nechápala ani slovo. Proč?

Jestli se jí zdá, že žijí zábavně.

Zábavně…? N-ne.

„Máš mě snad ráda?” Nemohl si odpustit to malé zadostiučinění, třebaže to nebylo chytré.

„Mám-li tě ráda?” Helena se rozmýšlela. „Vždyť jsi můj muž.”

Byl trochu zklamán, ale těšil se, že nebude klást tolik překážek rozvodu, jak se obával.

174$

Ale kdyby nebyl jejím mužem, má snad za to, že by proto byla méně šťastná?

Na to Helena opravdu nikdy nepomyslela a nechtěla na to myslet ani nyní. Když je člověk vdaný, je vdaný, a pak nemá kritizovat a spekulovat, je-li to lepší nebo ne.

Ano, ale on teď chtěl, aby o tom přemýšlela.

Tak šla Helena poslušně domů k mamince a řekla jí to.

Loterní kolektor Bjerg tam seděl, ale strýc Jan to slyšet mohl.

„Zbavíš se ho ráda?“ ptal se.

Helena na něho udiveně pohlédla.

„Ne,“ řekla. Vylétlo jí to z úst jako samozřejmost.

„Tak si ho nech,“ řekl Bjerg, „nemůže se dát rozvést bez tvého souhlasu.”

Helena šla domů a řekla, že nechce.

Urup šel ke Kláře Mortensenové.

„Nechce,” řekl.

„Tak tedy sbohem,” pokrčila rameny Klára.

„Počkej do zítřka,” řekl Urup.

Šel domů k Heleně a řekl jí, že jí byl hrozně nevěrný.

Trvalo chvíli, než to Helena pochopila.

„Tys mi byl… nevěrný?” řekla konečně s podivem a pochybností.

„Bůh se smiluj,” zakroutil hlavou Urup, „cožpak jsi úplný idiot? Nemělas o ničem tušení?”

Ne, neměla.

„Pak jsi tedy jediný člověk ve městě, který to nevěděl,” řekl Urup. „Ale teď to víš. Chceš se dát rozvést?”

A-ano, to bylo něco jiného. Pro nevěru, pro tu se lidé rozvádějí. Nedalo se nic jiného dělat.

Urup spěchal ke Kláře Mortensenové.

„Je to opravdu zvláštní osoba,” řekl. „Že jsem ji podvedl, to s ní ani nehnulo. Hned jak to ale slyšela, byla ochotná dát se rozvést.”

Helena opravdu neměla nejmenší tušení o nevěře svého muže. Matčino vychování v ní vězelo opravdu pevně. To, co neměla vidět, neviděla. Dobře chráněna vlastní nevinností

175$

neviděla v dětství doma nic špatného, a stejně jako nemohla špatně soudit o své matce, nenapadlo jí pochybovat o Urupově věrnosti. A protože neměla žádné přítelkyně, nemohl si nikdo dopřát tu radost otevřít jí oči.

Ale teď musela znovu domů s novou zprávou.

Matka jí začala domlouvat — ona „přece nemyslela…”, „člověk má být shovívavý” a „člověk má vlastně větší vliv na svého muže, když má hříšek…”

Narazila však na vlastní přímočaré vychování dceřino.

Helena se nedala zviklat. Nešlo přece o prominutí. Vždyť Urup nelitoval, ale chtěl pokračovat. Má teď naprosto hodnověrné zprávy o jeho životě. Strýc Jan to také všechno věděl, to bylo vidět.

Pak se strýc Jan ujal urovnání věci v její prospěch.

Urup se svíjel a byl by rád vyklouzl poněkud laciněji, ale nemohl se vyhnout poznání, že není rozvodu bez souhlasu partnera. A kolektor „zastupoval Helenu”. Ale svolil k rozluce rozsudkem pro nevěru i k rozvodu pro vzájemný odpor.

Bjerg přišel domů k Helenině matce s dobrými podmínkami rozvodu a byl odměněn.

Helena by se byla nejraději přestěhovala domů do svého dětského pokoje s oknem do zahrady. Bjerg a její matka však měli za to, že teď, když se Heleniny oči začínaly otvírat, mohly by se stát příliš pronikavými. Helena dostala vlastní byt s vyhlídkou na záliv.

Třebaže se nemusela starat o živobytí, přijala místo v kanceláři největšího advokáta ve městě.

Nadále jako děvčátko a s čistou myslí chodila den za dnem do svého zaměstnání a z něho zase domů.

Ve volných chvílích žila svůj vlastní tichý život. Jemný a něžný kvítek rostl nedotčen mezi bednami se smetím.

176$

« Těžkomyslná »

Okresní lékař Lohse se přišel podívat na Týnu.

Jako nejobratnější diplomat jí vysvětlil, že Petrovi při rozhovoru u zahradních dvířek uklouzla poznámka, že má „sklíčenou” náladu, a tak si myslel, že se na ni zrovna může podívat. Kdyby to měla být začínající nemoc, bylo by nejlepší se jí hned zabývat.

Ano, to bylo velmi správné, mínila Týna, ale bylo to také to jediné, co z ní Lohse dostal.

„Nevím,“ řekl Petrovi. „Poctivě řečeno nevím nic víc, než když jsem přišel. Nechce-li nic říct, tak… Tělu neschází nic, alespoň to je jisté. Těžkomyslná však je, to je zjevné, a v jejím pohledu vězí něco, co by mohlo naznačovat, že duše… hm… by mohla být vyvedena z rovnováhy. Musíme se snažit, aby řekla, co ji trápí. Jelikož zůstala nepřístupná vůči mně jakožto cizímu, tak to asi nebudou náboženské pochyby nebo něco toho druhu. Snad vy byste ji mohl nějak přimět k tomu, aby promluvila. Zkuste to a pak se u mě zastavte. A zkuste ji trochu rozptýlit.”

„Myslíte, že hrozí nebezpečí duševní choroby?” zeptal se Petr úzkostně.

„Nebezpečí, nebezpečí,” mumlal Lohse. „Není to zrovna hrozivé. Nemusíte se bát. Že to beru vážně, to je proto, že nesnesu, aby mladá a zdravá žena měla vrtochy. Býlí se má vyplenit včas, ať už je v zahradě nebo v lidské duši. Promluvte si s ní a zjistěte, o co se jedná, pak hned odstraníme ten nemocný výraz z jejích očí.”

„Je tedy nemocná?” řekl Petr starostlivě a bedlivě pátral, co se skrývá za lékařovými slovy.

A když na ni začal naléhat, sám uviděl nemocný výraz v jejích očích a po čtrnácti dnech marného boje o její důvěru se objevil i v jeho očích. Strach, že těžkomyslnost by se mohla přeměnit v duševní nemoc, mu nedal v noci spát, až si konečně v jedné dlouhé noci, plné uvažování, zoufale uvědomil, že je do své ženy beznadějně zamilován.

Nazítří dopoledne se oblékl, aby si došel do města promluvit

177$

s lékařem. Zabýval se slovem „specialista” a chtěl se zeptat okresního lékaře, zda by s ní neměl jet do Kodaně k nějakému „specialistovi”.

Slíbil sice Kandidátovi, že mu dnes opraví kurník, nemohl to však již déle odkládat.

Poprosil Týnu, aby ke Kandidátovi zašla a řekla mu, že může přijít až zítra, protože má důležité záležitosti ve městě.

Na Kandidáta pražilo březnové slunce a on sám kopal špičkami bot do kurníku a přemýšlel, co je to za sprosťáctví od Petra Zedníka nesplnit slib, když tu zachrastila zahradní dvířka a v nich se objevila Týna. Šla jako mechanická loutka s pohledem upřeným k zemi. Její duše jako kdyby byla kdesi daleko odtud a ona dovolila tělu, aby chodilo ve spánku.

Když Kandidát řekl své „dobrý den”, vzhlédla s výrazem „tak, a teď jsem tady!”, načež si začala vzpomínat, co zde vlastně pohledává. Jakmile na to přišla, trochu se upamatovala a její pohled se vrátil ke Kandidátovi. Řekla, že má pozdravovat od Petra, který ho prosí, aby se nezlobil, že musel odjet do města a že určitě přijde zítra.

„No, jistě, to bude taky dobré,” řekl Kandidát, a pak už nebylo nic. Týna se však nemohla odpoutat a odejít. Vypadalo to, že je tu něco, co chtěla, a přece zároveň nechtěla doopravdy anebo snad nemohla.

Člověk jí však mohl ponechat trochu času a počkat, jak se vše vyvine.

„Co byste řekla šálku kávy, když už jste jednou tady?” zeptal se Kandidát.

„Děkuji,” odpověděla.

A tak vešli dovnitř. Týna seděla u stolu a přemýšlela, zatímco Kandidát ohříval kávu, vyprávěl a připravoval šálky.

„Prosím.”

Týna míchala teplou tekutinu ve svém šálku.

„Až k vám Petr zítra přijde,” řekla nečekaně, „nemohl byste mu něco od mne vyřídit?”

„Ano,” přikývl Kandidát ochotně a nedivil se této oklice.

Týna zamíchala kávu a hluboce vzdychla.

„Urupovi se rozvedli,” řekla roztržitě.

178$

To Kandidát dobře věděl, ale zalhal a tvářil se překvapeně, aby pohnul Týnu k vyprávění, co o tom ví.

Vypravovala a skončila bez jakéhokoliv přechodu slovy:

„Chtěla jsem vás poprosit, abyste zítra řekl Petrovi, zda by souhlasil s tím, že se také dáme rozvést.

Nedokážu mu to říci, když se na mne dívá, je mi ho strašně líto,“ připojila, když se nedočkala žádné odezvy.

„N-ne,“ řekl po chvíli pomalu a přesvědčivě, „to samozřejmě nemůžete… když ho máte ráda.“

Jeho oči sklouzly zkoumavě po Týnině tváři, ale nebylo v ní nic, co by protestovalo proti tvrzení, že má Petra ráda.

„Nuže, rád o tom s Petrem promluvím,” ujistil ji.

„Děkuji,” řekla Týna.

„Zapomínáte na kávu,” podotkl Kandidát.

„Děkuji,” řekla znovu Týna a maličko upila.

Kandidát vstal, zapálil si doutník a chodil rozvážně sem a tam v nejodlehlejším konci pokoje. Týna seděla u stolu sama.

Chvíli nebyl slyšet jiný zvuk než Kandidátovy kroky, pak se z kouta ozval i jeho zamyšlený hlas:

„Nejvýhodnější by ale bylo, kdybych mohl Petra přesvědčit, že je to pro obě strany nejlepší. Protože radovat se z toho asi nebude.”

„Ne,” zaznělo od stolu.

Zase bylo slyšet jenom Kandidátovy kroky, než se ozval jeho hlas:

„Nejlepší by bylo, kdybych znal trošku vaše důvody… ne že bych mu je musel říci… ale mohl bych si líp připravit, co mu mám sdělit.”

„Důvodem je, že ho nejsem hodna,” řekla Týna.

„Ták?”

„Denně proti němu hřeším.”

Sklonila hlavu nad šálkem, a neviděla proto úsměv a pochyby v Kandidátově tváři, slyšela však jeho upřímný hlas, když přisvědčoval:

„Ano… to ovšem nejde… A jakým způsobem… hřešíte?”

„Myslím na jiného,” odpověděla tiše.

179$

Kandidát ji pozoroval z kouta.

Slunce jí padlo na obličej, ale okenní rám položil svůj stín přes oči s dlouhými černými řasami. Jenom málo se podobala vesnické dívce. Sjednotila se s krásou přírody, současně jasnou i plnou snů, ve které všichni žijí, aniž to dobře vědí. Nemohla se z ní vyloučit. Obestřela ji září poezie na znamení, že nikdy nemůže klesnout k vulgární obyčejnosti.

„Ten druhý,” řekl Kandidát, ,je to hezký člověk… myslím, vzdělaný člověk?”

Napjatě čekal na odpověď, protože mu připadalo stejně samozřejmé jako neuvěřitelné, že tomu tak je.

Týna přikývla.

Kandidát se zase prošel.

„A chcete se tedy za něho provdat?”

Týna se prudce vztyčila.

„Ne,” odpověděla pevně. Cítila Kandidátův údiv.

„Nemůžu si ho vzít,” připojila. „A i kdyby to bylo možné, nechtěla bych… kvůli dětem.”

„Ano,” řekl Kandidát ze svého kouta, „své děti máte samozřejmě ráda?”

„Miluji je,” zašeptala Týna. Slova byla sotva slyšet. Týniny oči se zalily slzami.

„Nemohla byste kvůli nim zůstat pohromadě s Petrem?” řekl. „Protože ten hřích, o kterém jste mluvila…”

„Není jediný,” řekla Týna.

„Tak mi radši řekněte všecko.”

„Chci vám to říct,” řekla Týna a vyndala kapesník. „Mám… mám k němu odpor.“ Kapesník doputoval k obličeji.

„Je snad na vás zlý?” ptal se Kandidát opatrně.

„Je jenom hodný.”

„Řekněte mi,” řekl Kandidát a přistoupil ke stolu. „Ten druhý… kdy jste se s ním setkala?”

„To už je… dávno,” odpověděla Týna.

„Jak… dobře jste ho znala?”

Týna se začervenala a sklopila hlavu.

„Řekla jste dávno. Bylo to dřív, než jste se vdala?”

„Ano.”

180$

„Přesto jste se vdala?“

„Měla jsem Petra ráda.“

„Víc než toho druhého?”

„Myslím, že ano. Víc tak… ve… ve skutečnosti.”

„A byla jste šťastná, když jste se vdala?”

„Ano, zpočátku ano.”

Kandidát si sedl ke stolu naproti ní. Pamatoval se dobře na dobu, kdy si Petr bral tu, o které snili všichni mládenci z celého kraje. Samozřejmě ji musel dostat ten statný zednický tovaryš se slušným chováním a vždy čistým zevnějškem.

Pořádně se usadil na židli. Uchvátila ho známá rozkoš. Byl ve svém živlu, protože nyní se dostal do toho stadia, kdy jeho soucit ztrácel lidské dimenze a stával se uměleckým. Jeho myšlenky se zabývaly osudy Týny a Petra Zedníka, jako se ruce sochařovy zabývají hlínou.

„Budete si chtít ponechat děti, když se rozejdete s Petrem?”

„Jsem přece jejich matka.”

„Jak se Petr chová k dětem?”

„Máje velmi rád… a ony jeho rovněž,” přiznala poctivě.

„Pak je to pro něho trochu kruté,” usoudil Kandidát, „a také pro děti to není dobré zůstat bez otce.”

„Pak se jich asi musím vzdát,” uznala Týna.

, Ještě hůř na tom můžou být bez matky,” namítl Kandidát.

Týna na něj hleděla s očekáváním.

„Ale rozvést se chcete dát, ať už děti zůstanou vám nebo otci.”

„Ano,” ozvalo se těžce, ale bez zaváhání.

„Tak se to musí uspořádat s ohledem na děti. Dovedla byste si představit, že budete bydlet ve stejném domě jako Petr i po rozvodu? Pak by děti nemusely nic vědět a mohly by zůstat u obou rodičů.”

Týna chvíli přemýšlela. Ta možnost ji nenapadla.

„To by mi nemělo vadit,” řekla, „pokud budu předtím rozvedena.”

„Pak se to snad dá provést úplně v tichosti. Není přece třeba, aby se to někdo dozvěděl.”

Týna se na něho podívala nedůvěřivě, ale v jejích očích se objevilo ulehčení.

181$

„Copak to jde v tichosti?” ptala se. „A co úřady?“

„Úřady nerozšiřují tajnosti lidí,“ odvětil Kandidát. „Všechno záleží na Petrovi, jestli totiž bude chtít — udělat to tím způsobem. Říkáte ale, že je hodný.”

„To je,“ souhlasila Týna.

„To je požehnání pro děti,” řekl Kandidát, „když jejich matka má za to, že otec je hodný.”

Týna zvedla kapesník k očím.

„Musíte se starat, abyste tak soudila stále,” pokračoval Kandidát.

Týna přikývla.

„Bylo by to lehčí, kdybyste se upamatovala, jaký byl Petr, když jste se zasnoubili, a vždy se ho pak snažila vidět právě takového.”

Týna zavrtěla hlavou. „To je pryč. I kdybych chtěla, tak nemůžu.”

„Mluvili jsme o dětech,” řekl Kandidát. „Mají otce rády vždycky, nebo je to různé?”

„Mají ho rády pořád.”

„V neděli jako ve všední den?”

„Samozřejmě.” Týna skoro ztrácela ke Kandidátovi úctu, když se mohl takto ptát.

,Ano, myslím, že je to asi rozdíl, když si s nimi hraje ve svém hezkém oblečení, nebo když je zmazaný a zacákaný z práce.”

„Je to přece jejich otec,” řekla Týna důrazněji.

„Samozřejmě,” přikývl Kandidát zamyšleně, ,je to vždycky Petr.“

Týna sebou škubla.

„Vy s ním snad o rozvodu promluvit nechcete?” zeptala se. Její očí ho pozorovaly ostře a pátravě.

Udiveně vzhlédl.

„Řekl jsem přece, že ano,“ odpověděl a dodal rozhodně:

„Po tom, co jste mi tu řekla, s ním jako jeho žena žít nemůžete.”

„Děkuji,” řekla Týna, „také myslím, že ne.”

„Zítra s ním promluvím,” skončil Kandidát. „Nejlépe bude,

182$

když mu nic neřeknete. Nemyslím, že je nutné, aby se dozvěděl něco… o tom… druhém.

A nezapomeňte dopít svou kávu.“

Udělala to z povinnosti. Odešla s ulehčením, když už ne s radostí.

Kandidát si sedl k oknu a zahleděl se ven s jedním okem zamhouřeným a druhým široce otevřeným. To bylo znamení, že pracoval intenzivně a vážně, nic slavnostního však ve své roli nespatřoval.

« Venkovská idyla »

Odpolední stíny rostly. Vítr usnul v bezvětří.

Kandidát skoro ležel v okně a viděl, jak se zastavovala práce na jednom poli za druhým. Koně byli vypřaženi a nářadí odpočívalo.

Všichni, lidé a zvířata, se po zemi pohybovali rozvážně v neuvědomělé souvislosti s ní. Byli s prací hotovi a šli teď domů a cestou prodlévali „tak uprostřed všeho“. Vypadalo to, jako by se v chůzi opírali o vzduch. Únava přešla v hluboce šťastný pocit, který vězel v celém těle.

Vrata se zavřela, všichni byli uvnitř, ani cesty neměly co dělat. Celá příroda se oddala hlubokému odpočinku. Jako by se smluvili, současně všichni ptáci se ještě naposledy ozvali…

Tu a tam se ze vrat vynořovaly postavy. Slunce, které ostatně bylo někde dole, měli ještě v očích a z tváří a celého vzezření jim vyzařovala spokojenost svátečního podvečera.

Shromažďovali se v malých hloučcích, plných živého hovoru.

Také Ellen Nielsová a Jan Olsen, kteří se dívali přes pozemky náležející k usedlosti Nielse Jakobse, měli co povídat.

Dostali se totiž tak daleko, že si ji mohli koupit, a tak mohli mít ohlášky.

Ano, příští neděli měla být jejich jména hlasitě přečtena z kazatelny tam nahoře v kostele.

183$

Jejich oči se dívaly na kostelní věž a jejich nohy se vydaly tam nahoru jako nesčetněkrát předtím.

Nikdy je neomrzelo chodit kolem školy a trochu do ní nahlédnout.

„Protože právě tam to bylo, co jsme se poprvé viděli,“ řekl Jan. Ta poznámka byla nová a nedotčena pokaždé, kdy ji pronesl.

Aniž si toho všimli, byli již na hřišti. Jejich nohy se tak dobře v chůzi shodly.

Mnoho cestou nemluvili. Myšlenky jednoho přetékaly samy do duše druhého. Když konečně něco řekli, obyčejně jen proto, že bylo příjemné myslet nahlas.

Zastavili se právě před hřbitovní zdí.

„Tady je šeřík,“ řekl Jan Olsen.

Rázem se ocitli v hlubokých vzpomínkách.

Ellen přistoupila až ke zdi. S velikou jistotou šla k docela určitému místu.

„Tady to bylo, co tě Holger Vdovin posadil. Tenkrát, když tě sebral a umyl,“ řekla. „Měls tehdy stejné kadeře kolem spánků.”

Chvíli setrvali na místě, kde ho Holger posadil, a jejich myšlenky sklouzly až k smutnému místu, kde je Holger nyní. A současně je to vytrhlo ze zamyšlení.

„Nepůjdeme se podívat na Haniččin hrob?“ zeptal se Jan Olsen.

Hrob, který byl pečlivě opatrován, vypadal jako krásná malá zahrádka. Pohled na něj jim přinesl radostné uspokojení.

„Ano, oba její rodiče teď leží vedle ní,“ řekla Ellen.

„To je dobře,” přikývl Jan, „neměli než ji. Vždycky mě moc těšilo, že ten hrob tak opatruješ, aby nezpustl a nepropadl se.”

„Nemůžu jinak,” odpověděla Ellen. „Není to zvláštní, že z toho, co jsem zažila, mi připadá skoro nejlepší, že jsem si s ní hrávala, když jsme chodily do školy.”

„Pojďme,” řekl Jan.

Za zdí si sedl na to místo, kam ho usadil Holger Vdovin v onen smutný den.

„Vzpomněl jsem si na Holgera,” řekl, „a nechtěl jsem o něm

184$

mluvit tam u Haniččina hrobu. Říkají, že se tam chová tak dobře, že mu prý zamýšlejí dát milost. Kdyby tak jednou zas mohl přijít domů…“

„Tady už nikdy nebude moci žít,“ řekla Ellen.

„Člověk by tomu nevěřil,” řekl Jan, „alespoň ne tam na hřbitově. Kdepak je asi stárek z Vissingrödu?“

„Ten je asi v Americe,” mínila Ellen.

Jan vstal, protože země už byla studená.

„Začíná být pozdě,” řekla Ellen.

Když šli kolem školy, vyšel měsíc.

„Za měsíčního světla všechno vypadá jinak,” řekla. „Vůbec se to nepodobá naší staré škole.”

„Vyrostli jsme a dospěli, i to mění vzhled naší školy,” řekl Jan a zamyslel se.

„Když ale myslím na Haničku, jak tam uvnitř běhala a hrála si, pak je to zrovna jako tehdy. Na světě je přece něco, co zůstává stejné.”

Oba se odmlčeli. Jan Olsen ukázal cestu do hloubi duše, kde nemohli nalézt dno myšlenkami ani slovy. City musely neurčitě přetékat od jednoho k druhému.

Ale čím mlčenlivěji spolu šli, tím těsněji se jeden druhému sdělovali.

« Rozvod »

Druhého dne se Petr Zedník dostavil přesně na čas ke Kandidátovu kurníku.

„Musíte odpustit, že jsem včera nepřišel,” omlouval se.

„Vy máte co říkat, Petře,” usmál se Kandidát, „když můžete poslat tak hezkou omluvu, jako je vaše žena.”

Petr se také usmál, ale úsměv rychle přešel v zármutek.

Martina šla po cestě kolem a pozdravila. Kandidát se za ní podíval.

„Je zvláštní, jak rychle mladé ženy zestárnou a zoškliví,” řekl.

185$

„To dělají porody a dřina,” odpověděl Petr.

„Týna má také děti,” řekl Kandidát.

Petr se díval před sebe jako člověk, který si netroufá se těšit z toho, co je jeho jedinou radostí.

„Týna je teď těžkomyslná,” řekl.

„Z čeho?” zeptal se Kandidát.

Petr bezohledně bušil zednickou lžící do kamene.

„Nemůžeme se to dozvědět, ani doktor ani já… Ale…” bušil ještě silněji, „bojím se, že si doktor myslí, že se jedná o duševní chorobu. Nevím, jestli bych ji neměl vzít do Kodaně a zkusit nervového specialistu… profesora.”

Kandidát pokrčil rameny.

„Ti jsou drazí,” konstatoval, „a k ničemu to není.”

„Musí přece vědět víc než obyčejní lékaři,” zoufal si Petr.

Jeho hlas měl až prosebný nádech. Tak rád by slyšel, že má pravdu.

„Vím o jednom případu,” řekl Kandidát, „kde se vyhodily peníze profesorům… a přece to skončilo sebevraždou.”

Petrovi vypadla lžíce z ruky.

„Co říkáte?”

„Ano, vzala si nakonec život.”

„Byla… byla to také pa… dáma?”

„Obyčejně se to stává ženám,” přikývl Kandidát, „a směšné je, že to bývají ty nejlepší.”

Sel do domu, vzal si nezbytný doutník a procházel se po zahradě. Petr pracoval na kurníku, jeho myšlenky však poletovaly jinde. Posléze odložil lžíci a přistoupil ke Kandidátovi.

„Ta… eh… dáma v Kodani, o které jste mluvil, jak… zemřela…?”

Kandidát vyfoukl kouř.

„Vzala si jed.”

„Jed?”

„Ano,” přisvědčil Kandidát věcně, „prostředky jsou různé, ale výsledek je vždycky stejný. Někdo si vezme jed, jiný nůž na chleba.”

„To je hrozné,” mumlal Petr. „Z čeho může něco takového vzniknout?”

186$

„To je různé,“ odpověděl Kandidát, „u té, o které jsem mluvil, to bylo z manželství.“

„Byla… nešťastně vdaná?“

„Ne, vzala si právě toho, kterého chtěla.”

Šli ke kurníku. Petr si sedl na kameny. „Přišlo to na ni náhle… nebo…“

„Nikdo nevěděl, kdy to přišlo,” vypravoval Kandidát. „Její otec byl bohatý obchodník. Ona byla jeho jediným dítětem a zamilovala se do řidiče. Byl to ostatně hezký chlapec. Otec jejich vztahu nepřál, ale ten řidič byl, jak jsem řekl, opravdu hezký hoch, a tak to nakonec skončilo svatbou. Všichni mladíci ve městě pro ni hořeli, ale ona si vzala řidiče.

Jistě vám nemusím povídat, že pro ni dělal, co jí jen na očích viděl. Chápal velmi dobře, že ona je mnohem jemnější povahy.”

Petr horlivě přikývl.

„Vzal ji jako dar, který si nikdy nemohl dost dobře zasloužit.”

„Samozřejmě,” skočil mu do řeči Petr, „ale litovala toho později?”

„Ne. Ale… po bitvě je ovšem snadné být generálem. Teď, když je mrtvá, můžeme si to celé vysvětlit. Přesně tak jak mi to vyprávěl pan profesor.”

„Co s ní ale vlastně bylo?” Petr se zvedl z kamenů. Kandidát si všiml, že se mu napětím třesou ruce.

„Ano, vidíte, dokud trvalo řidičovo šťastné překvapení nad tím, že si ho vybrala, šlo všechno bez problémů.

Dáte mi jistě za pravdu, že člověk si časem zvykne na skutečnost, že ten, s kým je ženatý, je doopravdy jeho žena.”

„Tomu se člověk nemůže vyhnout,” mínil Petr.

„Ano, nemůže, ale to bylo právě to špatné.”

Petr se udiveně podíval na Kandidáta.

„Tomu není možné dobře porozumět,” řekl.

„Možná. Jenže ona na ni padla těžkomyslnost.”

Petr nejistě hloubal.

„Ano, není přece možné, aby…”

„Poslechněte si, co z toho povstalo. Začala cítit odpor ke svému muži.”

187$

Petr těžce dýchal a nemohl najít místo, kam by ukryl svůj pohled.

„Její muž to ale nechápal,” pokračoval Kandidát, „nebral na podobné vrtochy ohled a jednoho krásného dne tu byla duševní nemoc… Víte, co si představovala?… Myslela si, že je prostitutka… víte…“

„Ku…?“

„Ano, právě tak. Nakonec požadovala, aby jí manžel za její lásku platil, jako se platí dámám toho druhu.”

„Ale to je přece hrozné,” naříkal Petr, „chudák.”

„On nebo ona?”

„Myslím je oba. Opravdu.”

„No, a zvláštní je, že čím více rostl její odpor k muži, tím větší byla jeho žádost po ní… Tomu jistě nemůžete rozumět.”

Petr sklonil hlavu a pozoroval špičku dřeváku.

,A-no,“ řekl tiše.

„Ano, tak to prostě bylo a on se uvolil jí platit.”

Petr potřásl pohoršené hlavou.

„Jak mohl takhle zacházet se svou ženou!”

„Hm,“ usmál se Kandidát, „tvrdila, že s ní tak zacházel již dávno.”

„Byla šílená…” řekl Petr.

„To asi byla,” připustil Kandidát, „protože prohlásila, že k ní chodí právě tak, jako dřív chodíval k ženám v úzkých uličkách.”

Petr se díval Kandidátovi do očí. Jeho zsinalý obličej se ani nepohnul.

Okamžik oba stáli bez pohybu. Pak se ruka Petra Zedníka sevřela, paže se ohnula a pěstí udeřila do veřeje, až krev vytryskla z kloubů a současně s ránou bylo slyšet jeho hlas:

„Měla, bůh mě zatrať, pravdu!“

„Copak ho znáte?” zapochyboval Kandidát.

„Ne,“ řekl Petr chabě. „Ale bojím se, že vůči svým ženám je většina z nás těmito řidiči.”

„Možná ano, ale ženy to snesou,” uklidňoval ho Kandidát.

„Ne všechny.”

„Ta z mého vyprávění každopádně ne,” řekl Kandidát. „Za—

188$

nechala dopis, ve kterém prosila muže za odpuštění, že provozovala tu nehoráznou živnost. Sama že to už dávno nemůže vydržet a chce si proto vzít život. Zemřela po požití veronalu. Nejdřív to zkusila kuchyňským nožem, ale ten jí vzali.”

„Nůž na chleba!” Petr si sušil pot z čela a podíval se na hodiny. To byla doba, kdy Týna měla krájet dětem jídlo.

„Nemohl bych si odskočit domů?” zeptal se. „Týna je tak sama.”

,Ano,“ řekl Kandidát, „můžete klidně jít, nejdřív vám ale musím říct něco, co jsem včera slíbil Týně. Jste velmi blízko toho ji ztratit.”

Petr se zhroutil docela.

„Ztratit ji,” šeptal, „myslí také na…?“

„Ne, Týna je rozumná žena. Chce se ale dát s vámi rozvést.”

Petr těžce dosedl na kameny a obličej skryl do dlaní.

„Pane Bože,” sténal. „Pane Bože… A děti, ubohé děti.”

„Ano, ty zůstanou samozřejmě u ní,” řekl Kandidát.

„Samozřejmě, samozřejmě… Co ale pak zůstane mně…? Víte co, Kandidáte, zdá se mi, že nůž na chleba je připraven pro mne.”

„Je ochotna vám děti přenechat,” řekl Kandidát.

Petr zavrtěl hlavou.

„Nikdy bych je Týně nechtěl vzít.”

„Je také ochotna u vás zůstat bydlet, až budete rozvedeni.”

Petr vzhlédl. Jeho tvář se trochu vyjasnila, ale hned zase potemněla.

„To není pří rozvodu dovoleno,” řekl.

„Je,” trval na svém Kandidát, „musí se ovšem dostat povolení… s ohledem na ženin duševní stav,” připojil odborně.

„Proboha,” řekl Petr, „takže se chce se mnou opravdu rozvést?”

„To už tak při rozvodu bývá,” vysvětloval Kandidát, „že — poruší-li se rozluka, protože si to oba manželé přejí—pak trvá manželství stejně jako předtím.”

„Myslíte…?”

„Myslím, milý Petře, že musíte Týnu získat a zasloužit si ji ještě jednou.”

189$

Petr vypadal beznadějně.

„Viděla mě takového, jaký jsem,” řekl.

„Bylo to tenkrát, když jste se o ni ucházel… nebo teď?“ ptal se Kandidát, a když Petr neodpovídal, pokračoval:

„Člověk má, Petře, se svými svátečními city zacházet opatrněji než se svými svátečními šaty.“

„Ano… a člověk má mít sváteční šaty, když jde na sváteční místa,“ přisvědčil Petr a po malé chvíli dodal:

„Vy jste s ní tedy mluvil. Myslíte, že jednou zase…“

„To nikdo nemůže vědět,” přerušil ho Kandidát. „Musíte se podle zákona dát rozvést a ona musí mít právo na úplnou rozluku, až doba rozvodu uplyne… pokud to ovšem nechcete ještě nechat být a riskovat…”

„Ne, ne,” řekl Petr. „Ale trošku naděje bych mít chtěl… vím, že prozatím je se mnou vyřízena. Měl jsem si toho všimnout dávno. Jinak nejsem tak bezmyšlenkovitý vůl, Kandidáte, ale každodenní život… a to, že tady není nikdo, kdo by člověku otevřel oči… povídal jste předtím o Martině… Teď je mi to celé jasné.

Ano, teď půjdu domů a promluvím si s ní.“

„Nejlépe snad bude, když vám seženu listinu o rozvodu,” navrhl Kandidát.

„No… ano, když už to chce,” vzdychl Petr.

„No tak, Petře,” řekl Kandidát, „mějte na paměti, že se to nesmí dozvědět děti a vůbec nikdo další kromě mě.”

„A advokáta a kněze,” dodal Petr.

„Kněze přeskočíme.”

„To nemůžeme, on musí zprostředkovat.”

„Ano, ano, ale pastor Barnes bude mlčet. A advokát také.”

Odpoledne zašel na faru. Několik dní nato předsevzal pastor Barnes mírné zprostředkování. Potom navštívil Kandidáta.

„Jen jestli jsem jednal správně,” řekl. „Mám starosvětský odpor k rozlukám, a až rozvodová doba uplyne, člověk riskuje, že se opravdu dají rozloučit.”

„Ne hned,“ řekl Kandidát.

„Myslíte, že ne?”

Kandidát mu podal krasopisně napsanou listinu o rozvodu.

190$

Pastor Barnes začal číst. Po krátké chvíli zvedl oči ke Kandidátovi a trochu spěšně vyndal kapesník. Zatímco ho pilně používal, četl zbytek textu.

Najednou se zarazil a zděšeně pohlédl na Kandidáta.

„Ale proboha,” vybuchl, „dejme tomu, že jednou zruší rozvod, protože ,vědomě je nutné mít za to, že to je vnitřní shodná vůle obou kontrahentů a v rozvaze a úctě provedené přání’, a budou mít dítě — co budu pak dělat?”

„Asi je pokřtíte,” řekl Kandidát.

„To nemohu volal Barnes zoufale. „Budu po celou dobu vidět před sebou tuhle strašlivou listinu a budu se smát uprostřed svatého obřadu.”

Ale ani Týně ani Petrovi, když jim Kandidát slavnostně předčítal listinu, z jejichž výhružných a zamotaných vět se jim podařilo pochopit jen to, že když ji podepíší, budou podle zákona rozvedeni, do smíchu nebylo.

Pak vykreslili pečlivým školním písmem svá jména a Kandidát připojil zběhle své ,Na svěděctví’, a přijal peníze.

Řekl, že listina se musí uložit u advokáta. Nechtěl asi riskovat, že by ji jednoho krásného dne mohli zkusit kriticky studovat.

« Duševní suchost »

Barnes potkal paní Sonnovou a Kateřinu ve Východních sadech. Povídali si o tetě a hrůze jeho dětství, jejich myšlenky však byly jinde.

Nakonec to byla paní Sonnová, kdo se zeptal:

„Nevídáte někdy studenta Dahla?”

„Velice zřídka,” odpověděl Barnes. Chystal se ještě něco dodat, ale zarazil se a mlčel.

„My ho nevídáme nikdy,” řekla paní Sonnová, „a docela mě to mrzí, protože si ho vážíme.”

Barnesovy oči číhaly zpod sklopených víček a shledaly, že Kateřina se věnuje bedlivému pozorování labutí ve vodě.

191$

„Žije jako poustevník,” řekl, „sedí zazděný buď v knihovnách nebo doma. Myslím, že prožívá jakousi krizi, doufejme, že se z ní dostane bez následků.”

Kateřinin pohled odlétl od labutí a zůstal v napětí a nevyslovené otázce viset na Barnesovi. Ten ji vážně pozoroval a cítil přitom trpce sladkou touhu po důvěrnosti.

„Vím, že měl veliký a vzácný zážitek,” řekla paní Sonnová.

„To jistě měl,” přisvědčil Barnes váhavě a sám pozoroval, že nahlédnutí do Kateřininých očí učinilo jeho hlas střízlivějším, než původně chtěl.

„Když jsem ho viděl před několika měsíci,” pokračoval, „toho dne, kdy jsme potkali u jezera Kateřinu a továrníka Nedergaarda, tenkrát měl kolem hlavy svatozář a jeho duše mu z očí vzhlížela tak nevinně jako právě vyseděné ptačí mládě v hnízdě. Vypadal jako člověk, jehož štěstí je zajištěné na věčnost.

Ale když jsem ho navštívil minulý týden, nevypadal v žádném případě šťastně… spíš ani šťastně ani nevinně.”

„Myslíte, že je to temná noc duše, co prodělává?” ptala se paní Sonnová.

„To předpokládám,” odpověděl Barnes, „extatické zážitky mají jistě časem zpětné nárazy. Když Bůh domluví, přijde řada na ďábla. Snad nebe chce, abychom my lidé byli spokojení s tím, že máme nohy na zemi a nepřáli si andělská křídla.”

„Tomu věřím… naprosto,“ řekla Kateřina rozhodně.

„Příběhy mučedníků se to zdají dokazovat,” řekl Barnes a současně si pomyslel: kolísám jako rákosí podle jejich přání a nechám je mluvit svými ústy bez ohledu na své mínění. Jsem šťastný, že s ní tady můžu chodit a být s ní zajedno proti němu. A přece mu závidím a nenávidím ho a zároveň ho mám rád a přál bych mu vše dobré, protože vím, že se mu vede zle.

„Až ho zase uvidíte, požádejte ho, aby nás brzy navštívil,” řekla paní Sonnová.

Barnes na sobě cítil Kateřinin pohled. Nemohl se však odhodlat vzhlédnout a setkat se s jejím pohledem. Pouze se slyšel, jak říká:

„Byl jsem právě na cestě k němu.”

192$

„Zatracená lež…,“ pomyslel si, když se rozloučili. „Teď z ní ale musím udělat pravdu.”

S tváří měnící se mnohotvárným výrazem vnitřních muk, hnusu, sebeironie a posměšku kráčel tichou ulicí promluvit si s Dahlem.

Stará ho přijala ve dveřích.

„Ne, pan Dahl není doma,“ řekla, „šel do univerzitní knihovny pro knihy. Chcete-li počkat, pojďte dovnitř.”

Nikoliv, Barnes se zastaví raději někdy jindy. Jeho přítel by jistě nebyl nadšen, kdyby ho nalezl už ve svém pokoji, až se vrátí s knihami.

Dahl si občas vyšel ven, aby se setkal s lidmi, ale nerad někoho přijímal u sebe doma. Jeho duševní cvičení vyžadovalo samotu.

Byl přesvědčen, že extatické rozšíření duše bylo zcela přirozený psychický proces, uzákoněný jako celý ostatní duševní život člověka, a ta cvičení, která je jednou vyvolala, je musí vyvolat znovu.

Avšak třebaže prováděl kaplanovy předpisy s ještě větší horlivostí než dříve, žádná extáze nepřišla. Jeho touha po poznání byla stále vyvolávána vzpomínkou na pohled do jsoucnosti, který poskytovala extáze, a jeho srdce žíznilo po opětovném prožití její blaženosti.

Občas ji cítil docela blízko, ale v posledním okamžiku se duše zavřela a on se zřítil do prázdna pouště.

Nevěděl, že světlo, o kterém si tu a tam myslel, že je vidí se míhat, bylo pouhou bludičkou.

Byla to představa jednou prožitého vytržení, která svítila v jeho fantazii a připomínala mu krátce trvající opojení. Tato představa sama, aniž by to tušil, se stala zdí mezi ním a zážitkem.

Naproti tomu se během duchovních cvičení v jeho smyslech vyvinula nervózní citlivost. Začínal vidět záblesky světla a slyšet zvuky, jejichž fyzický původ nedokázal objevit.

Neviditelné stříbrné zvony začaly náhle zvonit v prostoru. Hlasy mluvily, jako kdyby naslouchal telefonické rozmluvě. Cítil se obklopen bytostmi, které nemohl vidět.

193$

Zvláště ho trápila představa, že doma v jeho pokoji někdo sedí a čeká na něj. A ten někdo byl nepřítel.

Někdy tato představa dovedla tak zesílit, že se přede dveřmi otočil a šel k Sofusu Petersenovi.

Spřátelil se s tím ctnostným teozofickým krejčím, který se pln důvěry „vyvíjel” podle předpisů teozofie.

Sofus Petersen netrpěl kolísáním a nervózní citlivostí. Jeho krásný obličej s tmavým plnovousem se naopak nepochybně zušlechťoval a duševní světlo hořelo v naivních hnědých očích. Dahlovy rozžhavené nervy se vždy uklidnily, když usedl na pohovku cudnosti v Petersenově malém čistém pokoji.

Tato pohovka byla temným bodem v Petersenově životě. Bez váhání přijal ideu, že bez naprosté cudnosti se nikdo nestane okultistou, dobře však viděl, že oběť, která pro něho byla díky „vývoji” dost snadná, velmi ztrpčovala život jeho mladé choti, která se cítila být jakožto žena vyřazena. To Petersena trápilo, nebylo tu však jiné volby.

Petersenovi přátelé, Kjellström a „Seraf” přihlíželi s bratrským soucitem tragédii malé domácnosti, rozuměli oběma stranám a sdíleli s nimi jejich utajené trápení.

Obzvláště Kjellström byl zarmoucen, protože sám byl ženatý a znal ženy.

„Kdyby tak měli děti,” řekl jednou, když šel s Dahlem a Serafem z návštěvy u Petersena, „pak by to bylo v pořádku. Uvidíte, že to skončí neštěstím a rozvodem… Nechcete se podívat na můj stroj?”

Stroj už dávno přerostl bedničku od doutníků a stál teď uprostřed pokoje, sestaven z nového, solidního materiálu.

„Brzy už půjde,” řekl, „schází jen jedno jediné kolečko.”

To říkal již předtím a stroj zatím rostl, takže v malém pokoji už pro něj skoro nebylo místo. A stále scházelo jedno jediné kolečko.

„Je smutný kvůli Petersenovým,” řekl Seraf Dahlovi, když vyšli ven, „ale já jsem ještě smutnější kvůli Kjellströmovi samému. Ten stroj ho sežere. Je to skutečně věčný stroj, protože věčně tady bude jedno kolečko, které bude chybět. A až to přítel Kjellström jednou objeví, zničí to jeho vlastní soustrojí.”

194$

„Ale co továrník, který mu dodává materiál?” ptal se Dahl.

„Ano, zpočátku se zdálo být nepochybným, že Kjellström něco z té práce získá, i kdyby to nebylo zrovna perpetuum mobile,” řekl Seraf. „Teď mám ale dojem, že si továrník netroufá přestat, protože se obává, že se Kjellströmovo srdce zastaví v ten den, kdy pozná, že stroj nikdy nepůjde. A tak továrník ty peníze na Kjellströmovo zaměstnání ve volném čase prostě věnuje… Ne,“ pokračoval po chvíli, „nejvnitřnější jádro jsoucnosti se nemůže přeměnit v bezduchý stroj.

Je-li vůbec možné je vyjádřit, muselo by to být hudbou, tónem.

Na počátku bylo slovo, tak stojí psáno. Věřím, že slovo bylo tón. Tón má tvůrčí moc. Víte, že pomocí tónů lze tvořit geometrické vzorce… například v jemném písku? Indové tvrdí, že jejich mantry, když jsou zpívány správným tónem, mají tvůrčí sílu.

Kdyby člověk nalezl svůj vlastní tón a mohl ho sladit v souzvuk s celkem, snad by se mohl vezpívat do nirvány.”

Zastavil se, jako by naslouchal dovnitř sebe sama, a Dahl si pomyslel:

„Barnes má pravdu: všichni jsme si rovni. Hledáme nemožné, kámen mudrců. Kjellström, který chce vyzkoumat mechaniku jsoucna. Seraf, který chce vyposlouchat slovo, které bylo na počátku. Sofus Petersen, který se chce stát jedním z čistých srdcem, kteří uvidí boha, a já, který hledám zase neposkvrněnou nevinnost ráje.

Každý z nás soudí, že ti ostatní jistě skončí šílenstvím. Bůh ví, jak se nám povede, protože všichni jsme bezmocně vrženi napospas své nejvnitřnější touze.

Opravdu, moderní náboženské duše potřebují náboženství. Kdo by nalezl přirozenou cestu k osvětlení extáze, jistě by mohl stvořit bezkonfesijní náboženství anebo pro ně aspoň razit cestu.”

Vytržení se pro něj nepozorovatelně měnilo v úlohu.

V hlubokých myšlenkách došel ke knihovně.

Když dostal své knihy, vyslechl krátkou rozmluvu, která se snad týkala jeho.

195$

Zapomněl svůj zápisník a vrátil se, aby si ho vyzvedl. Za přepážkou stáli dva knihovní úředníci, mladší a starší, kteří mu často pomáhali, když hledal nová díla o mystice. Oba byli zabráni do tlumeného rozhovoru.

„Nemyslíte, že je tak trochu blázen?” řekl mladý. „Dělá dojem, že má jen tu jednu myšlenku.”

„Blázen,” řekl starý a protáhl to slovo, „kdo je blázen? Ten, kdo se cele oddává jedné myšlence, nebo ten, kdo rozptyluje své myšlenky na všechny strany čtením deseti novin denně a vynakládá stejně mnoho duševní energie na každou náhodnou zprávu, která se dostane k jeho mozku?”

„A kdo je větší blázen?” dodal po krátkém záchvatu zaprášeného knihovnického kašle. „Člověk, který má zájem vydělávat jen peníze, nebo člověk, který má pouze zájem nalézt Boha?“

„Kdo vydělává peníze, uvádí do pohybu užitečné síly a přiměje alespoň jiné, aby vyráběli hodnoty,” namítl mladý.

„Kdo vyhledává Boha, uvádí také do pohybu síly, které mají význam pro život,” řekl starý, „svým snažením snad vytváří duševní hodnoty.

Zda fanatik je bláznem nebo géniem, to nezávisí na jeho cíli, nýbrž na jeho výsledku.”

« Černý »

Nejhorší na všem bylo, že Dahl už nemohl spát. Viděl zásvity světla a slyšel hlasy pokaždé, když usínal.

Nepomáhalo, že nechal rozsvícenou lampu. Mohl si pak sice na okamžik zdřímnout, ale hned se zase vzbudil pln hrůzy z představy, že se nad ním někdo sklání, aby ho zardousil.

Ten někdo byl vždycky ten, kdo na něho čekal, když byl venku.

Byl-li vzhůru, mohl si ho držet od těla tím, že postavil svoji vůli proti němu.

Ve dne to tedy ještě jakžtakž šlo. Do jeho zbožných cvičení se však začaly vtírat rouhavé představy. Nevěřil na kaplanovu

196$

svátou trojici a bral ji jen jako symbolický výraz pro božskou bytost. A tento symbol teď najednou vyvolával groteskní představy, které ničily pobožnost.

Nejlépe se cítil, když byl venku. Ale i tady ho mohly pronásledovat představy, které nechtěl uznat za své. Byla mezi nimi i prudká žádost po paní Emilii Petersenově. Nechápal to. Vždyť když byl na návštěvě u svého teozofického přítele a všímal si jeho mladé ženy, nevzbuzovala v něm žádné jiné city než soucit. Pokušení se však opakovalo, zvláště ve chvílích jeho pobožnosti, a jednoho dne s hrůzou viděl, že nespočívalo v přirozené žádosti po krásné ženě, ale v ďábelské rozkoši vidět, jak se její trápení vybije v hříchu.

A ještě tu byly ty nekonečné probdělé noci, které ničily jeho nervy. Kdyby tak mohl spát, hluboce a zdravě…

Tuto myšlenku podržovala úzkostlivě i stará, až se jednou jednoho dne rozhodla a vstoupila dovnitř, aby mu to řekla.

„…protože tak to nejde, pane Dahle, je to na vás vidět. Vím dobře, že univerzita je těžká škola, ale nejde přece, abyste si zničil zdraví. Ztratil jste všecku kulatost a sílu, a vaše oči už také nejsou zdaleka tak mírné a dobré jako obvykle. Občas je mi úplně nevolno, když se na mne podíváte. Tolik se bojím, že jste nemocný. Vždyť už skoro vůbec nespíte. Pozorovala jsem to, protože jsem si zkazila žaludek a musela jsem po několik dní v noci chodit ven, a slyšela jsem, jak chodíte sem tam po pokoji až do rána.

Slíbíte mi, že se budete šetřit? Nemám nikoho jiného, o koho bych se starala, než vás.

Ztratila jsem je všecky. Můj život je tak holý jako louka na podzim, když krávy všecko spásly. Na jediném místečku stojí chomáč zeleně a připomíná mi, že jednou bylo léto.

Tím chomáčkem jste vy a víc už jich nemám.”

„Víte přece, že takový chomáč trávy skrývá leda kravské lejno,” řekl Dahl.

„Ježíši, pane Dahle,” vybuchla stará zcela nábožensky, „nemluvte tak přece o hnoji.

A také ne o sobě. Vím nejlépe, jaký požehnaný člověk jste a jak dobrým knězem se můžete stát.”

197$

„Nestanu se knězem,” řekl Dahl.

„Nesmíte toho nechat, pane Dahle,“ prosila stará. „Nesmíte přece zarmoutit svoji maminku v nebi… ani mne na zemi.”

Dahl vlídně oponoval, že jsou i jiná povolání, která mohou potěšit matku stejně dobře jako kněžství.

„Ne, ne,“ řekla stará horlivě, „pro starou maminku a pro mrtvou maminku je kněz to nejvyšší.

Ach, Bože, pane Dahle, jste ještě mladý. Ale já jsem stará a viděla jsem život a nemohu nevzpomenout na to, jak jsme jako mladé holky oškubávaly slepicím všechno jejich peří. Jak uboze vyhlížely v holé kůži.

Ale nám to bylo jedno a myslely jsme jen na to, jak je dostat do hrnce a sníst.

Ale léta plynou a všecko, co jsme měly rády a co dělalo život trochu pěkným, to se nám bere. Všechny naše schopnosti a celá ta krása, na kterou jsme bývaly tak pyšné, se oškube stejně jako to slepičí peří.

Tak nezbude nic než Pán Bůh, pane Dahle. On je jediný, který stojí o takovou ubohou oškubanou chuděru, a člověk sám nemá kde se schovat, leda u něho.

Ale pak člověk také ví, že to je smysl života a všecko ostatní je jen pomíjející okrasa.

A proto je kněz to nejvyšší pro starou matku. Možná, že člověk může spatřovat životní hodnoty v mnohém jiném, dokud je mladý, ale když zestárne, pak to není nic jiného než peří.

A vy se můžete stát dobrým knězem, když jste udělal vážného člověka tam z té krámské loutky.

Řekla sama, že to je vaše zásluha, že se tak hezky stará o sestru, která přichází, kdy se jí zlíbí, a které dává různé věci, a zpívají spolu žalmy z domova.

A nebyla to snad vaše zásluha, že křivá mohla zemřít v míru jako hodná holčička?

Kdybyste tak mohl trochu kázat i hluché, ale té nic nepomůže, když je hluchá.

Ale věřil byste, že ta stará, ošklivá, hluchá stará panna je teď, co sestra zemřela, najednou bláznivě ješitná?

198$

Chce teď falešné zuby! Pamatujete si přece, že jí sestra v pomatení ty pravé zuby z pusy vyrazila.

A musela jít s oteklým okem na pohřeb. Pak se ale dívala každý den do zrcadla, aby viděla, jak barvy mizejí, a od té doby se stala — čert aby to vzal… neměla bych klít, ale je to prachzatracené — tak ješitnou, že si češe každý den nový účes a chce vyhazovat peníze za falešné zuby.

Měl byste dát pozor, aby si vás nezačala namlouvat!“

Srdečně se rozesmála a filozoficky pokračovala: „U nás na venkově nebylo tolik bláznivých starých panen. Měly jsme včas děti. Nebyly snad všecky stejně manželské, ale myslím přece, že pro hlavu to bylo zdravější.

A s hlavou, pane Dahle, musí být člověk opatrný.

Slíbíte mi, že na tu svou dáte pozor?”

Laskavě ho po ní pohladila.

Stará věřila, že je dobrý, lepší než ostatní. Koneckonců veškerá jeho snažení také k tomu, aby se jím stal, směřovala.

Čím to ale bylo, že v posledních měsících se to stále obracelo k zlému!

Odešel, aby si promluvil se Sofusem Petersenem, ale paní Emilie byla doma, a tak si netroufal mluvit o věcech, které byly příčinou jejího smutného života.

Oba manželé vypadali ztrápeně. Emilie stále dávala najevo svou nešťastnou lásku k muži, a on se bezvýsledně tvářil, jako by to neviděl.

Sám k ní pociťoval upřímnou úctu. „Ona je hrozně zdatná žena,” říkal často Dahlovi.

Paní Emilie odešla uvařit kávu a Dahl začal uvažovat, jestli by neměl promluvit přímo se Sofusem Petersenem a vysvětlit mu, že buď člověk má být ženatý a v tom případě se vyhnout askezi, anebo se dát rozvést a nekazit druhému člověku život.

Dřív než jeho myšlenky zabývající se pomocí byly dostatečně jasné, aby mohly být vysloveny, káva stála na stole. A pak se opět stala naprosto nepochopitelná věc. Byla na něj vržena — zdálo se mu, že zvenčí jako déšť — prudká žádost právě ve chvíli, když mu nalévala kávu. Bylo to tak prudké, že to ucítila a postrašeně ucouvla, ne však pohoršené. V jejích

199$

očích, které hledaly Sofuse, zabývajícího se mícháním kávy ve svém šálku, byl patrný spíš výraz ulehčení, útěchy nebo možná triumfu.

Ať se tomu bránil jakkoliv, nemohl se Dahl zbavit myšlenky, že musí svést právě ženu svého přítele, která v zoufalství podlehne. Bylo to doslova jako těžká početní úloha, která vyšla a musela vyjít. Představa se mu stále vnucovala s vytrvalostí utkvělé myšlenky, až se náhle zvedl a šel a bál se sám sebe.

Půl roku nechoval jinou myšlenku než přiblížit se Bohu a s neutuchajícím úsilím tomu obětoval dny i noci. A teď je z něho nervózní a rozčilený člověk, který si sotva troufá jít do vlastního pokoje ze strachu, že uvnitř sedí a čeká neviditelný nepřítel.

Uslyšel starou, jak hlasitě rozmlouvá s hluchou.

Jo ho uklidňovalo. Představa polí, krav, koní, slepic a vepřů byla spojena s tímto hlasem.

Kdyby jen dokázal setrvat v těchto venkovských obrazech, určitě by usnul.

Svlékl se a ulehl do postele. Chtěl myslet na plot z ořeší doma u školy. Zřetelně zas viděl hřiště a kostel a šeřík…

Tichý smích mu zazněl přímo do uší. Obrátil se a díval se do pokoje. Jeho tělo roztřásla ledová zimnice… Protože teď spatřil toho, kdo na něho čekával.

Poznával ho. Byla to černá postava, kterou křivá viděla ve svém hysterickém jasnovidectví. Vycházela z něho táž ohromující, jedovatá atmosféra jako tenkrát.

Viděl ho zřetelně, protože v pokoji bylo světlo — nikoliv denní světlo nebo světlo lampy, nýbrž světlo zcela jiného druhu, které se zdálo zcela přirozené, třebaže neosvětlovalo samotný pokoj, ale jen vzduch v něm.

Postava byla černá, obklopená jedovatou látkou, jež připomínala dým z uhlí a připínala se pevně kolem postavy jako srst kolem černé kočky. Obličej prozrazoval sílu vůle, posměšnou zlobu a prohnanost. Rysy samy byly skoro krásné, takřka „zušlechtěné“ inteligentní krutostí.

Zdálo se, že postava čte jeho myšlenky, odpovídala na ně, sotva se vynořily.

200$

„Ano, jsem to já,“ řekla. Hlas jakoby nepoužíval vzduchu jako prostředku, zněl jasně, ale bez hluku, takřka bez zvuku přímo do Dahlových uší.

„Jsem to jistě já. Posledně jsem se držel trochu zpátky. Byl jste tenkrát tak brzy po zážitku, který vám dal sílu, ne úplně zanedbatelnou.

Tehdy jste nás ošidil. Když zemřela, opravdu byla ,sama sebou’. No, byla to hubená kořist, kterou dostaly ,vyšší mocnosti’, jak to nazýváte. Napřed jsme ji řádně oškubali.

Třebaže ty mocnosti neuznávám za ,vyšší’. To dost dobře ani nemůžu, jelikož je přemáháme se značným štěstím.

Ano, podívejte se, teď zkoušíte opravdu moderní trik: takové bytosti jako já vůbec neexistují! Mohl bych ovšem odpovědět, že mě vidíte a slyšíte, ale vy se můžete zcela jistě krýt postulátem, že jsem halucinací. Ale věřím, že se mi rychle podaří vás přesvědčit, že skutečně jsme. Věříte, aspoň tak trochu, na existenci ,vyšších mocností’. Neuznávám jejich ,výši’, ale pro jednoduchost budu používat toto pojmenování, mezi lidmi obvyklé. Mnozí z vás věří na strážné anděly. Nebudu sice potvrzovat tuto víru, naproti tomu vás však mohu ujistit, že máte to, co byste nazvali ,strážnými ďábly’, kteří vám poskytují mnohý dobrý nápad.

Jestli jsem já váš strážný ďábel? Ne, nemáte tu čest. Jsem trochu výš v pořadí, ale jsem vám přikázán pro jistý zážitek, který vzbudil náš zájem o vás.

Řeknu vám to přímo: nemůžeme připustit, aby se tak zvaná ,božská láska’ projevovala mezi lidmi.

Uznávám-li tedy její existenci? Ovšemže: bohužel. Ale neshledávám ji ,božskou’. Právě naopak… Proč? Ano, pohleďte, kdyby byla opravdu božskou, musela by zvítězit v boji, ale ona nevítězí.

Musíš totiž vědět… dovol, abych ti nyní již tykal, doufám totiž, že se nakonec důvěrně zpřátelíme… Ale ne, zanech té námahy. Nepřinutíš mne zmizet. Mám za sebou pomocníky. Tamhle stojí celé vojsko a dodává mi sílu také pro ten případ, že by se nepřítel pokusil přijít ti na pomoc jako tenkrát, když jsi vyhnal ,tu druhou’ z křivé. Vzpomínáš si na tu posilu, která

201$

ti přišla právě, když bylo nejhůř? Jen toho nech. Dopadne to tady tak jako všude: my vyhrajeme.

Rozhlédni se po životě. Nebojují všichni lidé pro dobro? (Užívám vaší vlastní terminologie, třebaže se mi protiví.) Kdo se stará o to, aby výsledky byly ,zlé‘?

To děláme my! Jak v malém, tak ve velkém. Představ si dva přátele, kteří jsou odhodláni udělat jeden pro druhého cokoliv. Jednou řekne jeden nepatrnou věc, která zraní druhého právě na choulostivém místě. Věc by se mohla vyřídit v okamžiku a přátelství by trvalo na věky. Ale uražený ,proti své vůli’ odpoví zase urážlivě a tak dále. Oba cítí, že to, co teď říkají, tak ve skutečnosti vlastně vůbec nemyslí, ale nepřekonatelný pud jim vkládá urážlivá slova do úst, ačkoliv v hloubi duše tím trpí. Odkud pochází ten nepřekonatelný pud?

Pochází od nás.

Nebo dva manželé, kteří jsou stvořeni jeden pro druhého. Má se zatopit v kamnech, nebo ne? Víc není zapotřebí. Malé příčiny jsou nejlepší. Vyvolávají lehkou podrážděnost, která je potřebná pro urážlivé výbuchy. Má se psu useknout ocas, nebo ne? Z tak nepatrného začátku vyjde mnohé velké nepřátelství, mnohý krásný rozvod. Kdo navádí k slovům plným jedu? To činíme my.

Odkud pocházejí ta drobná podráždění, ty obvyklé projevy drobné nespokojenosti, vytvářející z všedního života utrpení? Pocházejí od nás. Drobnosti? Ano, ale účinné. Kdo myslíš, že obratně přehazuje koleje, které mění lásku k vlasti v národní nenávist a třídní cítění v třídní nenávist? Všechno pěkně začne v lásce, ale když to nakonec skončí v nenávisti, tak jsme to my, kdo zvítězil.

Vyhrávali jsme vždycky a budeme vyhrávat dokonce i tehdy, až říše bude naše. Tehdy začne pravé štěstí lidí.

Do té doby budeme dělat to, co jsme dělali až dosud: ničit každou kulturu, kterou stavíte na jiných zásadách, než jsou naše.

Ničíme ji z vnitřku, jako červ hlodá ve dřevě.

Vezmi takové křesťanství. Nenapadlo tě nikdy, že nejlepší kněží jsou ti naši? Neříkám všichni, ale nejlepší.

202$

Nevěříš mi? Kněží také nevěří, ale vadí to snad, když nám přesto slouží? Uveďme si příklad, anonymní, nomina sunt odiosa, jakýsi typ: zvolil jsem onoho výmluvného kněze s očima obrácenýma k nebi, s hezkými výraznými pohyby, muže, který všechno vidí tak pohodlně: Bůh je laskavý otec, který nežádá víc, než co můžeme poskytnout, a tu trochu, která se žádá, laskavě uhladí hlas sladký jako samet, že nezbude téměř nic. Kdykoli v kázání jmenuje Boha jednou, jmenuje sebe devětkrát a mohl by se jmenovat také podesáté: protože Bůh na jeho kazatelně má zvláštní podobu. Raduje se ze své obce a obec se raduje z něho. A tento cit pohodlně překlouzne v radost ze sebe samotného. A když se to děje v kostele, pokládá se to za pobožnost.

Ale sám jsi jednou viděl, že radost ze sebe vylučuje možnost opravdové pobožnosti.

Když náš kněz opouští svoji drahou obec pro bohatší faru, vybírá se na něho z vděčnosti. Tak dobře přece chápou, že jeho pán (to jest my) mu dopřál lepší postavení a že to přijme. Udělali by to také a těší se z dobrého příkladu. Tento kněz je jeden z našich nejlepších. Zabíjí tiše a klidně Krista veronalem.

Máme ale i jiný typ, který nám slouží příměji. Poznáš ho podle toho, že pokaždé, když jmenují jednou Boha, jmenují devětkrát Ďábla. Mohli by ho dobře jmenovat i podesáté; protože když řeknou ,Bůh‘, je v jejich nenávistném hlase slyšet, že se mluví o zlovolném satanovi. Vydávají Krista živého do našich rukou, protože nám vydávají všechny ,tyto mé nejmenší’, v jejichž srdcích vzbuzují strach. Stojí psáno, že dokonalá láska vypuzuje strach. Kde ale strach je, láska prohrála a ďábel vyhrál. Divíš se, že cituji slova písma? Bible je znamenitá kniha. Ovšemže někteří z nás jsou proti ní a snaží se vnuknout ,osvíceným’ mezi lidmi myšlenku udělat novou bibli lidského původu. Myšlenka to není špatná, ale přehlížejí, že taková bible by nikdy nemohla vzbuzovat zbožnost, a tudíž také ne strach před nadpřirozeným.

Já sám dbám bible. Je to pravdivá kniha. Jen je nutno číst ji s rozumem. Líčí zápas mezi mocnostmi. Líčí ho pravdivě

203$

a v náš prospěch. Protože jsme vyhrávali již od dob prvního pádu. Když mocnost, kterou nazýváte ,Bohem’, seslala svého ,Syna‘ Krista na zem, aby ,spasil’ lidstvo, zabili jsme ho, a lidé nebyli ,spaseni’. Mocnosti ,světla’ samy přiznávají, že jen malý hlouček byl spasen. Ale ta událost, vražda Kristova, je svátost, která se opakuje denně. Mluvil jsem o knězích, kteří ho vraždí pomalu veronalem, a o těch, kteří ho vydávají živého do našich rukou. Ale jen se podívej po celém světě, jak se zachází s ,těmi jeho nejmenšími’, a co učiníte jim, jemu činíte. To jest pravda. Můžeš snad pochybovat, že Kristus je denně vražděn? Můžeš snad pochybovat, že jsme to my, kdo má moc, my, kdo ve skutečnosti jsme ,dobři”.

Jak odměňuje Kristus své služebníky? Utrpením a smrtí.

A jak odměňujeme my své služebníky? Slávou a úspěchem. Bezmezným sebe nasycením. A nejsme malicherní. Pohleď na naše kněze. Neslouží nám ovšem vědomě, ale nevadí, dostanou přece svoji mzdu. Není sebezáchovám silnější než sebeobětování? A rozumnější. Ostatní je bláhovost. Má se ,dobrý’ obětovat pro horšího? Tak to musí být, protože horší se neobětuje pro lepšího. V tom případě by totiž přece byl lepší, rozuměj: pošetilejší. To je bezpochyby logické, ne? ,Zášť je větší rozkoš než láska. Láska může čekat, zášť žízní po činu.

Řekni teď, jestli chceš patřit k vítězům nebo poraženým. Protože právě proto jsem přišel. Mluvím k tobě poctivě. K našim kněžím si to nemohu dovolit. Ti musí nejdříve obelhávat sebe, než obelhávají obec.

Vážíme si tě. Dovedl jsi se otevřít ,božské lásce’. Pak se ale můžeš také dostat k té naší. Zvol si nás a pracuj vědomě, ale tajně pro naše plány. Slibuji ti vše, co si budeš přát na rozkoších tělesných i duševních. Jakýkoliv stav si zvolíš, dojdeš jeho nejvyšší hodnosti. Zůstaň v církvi a staň se naším biskupem. Tvoje radost bude nekonečná. Znáš ji, již jsi cítil tu matematickou rozkoš přepočítat ,dobrý’ úkol na ,špatný’ — ano, právě myslím na tvého přítele asketu a jeho ženu. Pohleď, jak pěkně mohli žít spolu v lásce a shodě. Začni s nimi. A věř mi, pocítíš, že rozkoš ,hříchu’ je větší než rozkoš ,nevinnosti’.“

Blížil se bez jakéhokoliv zvuku. Dahl cítil, jak se jedovatá

204$

atmosféra dotkla postele, smísila se s jeho dechem, pronikla tělem, ochromila vůli a zamžila vědomí jako v narkóze. Vůle chtěla odporovat, ale nepůsobilo to. Za okamžik ho opustí vědomí, odpor ustane, a pak provždy změní směr své vůle a stane se jiným — zlým.

S námahou, která se zdála silnější než on sám, podobnou té, kterou může dodat topícímu se malé zvláštní vdechnutí dole pod vodou tím, že mu nepochopitelným způsobem obnoví vzduch v plicích — se vytrhl z omamného, jedovatého vlivu a vykřikl z hloubi své nejvnitřnější bytosti: „Ne! Nikdy vám nemohu náležet, ale chci stát proti vám třeba až do samého zničení!”

„Tak se stane,” odpověděl zlý. „Teď jsi zvolil. Volil provždy. Nečekal jsem, že to dokážeš. Myslel jsem, že strach způsobí, co nesvedl rozum.

Ale tak dalece je cosi na vaší vykřičené ,svobodné vůli‘, že vás nemůžeme nutit, abyste vědomě chtěli ,zlo‘.

Jinak — jak se dozvíš — ona ,svobodná vůle’ vám není příliš platná.

Dostal jsi svou příležitost, a zahodil jsi ji. Následky se dostaví. Co jiného je peklo pro toho, který v něm spatřuje rozkoš, než ráj. Jenom pro toho, jehož nejvnitřnější rozkoš je jinde, je peklo opravdu ,peklem’. Tvé místo je jisté. Protože nedoufej, že jednáme polovičatě.

Všemi sférami jde boj mezi dvěma principy. Boj, který znáte, je jen křížení blesků sfér. V tomto boji se nedává ani nepřijímá žádná milost. Princip stojí proti principu. Rozumné nasycení proti bláhovosti sebeobětování. Nevidíš, že je to boj mezi zdravím a nemocí, mezi životem a smrtí? Co jiného je myšlenka o Kristu než nemoc v duši. Jaká zvrácená rozkoš volit utrpení a smrt místo života a štěstí! Věříš, že něco takového zvítězí nad zdravím života…? Rozhlédni se. Již nyní jásají otcové nad brutálními instinkty u svých dětí. ,Ten čertovský kluk se ve světě neztratí’ — a on se opravdu neztratí. Ne, otcové v nás nevěří, ale čemu to vadí, když žijí podle našich zákonů. Nejsme jako ti druzí, kteří žádají, abyste vyznávali jejich jména.”

205$

Sklonil se nad postelí a šeptal:

„Služ nám tedy jako tito otcové a naši kněží neuvědoměle, protože, říkám ti vskutku, že naše jest říše a moc a čest navěky. Pohleď.”

Vrhl světlo, které jej obklopovalo, na lidský život. Jako elektrický reflektor viděl Dahl pronikat je lidskými dušemi a odkrývat drobné přesmyčky, tisíce pomateností myšlenek, které nutí lidi v dobré víře jednat ve službách zla.

Zachvátila ho nekonečná beznaděj, protože zmatek byl tak veliký a všichni byli v tak dobré víře, že se zdálo, že není žádná možnost záchrany od vzájemného zničení.

Z jeho srdce vytryskla potřeba se modlit, modlit po celý život: „…zbav nás od zlého”.

Začal starou modlitbou: „Otče náš, jenž jsi …”

V hrůze stiskl zuby, aby zastavil strašlivé rouhání, které začal jeho jazyk říkat proti jeho vůli.

Ďábel se smál.

„To se stává, když je člověk volnomyšlenkář, a přece tak náboženský, že užívá katolických spisů pro svá duševní cvičení. Rodinný život trojice dává podnět k mnohému žertovnému nápadu.”

Dahla nesnesitelně bolela hlava. Měl pocit, že praskne. Přitiskl ruce k čelu a pozoroval, že jsou vlhké potem.

Dotek chladného potu ho trochu uklidňoval.

„Jsem nemocný,” přemítal, „zítra půjdu k lékaři a řeknu mu, že už dlouho trpím nespavostí a teď začínám mít halucinace. Lékař… lékař…”

Donekonečna opakoval to slovo, jako by si chtěl přisvojit lékařův střízlivý názor na noční událost. Stále však před ním stála ona černá postava.

„Teď začínáš být normální,” řekla s úsměvem. „Jistě je to vina toho přílišného modlení a vzývání, že máš tak rozrušené nervy. Modlitba je totiž magie, víš. Když člověk vzývá, vždycky někdo přijde, někdy je to ,anděl’, ale někdy třeba ďábel. Modlil ses mnoho, a přišel jsem já. Budu poctivý a řeknu, že když se přestaneš modlit, zmizím eo ipso. Můžeš to zkusit. Rozsviť lampu, zápalky leží na židli. Až bude lampa rozsvícena, zmizím.

206$

Nesnesu jiné světlo než své vlastní. Právě jako lidé, kteří jsou stejného ducha jako my.

Ale když se budeš modlit, zase se vrátím. Stojí psáno: Proste a bude vám dáno, ale nestojí tam, co dostanete.

Rozptyl myšlenky, drahý, tak se otupí a usneš. Vezmi noviny a trochu si čti. Například nějaký fejeton, je v něm sotva tolik lži jako v ostatních článcích. To přece za pokus stojí.”

Lampa! Ano, kdyby rozsvítil lampu, snad by ho přestal vidět.

Vztáhl ruku po zápalkách a škrtl. Oči měl na okamžik oslepené zábleskem, ale nahmatal svítilnu a rozsvítil ji.

Rozhlédl se. V pokoji nikdo nebyl. Samozřejmě. Zítra požádá lékaře o uspávači prostředek. Teď šlo o to, co si počít se zbytkem noci. Tady leží noviny, ale ty už četl. Nezbývalo nic než fejeton. Byl skvostně dlouhý, celé dvě stránky.

Zapadl doprostřed děje, aniž tušil cokoliv o osobách.

Bylo to skvěle nesmyslné. Skončilo to samozřejmě právě na nejnapínavějším místě. Ale mohl se bavit tím, že přemýšlel, jak to dopadne. Klíč k řešení byl jistě v tom, co detektiv řekl mladé dívce. Kde to bylo…?

Začal zase od začátku. Ne, bylo to někde dál. A, tady to máme.

„Pozoroval jsem…” řekl detektiv. Noviny Dahlovi vypadly z rukou. Detektiv řekl nějaký naprostý nesmysl, který stáhl Dahla do nelogického světa spánku.

Když se probudil, měl silné bolení hlavy a pocit, že celé jeho tělo je proniknuto jedovatým kouřem.

Jeho ruce byly černé… a košile… chlupatá, černá vrstva ho obklopovala tak těsně jako srst černou kočku.

Vyděšeně se rozhlédl po pokoji. Osvětlovalo ho denní světlo. Lampa však ještě hořela. Usnul a nezhasl ji. Nad cilindrem byl jakoby zavěšen hustý kouř. Uvědomil si, že to černé jsou saze z lampy. Vstal a zhasl lampu.

Noviny ležely na stole a byly úplně začazené. Ale jak se dostaly na stůl? Aha, ležel a četl je, až usnul.

Setřásl z nich saze. Co to bylo? Právě nad fejetonem byla anonce, která pozůstávala z prázdného čtverce s otazníkem.

207$

V tom prázdném prostoru bylo inkoustem cosi napsáno, část z toho byla však opět přeškrtnuta.

„Bděte a modlete se,“ stálo napsáno rukopisem, který měl, když chodil do vesnické školy. Ano, bylo to právě jako v písance. Ale někdo to přeškrtl a pod tím připsal tlustým písmem, které neznal:

„Nemodlete se, ale spěte.”

A ještě pod tím několik čísel.

Kdo to napsal? A jak se dostaly noviny na stůl? Copak ve spaní chodil?

Ve větě „bděte a modlete se“ poznal své dětské písmo, ale to druhé jeho písmo nebylo. „Nemodlete se, ale spěte!“ Na to přece myslel, když měl tu halucinaci ďábla.

Ale čísla! 13 — 23 — 9.

9 — bydlel v čísle 9.

Cítil ochromující jed, který obklopoval ďábla. Byl to samozřejmě čmoud z lampy, když ho ale ucítil v noci poprvé, lampa ještě nesvítila.

Běžel otevřít okno. Do pokoje se prudce vedral čerstvý vzduch. Samo zdraví života. Zůstal stát u okna a vdechoval ho. Chlad mu dělal dobře.

Lidé dole na ulici přicházeli a odcházeli, u hokynáře na jednom rohu, u pekaře na druhém. Dva dlaždiči uvažovali, jestli mráz už opravdu přešel. Nějaký muž mluvil se strážníkem.

Šel k umyvadlu a rychle se umyl a oblékl. Toužil po tom vrátit se zase k těm lidem.

Muž stále ještě rozmlouval se strážníkem, ale chystal se už rozloučit. Dlaždiči odcházeli, když se shodli, že letos už nebude mrznout, slunce je již příliš silné.

Vyšel ven. Měl potřebu přijít hodně blízko ke všem těmto lidem. Rád by byl mluvil se strážníkem, ale nemohl vymyslet nic, na co by se ho zeptal. Kam jen asi odešli ti dva dlaždiči?

Tamhle na konci tiché ulice jde jeden z nich. Spěchal za ním, stále ho sledoval a díval se na jeho široká silná záda.

Dlaždič šel přes Radniční náměstí a Dahl šel za ním, někam přece jít musí a v tom silnému chlapovi je něco rozkošně venkovského.

208$

Ze Staré silnice muž zahnul do Vodrofské ulice a Dahlovi se konečně zdálo, že by toho mohlo být dost.

Ale tam v č. 23 bydlela přece paní Sonnová. Potřeboval mluvit s nějakým Člověkem, a tak šel nahoru. Kateřina byla sama doma. Neviděla ho několik měsíců a celá se polekala jeho vzezřením. Vypadal teď o mnoho let starší a tak strašně unavený, když si sedal do lenošky.

Zůstala stát a dívala se na něho, aniž byla schopna cokoliv říci.

Přitiskla ruku na prsa, protože něco uvnitř se prudce dmulo. Rostlo to, propracovávalo se to ven a v podivném jásotu cítila, že život, silnější než její vlastní, ji zcela opanoval. V triumfu skoro divokém věděla, že ho miluje a že on ji potřebuje. Stala se tak velikou a silnou, jako by byla matkou celého světa, a instinktivně věděla, z čeho ho má vyrvat a k čemu mu má pomoci.

Naplnilo ji samo sobě si odporující štěstí. Bylo jí ho tak upřímně líto, protože byl nemocen. Ale byla to právě tato nemoc, která ji stavěla na stejnou úroveň s ním a žádala její činnost. Že přemýšlel víc, než snesl, to věděla od Barnese, a že musí být vytržen ze svého chorobného hloubání a dostat se ven na svěží vzduch, to věděla z vlastní nejvnitřnější, nepřekonatelné bytosti.

Začala si s ním povídat o tom a onom, o všech maličkostech, které ji napadly, a on naslouchal jejímu svěžímu, veselému hlasu s rozkoší, která naplňuje rekonvalescenta první den, kdy vyjde na slunce.

Vypravovala o novém koni, kterého dostal továrník Nedergaard a kterého zkoušela včera v jízdárně. Nesl trochu vysoko, ale byl podivuhodně měkký v trysku. Strašně se těšila, až s ním vyjede ven, jakmile bude jen trochu mírnější počasí.

„To nebude dlouho trvat,” řekl Dahl, „slunce už má hodně síly. Zakrátko bude po letošních mrazech veta.”

Sledoval ji s údivem.

„Víte co?! Skutečně se podobáte tomu dlaždičovi… Ale ano, ano,” pokračoval, jakmile se k tomu dostal pro smích, který vystřídal její první překvapení, ,je to opravdu míněno jako

209$

poklona, protože jsem se právě dnes ráno zamiloval horoucně do dvou dlaždičů a do strážníka, ale hlavně do dlaždičů.”

„Zrovna přichází maminka,” smála se Kateřina a obrátila se ke dveřím a zrovna, když se otevřely, dokázala potlačit rychlé začervenání nad koncem jeho vysvětlení.

„Slíbila jsem mamince kávu, až přijde domů,” řekla. „Bude hned na stole a vy dostanete také šálek… jako dík za toho dlaždiče.”

Paní Sonnová zarmouceně pozorovala Dahlův bledý, hubený obličej.

„Snad nejste nemocen?” zeptala se.

„Ne,” řekl, „nemocen nejsem, ale…” Cítil náhlou touhu alespoň částečně se jí svěřit. Řekl, že znovu začal se cvičením v naději, že se extáze bude opakovat, ale že tentokrát cvičení působila zcela opačně. Začal být nervózní a pobožnost byla rušena — občas přímo pokušeními.

Když to říkal a setkal přitom se s jejími tázavými zraky, objevil se plachý a zaražený výraz v jeho vlastních očích. Vypadal, jako by se náhle dál už o tom bál mluvit.

Něco v ní ji přimělo naklonit se zpytavě k němu. Zapomněla na všecku diskrétnost, zapomněla téměř na něho samotného, jen aby zachytila a pochopila výraz v jeho tváři, a samotné její pátrání vyvolávalo tento výraz ještě zřetelněji.

Couvl, jako by se bál její blízkosti, a ona přestala sledovat jeho pohled a již pro ni neexistoval.

Přitiskla ruku k prsům stejným způsobem jako před chvílí Kateřina, vydechla v hlubokém ulehčení a vrátila se k oknu. Jasný a šťastný úsměv se objevil na její tváři, když zavřela pevně oči.

Zapomněla na každý ohled k němu a on jen překvapeně sledoval, jak prožívá okamžik, který ji smiřuje s životem a osudem.

Temná chvíle v jejím životě se proměnila v zářivé světlo, světlo jak z italského slunce.

Nosila tento výraz v kaplanově tváři jako trest. Tento pohled byl poslední, který jí dal. Jím skončila ona blažená doba. Nemohla za to, že ho milovala, milovala ho, jako milovala

210$

Boha, a Boha milovala, jako milovala jeho. Nečinila valného rozdílu mezi nimi.

Ale toho dne věděla, že to na její tváři uviděl. A tehdy četla rozsudek v jeho výrazu a přála si zemřít. Po jeho tváři se rozložila temná a nemilosrdná přísnost a zatímco s ní mluvil, couval od ní. Nikdy již nepřišel. Tenkrát prosila o dovolení jít do kláštera, aby se ho stala hodnou a žila znovu jako on.

Byť se i potom šťastně provdala a smířila se s životem jako ostatní lidé, nikdy nepřekonala ten okamžik, kdy ji vyřadil jako důvěrnou přítelkyni.

Nepřekonala ho až do této chvíle, kdy v šťastném jásotu poznala svou vlastní pošetilost.

Nesoudil ji, ale sám sebe. Přestal ji mít za přítelkyni, protože jinak by z ní musel udělat svou milenku. Odešel od ní, protože byla pokušením. Temný bod byl právě sluncem v jejím životě, byla jen slepá a neviděla ho.

Kateřina vešla s kávou. Dahl byl zabrán v myšlenkách a vypadal, jako by potřeboval spát.

A maminka snad jakživa nebude dospělá!

Sedí tady, šťastná a veselá, s přivřenýma očima, a nikterak se o hosta nestará.

A vskutku se podobala mladé dívce, která sní a zapomíná přitom, že jsou lidé v pokoji.

„Káva je tu! Probuďte se…!“ zvolala a obrátila se k Dahlovi: „A pro vás mám teď návrh. Napadlo mě to při vaření kávy. Budete se učit jezdit na koni! Nedergaard má teď tři koně. Domluvím to zítra s učitelem jízdy a za měsíc vyjedeme spolu všichni tři. Řeknu Nedergaardovi, aby vás nechal jezdit na mém starém koni a ještě ho neprodával.“

„Ale Kateřino!“ zhrozila se paní Sonnová.

„Tomu nerozumíš,“ řekla Kateřina. „Pan Dahl se bude učit jezdit. To mu bude jen ku prospěchu. Tak domluveno?“

„Ano, snad by to mohlo být dobré… Budu o tom uvažovat,“ smál se Dahl.

„Uvažovat? Tak to rozhodně nesmíte, toho jste měl až přespříliš. Teď půjdete k obuvníkovi a koupíte si boty. Zítra si promluvím s učitelem jízdy.“

211$

„Bojím se, že mě k tomu přinutíte,” pravil Dahl. „Jen abyste to učinila.”

„Věřte, že to učiním,“ řekla pevně. Byla tak plna vůle, že se v příštích dnech zcela zmocnila vedení v domě.

„Maminka jenom sní,” vysvětlovala.

„Ty jsi opravdu dospělá,” řekla paní Sonnová. „Někdy rozhoduješ o mě tak, že si bezmála myslím, že moje matka jsi ty.”

„Ano, mně je úplně jasné, že jsem dostala dceru,” odpověděla Kateřina. „Jednoho krásného dne asi budu muset dávat pozor, aby ses nezamilovala do nějakého šviháka… Myslím, že bychom měly mít dnes k obědu hovězí polévku.”

,Ano,“ řekla paní Sonnová, „udělám to…”

„Nech to být, já už to zařídím,” řekla Kateřina.

„Víš jistě, že to dovedeš?”

„Dovedu řídit celý svět!”

Se zpěvem na rtech letěla do kuchyně.

« Čísla »

„Věru že dovedete spát, pane Dahle, když se jednou odhodláte začít,” řekla stará. „Jsem tu už potřetí i s kávou. A včera jsem vás sotva vzbudila, když jsem přinesla oběd. Aspoň vidíte, jak moc jste to potřeboval.”

Jistě, potřeboval spánek. Teď ale strávil dva dny výhradně jídlem a spaním. Vědomé zdraví těžce leželo ve všech jeho údech a volalo po pohybu.

Vyrazil ven. Počasí bylo jarní, ne však chladné. Dlaždiči měli pravdu, slunce nabývalo rychle na síle.

Na Kongens Nytorv potkal Sofuse Petersena, který šel na schůzi teozofické lože. Cítil jako vždycky teplou radost, když se díval do jeho jasných očí. Jejich dobrota byla nakažlivá a otevřená důvěřivost se zdála být poslem k prosté nevinnosti, o které se stále domníval, že je jeho vlastní, nejvnitřnější bytostí.

Rád by pro Sufuse Petersena udělal něco dobrého. Mohl by

212$

se pokusit důvěrně promluvit s paní Emilií a opatrně jí vysvětlit, k čemu by se neobratný jazyk jejího muže nikdy neodhodlal. Kdyby porozuměla pohnutkám svého muže, poznala by zároveň, že jeho city k ní se nijak nezmenšily.

Byl to delikátní předmět, a dlouho uvažoval, jak začít. Čím více uvažoval, tím více ho to zajímalo. Zašel si daleko za jejich domov.

Když se obrátil, rozhodl se přenechat úvod vnuknutí okamžiku. Až začne mluvit o Sofusovi a o schůzi lože, jistě na to ona něco řekne, něco, co se dá použít jako východisko… Kde jsou ta vrata? Ano, tady bylo číslo 9… 11… a tady máme 13.

Třináct, kdy naposled měl co dělat s třináctkou?

To bylo — to přece bylo první číslo, které bylo napsáno na novinách pod „Nemodlete se, ale spěte!“ Ano, spal opravdu důkladně.

V okamžiku, kdy s pohledem stále upřeným na číslo zvedal nohu, aby vyšel po schodech, zdálo se mu, že se číslo stalo živou bytostí: mělo obličej! A v témže okamžiku věděl, že do jeho dobrého úmyslu se ve skutečnosti převlékla zlá žádost. Ještě před minutou by byl přísahal, že šel nahoru z přátelství k Sofusu Petersenovi.

Venku na ulici v jasném odpoledni prožíval znovu onu hroznou noc, vlastní odhodlání vzdorovat zlu třeba až k sebezničení a také „ďáblova” slova, že bude zlu sloužit neuvědoměle a proti své vůli.

Cožpak se měl opravdu zbláznit? K lékaři si jít netroufal. Kdo ví, jestli by ho nestrčili do blázince! A když by tam jednou byl? Ne, musel se za každou cenu uklidnit. To všechno vzniklo prostě jen z toho, že číslo tam nahoře bylo stejné jako to proklaté číslo, které v té zmatené noci někdo napsal na noviny.

Ale odvahu jít nahoru neměl. S někým mluvit ovšem potřeboval. Barnes? Ne, to by se dostali k nebezpečným tématům, která by ho rozzlobila.

Kateřina! Už asi mluvila s učitelem jízdy. Byla tak zdravá a svěží a přímá, že mohla odehnat chorobné představy celého světa.

213$

Rozhodl se, že půjde na Starou silnici 23, ale dlouhou oklikou, aby se trochu uklidnil a nebylo na něm nic poznat.

□

Kateřina se opravdu ujala vedení v domě. A bylo to věru nutné, vždyť maminka náležela k oné zastaralé „poetické” generaci, která prosnila celé dny.

Lidé z té doby byli milí napohled, ale jen málo užiteční.

Samotné paní Sonnové se nezdálo, že by snila, měla naopak silný pocit, že žije. Bylo jí jako Šípkové Růžence, která se probudila z mnohaletého spánku.

Cítila se jako někdo, kdo šel domů, aby něco přinesl, a šťastně s tím kráčí po cestě, po které už předtím šel.

A ona „přinesla” Livii Holsöovou, tu, která se zarazila v růstu, zatímco nezadržitelný život vyrazil do zcela nové větve, která se jmenovala Livie Sonnová.

A teď v ní v nevinném jásotu opět rostla Livie Holsöová do své plné přirozené výše.

Kateřina, která s ní zacházela s dobromyslnou převahou, se tu a tam před ní zastavila a vypadala, jako by byla plná obdivu. Konečně skoro se závistí zavrtěla hlavou:

„Maminko, od koho máš tak nádherné oči?”

Livie Holsöová vzhlédla ke Kateřině s úsměvem jako osmnáctiletá dívka, jejíž krásu chválí o něco starší přítelkyně.

Dva dny rostla Livie Holsöová k vlastní výši paní Sonnové. Teď byla konečně celá.

A tehdy se svou nynější, z nové zkušenosti povstalou myšlenkou dotkla otázky, co by se asi stalo, kdyby tenkrát neměl dost síly odejít.

Vlna horka rozpálila její tváře a do jejího štěstí se začal vkrádat stesk.

Toho dne Kateřina shledala, že její matka je úplně neužitečná a nechala ji tedy v klidu sedět s jejími sny. Stesk, který nikdy nemohl být utišen, proměnil štěstí paní Sonnové v mírný smutek. A protože jí skutečnost nemohla poskytnout uspokojení, hledala náhražku ve fantazii a myšlenkách.

214$

Kdyby se s ním mohla ještě alespoň jednou setkat, dívat se na něho a mluvit s ním s vědomím, že ji miloval, pak věřila, že by její vdovství bylo projasněnější. Hlavně kdyby se vymluvili a on doznal city svého mládí, které zápasily s určením jeho života.

Mohla jet do Itálie a ukázat Kateřině místa, kde se procházela se svou matkou, když byla v jejím věku.

Určitě by dokázala nalézt místo, kde se teď zdržuje. Teď, se zkušeností celého života za sebou, by si troufala ho vyhledat.

Jestlipak se hodně změnil?

Zanechal jeho boj stopy v krásné tváři?

Snažila si tu tvář představit. V její představě zůstávala nadále mladou, zápasy si do ní dovedla vbásnit, nikoliv však léta. Dosáhla, že vypadal bledý a zmučený, ale své mládí neztratil.

Se vší vážností mínila cestovat letos na podzim. Hned to celé promyslela. Viděla ulice Říma, slyšela jejich hluk, cítila vůni nepopsatelné směsi všeho možného, vůni, která se jí vždycky zdála souviset s nažloutlou barvou domů. Tvář fešné cameriery před ní stála tak živě, že namísto „dále” zvolala „avanti”, když zaslechla klepání na dveře.

Byl to Dahl. Vstoupil a sedl si před ní. Jeho zmučené nervy dozajista uklidní, když se někomu svěří. Ještě dříve než se jí podařilo vrátit se ze svých snů, začal vypravovat — ne úplně přímo, ale přece dost průhledně — o pokušeních, která nepoznával jako svá vlastní, ale která přece měla nad ním moc. A pozoroval, že mu rozumí. Řekla, že se to stává většině těch, kdo chtějí žít život, o který usiloval. Nesměl se dát zastrašit tak, aby se domníval, že je to něco neobvyklého, co se přihodilo jenom jemu. Stalo se to těm nejlepším. Právě těm nejlepším. Věděla to. Ano, věděla to. Triumfující štěstí propukávalo v úsměv. Stesk, který si v tom okamžiku neuvědomovala, vtiskl do pyšného úsměvu zážeh smutku. Do proudu mateřské něhy, která vycházela z ní a směřovala k němu, se hlásila bezohledná touha slyšet něco víc o jeho pokušeních a přenést je v myšlenkách na jiného.

Když ale spatřila výraz v jeho očích, které visely jako přikovány

215$

na ženském úsměvu, kypícím kolem jejích úst, věděla všechno, co vědět chtěla.

Mezi tvářemi oněch dvou nebylo rozdílu. Žádost, z níž se před tím vyzpovídal, byla obrácena k ní.

A když zvedl své oči k jejím, a ona viděla jejich asketický oheň měnit se v těžký žár, byla podoba úplná. Uchvátilo ji omamné štěstí. A cítila, že se dotklo i jeho. Současně se zvedli a jejich ruce se propletly.

Vtom se otevřely dveře a svěží „dobrý den“ k nim zaznělo jako zpěv.

Pustili se a rozhlédli, jako kdyby byli nazí a snažili se někde ukrýt. Kateřina se nepřibližovala. Stála, jako by v ní nebylo života.

Dahl hledal záminku, aby odešel, ale pozoroval, že kdyby něco řekl, jevila by se ničemnost ještě silnější. Spokojil se s tím, že vyndal hodinky a rozloučil se s oběma najednou, aniž se na kteroukoliv z nich podíval.

Po chvilce tak tísnivé, že paní Sonnová sotva mohla dýchat, řekla Kateřina:

„Co s ním bylo?“

Její hlas zněl tak výhružně jako sklapnutí kohoutku na pistoli, když se natahuje.

Pocit studu ochromil paní Sonnovou a učinil ji slabou proti pomocné lži, která se hlásila s geniální ukrutností.

Nervózně se zasmála:

„Myslím, že je zamilován.”

„Do koho?” ptala se Kateřina ostře.

Rytmistr Sonne nemohl být drsnější, když vyslýchal prolhaného rekruta.

„Do koho?” opakovala její matka a usmála se jako někdo, kdo obelhává a zrazuje svoji nejlepší přítelkyni. „Ano… do koho myslíš?”

Had, který dluží Evě za pomoc ze starých dob, ji podepřel. Kateřina uvěřila a šla do svého pokoje.

Tam se pousmála:

„Bože, ty staromódní matky, které se červenají, protože mladí muži se zamilují do jejich dcer!

216$

Ale co je to za muže, když mluví nejprve s matkou a pak utečou před dcerou…

On se opravdu musí, při blaženosti mé duše, učit jezdit na koni!“

•••

Dole po ulici kráčel Dahl a cítil, že všechno dobré ho opustilo. Nepovažoval se už za blázna, který má halucinace. Teď věřil, že v té zmatené noci viděl a mluvil se zástupcem zlých duchů. Protože i tady, kam přišel hledat záchranu, tady, kde jeho myšlenky byly vždy čisté, také tady nakonec proti své vůli sloužil zlu. Dobrý „úkol“ byl nepochopitelným způsobem přepočítán na špatný.

Třebaže byl hluboce zoufalý, kdesi v něm vězela zlá chuť smát se tomuto výsledku důvěrné zpovědi a upřímné ochoty pomoci. Bylo to skutečně komické! Škoda, že je vyrušila.

Zastavil se. Vždyť mluví k sobě, jako by byl někdo jiný? Bylo v něm jiné já, které se domáhalo moci. Rozumovalo a vysvětlovalo, zatímco „on“ byl víc a víc svírán zoufalstvím a úzkostí jako ubohý chlapeček, kterého doprovází ze školy silný chuligán a pro své potěšení ho trápí.

„Druhé já“ se vnucovalo: proč ti k čertu nepomáhají „dobré mocnosti?” Kdepak je „Bůh?“ Chtěl bys přece být zase tak dobrý, dokonce obzvlášť dobrý, vyvolený nástroj Boží v příštích dobách, být přímo kanálem pro božskou lásku, proč ti tedy nepřijde na pomoc? Nechce, nebo nemůže?

Překonán, skoro ohlušen zoufalstvím chodil a „naslouchal”. Jsem to já sám, kdo mluví, nebo někdo druhý, ptal se.

Paní Sonnová bydlí v čísle 23, paní Emilie Petersonová v čísle 13, to jsou tedy ta čísla. 13 — 23 — 9. Bydlíš v čísle 9 a jdeš domů.

Zastavil se a rozhlédl. Došel na hlavní třídu. Co by se mohlo stát, až přijde domů? „Neděláme polovičatou práci”. Obrátil se raději dolů k Amagerskému náměstí. Nebyla v tom trocha zdravého rozumu. Jednou přece domů jít musí. Co by se mohlo doma stát?

217$

Přecházel přes náměstí u kašny. Z druhé strany přicházela vysoká dáma s šedivým kloboukem. To byla ona, kterou svého času přinutil zastavit se přibližně na tomtéž místě.

Vtom věděl, co se mělo stát doma v č. 9. Nechtěl to, ale nemohl jinak.

Zachvátila ho zoufalá zuřivost. Když mu nechtělo pomoci nic dobrého na nebi nebo na zemi, tak přestane vzdorovat.

To byl opravdu zábavný početní úkol: muž, který cvičí svoji ženu na médium — pro vůli jiného.

Zastavil ji a zeptal se, jestli by se s ním nešla podívat na slečnu Bangovou.

Chvíli váhavě uvažovala. Neměla to zrovna v úmyslu, ale uvědomila si, že již s ním jde.

Nu, ano, potom může jít Nanna s ní domů na čaj, musely jít hned, protože Adolf a malá Ingeborg na ni doma čekají.

Právě když myslela na to, že ji doprovází nějaký zamlklý kavalír, cítila jeho ruku kolem pasu, jak ji vede rychlejší chůzí vpřed.

Podívala se na něho překvapeně a rozhořčeně a snažila se vyprostit.

Bylo to však zbytečné, protože se jí nedotkl, ale šel s oběma rukama v kapsách kabátu a díval se před sebe k zemi, jako by na něco myslel.

Přece jen však paži kolem pasu cítila. Zneklidnilo ji to a ráda by se obrátila a nešla nikam. Za okamžik ale bude u Nanny. S tou rukou je to ovšem příšerné. Snad je to tím, že na to má chuť a intenzivně na to myslí. Náhle ji přepadla únava a těžkost… A vlastně i potřeba se o tu ruku opřít. Tam na konci ulice je ten dům. Kdyby už tam jenom byli.

A jsou tu.

Nedovedla si vůbec vzpomenout, že prošli ulicí.

Udiveně vzhlédla a setkala se s jeho pohledem a rázem věděla, že jí chce ublížit a že má nad ní moc.

„Raději bych přece jen chtěla jít domů,“ řekla. „Sbohem.”

„Sbohem,” řekl, smekl klobouk a vykročil po schodech. Nechal dveře do chodby otevřené a dveře do svého pokoje také.

Udivilo jí to a zároveň se jí ulevilo, že se zmýlila. Doopravdy

218$

měla za to, že ji chce hypnotizovat. To bylo asi proto, že Adolf jí naplňoval hlavu všemi těmi experimenty.

S překvapením zjistila, že mezitím vyšla už do poloviny schodů!

Když se chtěla obrátit, cítila, že paže je stále ještě zde a táhne ji nahoru.

Teď už dopravdy měla strach, a tak chtěla rychle vklouznout k Nanně.

Zazvoní dvakrát, aby Nanna sama přišla otevřít.

Dveře však byly otevřené, takže nemohla zvonit. Také dveře do jeho pokoje byly otevřené.

Ty dvoje dveře byly jako propast, do které se musela vrhnout.

S očima upjatě zírajícíma na něho, aniž však věděla opravdu, co dělá, vešla dovnitř.

Touha po hříchu u jednoho a lítost, kterou druhý musel přehlušit, protože byla k nesnesení, svedla je oba v opojení, jež se blížilo šílenství.

« Světec »

Slečna Bangová chodila po pokoji plna neklidných myšlenek. Stále se jí vtíral do mysli plán, který si netroufala provést. Dral se ven právem dobré věci. Strávila onehdy tak příjemný večer se sestrou.

„Máme to tu teď stejné, jako když jsme bývaly doma,“ řekla tehdy sestra. A řekla to tak pěkně, tak kultivovaně, jak to Nanna už dávno neslyšela.

Ta věta jí stále zněla v uších, a ještě jedna.

„Kdybych ho jen jednou mohla vidět,” řekla, když Nanna mluvila o Dahlovi. A pak se začervenala, vzpamatovala se a rychle připojila: „Promiň, nemyslela jsem to samozřejmě doopravdy. Byl to jen takový nápad.“

Potom zas propadla své obvyklé těžké tuposti a byla si dobře vědoma toho, že přece jen už nejsou opravdovými sestrami. Měla prostě jen dovoleno přicházet.

219$

Nanna Bangová si dodala odvahy. Šlo o dobrý skutek.

Vešla k Dahlovi do pokoje.

Seděl s rozevřenou knihou před sebou, ale nečetl, jenom seděl a díval se k zemi. A díval se k zemi i potom, co vstoupila.

Znejistěla, protože nemohla zachytit jeho oči.

Ale musela něco říci. Trochu nejistě zašeptala otázku, zda by nechtěl u ní poobědvat.

Třebaže jeho oči byly stále skryté, zpozorovala, že nemá chuť, a tak se mu to pokoušela rychle vysvětlit. Myslela, že by to byl dobrý skutek, ale samozřejmě…

Konečně vzhlédl.

Ano, přijde.

Víc z něho nebylo možné dostat. Odešla do svého pokoje a litovala.

To asi nepřijde. Musí se snažit, aby si Alma nevšimla, v jak špatné náladě je.

Teprve nyní věděla, jak velmi se těšila na to, že se Alma dostane „do společnosti”, třebaže dobře věděla, že co chvíli přijde do rozpaků pro její duševní omezenost a hrozné řeči. Alespoň tomu teď ušla.

Když ale přišla Alma, přišel i Dahl.

Přišel, protože věděl, že musí. Ať to stojí, co to stojí. Ani staré se po ty dva dny neodvážil podívat do očí.

Když se však ocitl před touto zvetšelou lidskou bytostí, pocítil hluboké ulehčení.

Ne že by se stavěl na stejnou úroveň. Zdála se ale tak nepatrnou, že si troufal na ni hledět a mluvit s ní.

Nanna Bangová ho pozorovala s údivem. Na okamžik se domnívala, že si tropí blázny. Ale úcta, kterou ihned začal prokazovat její sestře, byla zřejmě nepředstíraná.

Naslouchal se zájmem i nejpošetilejším poznámkám Alminým a vyptával se jí, aby jim porozuměl. Jeho chování by nebylo upřímněji uctivé, kdyby Alma byla krásnou a duchaplnou dámou.

Dívala se z jednoho na druhého. Zdálo se, že oba na ni zapomněli, a i ona sama zapomněla na své povinnosti hospodyně.

220$

Vždyť Alma se téměř stávala „sebou samou“. Její řeč byla méně a méně prošpikována tím hrozným žargonem, ke kterému klesla. A z její tváře vyzařovalo více života. Alespoň Nanna, která ji dobře znala, si mohla uvědomit, že je najednou krásná, krásnější než ona sama, třebaže snad o trochu méně oduševnělá.

Nebyla schopna řeči, ale nijak to nevadilo, protože s ní nikdo nemluvil.

Od onoho oběda, kdy Adolf a Alvilda zapomněli, že nejsou sami u stolu, a vyšli a zasnoubili se hned po kávě, nikdy neviděla dva lidi, kteří by se tak „navzájem našli“.

Káva! Ano, na tu přece nesmí zapomenout.

Ve chvíli, kdy ji přinesla, ještě seděli a povídali si, pohodlně usazeni na pohovce. Teď se konečně dostala i ona do hovoru, a tak to měli opravdu hezké všichni tři.

A když tam potom vpadla stará se vzkazem „váš přítel, student Bjarnes — nebo jak se jmenuje, sedí u vás a chce s vámi mluvit”, bylo to jako probuzení z příjemného snu.

No, co se dá dělat, čas uběhl. Dahl se zvedl.

Nanna Bangová ho vyprovodila do předsíně.

„Děkuji,” řekla a stiskla mu ruku.

„Za co?“ ptal se udiveně.

„Že jste byl tak milý k mé sestře.”

Chvíli se na ni díval.

„Je lepší než já,“ řekl.

Nebylo pochyby, že to míní vážně.

Když se vrátila zpátky, stála Alma uprostřed pokoje s novým výrazem bolesti a radosti ve tváři. Přistoupila k Nanně a položila jí ruce kolem krku.

„Děkuji!” řekla. „Děkuji! Jak je dobrý!”

„Je to světec,” přikývla Nanna.

Věřila tomu od té doby, kdy mu dala knihu o vytržení. Teď to věděla. Věděla, že jeho život je jako jeho snažení. Bylo to jako příběh o Ježíši a hříšnici…

•••

221$

Když Dahl vstoupil, Barnes vstal. Oba přátelé se pozdravili, aniž si podali ruku, a jejich oči sklouzly kamsi mimo, jako by byli smluveni.

„Mám pro tebe vzkaz,” řekl Barnes.

„Vzkaz?”

„Od slečny Sonnové.”

Dahl rázem vzhlédl a Barnes ho překvapeně pozoroval. Vždyť on zbledl a vypadal, jako by se bál.

„Ano,” řekl a díval se stále na něho.

„O… o čem?” zeptal Dahl zvolna.

„Můžeš přijít k učiteli jízdy zítra ve čtyři hodiny.”

„Ke komu?“

„K učiteli jízdy. Máte přece spolu jezdit na koni.“

Dahl si sedl.

„To je pravda, ano.”

Barnesovy oči byly jako dvě šídla.

„Zapomněl jsi na to?”

Dahl vypadal, jako by nic neslyšel, přesto odpověděl. ,Ano… zapomněl jsem to. Byl jsi u Sonnových, když to Kateřina říkala?”

,Ano.“

„Byla její matka při tom?“

„Ano.”

„Řekla… myslím… jsi si jist, že proti tomu nic nemá?”

„Co by proti tomu měla mít?”

„Mohlo… mohlo… by to vypadat tak důvěrně… víc než jen to… Nechceš, Barnesi, také jezdit?”

„Ne.”

„Vždyť jsi jednou tvrdil, že by sis přál umět jezdit na koni.” „Teď mám jiné věci na práci. Musím ostatně hned zas odejít. Mám hodně učení. Tedy: husarské kasárny zítra odpoledne ve čtyři hodiny.”

Rozloučili se. Dahl zapomněl přítele vyprovodit.

222$

« Kandidátův oběd »

Jaro přišlo náhle a prudce. Listí kypělo ze všech větví, zelené koruny se lichotivě houpaly podle pobřeží dolů k malému, blýskajícímu se zálivu. Všechny zahrady stály v bílém hávu svých květů. Včely bzučely, opilé slunečním jasem a sladkostí.

Loterní kolektor Bjerg šel svátečně oblečen nahoru do hotelu, aby se posilnil před svým podnikem sklenicí vína. Objednal si ji a usedl, aby se mohl zaobírat myšlenkami.

Nebylo skoro pochyby, že to půjde. Obrátilo se to k nejlepšímu pro jednoho i pro druhého. A pokud člověk chce něco dobrého, pak se to musí s určitostí podařit.

Teď šlo jen o to nalézt ta pravá slova, která to učiní opravdu samozřejmým. Sklenice vína, ta osvěží mozek.

Kde ale ksakru je? Zazvonil na číšníka a čekal a pak zazvonil znovu. Konečně přiběhl celý udýchaný nejmladší sklepník Jensen.

„Odpusťte, pane Bjergu… přál jste si… eh…“

„Přál jsem si madeiru,” zabručel Bjerg mrzutě.

„Pravda… madeira… okamžik.”

Odběhl v trysku a vrátil se poklusem.

„Prosím, pane Bjergu. Pan Bjerg musí omluvit zapomnětlivost. Máme dnes totiž Kandidátův oběd.“

„Kandidátův oběd?“

„Ano, pane Bjergu, znáte ho, toho podivínského chlápka tam ze Skröbely, je dneska tady.”

Bjerg vzhlédl s mírným zájmem.

„Co, dostal zase jeden ze svých záchvatů?”

„Záchvat a záchvat, pane Bjergu… víte, když má člověk prostředky vydržet takový záchvat, pak se mi zdá, že takový záchvat by mohl být nazván nápadem… Tady se totiž člověk může opravdu něčemu naučit.”

„Proto jste neměl čas přinést mi víno?”

„Čas a čas, pane Bjergu, ne, ale člověk se rád vyvíjí a vidí, jak to chodí ve velkém světě.

Protože co ten člověk si umí poručit… musel by to být světový hotel, aby opatřil všecka ta jídla. Tam v kuchyni aby přišli

223$

skoro o rozum, a vrchní číšník je hned nervózní a hned zas na sebe zuří právě pro tu svou nervozitu, protože když je nervózní, nedokáže se přemoci a kouše si nehty. A když si kouše nehty, nemůže jít do vyhlídkového sálu, kde Kandidát sedí a obědvá.”

„Úplně sám?”

„Úplně. V celém sále. Je zadán jen pro něho samotného.”

„Ale pak je dokonalý blázen! Ale kdo ho tam u čerta obsluhuje, když vy stojíte zde a Nielsen si kouše nehty?”

„Bůh chraň, obsluhuje ho přece sám hoteliér.”

„Šéf? Rasmussen sám?“

„Protože jen on sám tady u nás umí cizí řeči. Pracoval jak v Berlíně, tak v Londýně a Paříži. Bez jeho zkušeností bychom vůbec nebyli schopni Kandidátův oběd připravit.”

„Dejme tomu jídlo, ale k čemu řeči? Kandidát přece, k čertu, mluví dánsky!”

„Naprosto ne. Naprosto ne, když obědvá ve vyhlídkovém sále. Bůh uchovej, někdy tak mluví… zvláště zpočátku.

Ale v určitý okamžik… když okusí malé sousto — a víc nic — z rozličných jídel… člověk by nevěřil, že taková jsou a že je možno je vůbec spolknout — a když usrkne z různých druhů vín, začne se najednou — v určitý okamžik, jak povídá hoteliér, upřímně chechtat… a od toho okamžiku mluví hned jednou, hned druhou z těch všech řečí, které pan Rasmussen ovládá… a možná ještě více řečmi, protože je docela možné, že pan Rasmussen by nerad přiznal, že mezi tím by také mohla být jedna nebo dvě řeči, kterým nerozumí.

Je to hrozně namáhavé, říká pan Rasmussen, protože musí celý ten čas dávat pozor, kterou řečí Kandidát právě mluví a odpovědět právě tou řečí.

Teď jen abychom měli zítra hezké počasí, protože pak musí pan Rasmussen odjet ven a odpočinout si…

Přejete si ještě něco, pane Bjergu? Ne?

Děkuji. Ano, protože člověk se rád zdokonalí, když má konečně příležitost nakouknout do velkého světa. Jakmile ale zazvoníte, pane Bjergu…” zakoktal sklepník a byl pryč.

Bjerg dál hloubal o svých věcech.

Uvnitř ve vyhlídkovém sále hoteliér Rasmussen napodoboval

224$

ze všech sil veliký vzor svého mládí, vrchního sklepníka monsieur Gastona u Duranda v Paříži.

Nárokůplný světák, kvůli kterému tak namáhal svůj rozum a své držení, muž, který seděl sám mezi mísami a láhvemi, a ve svém nestydatém klidu byl nepřístupnější než nějaký Angličan, chodil obyčejně ve své skromné zahradě ve venkovském městě v dřevákách a bez kabátu.

Tam žil v klidu a v tichosti a byl duševním mastičkářem celé farnosti.

Dnes byl ale mastičkářem sám sobě — s tímtéž dobráckým úšklebkem jako když šlo o sousedy tam venku ve Skröbely.

Tam venku se narodil, brzy však odtamtud utekl, protože ho všichni k smrti nudili. Stal se studentem a kandidátem, ale opustil Kodaň, protože studia a profesoři a kamarádi ho nudili ještě víc než sedláci.

A tak šel za dobrodružstvím po světě a zažil vše, co se snad zažít dá.

Ale jednoho dne zpozoroval, že se dostal — podle jeho měřítka — blízko ostrůvku, kde se narodil.

Věčně poslušen své chuti odjel na tento ostrůvek a putoval ven k svému venkovskému městečku. „Dům na prodej” stálo na domě, který kdysi patřil jeho otci.

Vešel dovnitř a koupil jej, vybavil vším potřebným a sedl si, aby si uvědomil, jak s ním vlastně hodlá naložit.

Měl dojem, že nechtěl, ale že s ním něco musel počít, a s tímto dojmem tam také zůstal.

Jednou, když tak seděl u okna, u kterého sedával jako chlapec, a hleděl ven, spatřil plot za louží na poli na druhé straně cesty.

Seděl dvě hodiny a díval se na to křoví, až měl dojem, že ono umí mluvit, ale on že nemůže slyšet.

Příštího dne šel na pole a sedl si pod křoví, aby mu byl blíž.

Pole bylo zorané a jemu se zdálo, že zorané bylo i onoho prvého dne, kdy je vůbec uviděl nebo kdy na něm stál.

Pojala ho chuť hrabat se v měkké hnědé prsti, a tak v ní hrabal. Přineslo mu to nový, zázračný pocit, důvěrně známý a plný tušení.

225$

Měl dojem, že nyní jde o to nebýt „chytrý”.

Možnost sedět a stávat se chudým duchem poskytovala radost plnou klidu.

Seděl v této radosti, až již nemohla býti větší.

Pak se zvedl, šel s ní domů a opatrně dbal na to, aby o ní neuvažoval.

Druhý den zase seděl pod křovím.

Den za dnem tak sedával a mezi prsty propouštěl hlínu.

Tentýž pocit se neustále vracel a rostl.

Konečně vyrostl daleko mimo něho, on seděl uprostřed a nevěděl, byl-li původně jeho nebo tohoto pole a křoví. Všichni tři jej nyní sdíleli.

Zajímalo ho, kam až tento vjem vyroste, bude-li ponechán sobě a celá jeho bytost se upře jedině k němu.

Připadalo mu, že v něm byly dobrodružné možnosti a za dobrodružstvím šel vždycky, kdykoliv ho volalo. Toto zde však bylo jiné než kterékoliv předtím.

Křoví a pole šla s ním a každý den mu ukazovala jasnější tvář.

Rozhodl se pokračovat a spatřit i tvář poslední.

Lidé ho tam vídali sedět a propouštět hlínu skrze prsty a mysleli si o tom své. Byl to přece učený člověk a patrně přišel na něco zajímavého ve složení půdy.

Majitel pole začal dokonce tak trošinku snít o bohatství, až Kandidát objeví, co je v zemi. Zlato to dost dobře být nemohlo, ale možná něco „chemického”.

Kandidát měl stále pocit, že křoví a pole mohou sdělovat, až se mu konečně zdálo, že by to již mohl téměř slyšet.

Bedlivě dbal na to, aby jeho myšlenky nekřičely.

Myšlenky jsou dobré pro svůj účel. V mnohých dobrodružstvích jsou to ony, které vyhrávají. V jiných je to spíše síla svalů a plíce.

Zde však musel postupovat s citem.

Udělal to a jednoho dne uslyšel.

Uslyšel slovo „Ráj”.

A současně ho viděl.

Viděl křoví a pole. Tady byl.

226$

Ale když se chtěl podívat ven, byl všude.

Nebyla to jen legenda, že kdysi byl. Byl tu stále. Byl celou zemí.

Avšak celá země nebyla rájem. Země jej schovala takřka v sobě, ve své komůrce.

Ale on mohl sedět a dívat se do ní.

A právě tak i do lidí. Mohl vidět jejich poměr k ráji. Tam uvnitř byli Per Madsen a Mats Pasen andělé, ale navenek byli velmi komicky převlečení a sami sotva tušili, že v základě jsou anděly — ostatně se podle toho zrovna nechovali.

Ale on viděl, co kdo zvláště potřebuje, aby se dostal o kousíček blíže ke svému andělu a k ráji.

Proto byla pravda, když pastor Barnes mínil, že Kandidát měl to náboženství, které ten, s kým mluvil, právě potřeboval mít.

O svém náboženství nikdy nemluvil, protože věděl, že mu může rozumět jen ten, kdo ho zažil.

Pastorovi Barnesovi se však jednou přece jen pokusil vysvětlit svůj zvláštní zeměpisný objev ráje.

Barnes však argumentoval názorem, že země je slzavé údolí, a Kandidát mu řekl, že to nemusí dokazovat.

„Země je taková, jakou ji oko vidí,“ řekl, „a tolik očí ji vidí jako zlou, že je velmi těžké vidět ji jako čistou, vidět dovnitř, do ráje.

Člověk je opravdu z něho vypuzen, anebo spíš: odešel z něho dobrovolně.

Jak ale vidíme zemi, a kdo ji vidí nejsprávněji?”

„Vidíme ji přibližně stejně,” mínil Barnes, „to si přece můžeme ověřit, když o ní mluvíme.”

Kandidát šel dovnitř a přinesl celou náruč brýlí proti slunci — černé, hnědé, zelené, modré. „Zkuste je laskavě jedny po druhých,” řekl, „a vyberte si ty, které se vám hodí nejlépe.”

Barnes si vybral modré.

Kandidát s ním šel na zahradu, kde si povídali o mrkvích, bramborách a růžích. Potom řekl: „Podívejte se, já jsem neměl brýle, a přece jsme celý čas mluvili o týchž věcech a dobře jsme si rozuměli, a vy jste předpokládal, že je oba vidíme

227$

v témže světle. Ale já jsem je viděl v čistém světle a vy v nebesky modré záři.

Vidíte život brýlemi náboženství. Jiní ho vidí v jiných barvách.”

„Vidíte ráj?“ zeptal se Barnes. „Ale co kdybyste bydlel na poušti nebo v džungli — a co potom se lvy a s tygry? Nesežrali by vás?“

„Nebyl jsem tam od té doby, co jsem nalezl ráj,“ odpověděl Kandidát, „ale říká se, že jsou mudrci, do jejichž domu tygr a medvěd chodí bez bázně a bez nepřátelství.

Nikdy jsem tomu nevěřil, ale teď už ano.“

„Takže ten,“ řekl Barnes pomalu, ,jehož mysl a oko jsou čisté…“

„Ten, jehož mysl je nevinná, vidí zahradu nevinnosti,” dopověděl Kandidát.

„Rozumím, co myslíte,“ řekl Barnes, „ale nevidím to.“

„Já také vždycky ne,“ přikývl Kandidát. „Tam, kde je pohromadě mnoho lidí, není možné dýchat čistý vzduch. Kde bouří špatné vášně, dvířka ráje se přivírají.

Ale vy a všichni vaši věří, že ráj kdysi byl. Jiní myslí, že přijde, a směřují k němu pomocí reforem.

Myslíte, že sen o něm by se udržel, kdyby jeho skutečnost neexistovala, nebo alespoň nebyla cítěna jako tušení, jako naděje?

Ráj je. Je přístupný. Vždy však jen pro jednoho. Každému se otvírá jeho klíčem, není otevřen pro hromadné vpády na vstupenku reformy.”

•••

Všechna Kandidátova dobrodružství nebyla tak docela nevinná a každé z nich zanechalo stopu, která nevedla přímo do ráje.

Stávalo se, že „dvířka byla přiražena”, a tehdy viděl zemi v jejích rozedraných šatech a Mads byl jen Madsem a Per Perem a ničím více.

Trpělivě přijímal tyto pošmourné dny. Netrvávaly dlouho.

228$

Nicméně přicházely a pošmourný den je těžkým trestem pro toho, jehož vnitřní život je tak bohatý jako život ráje.

Stávalo se, že mu došla trpělivost a pak cítil, že už nemůže vystát ani Pera Madsena ani Madse Pasena.

A tehdy telefonovával do nejlepšího hotelu ve městě a budil hrůzu v kuchyni. Byla to jen ubohá náhražka za dlouhé cesty a jejich bláznivé nápady.

Seděl ve „vyhlídkovém sále“ a vyjímal se jako Kiplingův „time-expired soldier man“, který se naklání přes zábradlí transportní lodi a:

{„tells ťhem over by myself

an sometimes wonders if they’re true

for they was odd, most awfull odd. “}

V hotelu mu pak museli připravovat, pokud to dovedli, jídla, která mu nějak mohla připomenout rozličná místa a doby v životě bohatém na změnu — podivně sestavené menu, kde mnoho jídel bylo jen na podívanou. Ale vína mu chutnala. Ode všech okusil právě tolik, aby fantazie dostala lehká křídla a pestrá obrázková kniha jeho života se přiblížila.

Pak přišel „určitý okamžik”, kdy se začal smát, nejdřív sobě samému, že potřebuje takové bláznovství, pak hostinskému, který se pachtil a namáhal a poklonkoval, ale byl by ho považoval za blázna, kdyby neměl za to, že je děsně bohatý. A pak začal s řečmi, až panu Rasmussenovi zaléhaly uši, a nakonec se zase smál pošetilosti své i celého světa, na jejíž památku právě jedl a pil, až se vchechtal na přímou cestu do ráje a zaplatil a šel.

Šel podél břehu ven až k místu, kde se voda zařezávala hluboko a černě pod příkrý svah. Dál už se jít nedalo. Otočil se kousek před svahem do krajiny a toulal se po malém lesíku, jehož krajní stromy stály na svahu a vyčnívaly obnaženými kořeny nad vodu. Když se unavil, našel si kousek země porostlé trávou, kde si lehl na záda a zdříml si.

•••

229$

Právě když se Kandidát ve vyhlídkovém sále dostal k onomu „určitému okamžiku”, loterní kolektor Bjerg to měl celé probrané. Nejen probrané, ale i prožité. Byl plně v harmonii sám se sebou. Vše se pro něho urovnalo nanejvýš příznivě. Nezemřela vlastně ani o okamžik dříve. Do jejich poměru se nakonec dostalo příliš mnoho ošklivého. Člověk si má dát pozor, když je mu tolik let. Musí počítat s okolností, že nejlepší čas už minul. Ale byli spolu příliš daleko, než aby mělo smysl vztah přerušit. Ale takhle — takhle to ušlo. Zemřela a její poslední dny byly opravdu pěkné. Bylo dobře, že si je užila.

Když Helena přišla po rozvodu domů na návštěvu, bylo všechno skoro jako v době, když byla malá a její matka nemyslela na nic jiného než na ni.

A on pro Helenu vše zajistil výborně. Místo bylo přece… s ohledem na ony události… eh… dobré. A když i on a matka… nu což, lidé jsou lidé, a my sebe sama také nestvořili. Teď je to už pryč. Ano, ano, byla to smrt a ne on, co způsobilo, že to je pryč… Byl ale spokojen, že to bylo pryč. Přál si, aby to bylo pryč, alespoň poslední dobou. Kvůli Heleně. Hlavně.

Bylo to tak hezké sedět a dívat se na ni, tam u matky. Vypadala jako mlaďounká dívka. Úplně. Která nikdy nic nezažila. Naprosto nic.

Dovedl sedět a mít zamženou vzpomínku, kterou se snažil zřetelně vyvolat, když pak přišel domů. Patrně viděl jednou někoho takového ve svém mládí, nebo se snad vůbec tak díval na… ne všechny, které si představil, byly hned takhle svlečené.

Když ale potkal Helenu, vrátilo se to. Byla ještě takové dítě… totiž, její postava byla na mou věru dospělá a… zralá, ale štíhlá, velice štíhlá. Byl to asi obličej, který působil dojmem něčeho… hm… oduševnělého.

Usmál se spokojen tím slovem. Působilo totiž dobře. Neboť často za Heleniny přítomnosti mluvil o oduševnělých tvářích a zdůrazňoval, že „oduševnělý” je takové pěkné slovo. A viděl, jak to na Helenu působí. Spokojeně se usmíval.

Mohl se usmívat, protože neznal příčinu. Heleně se totiž zdálo, že strýci Hansovi nesluší říkat „oduševnělý”, to slovo se v jeho ústech stávalo tak nějak směšně mastným. Ale je to

230$

ošklivé myslet takhle na toho obětavého strýce Jana, a proto šla a byla k němu milá.

Ale strýc Jan viděl, co viděl, a přemýšlel o tom.

Byla krásná a bylo mnoho těch, kteří ji obdivovali a jistě by si s ní rádi něco začali. Ale ona je vůbec neviděla.

Bylo to zvláštní. V tak mladém, dobře rostlém ženském těle přece také musely existovat nějaké smysly.

Byla ostatně provdána. A to dokonce za mladého Urupa, který v otázkách lásky nebyl nijak zvlášť oduševnělý.

„Musíme dát pozor, abychom ji drželi dál od těch mladých chlapců ve městě,” řekl její matce. A matka mu dávala za pravdu.

No a pak přišla mrtvice. Najednou odpoledne.

A nyní neměla Helena nikoho, jen jeho. Bjerg skoro slzel, když na to pomyslel. Ovšem jen skoro, protože se přece musel zabývat praktickými věcmi, opravdu pro Helenu něco udělat, vždyť pro zármutek byla jako ve snách. Hladil ji po rameni a vzal jí hlavu do rukou a že všechno zařídí. A nechal matku pochovat skutečně tak hezky a s takovou šetrností k ní, jako by Helena byla malá holčička, které se rozbila panenka a teď se jí měl vystrojit hodně hezký pohřeb. Byl tak zaměstnán svým úkolem, že úplně zapomněl, že měl též svůj osobní důvod k smutku.

Ale on ho vlastně určitým způsobem i neměl. Už delší dobu si totiž v skrytu duše přál, aby s tím vším byl už definitivně konec.

Nyní si dá pozor na Helenu. Tak jak se uchovala čistá a nedotčená, se nesměla stát obětí nějakého mladého klacka. Jaképak má mládí porozumění pro tuto nedotknutelnost u ženy? Teprve, když je člověk tak nějak… hm… usazený a klidný, pak to chutná.

Vlastně by mladé ženy měly dávat přednost starším mužům, kteří je mohou ocenit… na podkladě… Lépe řečeno, kteří si mohou přát hezký poměr, do jisté míry možno říci nevinný poměr. Člověk přece nežije věčně, a pak… hezké zakončení je v každém případě dobrá věc.

Pro tak mladou ženu není ostatně dobré ani to, aby zůstala

231$

úplně samotná a vůbec… vlastně je to takhle pro ně pro oba to nejlepší.

Jí se ovšem zdálo, že je hrozně starý. Jen kdyby se jí jemným způsobem mohlo naznačit, že vůbec není nudný, když k tomu dojde. Šklebil se tak trošinku nad svou madeirou, protože to si troufal říci, to mu mohla na mou věru matka dosvědčit… Nu což, pryč je pryč. Bylo to tak, že to mělo být pro oba takřka vysvobození. Měla před sebou dlouhý život, který se neměl zkazit, a jeho život byl tak krátký, že by bylo dobře, bude-li aspoň trochu pěkný.

Je nutné stavět na důvěře a ona k němu důvěru měla.

Chtěl jí nabídnout buď manželství, nebo… proboha, vždyť přece byla Urupovou ženou a jistě se trochu v životě vyzná!

Sebral svých pět švestek a šel k Heleně.

Trvalo to snad věčnost a stále nikdo neotvíral.

Že by byla doma, ve vlastním bytě?

Stál vytrvale a čekal. Určitě musí být uvnitř.

Natolik cítil, že má smlouvu s prozřetelností na cestě dobrých předsevzetí, že si nedovedl představit nejmenší překážku mezi sebou a svým cílem. Jeho cítění se stalo téměř náboženským. Určitě je uvnitř. Však ona přijde. Snad by mohla být na dvoře. Počká tedy, až přijde.

Konečně uslyšel její kroky a cítil příjemné opojení. Záda se mu napřímila a oči zasvítily tím jediným, čím dovedly svítit.

•••

Helena uklízela zásuvky své matky. Zemřela tak náhle, že nemohla učinit žádné opatření. Helena se musela sama snažit, aby se v tom vyznala.

A teď už se vyznala v mnohém. V dobře ukryté prostoře v sekretáři leželo několik svazků dopisů. Začala je pročítat v domnění, že byly od otce, kterého nikdy neviděla, ale po němž vždy toužila.

Nebyly od jejího otce.

Ačkoliv, kdo ví. Na jejich základě byla tvrdě přinucena přeorientovat své dosavadní hodnoty.

232$

Byly to dopisy od nějakého ředitele v Kodani, od strýce Jana, od tchána Urupa, dopisy, které s nestydatou intimností odkrývaly matčin život.

Když je dočetla, zazvonil strýc Jan.

Viděl jí na obličeji, že se stalo něco hrozného, a ptal se co.

Když ukázala na dopisy a on poznal své vlastní, vybuchl s nelíčenou upřímností:

„K čertu, fuj!“

Když viděl, že se dívá před sebe jako někdo, kdo ví, že přijde o rozum, skočil odhodlaně in medias res a řekl, že chápe, jak je to hrozné, že život je plný špíny všeho druhu, ale že si nesmí myslet, že na světě je jen špína. Člověk se z toho může pozvednout, on sám v tom také byl, jak bohužel mohla vidět, ačkoli toho měla být ušetřena. Dopisy se mají vždycky spalovat. Ale ať se jen nevzdává sama sebe a nevrhá se do něčeho podobného. Právě na ni v tomto ohledu myslel a na sebe sama… a na to, že my, lidé, se máme společně snažit o něco lepšího a vyššího a… posilovat se navzájem… a těšit se… dva a dva… a ne více… naprosto ne více… právě myslel…

Vysvětlil jí, co zrovna myslel, ale cítil, že mu půda ujíždí pod nohama.

Helena ho poslouchala s kamennou tváří. Znenáhla to v ní začalo tak nějak zvláštně škubat, křížem krážem. Nakonec propukla v hysterický smích, který ukončil řečnické nadání strýce Jana.

Čekal tak dlouho, dokud vydržel ten šílený smích poslouchat. Když si ale uvědomil, že se bude smát, až z toho umře, utekl domů a zavřel se na klíč.

•••

Kandidát se probudil ze svého hlubokého poledního spánku a nevěděl, kde je. Mohlo to být kdekoliv na světě, kde byla tráva a zelené lesy. Ležel uprostřed sebe sama a mohl být jakkoliv starý.

Nahoře na pahorku mezi stromy viděl jít ženu, jednu z těch, o nichž si sedmnáctiletý chlapec myslí, že takové existují.

233$

No… tak je mu tedy sedmnáct a chce jít daleko a podívat se na ni.

Šel několik kroků a zastavil se. Vždyť je nemocná.

Bezstarostná radost se z jeho obličeje rázem vytratila. Tak jako slunce, když je na podzim vyhnáno z pole.

Jako by odhazoval kabát, zbavil se každé myšlenky, která se mohla dostat mezi něho a to, co hodlal dělat.

Celá jeho postava byla výrazem pozornosti obrácené dovnitř i navenek, tak jako by současně pozoroval mladou ženu a četl dojem v sobě samotném.

Zatím se nehnul a nezabýval se sebou samým více než buk, vedle kterého stál.

Náhle učinil pohyb a jeho výraz se změnil. Podobal se lovci, který našel stopu.

Rychle se plížil za stromy k houští. Tam se dal do běhu. Běžel oklikou k srázu.

Kdyby někdo tušil, proč tak běží, byl by ho považoval za ještě většího blázna, než když seděl mezi láhvemi ve vyhlídkovém sále.

V křoví na vrcholku srázu se zastavil a čekal, až došla na otevřené místo.

Pak neslyšně sklouzl za ní a sledoval ji s tak pevným odhodláním, že ho nesmí zpozorovat, že ho skutečně zpozorovat nemohla.

Šla přímo, aniž se podívala napravo nebo nalevo. Když došla na okraj srázu, skočila.

Dvě paže ji zachytily. Že to byly lidské ruce, na to nemyslela. Neměla jinou myšlenku než umřít.

Cítila však, že je nesena.

Kandidát ji zvolna položil na zem. Jednou rukou ji ještě držel kolem těla, druhou jí sklonil hlavu na své rameno.

Okamžik zhluboka dýchal a pak zavřel oči. Minutu je měl zavřené. Jeho tvář přitom byla prodchnuta něžnou a napjatou silou vůle.

Když zase otevřel oči, byl v ráji.

Jen dvě myšlenky v něm směly žít: že zde je ráj a že v něm chtěl uložit mladou ženu ke spánku.

234$

Helenina hlava ležela na rameni, které neznala a nemyslela na to, že by je měla znát. Ze smrti klesla jako ve snu do neznámé země, jejíž půvab spočíval v tom, že se jí zdálo, že si na ni vzpomíná. Její myšlenky spaly, ale hluboký klid plnil její srdce.

Poznenáhlu si tento klid začala uvědomovat a divila se mu.

Myslela si, že je u svého otce, toho, jehož nikdy nespatřila, ale po kterém často toužila.

Jeho slova a hlas se to zdály potvrzovat:

„Sedni si, dítě, a pověz, co se stalo.“

Vzhlédla a poznala Kandidáta, aniž si uvědomila, kdo to je.

Jednou, když byla malá holčička a když se bála… nebo to byl snad její otec, s kterým tenkrát mluvila… nebo si tak vždy otce jen představovala.

Také hlas zněl důvěrně, skoro v ní samé:

„Vypravuj to tedy.“

Necítila vůli mluvit. Zdálo se, že sám ten hlas z ní opatrně tahá slova:

„Maminka umřela… Četla jsem dopisy…”

Chtěla říci něco víc nebo chtěla plakat, pro samotný údiv ale nemohla ani jedno ani druhé.

Vždyť on seděl a mluvil tak, jako by všechno věděl, jako by byl stál u ní, když četla dopisy.

Seděli pod kvetoucím hlohem a bílé větve splývaly na jeho ramena. Vypadal, jako by se z něho právě vynořil, aby vyprávěl pohádku o všem, co se může na světě stát. Nic nebylo skutečné. V jeho hlasu bylo kouzlo, které nutilo ke klidu, jako když se na kraji postele povídají pohádky pro spaní.

Říkal, že pro dospělé je těžké žít. A že když byla malá, měla na rozdíl od ostatních dětí domov, který ji chránil. Stále mluvil o jejím domově a o čistotě, kterou byla obklopena, líčil její domov právě takový, jak v něj věřila, a tvrdil to tak samozřejmě, že ty dopisy zůstaly kdesi daleko, kdesi v neskutečnu ošklivých snů, ze kterých se probudila.

Přesto se stále vracely, až to konečně řekla:

„Ale… ale… ty dopisy…”

Ano, právě podle nich mohla posoudit matčinu lásku k ní

235$

a její snahu chránit ji. Možná že zrovna její matka vyrostla bez ochrany.

„Zlo má lehkou práci s těmi, kteří neznají nic lepšího. A když mu jednou člověk neprozřetelně podlehne, těžko se z toho zase zcela vymaní. Je to stejné, jako když člověk zapadne do bažiny. I snaha se osvobodit ho může stahovat čím dál hlouběji.

Šťastní jsou ti, kteří o tom nevědí. Většina to zná. Tvá matka to znala. Protože to znala, mohla tě chránit.

Rozhlédni se. Kam se hneš, poznáš lidi se skvrnami bahna, do něhož šlapali. Nikdo není čistý.

Svět může být zachráněn jen spasitelem. Nevím, jestli tato myšlenka se prvně zrodila z lidí samých, kteří — jako tvoje matka — cítili svůj hřích, a Bůh jako odpověď na jejich modlitby jim poslal svého syna, nebo jestli on, jak stojí psáno, sám se smiloval a porozuměl nebohým lidem — tak jako my musíme porozumět tvé matce — a sestoupil a pomohl jim.

Od té doby však se člověk neodsuzuje pro svou malou cenu, ale je spasen svou snahou.

Ta je stéblem slámy, kterou spasitel potřebuje, aby pozvedl tonoucí lidi.

Snahu své matky jsi viděla. Tou jsi ty sama. Tou je tvůj vlastní neposkvrněný život.

Jsi stéblem slámy své matky. Hleď, abys ho nezlomila.

Protože pak už by neměla nic jiného než své dopisy.

Čistotu svého dětství nes s sebou životem. Je vkladem tvé matky.

Až se jednou potkáte, bude to spásou pro vás obě navzájem.”

Helena vzhlédla ke Kandidátovi.

Teď si vzpomněla na den misionářské schůze, kdy se posmíval misionáři a potrápil ho. Strýc Jan se tomu často smál a říkal:

„Je to zatracený volnomyšlenkář, ten lump! Samozřejmě! Vždyť je to učený člověk.”

„Ale… ale,” řekla, „nejste… nejste nevěřící?”

Kandidát se zvedl. Když zase promluvil, vykal jí.

236$

„Bude Bůh menší, když v něho nebudu věřit?

Je spasitel nepatrnější, když ho popřu?

Mohl bych si dobře stoupnout a říkat, čemu věřím a čemu nevěřím.

Ale nechci. To se vás netýká.

Nemáte žít život a opírat se přitom o víru někoho jiného.

Co jsem řekl, jsou myšlenky, které jste vy sama myslela, ale nevěděla jste o nich. Teď musíte sama. Myslet a žít.

Nemáte už matku. Ale máte její dopisy. Buďte ráda, že jste je četla. Nyní je spalte. Chránila vás. Teď je řada na vás.

Jděte domů a začněte. A nikdy už nechoďte ke srázu.“

Vzal ji za ruku a doprovodil z lesa.

Tam, kde začíná louka mezi lesem a městem, ji pustil, zvedl klobouk a šel do kraje.

« Zamilování »

„Teď už můžete klidně vyjet s námi ven,“ řekla Kateřina. „S ostruhami začněte příště v jízdárně, abyste si na ně zvykl. Musím ale uznat, že to zvládáte hrozně rychle.”

Její bezpečná převaha by ho zlobila, kdyby její pýcha, že to zvládá „hrozně rychle” nebyla tak dojemně otevřená.

Sám byl překvapen, jak dobře mu to šlo. Cítil se jako vyměněný, jako kdyby ho někdo obrátil. Veškerá jeho pozornost byla koněm a učitelkou jízdy vytlačena ven.

Také Kateřině se zdálo, že se „probudil”. Byla se svým dílem spokojená.

„Víte co,“ řekla, „dnes byste mě mohl doprovodit pěkně až domů. Beztoho nemáte naspěch. Mamince se to zdá divné, že jste k nám přestal chodit.”

Dahl k ní vzhlédl a rychle zase sklopil oči.

Do jeho tváře se zase vrátil ten ošklivý, temný výraz. Proč nechce jít k nim domů? Je tam něco, čeho se bojí. Teď už se ale nemínila vzdát.

„Co vlastně studujete?” zeptala se.

237$

Zmateně se vytrhl z myšlenek, do kterých se dostával. To byla otázka, na kterou byl ze všeho nejméně připraven odpovědět.

„Ano… já jsem… vlastně… dosud studoval teologii,” řekl.

„Proboha… přece se nechcete stát knězem?” vybuchla.

Rozesmál se nad jejím zděšením. Ne, to opravdu nechtěl.

Ano, právě pomýšlel na to, aby studoval něco jiného.

Byla to lež, ale nevěděl to, dokud to neřekl, a pak to byla pravda — tak dalece, že bez váhání mohl odpovědět na její otázku:

„Co si tedy zvolíte?”

„Myslím, že to bude učitelská zkouška.”

„To znamená: magistr — PhDr. — profesor?” ptala se.

,Ano,“ odpověděl, „až tam to může dojít.”

Dívala se v myšlenkách před sebe a rozvážně přitakala:

„Ano, ano.”

Cítil z ní silný pud, který ho táhl vpřed. Jestliže se s ní teď zasnoubí a ožení, věru neunikne tomu, aby se stal magistrem — PhDr. — a nakonec i profesorem. Pára ve stroji by byla vždycky. Pohlédl na ni. Šla a hleděla kupředu. Bylo to nakažlivé. Magistr — PhDr. — profesor — život a činnost užitečného člověka.

Bylo to jako dlouhá pěkná cesta, která lákala, aby se po ní člověk vydal. Vedle něho kráčela ona a přála si totéž. V tom případě by šla s ním a jedla chléb, který on vydělá.

Jedla jeho chléb! Zastavil se, přemožen šťastným, vítězným pocitem. Že ona, mladá, smělá a hezká dívka, která mohla dostat, koho chtěla, snad byla ochotna odložit vše, jen aby měla to potěšení jíst chléb, který on vydělává!

Obrátil se k ní a překvapená otázka byla tak zřetelná v jeho očích, že sklopila své. Ale ne dříve než rychle odpověděly „ano”. Zdálo se mu dokonce, že přikývla, ale nebyl si tím jist.

Šli mlčky vedle sebe. Své chování si teď vyměnili. Ona zneklidněla a znejistěla a krev jí stoupala a klesala ve tvářích. On šel vesele a klidně a liboval si v myšlence cesty „magistr — PhDr. — profesor” a představy jí samé, jak horlivě pojídá jeho chléb. Jasná a šťastná fantazie.

238$

Čekala plna zmatku, že alespoň něco řekne a s napětím sledovala, jak se dveře jejího bytu blíží, a v duchu se na něj proto zlobila.

Byla hluboce v přítomnosti žijícím člověkem. Též na něho měly domovní dveře účinek. Viděla, jak se soumrak sklání na jeho tvář a dává jí výraz, který nemohla vystát.

Co se s ním stalo? Bál se snad maminky? Šlo zase o tu odsouzení hodnou knihu, kterou mu půjčila? Měla by se spálit!

Dahl se sotva odvážil pohledět na paní Sonnovou, když ji pozdravil. Byl však nucen se podívat, a tak se sebral a vzhlédl… a nepoznával ji.

Kateřina viděla jeho podivení a vybuchla:

„Ano, není to hrozné od maminky, tak se zohavovat. Upravovat si tak příšerně vlasy. Vypadá jako stará ženská… Vidíš, že tě sotva poznal?”

Ano, byly to hlavně vlasy. Byly upravené tak, že bylo vidět mnoho šedivých. Ale nebylo to jenom to. Něco se stalo s jejím obličejem. Byl jaksi ukončený. Jeho možnosti byly vyčerpány a vědomí toho se v něm promítalo namísto očekávání nového života. Mohl v něm již nyní vidět poslední dny jejího života. Takový jako je teď už zůstane, bez jediné změny, ledaže bude pomalu blednout a uvadat, zatímco oči postupně nabudou světlého, neutrálního jasu stáří.

Jeho hříšná žádost z onoho pomateného odpoledne se nyní zdála jako nesmyslná fantazie, ani ve vzpomínce se téměř nedala ztělesnit. Byla mrtvá, pochovaná a zapomenutá. A tento obličej, zdálo se, jako by nikdy netušil, že mohla existovat.

Naproti tomu Dahl pociťoval živoucí přítomnost Kateřiny a cítil její vliv silněji a silněji.

Jak byl zvyklý zažívat svět svými pocity a myšlenky nechat dle libosti loudat se pozadu, odevzdal se klidně tomuto vlivu, který z ní vycházel, a později poznal, jak je zdravý.

Začal se orientovat ve světě lidí. Šel na univerzitu a shledal, že semestr skončil a začaly zkoušky. Dobrá. Sedl si tedy a poslouchal, co se zkouší. To byl přece začátek. Seděl a díval se na bledé, upracované studenty a vžil se do jejich ovzduší tímtéž tichým kontemplativním způsobem, jako když kdysi sedá-

239$

val docela vzadu ve venkovské škole a kamarádil se se všemi zády a krky, jejichž majitelé již mohli být zkoušeni ze „všeho“. Nyní byl také několik let pozadu, ale to se stává každému, kdo změní studium. Od příštího semestru to však musí vzít o to energičtěji do rukou.

Naučil se vidět poezii denní dřiny. Jednou na sebe vzala dívčí podobu a stoupala po univerzitních schodech spolu s nervózním studentem. Zůstala venku ve vestibulu, neodvažovala se ani jít dovnitř do posluchárny a být při tom hrůzostrašném jednání. Její oči bezmocně zíraly na zavřené dveře, levou ruku tiskla k srdci, které patrně chtělo, aby ta rozhodující půlhodina rychle skončila, a proto se snažilo ji odťukat za čtvrt hodiny. Pohled se zachytil na zlatém prstýnku na pravé ruce a zvedl se znovu k neúprosným dveřím. Pak vzdychla a šla k oknu a opřela si čelo o rám. Ona a Dahl byli ve vestibulu sami. Zapomněl jít dovnitř, poněvadž viděl její napětí a strach. Byl si jist, že tu stála a modlila se potají za toho, jenž seděl uvnitř a zápolil se svou otázkou.

Trochu se k ní přiblížil. Kroky zněly v prázdném, mrtvě tichém vestibulu tak hlasitě… Ona se ulekla a vzhlédla. Přátelsky se na ni usmál a ona se mu z vděčnosti pokusila slabě odpovědět.

„Půjde to, uvidíte,” řekl s přesvědčením.

„Myslíte?” zeptala se s nadějí, že zná jejího snoubence a může posoudit jeho šance.

„Naprosto!” odpověděl. „To by musela být mimořádná smůla.”

Vypadala vděčně a šťastně.

Zmizel tiše, aby tam nebyl, až snoubenec přijde.

Teď pro ni bylo snazší tam stát a čekat, a on nechtěl, aby zjistila, že „ho“ vůbec nezná.

Opravdu ji teď měl tak rád, jak tam stála, plná osudu jiného.

Za několik let to bude on, kdo půjde do dveří a snad Kateřina bude stát u okna a bude se bát. Ale ne, ta by se nebála, ta by si byla jistá, že se naučil svou věc a že se tedy nic zlého stát nemůže. A právem, protože být s ní zasnouben a propadnout u zkoušky, to prostě nebylo možné. V její přítomnosti bylo

240$

samozřejmé, že se každý den udělá práce, která se má udělat. Byl přesvědčen, že je pro něj nezbytná. Uvědomil si to sotva několik kroků od jejích dveří a to ho rozesmálo: „Jsem už na cestě se o ni ucházet.”

Podíval se na hodiny. Teď už se jistě mladá dívka ve vestibulu dozvěděla výsledek. Snad právě teď říkala: „Byl tady jeden z tvých kamarádů, tak pěkně mě potěšil, když řekl, že to dobře dopadne.” Opravdu ji měl velmi rád, a v duchu doufal, že to „dopadlo”. Kdyby věděla, že právě šel, aby slyšel „výsledek”, jistě by mu přála také všechno dobré. Bylo kupodivu snadné být dobrý a mít lidi rád.

„Vypadáte tak vesele,” řekla Kateřina sotva vešel, a její matka se připojila:

„Ano, opravdu vypadáte, jako byste měl něco dobrého v kapse.”

„Ano,” řekl, „mám dobrý návrh.” Právě ho to napadlo. Chtěl navrhnout Kateřině, aby s ním šla do lesa, kde by mohli být sami. Ale neměl dost odvahy, aby to řekl rovnou. Sedl si na pohovku ke Kateřině a povídal a povídal se samozřejmou důvěrností, jako by se vše vyvíjelo tak, jak se patří — stejně mluvil k té mladé dívce na univerzitě. Z Kateřiny vyzařovalo takové štěstí, že je bylo možné cítit ve vzduchu až k oknu, kde seděla paní Sonnová. Porozuměla, že kdyby měla co vyřizovat, hodně zdlouhavě vyřizovat služce v kuchyni, byl by to dar od boha. Vyšla tedy, „aby řekla něco o kávě a takových věcech.”

Mladí povídali o ničem, pokud tu bylo nějaké nic, o kterém by se dalo povídat. Žádný z nich nevěděl, kdo si přisedl blíže, ani kdo se odmlčel.

Jisté bylo, že mezi nimi nezbývalo pro nikoho už místo, a že mlčení je pohánělo, aby něco udělali.

Věděl, že potřebuje jen položit jí ruku kolem pasu, a sotva na to pomyslel, hned se mu zdálo, že její záda se sama podvolují.

Vlastně na ni teď vůbec nemyslel, jen na to, co chtěl udělat, protože toho nemohl nechat. Z člověka se v takové chvíli snadno stává nešika, a tak aby to skončil, protože musel vydechnout, zvedl obě ruce trochu do výše v jistotě, že až klesnou, pravá vklouzne za ní. A ani ona o tom nepochybovala.

241$

A přece se to nestalo.

Pohlédla na něho s údivem a trochu postrašeně, když tak rychle stáhl ruce k sobě a vypadal jako někdo, kdo si právě na něco vzpomněl. Co se stalo?

Na to se také ptal sama sebe. Přišlo to v okamžiku, kdy pozvedl ruce. Studený pocit, že tohle už se jednou stalo. Ale kdy?

Podíval se na ni-a přemítal, když tu se jeho pohled setkal s jejím, plným touhy a úzkosti. V té chvíli to věděl.

Bylo to totéž jako v onen večer, kdy vztáhl ruce a nalezl v nich Týnu, aniž se vlastně o ni zajímal. Byla to žádost převlečená do milování, nic víc.

Bylo to úplně stejné jako tenkrát. Teď si byl jistý, že Kateřinu nikdy nemiloval, ale byl do ní jen zamilován — do ní nebo do Týny nebo do mladé dívky na univerzitě. Všechny mu byly stejně drahé.

Nyní ale musel jít. Cítila, že se chce zvednout, a velice zbledla.

„Měl jste nějaký návrh.” Sestavila větu v myšlenkách a asi ji také řekla, protože při vstávání odpověděl:

„Ano… ale nechám to raději na příště… mám něco… co bych nerad zmeškal.”

„Něco, co bych nerad zmeškal!” Tak zle svého koně bičem nikdy neuhodila.

„Tak to si musíte pospíšit.”

„Ano, děkuji,” řekl a podíval se na hodinky. „Smím vás poprosit… totiž, abyste pozdravovala…”

Paní Sonnová právě vešla. Dívala se z jednoho na druhého. Viděla svou vlastní příhodu. Celou cestu z Říma.

Když odešel, stály obě ženy jako sloupy, dokonce i jejich oči mlčely.

Paní Sonnová se vzpamatovala později a zdálo se, že je zarmoucena více.

Kateřina mluvila s podivuhodně klidnou rozhodností.

„Maminko,” řekla, „ten kněz tam v Itálii… byl do tebe zamilován?”

„Myslím, že ano,” řekla paní Sonnová.

„A ty?” řekla Kateřina.

242$

Paní Sonnová stála, stará a zešedivělá před mladou dívkou a odpověděla upřímně, ale zakřiknutě jako dítě:

„Ano.“ A v pokusu být dospělou a zkušenou ženou, která mohla potěšit, připojila:

„Já zažila, dítě, totéž.”

Kateřina nechala slova plynout mimo sebe. Přešla k psacímu stolu a ukázala na kaplanův obraz:

„A myslíš tedy, že je správné stavět tohle… vedle obrazu otcova?”

Obtížena vinou vůči své dceři, vinou, kterou necítila vůči svému muži, paní Sonnová odpověděla:

„Nevím! Oba ty pocity byly tak rozličné. Neměly spolu co dělat.”

Kateřina se na ni dívala jakoby z veliké dálky, její oči byly studené, bez přátelství i nepřátelství.

„Kolik citů může mít člověk v jediném životě?” zeptala se.

Paní Sonnová neodpověděla. Cítila se tak nepatrná, aniž by věděla proč.

Kateřina vzala kaplanův obraz a položila ho dolů do sekretáře.

„Můžeš ho vyndat, když nebudu doma,” pravila.

V jejím hlase bylo něco, co způsobilo, že paní Sonnová se bála, aby se jí dcera neodcizila.

Sama došla k sekretáři a otevřela zásuvku, v níž ležel červený a zelený sešit. Položila na ně obraz a zásuvku zavřela.

Teď věděla, že na podzim do Itálie nepojede. Ani na podzim, ani nikdy jindy.

Usedla a dívala se před sebe s tváří bez vlastní budoucnosti, ale plnou starostí o budoucnost dceřinu.

« Pod bukem »

Mladý muž, jehož smysl života nebyl viditelný prostému oku, protože to nebylo mistrovství ve sportu či nějaké povolání, ale ona „Říše boží”, která prý je uvnitř nás, šel do lesa

243$

s tupým pocitem opuštěnosti. Odešel od Kateřiny zdrcen bezmocností. Byl by se rád vrátil, aby řekl slova, na která čekala, jen kdyby to bylo něco platné. Dříve či později by však zklamání stejně přišlo, protože on jí nemohl dát nic kromě prostého přátelství a zamilování, které nepatřilo jí, ale pouze pohlaví, kterému náležela.

Toto zaujetí pro druhé pohlaví ho ke škodě žen, s nimiž se setkal, vždycky vedlo příliš daleko. Třebaže nechtěl nic zlého, nebylo jeho chování lepší než chování vissingrödského stárka, kterého již Martina s výstrahou jmenovala.

Žádná z těch žen, jež mu nabídly svoji lásku, se nedotkla ničeho jiného než rychle pomíjející části jeho já. Zbytek jeho bytosti byla palčivá, nikdy neutuchající touha po větší plnosti života. Od dětství jeho mysl lačněla po pocitu věčnosti a bez něho nemohla být nikdy nasycena. V krátkém extatickém okamžiku se setkal s věčností a bylo beznadějné snažit se na to zapomenout a žít, jako by to nikdy nezažil. Neodvažoval se čekat, že se to bude opakovat, už se nepovažoval za vyvoleného. Žádné nové náboženství nestvoří. Jeho duše měla hlubokou potřebu spasitele starého křesťanství, ale víra v něho byla dávno strávena myšlenkou, která se do všeho zakusuje a odhazuje na smetiště to, co nemůže do sebe přijmout. A přece měl všechny podmínky být spasen, protože byl jako zaběhlý beránek, jehož najde dobrý pastýř. Toužil po domovu, který tušil hluboko v sobě, ale nenalézal ani cestu ani stezku. Byl z něho rozháraný, bezmocný člověk, náboženskost zaryla do něho své drápy věčnosti, jichž se nemohl zbavit. A přitom neměl žádné náboženství, aby ho neslo do věčnosti.

Šel a šel a neviděl buk ani dub ani křoví, ale pouze šel a nesl svou vlastní opuštěnost, až myšlenka ztěžkla únavou. Zdálo se, že v něm není více života než ten, co byl v jeho nohách, které šly stále dál… Náhle ho zastavil zvuk. „Prásk!” Stoupl na větev.

„Prásk.“ Zvuk zůstal v něm — známé, důvěrné volání jiné větve, na níž před dlouhým časem stoupl a přelomil ji. Vyplavalo uběhlými léty s vážností, jako by bylo znělo od věčnosti, a s pomalostí, jako by mělo trvat věčně. Viděl ji před sebou,

244$

i místo, kde ležela v prachu cesty do školy. První větev, jejíž praskot slyšel. Zvuk stále zněl v jeho mysli jako volající hlas, až se mu konečně zdálo, že opakuje jeho jméno: Jene — Jene — Jene. A tu měl pocit, jako by se jeho vlastní já ztratilo, uniklo mezi dny jeho života a leželo skryto — snad blízko, snad daleko — bez možnosti, aby bylo nalezeno jako lopatka bratříčkova. Bylo lépe vzdát se hledání.

Vzdal se všeho, ale hlavně sebe sama, a mdle usedl. Nevěděl, že stál pod stromem, ale záda sama našla jeho kmen a opřela se o něj.

Před ním ležela uprostřed trochy jemného šedivého prachu zlomená větev.

Slunce na ni svítilo a přitahovalo pohled.

Větev měla oloupanou kůru. Byla jak slunečně hnědá křivka — právě jako ukazováček jeho matky na posledním článku.

Ležela a ukazovala tiše do nicoty prachu.

Pevně poutala myšlenky k prachu, vyhřátému sluncem, jako by to byl celý svět.

Oči přecházely únavou, ale nemohly se odtrhnout od hnědé větve a od šedivého prachu, ve kterém ležela.

Dokonce i když se víčka zavřela, ležela jako prst a ukazovala.

„Na co ukazujete?” řekl. Jeho matka se smála. Stála ve dveřích do kuchyně a šibalsky se smála stejně jako tenkrát, když hledal cínového vojáčka a přitom ho držel v ruce. „Můžeš se přece podívat a uvidíš,” řekla.

Podíval se a zdálo se mu, že letí vzduchem. „Teď už brzy usne,” řekl lékař a natáhl své dlouhé prsty k jeho prsům. Podobaly se kořenu stromu nebo prstům nějakého trolla. Neměl je rád. Kdyby věděl, že ho chtějí operovat, nebyl by mluvil s lékařem o svých nervech, protože ty se mezitím zlepšily. Teď ho měl ten doktor s drápy jako kořeny ve své moci. ,Ano, hned bude spát.” Namáhal se, aby ze sebe vysoukal: „Ne, ještě ne,” ale nedostal ze sebe ani slovo. Naštěstí stará ošetřovatelka zavrtěla hlavou a ukázala svým zahnutým prstem na tácek s šedivým práškem: „Musí dostat ještě trochu.” Mladší lékař, který byl tak vysoký, že kdyby neměl na čele veliké zrcadlo, nebylo by mu vidět hlavu, vzal hrst hrubého prášku a nasypal

245$

mu ho do nosu. To trochu pomohlo, ale pořád ještě neupadl do bezvědomí a bál se, že se probudí, až začnou operovat. Vždyť dobře rozuměl, co říkají, ale ne slovům, protože ta zněla jen jako vzduch, který mu hučel v uších. Zvláště patrné to bylo, když mluvila krásná mladá ošetřovatelka v modrých šatech. Nyní stála u jeho hlavy a mohl cítit její dech. „Teď ztratím vědomí,” myslel si, protože zmizeli i lékaři. Viděl jen prsty jako kořeny a zrcadlo na čele, ze kterého se stalo slunce. „Myslím, že spí,” šeptal vzduch. „Spalte ho a budeme vidět, jestli se pohne,” řekl kořen. Cekal s úzkostí, protože přece jen zůstal při vědomí.

„Teď ho můžete vzbudit,” řeklo slunce, ,je to hotové. Celé bláznovství je vypáleno.” — „Zaplať pánbu,” pomyslel si, „tak jsem přece jenom asi spal, protože jsem nic necítil. Jak dlouho to asi trvalo? Ale zdá se, že krvácím.” — „Umyjte ho,” řeklo slunce, „a pak ho vzbuďte.” Vzduch přišel s houbou a propláchl ho uvnitř. „Obličej krvácí,” řekla stará ošetřovatelka, matka země. „Ten si může utřít sám, až se vzbudí,” odpověděl kořen a uhodil ho prudce přes jednu nohu. Vzbudil se právě v okamžiku, kdy vyšli ze dveří a vzali s sebou celou nemocnici.

Nahoře nad ním se klenula široká koruna buku. Znal ho i neznal. Toto byl buk, ostatní buky se mu pouze podobaly, jako se mrtvá fotografie může podobat živé přírodě. „Už to vím,” myslel si, „to je buk před prvním hříchem… Pak jsem tedy ovšem umřel při operaci?” Ale obličej mu krvácel a noha bolela. Osušil si obličej a viděl, že je to pot. Přendal nohu, která ležela napříč přes kořen.

Spánek měl ještě v údech, ale jeho myšlenky se začaly probouzet a pohybovat se podle svých zákonů. Vzpíral se tomu. Chtěl zůstat ležet a houpat se mírně na jejich neurčitých vlnkách dole v podvědomí. To, co zažil, bylo něco, co již jednou viděl. Sám stál mimo a pozoroval to. Bylo to něco, co se týkalo oka. Bylo to bratříčkovo oko. Teď to věděl: ležel tam, kde ležel bratříček v onen den, kdy ho viděl se vynořit jako bublinu z bezedné hloubky očí do jasného dne.

Bděl pouze pro svůj hluboký pocit míru. Věděl, že je.

O mnoho dál se jeho vědomí nerozvinulo. Svět mohl být docela

246$

dobře stvořen před okamžikem. Byly zde stromy a křoviny a tráva — a on. Byl sám. Až bude ležet trochu déle, čtvrt hodiny, hodinu, rok, mohl by si přát, aby přišel někdo, komu by mohl říci, že všechno je dobré, velmi dobré.

Opravdu někdo přicházel, avšak příliš brzy. Bylo třeba se vzbudit a přendat nohy.

Stáhl je ze stezky, opřel se o loket a vzhlédl.

Přicházela mladá dívka se zlatově hnědými vlasy, opředená svým sněním, které, jak se mu zdálo, se vlnilo kolem jejího zjevu jako zlatavě hnědé kadeře kolem jejích spánků.

Právě před ním na chvilku stanula. Ne, ona se nezastavila, ale přece stanula a podívala se mu do očí, jako by něco hledala.

Jak dlouho může trvat okamžik? Nezastavila se, nanejvýše zvolnila krok, a přece měl dojem, že tam stála dlouho a dívala se a hledala a odešla s potlačeným výbuchem radosti jako někdo, kdo našel, co hledal, ať to bylo málo nebo mnoho.

Teprve teď ho napadlo, aby se za ní podíval. Bílé šaty právě mizely daleko nahoře, kde stezka odbočovala.

Když se ztratily z dohledu, měl dojem, že vlastně byly bezpochyby modré.

Rozhodně před sebou alespoň modré šaty viděl. Zdály se být nerozlučně spojeny s prostou, mírnou, hlubokou radostí, která v něm stoupala. A nešlo jen o spojitost, byly i příčinou této radosti. Modré šatičky, v nichž bylo dobré kouzlo. Proč právě modré a malé, když byly bílé a dospělé?

Sklonil hlavu v tichém úsměvu, který nikdo neměl vidět. Byly modré a byl si jist, že v jejích tvářích se skrýval dolíček, dolíček plný slunce jako skvrna v prachu u jeho nohou. Sluneční skvrna na zemi, která osvětlovala celý prostor, sluneční skvrna na podlaze, která rozveselovala celý pokoj. Haniččiny modré šaty, světlé letně modré šaty truhlářovic Haničky.

Podobala se jí? Snažil se vzpomenout si na tvář mladé dívky, ale pletly se mu do toho Haniččiny dětské tahy. Mohl si vzpomenout jen na oči, ty byly její, nepodobaly se žádným jiným, ale připamatovávaly mu to, co pro něj bylo na světě nejbližší. Podívaly se do jeho očí a našly to, co hledaly: domov, ze kterého přicházíme a do kterého se máme navrátit, nepo-247$

míjející teď, kde mysl, srdce a buk před prvním hříchem nejsou znamenány pomíjejícími hodinami, léty a dny.

Viděla v něm vše, jako on to viděl v Bratříčkovi, viděla to a odešla s tím v sobě a nikdy se toho nezbaví. Je to tak malé a dojem z toho je tak velký, že nikdy nemůže být odstraněn. Byl někdo mimo něho, kdo to věděl. Byli dva. I kdyby se nikdy neviděli, byli dva. Bylo pro něho dostatečnou pomocí, že to věděl. Nikdy se k žádnému člověku nedostal tak blízko jako v tomto okamžiku, kdy viděla to nejvnitřnější v něm, samotný nahý život a věděla, že to vidí. A také věděla, že on vidí, že to vidí.

Vstal.

Šla stezkou tam někam nahoru. Nechtěl jít stejnou cestou. Dětinská bláhovost, která se zdála být plnou moudrosti, mu řekla, že tou cestou se už šlo. To obstarala ona.

Smál se své bláhové moudrosti, ale nepochyboval o její hluboké pravdivosti.

Vydal se domů. Celou cestu šel pěšky a nevznikl v něm ani náznak přání ji vidět. Ono nepomíjející teď v něm stále ještě dlelo, ono teď, kdy jeho malý život ležel nepřikrytý a cítil slunce z její mysli.

« Státní rada »

Měl pocit, že se znovu narodil. Mohl začít svůj život od začátku. Vše, co zažil od té doby, kdy dospěl, se ho týkalo jen zpola. Bylo to jako vzpomínky z jiného, nezdařeného jsoucna. Ztratilo to všechen význam kromě významu výstrahy. Jeho chyba byla smazána, ne ve svých účincích vůči jiným — v tom ohledu začínal svůj život dluhem — ale pro něho samotného. Byly mu odpuštěny hříchy a dostal se domů, k čistotě a nevinnosti mysli. Ta měla od nynějška růst s ním. Pokud se mu ji podaří ochránit a upevnit, bude stále tím, kým se přiznával být.

Byl zvyklý spojovat představu růstu duše s náboženstvím.

248$

Nebyl však křesťanem a naučil se bát pobouření citu. Vzdaloval se kaplanově katolickému mysticismu.

Ale jedno prosté oko svítilo s přibývající jasností v jeho blízkosti. Bylo to oko Sofuse Petersena. V něm nebylo pobouření, ale jen klidná, bezpečná cesta kupředu.

Dahl se ho začal vyptávat a Petersen odpověděl, že v praxi provádí teozofické metody ovládání myšlenek. „Jde o to, aby se vždy vědělo, na co člověk myslí, a nikdy nemyslet na nic jiného, než se chce.“ Prostřednictvím teozofie se člověk učí starým indickým metodám cvičení myšlenek a mezi nimi byla i tajná, ezoterická škola, „a v té se vyučuje přímo.“

Petersen zdůraznil slovo přímo takovým způsobem, že nemohlo být pochyb, co to znamenalo: přímo mahátmy. Jeho cílem tudíž bylo dostat se do této školy, až toho bude hoden, až bude zcela schopen udržovat škodlivé myšlenky stranou.

Předchozím cvičením se mohl člověk docela dobře naučit ve vnější, exoterické teozofické obci.

Dahlovi se zdálo, že by mohl mít chuť dozvědět se, v čem ta cvičení spočívají. Zeptal se proto, jak je možné se stát členem teozofické obce.

Tím se mohl stát, když se obrátí na předsedu dánské lóže.

Petersen jmenoval státního radu, jehož jméno bylo vyslovováno v souvislosti se dvěma velikými obecními podniky.

Dahl o tom nějaký čas přemýšlel. Jednoho krásného dne se oblékl, jak nejpečlivěji dovedl, šel a zazvonil u dveří státního rady.

Trvalo dlouho, než se dveře otevřely, ale konečně slyšel klapavý krok člověka, který se obul jen ledabyle. Pak ze dveří vystrčil hlavu malý bělovlasý muž s grimasou nedoslýchavého a v příštím okamžiku vyšel ven.

Dahl nebyl připraven na to, že najde panského sluhu tohoto druhu. Kalhoty měl celé vytlačené a sahaly mu jen ke kotníkům. Kabát byl odřený, modrý na místech, kde se zrovna nenacházely žádné skvrny. Nahoře v obrubě košile vězel kostěný knoflík jako poustevník na poušti. Rukávy neměly ani manžety. Jaký div, že se kolem mužových úst usadili trpký výraz, jako by mu život nebyl přítelem.

249$

Dahl se ptal, jestli může mluvit se státním radou. Starý jej kriticky pozoroval, obrátil se zády a klusal napřed.

„Prosím, pojďte za mnou.“

Trepky pleskaly v pomalém poklusu dlouhou předsíní. Jedny dveře byly otevřené a záblesk bohatství a přepychu se dotkl Dahlových smyslů. Starý již stál na konci chodby a čekal na Dahla, aby ho uvedl do pokoje, lépe řečeno do jakési místnosti.

„Prosím,” řekl a sám vešel a sedl si.

Dahl se rozhlédl a spatřil prosté zařízení: stůl, dvě židle, skříň z měkkého dřeva, hřebík, na němž visel starý klobouk, dýmka bez hlavičky.

Když viděl takový výměnek a tohoto abonenta chudobince hned vedle krásného zařízení státního rady, neprobouzelo to v něm vůči teozofickému bratrství zrovna příznivé smýšlení. Mohli tomu starému chudákovi dát alespoň odloženou kravatu.

„Přejete si?“

Hlas vytrhl Dahla z jeho úvah. Překvapeně pohlédl na muže a náhle neměl žádné pochybnosti, že to je sám státní rada. Teprve teď si všiml starcova diogenského obličeje, mocného temene, širokého čela se souměrnými vráskami a se zjasněným, ale nevyzpytatelným mírem očí, které byly prakticky přítomné a současně temné sněním, a konečně úst se známkami všeho, co se může přihodit a hnout člověkem — byla pevná a ohebná, poskytující dostatek prostoru pro mírnost i drsnost, srdečnou radost i cynický posměch.

Dahl přednesl svoji žádost o přijetí do teozofické obce.

Státní rada se ho váhavě zeptal:

„Co hledáte v teozofii?”

Dahl nebyl na tuto otázku připraven, odpověděl však bezděčně, snad na základě dojmu, který na něho učinil obličej státního rady:

„Pokoj a radost v Duchu svátém.”

Pochybovačný a zkoumavý pohled státního rady přešel v jasnou mírnost. Seděl naprosto nepohnutě a kolem jeho hlavy se rozprostřelo slavnostní ticho, téměř ticho smrti.

250$

„Pokoj a radost v Duchu svátém,” opakoval zvolna. „Pak vás ze srdce vítám. Více na tomto světě nelze dosáhnout. A ani na jiném.

Eirénén afiémi hymín, eirénén ténemén didómi hymín.

Pokoj vám nechávám, svůj pokoj vám dávám.

A více nic.”

Na chvíli se odmlčel a pokračoval v přítomnějším a střízlivějším tónu:

„Hledáte nyní náboženskou obec, abyste tam nalezl oporu a vedení. Ale nezapomeňte, že to, co hledáte, leží skryto ve vašem vlastním životě, a ne v nějaké knize nebo ve víře nějakého seskupení.

Neboť milost boží je živá síla nad všechen rozum, ale církve a obce stvořil ďábel… Teď vás přihlásím k té naší.

Řekněte mi své jméno a adresu, pak odešlu vaši přihlášku a později dostanete svůj členský diplom, podepsaný prezidentem obce v Adjáru v Indii.”

Poznamenal si Dahlovo jméno a začal směšně cynickým žargonem, který se málo podobal povýšenému, věčností naplněnému klidu, kterým se vyznačovalo jeho chování, když mluvil o pokoji a radosti v Duchu svatém, vyprávět o univerzitních studiích a praktické činnosti.

Dveře se otevřely a opatrně vešla bělovlasá dáma, šustící hedvábím.

„Chtěla jsem jen vědět, jsi-li doma,” řekla.

Státní rada po ní zašilhal.

„Ano, jsem zde,” řekl suše. „Ale za chvíli odejdu.”

Dahl cítil, že by se měl zvednout.

„Jdete do města?” zeptal se státní rada. „To byla moje žena, co sem nakoukla, ale nemyslel jsem, že stojíte o to, abych vás představil.”

Ano, Dahl měl namířeno do města.

„Tak můžeme jít spolu,” řekl státní rada. „Jen si vezmu boty… jsou zde ve skříni… a jiný kabát.”

Vzal jeden, který považoval patrně za lepší než modrý.

„Ano, pravda, límec,” řekl, když pozoroval, že Dahl se upřeně dívá na osamělý knoflík v obrubě košile.

251$

Límec byl docela čistý, ale musel se rovněž obejít bez vázanky.

Dole na ulici vzal státní rada Dahla pod paží.

„Dejte si před námi pozor, až budete chodit na schůze lóže,“ řekl. „Neztraťte se samým nadšením pro nás sám sobě.

Žijte svůj život. Jděte za svým instinktem. Nechoďte tam, abyste se stal věřícím, dogmatickým teozofem. Čtěte své knihy, ale čtěte je kriticky. Neboť to, o čem píší, je snad živoucí voda života, ale myšlenky a slova jsou věru jen jejich. A třebaže jsme všichni bratři, proto ještě nejsme povinni vdechovat navzájem svůj páchnoucí dech, ať již tělesně nebo duševně.

Říkám to, protože máme zrovna tolik písmenkářských duší v naší obci jako křesťané ve své církvi.

Varuji vás rovněž z toho prostého důvodu, že sám už na schůze nechodím.”

„A proč už, pane státní rado, nechodíte na schůze?” ptal se Dahl.

„Protože tam nechci sedět a být prorokem. Stvořil jsem lóži, protože jsem měl chuť sdělit svým dělníkům to, co jsem načerpal ze života. Může možná být dobré, když je jejich vůdci učí žádat vyšší mzdu a lehčí práci a vůbec nenávidět zaměstnavatele, kteří přistoupili na jejich podmínky, a pak se úplně vykašlat na cit povinnosti. Nic proti tomu neříkám. Já jen tvrdím, že to nestačí k tomu, aby se lidé stali cennými a šťastnými.

No, jenže pak jsme začali mít víc členů. Rozumíte, lidí, kteří byli příliš chytří a osvícení, než aby věřili na Pánaboha, Ježíše a bibli, noviny jsou pro ně mnohem lepší.

Ale teď tito lidé sedí a věří každému slovu a písmenu, které napsala madame Blavatská, a to jenom proto, že je to tak temné, že z toho nerozumějí ani zblu.

A teď, bůh mě trestej, začali žrát mé komentáře za syrová.

Dál už to nechci.”

Zatím došli na Radniční náměstí a státní rada zamířil přímo na korzo. Dahl z toho zrovna radost neměl. Nebyl sice snob, ale neměl právě velkou chuť, aby ho kamarádi potkali kráčet ruku v ruce s majitelem tohoto klobouku a kabátu

252$

a zvláště kalhot. Nepotkali sice nikoho z jeho známých, zato tím více známých státního rady. Nesčetně cylindrů bylo uctivě smeknuto.

Státní rada zašilhal na Dahla.

„Díváte se na mé šaty,“ řekl, „ano, je to vlastně pravda, že bych si měl koupit oblek. Když pro nic jiného, tak kvůli lidem, kteří mne zdraví.”

„Nejsou to vaše šaty, ale vy sám, koho zdraví,” řekl Dahl.

„Myslíte? Ale kdeže, nestarají se ani za mák o jedinou mou myšlenku nebo cit. Ale je od nich velmi hezké, že smekají klobouky před mou šekovou knížkou.

No, tady máme banku. Jdu tam něco vybrat.”

„Smím se vás ještě na něco zeptat, pane státní rado?“ řekl Dahl. „Prý je uvnitř teozofické obce ezoterická škola?”

Státní rada už byl nahoře na schodech, po těchto slovech se však s nečekanou prudkostí vrátil dolů.

„Vy do ní přece nechcete? Co v ní chcete?”

Dahl řekl něco o duševním vývoji.

„Duševní vývoj…” opakoval státní rada. „Život leží k čertu přímo vám před nosem a dá vám všechen duševní vývoj, jaký chcete.

Žijte praktický, užitečný život takovým způsobem, aby všecko, co děláte, bylo duševním činem. To je mnohem lepší než sedět a dívat se na svůj pupek a dělat umělé dýchání.

Jistě existují lidé, kteří se hodí k tomu, aby byli jóginy. Jste-li to ale vy, to nevím, a vy sám to určitě také nevíte.

Znám však mnoho různých exoteriků, kteří se podle mého skromného exoterického mínění k tomu absolutně nehodí. Ti ,studují’ a cvičí, až se z toho zblázní. Přemítají a ,meditují’ až nakonec nejsou schopni vidět samotný život pro nejrůznější, jimi samými vykonstruované příčiny. Postupně nabudou tak jemného nervového systému, že nemohou dýchat ve větším shromáždění obyčejných smrtelníků. Nemohou přejít kolem řeznického krámu a nedělat přitom tajemné posunky k zaříkání nižších ,elementárních duchů’, kteří si dle jejich chápání libují v krvavé atmosféře.”

Ukázal na malý domek uprostřed náměstí.

253$

„Ano, oni si, přísně vzato, sotva troufají odskočit si na toaletu, aby snad znenadání nepokropili nějakého ducha.

Takovým byste se stát neměl.

Jste mladý a nadaný. Máte před sebou hezký život.

Žijte jej tak dobře a čistě, jak jen dokážete.

A nechte boha, aby vám dal ze své milosti podle jeho vůle. Nepřicházejte sám s požadavkem, kolik a jakým způsobem…

No!“ Poslední slovo platilo pánovi v redingotu, který si to namířil k nim. Státní rada zašilhal po dveřích banky, ale bylo již pozdě. Představil navzájem tajemníka Skaarupa a Dahla.

Skaarup se ptal, jestli státní rada doopravdy už nechce vést činnost teozofické lóže.

„Ne,“ odpověděl státní rada.

Tajemník toho hluboce litoval, ale nakonec se zeptal:

„Namítáte, pane státní rado, něco proti tomu, abych ve schůzích pokračoval já?“

Starý se na něho kriticky podíval.

„Namítám mnoho,“ řekl, „ale kvůli tomu vám to přece nemohu zakázat. Sbohem. “

Zmizel za bankovními dveřmi a Dahl zůstal stát sám s tajemníkem, který se ho zeptal, jestli je také členem, a pak ho doprovázel dolů ulicí a horlivě vykládal mystéria teozofie v kaleidoskopické změti, takže Dahl pochopil, proč státní rada uprchl.

Když se rozcházeli, dal Skaarup Dahlovi svoji adresu a horlivě ho vyzýval, aby přišel k němu domů a studoval teozofii s ním.

Dahl poděkoval, byl však pevně přesvědčen, že to neudělá.

« Zločinec, který dostal milost »

Bouřka táhla krajinou, nebe se rozevřelo a voda se lila dolů. Země vypila všechno, co mohla, a zbytek nechala stát v loužích, hlubokých jako rybníky.

Stromy a křoviny byly dosud ještě malátné, začaly se však již pomalu vzpamatovávat. Ticho osvobození vnikalo do všeho.

254$

Kandidát seděl u svého okna a díval se na necitelného havrana, který s rušivým křikem přilétl na vrbu na kraji pole. Tam se uklidnil a čtvrt hodiny se nedělo nic.

Pak náhle zaskřípala dvířka k zahradě a po cestě pomalu přicházel Holger Vdovin. Jeho dřeváky při každém kroku hluboko zapadaly.

Dostal milost.

Jeho chování ve vězení bylo mimořádně dobré, a tak byl jednoznačně doporučen k udělení milosti. Ač to nikdo nečekal, vrátil se domů, do toho kraje, kde spáchal svůj zločin. Byl zde již týden a navštívil většinu statkářů, aby u nich hledal práci. Teď tu stál a otíral si dřeváky na Kandidátově prahu a dával si na čas. Konečně zaklepal a otevřel dveře, ale zůstal stát venku na chodbě.

„Můžu vejít?”

Kandidát přikývl.

Holger si začal sundavat dřeváky. Nepozoroval, že Kandidátovy oči zatím klouzaly zkoumavě po celé jeho postavě a takřka ho ohmatávaly jak uvnitř, tak zevně. Když Holger vzhlédl, setkal se jen s prázdným, bezmyšlenkovitým pohledem a slyšel pomalé:

„Sedněte si.“

Bylo to řečeno po městsku, ale znělo to líně a selsky.

Holger zůstal stát.

„Ano… víte přece, kdo jsem.”

Kandidát neodpověděl, ale díval se na Holgera, jako se člověk dívá na nádeníka, který patrně něco chce, když už přijde a vyrušuje, a proto raději ať to řekne rychle.

Problém vypadl z Holgera dřív, než si dokázal vzpomenout na úvod, který si po cestě připravil.

„Nepůjčil byste mi na cestu do Jutska?”

„Co chcete dělat v Jutsku?”

Holger se díval k zemi.

„Nemůžu tady dostat práci… Asi proto, že jsem byl ve vězení.”

„Sedněte si,“ opakoval Kandidát.

Holger se na něho krátce, nejistě podíval a zůstal stát.

255$

„Sedněte si, k čertu,“ řekl Kandidát s poněkud podrážděným tónem v hlase.

Holger se tedy posadil.

„Půjčíte mi peníze?”

„Ne.“

Odmítnutí přišlo lhostejně, ale naprosto neodvolatelně. Holger trochu pootočil hlavu:

„No… ne!“ Jeho oči se zachytily na suku v podlaze. „Ale vy jste byl jediný… vrátil bych je určitě!”

Něco zavadilo o jeho ruku. Byla to krabice s doutníky, kterou mu Kandidát nabízel. Holgerův pohled sklouzl z krabice na Kandidáta a z Kandidáta na krabici, aniž si učinil rozumnou představu, co s tím má dělat.

„Vemte si doutník, k čertu, když vám ho nabízím,” řekl Kandidát.

Holger poslechl. Seděl s doutníkem v prstech a upřeně ho pozoroval.

„Ukousněte špičku a vyplivněte ji,” řekl Kandidát.

Holger kousl a špička odletěla doprostřed pokoje, kde zůstala ležet a vypadala podivně veliká. Samozřejmě měla skončit v plivátku. Právě se po nějakém rozhlížel, když zaplápolalo světlo před jeho očima. Kandidát škrtl sirkou a plamínek držel před koncem Holgerova doutníku.

„Zatáhněte,” řekl.

Holgerem to uvnitř škublo. Stačil se jenom rychle podívat Kandidátovi do obličeje a už jím proběhlo nové škubnutí, tentokrát tak prudké, že v úleku roztřáslo jeho těžká ramena a stouplo mu do hlavy, aby nakonec v záchvatu kašle vyletělo přes Kandidátovu ruku a zhaslo sirku.

Kajícně vzhlédl ke Kandidátovi a setkal se s jeho očima. Bránil se, ale nemohl se zbavit toho komického pohledu, který se ho přímo dotýkal, vnikal do něho a lechtal, až se smál s ulehčením a bez míry jako školák.

Kandidát si sedl k druhému konci stolu. Holger se přestal smát a mlčky se díval před sebe a mlčení se stávalo čím dál těžším. Konečně řekl bezvýrazným, mrtvým hlasem:

„To byl teda… smích…

256$

Zapomněl jsem… nevěděl jsem, že můžu… neměl jste to udělat, Kandidáte. Bolí to potom.“

„Mám pro vás práci,” řekl Kandidát.

„Vy?“

„Ano. Namísto kamenného plotu mezi zahradou a polem chci mít živý plot. Můžete vylámat kameny, rozbít je na drť a odvézt.”

Holger se zvedl:

,Ano… víte přece, že jsem byl ve vězení, tak…“

„To je v tomhle případě naopak dobré,” řekl Kandidát.

Holgerem to škublo. V tónu bylo něco ne snad přímo hrubého, v každém případě však lhostejně vyzývavého. A pak se navíc zdálo, že to ten člověk právě tak myslí — ať už to bylo hrubé nebo ne.

Díval se na Kandidáta, který tu stál s neurčitým, ne zcela spolehlivým úsměvem. Styděl se za to, co si myslel, ale nemohl jinak. Způsobil to hlavně ten posměvačný, uzavřený úsměv.

„Jen to řekněte,” řekl Kandidát.

Holger se začervenal studem.

„Co mám říci?”

„To, na co myslíte.”

„Copak to víte?” Ústa zůstala otevřena úžasem.

„Ne, ale bavilo by mě, kdybych to věděl.”

Holger trochu váhal, pak se narovnal a řekl otevřeně:

„Nechci u vás pracovat za peníze a zároveň takhle myslet… třeba jen na okamžik, aniž byste o tom věděl.

Podobal jste se jednomu z těch, s kterými jsem se sešel… tam. Chlapovi s nebezpečně chytrou hlavou, ale — jak sám říkal — ne tak chytrou, aby byl pro ně chytrý až příliš.

Bylo něco na tom, co jste říkal, a na způsobu… ano, na způsobu, jak tam stojíte… že mi prolétlo hlavou, ano mohu to úplně poctivě říct, prolétla mi myšlenka, že vypadáte jako někdo, kdo unikl vězení, protože byl na ně moc chytrý.

Teď to tedy víte.”

Kandidát odvrátil oči a obrátil se k Holgerovi zády.

Když se k němu zase otočil, mrkaly mu nejistě oči, ale měl vzdorovitý přízvuk v hlase:

257$

„Kdyby tomu tak bylo — že jsem unikl, protože jsem byl chytřejší než vy, kteří jste se dali chytit — tak byste snad u mne nepracoval?”

„Je to tedy pravda?“ řekl Holger skoro šeptem.

Kandidát si ho povýšeně změřil:

„Jestliže jsem to neřekl jiným, snad nečekáte, že bych to měl říci zrovna vám. Vy se svým vzorným chováním tam byste jistě vzkázal pro některého ze svých drahých otrokářů na druhé straně vody… Nechcete u mě tedy pracovat?“

Holger ho váhavě pozoroval.

„Nechápu vás,“ řekl. „Nikdo se ve vás nevyzná a já se na vás nemůžu ničeho chytit.

Ale ať jste kdokoliv, ať jste udělal cokoliv tam venku ve světě, já nejsem ten, kdo může někoho soudit!“

„Tak tedy přijďte zítra,“ řekl Kandidát. „Stravu můžete dostat tady, takže u mne zůstanete celý den.“

„Ano,“ řekl Holger a šel.

Druhý den ráno se dostavil ke kamennému plotu a pracoval až do večera.

V poledne spolu jedli a seděli při tom každý u jednoho konce stolu. Nevyměnili si jediného slova. Tu a tam Holger opatrně, zvědavě vzhlédl přes mísu, ale nikdy neviděl Kandidátovi do očí, ty byly od jejich poslední rozmluvy stále neklidné a těkavé. Bylo tak příjemné, že nemluvil.

Jednoho dne Holger zpozoroval změnu. Po celý čas ho totiž Kandidátovy oči důsledně sledovaly.

„Co mi chce?“ myslel si. „Vidím na něm, jak si myslí, že jsem hlupák… jako ten… ten druhý tam na druhé straně.“ Komické bylo, že mu to dělalo docela dobře. Zhluboka si povzdechl.

„Na co myslíte?“ zeptal se Kandidát.

„Na vězení,“ řekl Holger a zabral se do vzpomínek. „Tam bylo dobře.“

Kandidát se opřel dozadu o opěradlo židle a mnul si ruce jako obchodník s koňmi, který udělal dobrý obchod a není sužován morálními skrupulemi.

„Mně se ale zdá,“ řekl, „že venku to může být stejně dobré.“

258$

„Ano, tady,“ řekl Holger, začervenal se a připojil: „Promiňte, nemínil jsem tím nic zlého.”

„Že ne?” řekl Kandidát. „Dejme tomu, že byste mě odhalil. Udal byste mě?”

„Ne,” odpověděl Holger. „Nevěřím také, že jste něco udělal. Ale nemůžu se ve vás vyznat. Byl jste prý v celém světě, říkají ostatní. A je jistě mnoho míst, kde se nebere tak přísně, co se dělá.”

„Právě,” řekl Kandidát. „Nebyl jsem vždycky tak starý jako nyní, ale neudělal jsem v žádném díle světa nic, co by bylo trestné… na tom místě.”

Dívali se na sebe a jejich oči se na okamžik setkaly v důvěrném přátelství. Pak se Holger zvedl a šel k plotu.

Kandidát si všiml, že teď drží lopatu a motyku s větší smělostí než obyčejně.

Druhý den ráno však byl jeho obličej zavřený. Těžká víčka spadala přes oči, takže měl Kandidát dojem, jako by uvnitř i venku nebylo žádné světlo.

Práce mu nešla tak od ruky jako obvykle. Holger na dlouhé chvíle upadal do hlubokého zamyšlení a tu a tam si sáhl na hlavu, jako by ho bolela. Pak náhle uchopil motyku nebo tyč a pustil se do kamenů, jako by se po něm chtělo, aby přenesl celý plot najednou.

Kandidát seděl tiše a soustředěně jako rybář, který dává pozor na udici.

Náhle se prudce zvedl. Holgerovi vypadla motyka z rukou. Chytil se za hlavu a potácel se. Neupadl, ale šel tápavě ke staré jabloni, hmátl před sebe a zachytil větev, o kterou si opřel hlavu.

Kandidát ho vzal za rameno a otočil ho k sobě.

„Pojďte sem,” řekl.

Holgerovy oči vypadaly, jako by se měly co chvíli obrátit v sloup. Zhroutil se do Kandidátova náručí.

Kandidát ho dovlekl dovnitř a měl přitom pocit, jako by nesl mrtvého člověka.

Umístil ho na židli a ruce mu položil na stůl. Hlava těžce spočívala na rukou.

259$

„Holgere!” řekl a sám pozoroval, že slovo zůstalo venku v místnosti a k Holgerovi se nedostalo.

Na okamžik se zarazil a potom prudce bouchl do stolu.

„No!“ Zařval tak hlasitě, že to zazpívalo ozvěnou ve staré váze nahoře na polici.

Holger zvedl hlavu a zahlédl Kandidátovu dlaň letět vzduchem. Věděl, že dostane pohlavek, ne políček jaký se dává muži, ale pohlavek, jaký dostává školák. Ze zvyku zvedl levý loket a skrčil hlavu a slyšel přitom Kandidátův hlas, vyžadující poslušnost.

„Plač, ničemo! Koukej brečet.”

Při slovu „plač!” se ozval sotva slyšitelný vzlyk kdesi v hlubině uvnitř Holgera a poté se z něho začal pláč drát na povrch, jako se dere voda ze studny, která nemyslí, ale jen dává vodu, protože je tu někdo, kdo ji čerpá.

Náhle pláč na okamžik ustal, jako by se divil sám sobě. Pak začal znova ještě prudčeji a teď už to byl Holger sám, kdo plakal jako zoufalý člověk, který ví, proč pláče.

Plakal stále, až uslyšel zvuk, hlasitý zvuk, který jeho ucho neznalo.

Rozhlédl se a pochopil, že to neslyšel žádný hluk, nýbrž hluboké ticho světnice.

V tomto hustém tichu jakoby z něho vyrostlý seděl Kandidát. A k němu nebo snad k tichu či k sobě samému začal Holger mluvit.

„Věděl jsem to již jednou před tím. Věděl jsem to, když jsem to udělal a šel, abych udělal konec se sebou samým.

Ale pak se začali vyptávat, proč jsem to udělal. A můj rozum se zastavil.

Nikdy bych nemohl chtít jí to udělat.

Ale oni se stále vyptávali.

Chtěli, abych to vysvětlil… a vyptávali se, až se můj rozum zastavil.

Řekli, že jsem vrah. ,Ano,‘ řekl jsem, ,vězelo to ve mně tak pevně, že jsem ho chtěl strašlivě zabít.’

,Vždyť jsi ho nezabil,’ řekli. ,Ne,‘ řekl jsem a můj rozum se zastavil.

260$

Protože jsem chtěl pomalu lámat každý jeho úd.

Ale on odešel se všemi údy.

A pak se zase vyptávali na to, co jsem udělal.

Jak jsem měl vysvětlit to, co nebylo možné.

Tak mě poslali do doživotního žaláře.

Vězení. Nejošklivější místo na světě. Jako hoch jsem měl hrůzu již před tím slovem. A teď jsem tam měl sám jít. Můj rozum se nad tím zastavil. A přece mi to připadalo jako samozřejmost. Něco těžkého jsem měl nést a tím lépe, čím těžší věci na mě lidé naloží!“

Na chvilku se odmlčel, nepohnutě seděl a tiše se díval do místnosti.

„Ano, tak to asi je,“ řekl konečně, „tak to asi je.“

„Jak?“ zeptal se Kandidát opatrně.

„Měli jsme doma u maminky hodiny,” řekl Holger, aniž se na něho podíval a aniž se pohnul, „staré bornholmské hodiny. Když jsem byl malý, skoro jsem věřil, že jsou živé, podobaly se trochu mé babičce. Myslel jsem, že povídají, když tikaly, a když tloukly, zpívaly jako babička, která si ráda broukala nějaký verš žalmu.

A jednoho dne se zastavily. Bylo za pět minut půl jedenácté. Řadu let nešly.”

Na okamžik zmlkl v hlubokém zahloubání, v němž hodiny zůstaly daleko stranou. Téměř neznatelně přikývl, když řekl:

„A přece to byly hodiny, ale jejich mechanismus nešel. Ustavičně přihlouple ukazovaly na tutéž hodinu.

Ale jednoho dne přišel hodinář, otevřel je a dotkl se něčeho v mechanismu. A nařídil je zpátky na devátou. ,Teď je nařídím zpátky,‘ řekl, ,a pak zase půjdou. Podívej se, už to zas umějí.’ Seděl jsem v pokoji a přihlížel.

Nevím nic víc, než že můj rozum nesnesl, že mi nebylo dovoleno zemřít.

Všichni, kdo jsme tam byli, jsme byli zločinci, to se rozumí. A já byl jeden z těch nejhorších, protože jsem tam měl být doživotně. To bylo správné. Ostatně… ne, můj rozum se zastavil…

A pak najednou přišli a řekli, že jsem volný.”

261$

„Četl jsem o vás zprávu,“ řekl Kandidát. „Bylo to neobyčejně hezké vysvědčení o zvlášť dobrém chování.”

„Sám jsem to viděl v novinách, něco z toho tedy,“ řekl Holger, „a nechápu, jak takové věci sestavují…

Záleží to na úplné maličkosti.

Přijal jsem svůj trest a chtěl jsem to. Ostatní přijali svůj trest a nechtěli to.

To je celý rozdíl.

Ale samozřejmě, pro dozorce a ty, kteří s tím mají co dělat, to vypadá jako větší rozdíl.

A já jsem tedy vyšel a jel jsem domů. Kdo to pochopí? Že jsem se nedokázal vmyslet do myšlení lidí! Možná proto, že jsem byl zvyklý žít mezi zločinci a že dozorci jsou zvyklí jednat s trestanci. A to všechno ve mně tiše přetrvávalo, po celý ten čas… Ano, když jsem zjistil, že mně tady nikdo nechce dát práci, napadalo mě jen to, že nechtějí mít nic společného s člověkem, který seděl.”

Zhluboka vzdychl. Únava po dlouhém prudkém pláči, která zklidnila jeho řeč a dodávala jí jednozvučnosti, se vytrácela. Začal se houpat na židli sem a tam.

„Byla to malá holčička, kvůli které jsem pochopil,” řekl. „Běžela venku po cestě a hrála si a já bych si tak rád s ní povídal… Vždycky jsem měl rád malé děti.”

Dost dlouho mlčky seděl a pak pokračoval s tichým, srdcelomným přízvukem v hlasu:

„Bála se mne. Běžela domů.

Její matka stála za dvířky do zahrady.

A pak jsem uviděl jejich oči. Nevím, jak to přišlo, protože jsem jejich hlasy neslyšel, přece jsem však rozuměl naprosto zřetelně, že šeptaly: ,To je ten, co zabil tu mladou dívku.’

Jistě to nebyly mé vlastní myšlenky, co jsem slyšel, protože já bych ji nikdy nenazval ,mladou dívkou’.

Nevím, jak jsem mohl po všecka ta léta chodit, ledaže můj rozum se zastavil.

Teď všechno vidím.

Vidím to ve všech očích, se kterými se setkávám. A vidím to svýma očima a vím, že můj rozum se tím roztříští.

262$

A toužím jen po tom, aby se to stalo.”

„Abyste byl volný?” řekl Kandidát.

„Nelze to snést,” řekl Holger. „Podívejte se na ty ruce. Ty to udělaly.

Chtěl bych spálit všecko, čeho se dotkly, jsou jako prokleté.

Ale ruce samy, ty vězí na mně.

A i kdybych je usekl, jsem to já, kdo to udělal. Lze to dokázat, protože jinak by ty ruce uschly, krev by do nich netekla. Ale moje krev do nich teče.

A i kdybych vzal nůž a vypustil svoji krev, protože ji nechci v sobě mít, pořád to budu já, kdo to udělal.

Ve věčném životě jsem to navěky já, kdo to udělal.

Jsem navěky ztracen.”

„Nevěříte ve spasitele?” zkusil Kandidát.

„Ano, pro ty, kteří mohou být spaseni.”

„I lotr na kříži mohl být spasen.”

„Ano, neboť o to mohl prosit. Mohu snad sepnout tyto ruce a prosit za spásu?

Jsem odsouzen. Vím to, protože rozsudek je ve mně samotném. Rozsudek nad tím, co jsem učinil.”

„Nemyslíte, že lotr odsoudil sama sebe, dříve než prosil?”

„Nevím, co udělal lotr, ale jistě nevložil svou ruku na ni.”

„Ne,” řekl Kandidát, , ji by byl i lotr ušetřil.

Pamatujete se na její dolíčky? Pamatujete se na její oči?”

Holger zasténal jako zvíře, které zabíjejí. Kandidát však pokračoval:

„Myslíte, že bude trpět na věčnosti pro to, co jste jí udělal tady na zemi?”

Holger k němu vzhlédl, aniž se zdálo, že rozumí.

„To, co jste udělal, by se nikdy nestalo, kdyby ona předtím neudělala chybu,” řekl Kandidát tiše a šetrně.

Holgerova těžká víčka sklesla a pak řekl pro sebe:

„Teď si vzpomínám… to byl ten důvod, proč jsem udělal… to druhé.”

Kandidát se zvedl a stál těsně u Holgera. Jeho hlas se podroboval jeho slovům.

„Nese vinu, že jste se stal zločincem. Ona to nechtěla. Ale

263$

nebude mít nikdy klid ve svém svědomí, dokud i vy nenabudete klidu.

Ona vás má spasit, Holgere.”

„Ale trest, trest za to, co jsem udělal…”

„Ten budete mít tady na zemi, kde jste jednal špatně.

Přijal jste svůj trest v žaláři a chtěl jste to. Nemáte odjet tam, kde vás nikdo nezná, a vy trpíte jen, když nemůžete nevzpomínat. Musíte zůstat zde, abyste viděl zrcadlit se svůj zločin v očích všech. Každý den se s ním máte znovu setkávat.”

„Bude to těžší, ale pomůže to tomu, o čem jste mluvil?”

„Je to, jako když nosíte pšenici na sýpku. Měřice je najednou těžší než půl. Ale pomůže to.

Zničil jste život tady na zemi. Musíte si nechat zničit svůj život také zde, a chtít to.”

„Ale když se zblázním a ztratím rozum, pak přece ten život nesnesu. A jak bych si mohl zachovat rozum? Žádného boha si netroufám prosit, aby mi v tom pomohl.”

„Viděl jsem vás na hřišti před mnoha lety,” řekl Kandidát,

, jednou, když jste také ztrácel rozum a bezmála zabil hocha. Tehdy jste slyšel volat hlas: ,Ne!‘ Byl to její hlas.

Pamatujete se na její hlas?”

Holger se podíval na Kandidáta velikýma, kulatýma očima. Pomalu se naplnily vláhou. Nakonec pro slzy skoro neviděl, ale přece se stále díval, jako by to nebyly oči, jimiž vidí.

Tiše, ale pevně, jako by přinášel poselství od nadzemské moci, Kandidát řekl:

„Pokaždé, když budete ztrácet rozum, uslyšíte ten hlas a jeho: ,Ne!‘

A stejně jako tenkrát — vždycky uposlechnete.

Ona vás spasí, Holgere.”

Holger se zvedl a stále se díval na Kandidáta.

„Jsou lidé, kteří myslí,” řekl pomalu, „že dovedete vidět do nebe a… ne!“ přerušil se náhle a odvrátil se, „neříkejte mi nic. To, co jste mi o ní řekl, je pravda v mém srdci. Víc nepotřebuji.”

Odešel ven pracovat.

Občas se zastavil a díval se před sebe jako člověk, který vidí

264$

svůj tvrdý osud a bere ho na sebe, a pak zas dál pracoval a zase se zastavil a viděl ještě více utrpení a vzal je znovu na sebe. Tak pokračoval.

Když den uplynul, přišel ke Kandidátovi.

Jeho vzezření se změnilo. Dobromyslný, těžký výraz, který se vždy volně promítal v jeho obličeji, byl pryč. Všechno bylo spojeno tvrdou rukou pod panstvím jediné myšlenky. Vypadalo to, jako by se mocné síly jeho těla, prudké pudy jeho mysli a měkká šetrnost jeho srdce shromáždily v jediné vůli, která nemohla ani o vlas uhnout ze své cesty.

Díval se na Kandidáta, který sklopil oči před vší tou silou, před kterou stál.

„Mám svůj názor,“ řekl Holger, „ale chtěl bych vědět, jestli je to to, co jste mínil.

Ta malá chyba, kterou udělala, se stala mou velikou vinou, a proto má být usmířena mnou, aby i ona nabyla svůj klid.

To jste tím mínil?“

„Ano.“

Holger se díval před sebe. Jeho hlava se sklonila v pomalém kývnutí, kterým zakončil účet.

„Pak mi žádné protivenství nebude příliš těžké. Jako honící pes budu pronásledovat trest, v otevřeném projevu i ve skrytu, dokud nepadnu.“

•••

Dospělí i s dětmi stáli přede dveřmi a před vrátky v mírném večeru. Zločinec se vracel s jejich očima na sebe upřenýma domů, do zpustlé chýše, již si najal od obce. Ta věděla, že peníze jsou jediná neposkvrněná věc na světě, zachovávající si svou cenu, ať přijdou od kohokoliv.

Přede dveřmi se na chvíli zastavil a podíval se nahoru na cestu.

„Malé děti mají ze mne strach,“ řekl téměř polohlasně, „a nemají odvahu chodit večer kolem mého domu samy. Jejich hrůzu přede mnou všichni využívají jako výchovný prostředek. Ať z tebe nevyroste někdo takový, jako je Holger

265$

Vdovin. Když nebudeš hodný, pošleme tě Holgerovi Vdovinu, a ten tě zabije.”

Vešel do svých dveří, ne však jako člověk, který hledá klid po denní práci.

« Setkání »

Dahl potkal tajemníka Skaarupa na Kongens Nytorvu a nemohl se vyhnout tomu, aby s ním šel domů. Skaarup ho požádal o pomoc při čtení obtížného článku v jednom anglickém teozofickém časopise.

Byla to dlouhá návštěva, neboť Skaarupovo mluvení o teozofii bylo jako čtení bez konce o témže předmětu.

Vystavěl kolem sebe z knih madame Blavatské a paní Besantové neúnavným úsilím metafyzickou kupoli. Pod tou seděl dobře chráněný proti všem životním dojmům — vegetoval ve vzduchoprázdném prostoru, kde zmíraly zvuky života.

Konečně se přece jen dostali k anglickému pojednání a probrali je. Skaarup odběhl a požádal, aby jim přinesli kávu, vrátil se a začal zase mluvit o jediném, co ho zajímalo: o představách o životě po smrti, o karmě a reinkarnaci, jak si je utvořila jeho fantazie při četbě teozofické literatury.

Dahla bolela hlava. Přestal se snažit sledovat tok Skaarupových slov a upadl ve snění, které Skaarup považoval za přemýšlení.

Ani nepozoroval, že někdo vešel s kávou. Uvědomil si to, až když je Skaarup představoval:

„Moje dcera Maj… student Dahl.“

Vzhlédl a zapomněl povstat.

Stála s podnosem v rukou a dívala se mu do očí, jako by něco hledala — právě jako onoho dne venku v lese pod bukem. Postavila podnos s tlumeným výrazem radosti, jako by našla, co hledala, a on se zvedl a podal jí ruku.

Úsměv prokmitl oběma tvářemi a on bezmála řekl:

„Tak tedy zde jsme se měli setkat?”

266$

Jako kdyby si sjednali anebo dokonce věděli, že dříve či později se setkat musejí.

Na dlouhý, velmi dlouhý a živý okamžik, než si pustili ruce a ona vyšla z pokoje, vše ustrnulo beze slov.

Skaarup začal znovu brebentit o „tajném učení“ a Dahl seděl šťastný a spokojený vně Skaarupova skleněného metafyzického poklopu, a neslyšel nic. Tím více ale viděl: dolíček, zlatohnědé kadeře, šaty ze surového hedvábí se sametovou stuhou u krku, úzké bílé prsty. Jenom pohled neviděl, ten byl v něm, ten tam zanechala tenkrát, když něco hledala.

Skaarup už začal chraptět, a tak se odmlčel. Dahl se zvedl. Podali si ruce a oba byli spokojeni, jeden z dobrého posluchače, druhý ze všeho možného. Skaarup projevil přání lépe umět anglicky. Dahl zase cítil obdobné přání ho vyučovat. Skaarup přinesl knihu o jasnovidectví a měl za to, že by ji mohli při učení použít. Kniha byla tlustá a Dahl řekl, že ano.

Pak odešel tak naplněn Maj, že nemyslel ani na to, aby se podíval, je-li v obývacím pokoji, když jím procházel. Potom věděl, že tam nebyla a těšil se z toho. Bylo by toho bývalo příliš mnoho a bylo by ho to připravilo o hlubokou bezpečnost, která ho naplňovala. Zdálo se to nesmyslné, ale bylo to tak.

Druhý den se vydal za studijním úředníkem. Chtěl zůstat ve městě celé prázdniny a připravovat se na příští semestr, aby nemusel začínat úplně od začátku.

Učil se pilně. V určité dny docházel ke Skaarupovi a překládal „Jasnovidectví”. Vždy zahlédl Maj a dostal šálek kávy.

Brzy ho napadlo přicházet o trochu dříve, než se Skaarup vracel z kanceláře. Tehdy sedávala Maj v obývacím pokoji a trochu spolu povídali. Ne mnoho a ne dlouho. Co si říkali polohlasně, znělo jako maličkosti, které jim vyvstávaly v mysli. Úsměv prozrazoval, že toho bylo mnohem více, čeho se ještě nemohli slovy dotknout. Bylo to něco, co se mohlo vidět, ale ne slyšet, a čeho se také nešlo vědomě dotýkat.

267$

« Maj »

Maj Skaarupová seděla u piana a podle všeho by teď měla být sklíčená. Vždyť naprosto odsoudila svou hudbu.

Nechápala ostatní, rodiče, svého učitele, pana Bjamoe — „Serafa“, jak ho nazýval student Barnes. Jak mohli tvrdit, že má talent? O tak bezkrevných snahách, které předváděla.

Zkusila to znovu. Ne, nešlo to, něco, co znala, nemohlo jít. Muselo to být stejné jako dřív.

Obyčejný interpretační zmetek!

Ne, musí mít něco nového. To dovede hrát tak, jak teď cítí hudbu. Nové věci a nejraději na novém místě.

Rozhlédla se po pokoji a pokrčila nos nad vším tím rozšafným nábytkem, tak bezvadným a dobrým, který tu stál a stínil. Nemohlo být pochyb, že patří tatínkovi.

Ale taburet, ten je můj.

Šla k němu a spokojeně udeřila pěstí do povlaku.

„Ty jsi opravdu jediné, co zde v domě žije!“

Starý dobrý taburet, do kterého schovávala své klobouky a který znala tak dlouho, co se pamatovala. Nemohli jí ho, díky bohu, vyrvat.

Sedla si na něj a rozhlédla se po pokoji.

Měla by ve vší mírumilovnosti vzduch pořádně vyvětrat a nasadit mamince zase její pravou tvář. Tatínek byl samozřejmě v jádru sladký, ovšem jen pokud byl oloupán.

Pamatovala se dobře na maminčinu tvář, na tu pravou. Zvláště když seděla na taburetu.

Ale jak zde člověk může žít a být vzdálený.

Nic tu neviděla — pořádně. Doslova řečeno, od té doby, co začala chodit do školy.

Předtím, dost možná, že viděla… a slyšela všechno.

Smála se. Smála se Jozefíně, na jejíž tvář si nemohla vzpomenout, ale jejíž laskavý hlas a mohutné tělo byly nesmrtelné. Tenkrát pravděpodobně svítilo slunce každý den a jak byla Jozefína široká, tak světlu nezacláněla.

Měla pocit, že tenkrát svítilo slunce i v noci. Příčinou, že svítilo, byla Jozefína. Šaty andělů jsou zářivě bílé, říkala Jozefína,

268$

a ta se v andělech věru dobře vyznala. Když byl čas jít spát, přišla pro Maj. „Tak, a teď si půjdeš hrát s anděly,“ řekla. A jakmile Maj uložila, usadila se vedle postele a začala vyprávět o andělech příběhy. Tak dlouho, až se Majiny oči začaly klížit a zavírat.

„Teď jistě brzy přijdou a vezmou tě s sebou,” řekla Jozefína. „Teď mají chuť si s tebou hrát.“

„Opravdu si andělé s námi hrají, když spíme?“ ptala se občas Maj a Jozefína vždy s určitostí prohlásila: „S dobrými ano. A sledují, jestli tomu opravdu věříš. Pak si pospíší přijít. A když zestárneš a umřeš a pořád v ně věříš, tak přijdou, vezmou si tě a řeknou: ,Teď budeme stále pohromadě a nejen, když spíš.’ A potom poznáš všechny ty, se kterými sis hrála.”

„Pak nemusí být tak zlé umřít,” mínila Maj.

„Pochopíš, že to je jen krásné,” vzdychla Jozefína.

A když se jí pak zdálo o andělech, vypravovala to Jozefíně.

„Tak vidíš,” radovala Jozefína.

„Ano, ale já bych je ráda jednou opravdu viděla,” řekla Maj.

„To oči nesnesou,” řekla Jozefína. „Člověk je může vidět, teprve až umře. Cítit je ale můžeš i za živa.”

„Já chci raději žít,“ řekla Maj, „ale přece jsem ráda, že je jednou uvidím.”

Bylo zřejmé, že Jozefína mluvila pravdu, protože všechny obličeje v domě vypadaly tak přívětivě a vesele, jako by si hrály s anděly celou noc. Jednou tam byla cizí dáma, která se dívala na Maj, usmívala se a šeptala její mamince: „Je to andělíček.” Maj to slyšela a myslela si: „Na mně je to vážně vidět.” A měla z toho radost.

Přišel čas, kdy Jozefína nikde nebyla, a jednou kdosi řekl, že je mrtvá. Té noci se Maj zdálo velice jasně o andělech. Hráli si na veliké louce s mnoha květinami, když náhle mezi ně přilétla veliká, zvláštní, těžkopádná postava, která se podobala obrovskému netopýru. Maj se zdálo, že by ji měla znát a všichni andělé volali: „Zde přichází Jozefína” a pak se hlasitě smáli a schovávali hlavy pod netopýří křídla jako kuřata pod kvočnu, načež jim Jozefína začala vyprávět příběhy o lidech.

269$

Pokaždé, když si na to Maj vzpomněla, musela se smát, a smála se i nyní.

Paní Skaarupová prošla pokojem a když viděla, jak sedí na taburetu a má smíchem vlhké oči a v hrdle jí klokotá, zeptala se: „Na co tak zábavného myslíš?”

„Myslím na smrt,” řekla Maj a smála se ještě víc.

„Ano, mládí má čas,” řekla paní Skaarupová, „když je člověk starší a smrt je bližší, vypadá vážněji…

Ne snad,” dodala, „že by život byl mnohem víc k smíchu než smrt.” A odešla si po svých věcech.

Maj se zvedla, přešla ke stolu a bubnovala na něj odhodlaně prsty.

„Musíme zase dostat do pokoje hromadu světla a vzduchu… a sluneční světlo na matčin malý obličej.”

Tak dlouho tady přece žila a nic neviděla, nebo alespoň nevěděla, že něco vidí.

Vše bylo tak neskutečné a vzdálené.

Nejdříve odešli andělé. Patrně zůstali pod Jozefíninými křídly.

Ale pak byla vzdálená i ona sama, a to po mnoho let.

Začalo to ve škole, do které šla s takovou důvěrou, jako by všichni žáci byli andělé. První výsledek, který měla ze své důvěřivé otevřenosti, byly ledově studené, zvídavé pohledy, prázdný vzduch kolem ní a těsné hloučky chichotajících se hlav opodál. Když se za to na ně zlobila, změnilo se chichotání ve smích.

Od toho dne začala Maj stahovat záclonu před svýma očima, takže nikdo nemohl vidět, co za nimi je. Lépe řečeno sama také mnoho z toho, co bylo mimo, neviděla. Ale také se o to příliš nestarala, protože všechny oči, se kterými se setkala, byly zdrženlivé a mohly lhát. Mluvit s lidmi, to ovšem možné bylo, ale myslet nahlas před někým, toho se člověk musel vyvarovat.

Ale stále snila o tom, že má jen jedinou přítelkyni, jejíž oči se dívaly správně. Nikdy ty oči nenašla. Ale touha po nich přetrvávala.

Pomáhala hudba. V hudbě bylo možné myslet nahlas, aniž

270$

se tomu někdo posmíval. Naopak, říkali „báječné” a „to je talent”.

Talent… jistě. Sebrala všechny noty a složila je dolů na dno skříně.

Šla k oknu a dívala se ven. Milovala jasné dny.

Jak zázračný byl život. Když měl člověk dlouhou a horoucí touhu po něčem, tak se to splnilo. A když se to splnilo, ukázalo se, že je to něco jiného a mnohem lepšího, než co si člověk přál.

Oči, o kterých stále snila, našla pod bukem venku v lese. Život mohl být tedy takový, jak měl být. Tak měly vypadat oči její přítelkyně. Jistě by je poznala, kdyby je viděla. Přála si to tak vroucně, že cítila, že se to musí stát.

A jednoho dne je znovu potkala v tatínkově pokoji. Vypadaly trochu jinak než v lese. Když je viděla pod stromem, objevila život takový, jaký měl být. Když jí přišly vstříc v pokoji, objevila sebe samu a poprvé se těšila z obrazu Maj Skaarupové, který viděla v pohledu druhého. Uvědomila si svůj věk a cítila klidnou důstojnost, která náhle byla úplně nová, ale vlastně v ní po všechen čas odpočívala.

Také to s přítelkyní již tak příliš nespěchalo. Ale pokaždé, když přišel, sledovala zevrubně jeho oči a ponořovala se s klidnou pozorností do jejich studia. Jednou viděla, že od koutků ke tvářím zářilo předivo jemných vrásek od úsměvu. Tak podivuhodně se podobaly slunci, že člověku se skoro zdálo, že cítí teplo v obličeji. Byly docela maličké, ale velmi zřetelné. Mohlo být směšně krásné sledovat je špičkou ukazováčku. Tento nápad se pak u ní změnil téměř v utkvělou myšlenku. Tak například tenkrát, když našla hodně zaostřenou tužku a nutně musela najít kus papíru, aby viděla, jak tenké čáry se s ní dají dělat. Její maminka vešla a řekla se svou rozumnou starostlivostí:

„Musíš si vzít pláštěnku, až půjdeš na hodinu. Bude pršet.”

„Vždyť svítí slunce,” vylétlo z Maj.

„Bůhví kde je schováno slunce,” odpověděla maminka. Maj zvedla oči. Okno bylo šedivé.

„Ne, tak tedy není vidět jiné slunce než to, které jsem kreslila,“

271$

řekla a smála se. Maminka se chtěla podívat, ale Maj papír horečně zmačkala, protože ji napadlo, že slunce se příliš zřetelně podobalo oku s jemnými vráskami od úsměvu. To byla vina toho bláznivého ukazováčku! Přísně se na něj podívala a celá se do něho zamilovala.

Přicházel každý druhý den. Mohla si skoro myslet, že to je román, který si vysnila, protože všechno probíhalo, jak si přála. Chtěla, aby přišel hodně brzy, a on již příště také o hodnou chvíli dřív přišel a Maj ho musela bavit, dokud se nevrátil domů i tatínek.

Když se hodina příchodu blížila, napadalo ji někdy: „To si jen namlouvám, že přijde.“ A když čas uplynul, jásavě věděla: „Skutečně je tu!“

„Zdá se mi, že jsem ho znala vždycky,“ uvažovala jednoho dne. „Jak je to možné?“ Současně však cítila, že se červená, a věděla proč. Vždyť stále snila. Sny, které seděly jako spící ptáci v kleci, vylétly ven a živě kroužily kolem něho. Zeď, která je rozdělovala, byla proubourána — mezi životem a snem nebyl žádný rozdíl.

Od toho dne s ním musela být pohromadě, mluvit k němu a slyšet ho odpovídat. Právě od toho dne se však stalo neuvěřitelně nesnadným přijít na jakékoliv téma hovoru. Dnes se ho ale chtěla zeptat přímo, protože je přece zábavné něco o sobě navzájem opravdu vědět.

A když přišel, zeptala se ho otevřeně a přímo, takže mohl vysledovat, že je to myšlenka, kterou se zabývala celý den.

„Nevyprávěl byste mi něco o sobě?“

Cítil, že mezi nimi teď panuje otevřenost a důvěra, a přál si, aby o něm věděla všechno.

Když ale zaměřil pozornost na vlastní život, aby jí vypověděl vše, co o něm věděl, náhle zjistil, že vlastně nemá co říci.

„Rád bych vám vyprávěl všechno,” řekl, „ale v podstatě na světě zas tak dlouho nejsem.

Je to zvláštní, když se teď — protože se ptáte — dívám zpátky za sebe. Teď vidím, že jsem byl dlouho nepřítomen.

Já. Protože se mi naprosto nezdá, že jsem to byl já, kdo žil, ale někdo, kdo mě hledal.

272$

Přešla dlouhá léta, která se mě snad ani netýkají. Zní to pošetile.”

„Ne, pro mě ne,“ řekla Maj. „Jsem na tom stejně. Jakmile jsem přišla do školy, přestala jsem být vzhůru. Od té doby jsem chodila ve snách. Zdá se mi, že jsme to měli stejné, ale jen vypravujte.”

„Co mám vyprávět?” řekl s úsměvem. „Byl jednou jeden hoch, který se jmenoval Jan. To jsem byl já. A jednou zmizel a přišel člověk, který se jmenoval Dahl, a já si myslel, že jsem to já. Jednoho dne usnul a probudil se mladý muž, který se jmenoval Jan — a to jsem já, který zde sedím. Všecko to ostatní je dozajista něco ošklivého, co se mi jenom zdálo. Nikdy jsem toho Dahla nemohl ani vystát.”

„Vypravujte mi přece o něm aspoň trochu…”

„To nemohu, aniž bych vám předem nevyprávěl trochu o chlapci Janovi,” odpověděl.

„O něm bych slyšela nejraději,” řekla.

„Není toho mnoho, co se o něm dá říci,” začal a hned pokračoval:

„Tehdy neexistovala žádná vzdálenost mezi mnou a nebem, které bylo ve mně. Chodil jsem v Ráji.

Jednou jsem ale byl zavřen na zámek a od toho dne jsem neměl žádný klid a cítil jsem potřebu spasit svou duši. Tehdy jsem se stal náboženským.

A stal jsem se teologem. Teologie mě vyhnala z křesťanství. Ale měl jsem stále duši, která potřebovala být spasena. Něco jsem hledal. Myslel jsem, že je to Bůh. Teď chápu, že jsem to byl já sám.

Tak nějak to asi bylo. Poněvadž nyní, když znám sebe sama, není mezi mnou a mou vlastní nebeskou říší žádná vzdálenost. Nepotřebuji žádné náboženství — to jediné, co jsem dříve potřeboval.

Náboženskost je snad jen touhou disharmonického citu po harmonii a náboženství jsou možná vybudována na doznání těch, kteří toužili a dosáhli.

Co se mne týče, zdá se mi, že jsem prožil — a přežil — celé křesťanské náboženství.

273$

Byl jsem v ráji nevinnosti, kde jsem žádné náboženství nepotřeboval. Byl jsem spolu s Evou vypuzen a sražen k zemi. Zažil jsem Ábelovu smrt, protože jsem cítil, že ten, koho jsem uznával za sebe sama, je mrtvý. Sám jsem ho zabil. Všichni v sobě máme bratrovraha.

Od té doby jsem byl sám, ať jsem byl s kýmkoliv.

A člověku samotnému není nějak dobře. Jednoho dne jsem se však probudil a viděl buk před prvním hříchem, buk ze vzpomínky na své dětství. Někdo šel kolem a já jsem se podíval do očí člověka, který hledal týž život jako já.

Od té doby jsem nebyl sám.

Chápu to tak, že je-li člověk s Evou vypuzen z Ráje, vrátí se tam s Madonou.

Jí se narodí dítě a spasí člověka. Tak se dělo mně. Chlapec se vrátil. Dospělý vzývá Madonu.

Nemám víc co říci. Hledal jsem Boha. Je-li Bůh láska, je Bůh tam, kde nyní jsem, a není ve mně nic, co bych chtěl skrýt. Před žádným Bohem. Před žádným člověkem. Ani před vámi. Co nyní cítím, k tomu se přiznávám každým dílem své bytosti. Nebe i země jsou jedno a není rozdílu mezi tělem a duší.“

Maj vstala. Přistoupil až k ní. Vtom uslyšel kroky v předsíni. Jak se otočil, aby se podíval, dotkl se její ruky. Když viděl, jak se začervenala, a pozoroval, jak se její ruka lehce chvěje, věděl ještě bezpečněji, že duše a tělo jsou jedno. Ale dveře se otevřely a vešel Skaarup.

„Dnes to bude prozatím poslední lekce,“ řekl. „Právě jsem se dozvěděl, že mám jet úředně do Stockholmu.”

„Na dlouho?” ptal se Dahl.

„Ne, jen na týden,” řekl Skaarup a vzal Dahla s sebou dovnitř.

Po vyučování ho — ačkoliv to Dahlovi naprosto nebylo po vůli — doprovodil ven až ke dveřím.

274$

« Zvláštní dáma »

Stará zaklepala a nahlédla dovnitř.

„Je tu pan Bjarnes,” řekla.

Dahl byl udiven. Neviděl už Barnese dlouhou dobu, a tak ho nečekal. Tiše se vzdalovali jeden od druhého a přišlo to samo sebou, že se již nescházeli.

Barnes vešel, pokynul na pozdrav a sedl si. Jeho výraz byl chladný, skoro odpuzující, ale Dahl z něho měl dojem, že za upjatým držením se skrývá hluboké pohnutí, které patrně bylo příčinou, že se Barnes přemohl a navštívil ho.

Přemáhání to asi stálo, protože tu seděl a zřetelně se nemohl odhodlat k hovoru.

„Vypadáš, jako by ses divil, že tady sedím,“ řekl konečně. „Vlastně se tomu sám divím. Vůbec tě vlastně můžu čím dál míň vystát.

Pochází to snad z malého stisknutí ruky, jak jsi to jednou udělal,” pokračoval, ,jednou, když jsem ti zrovna vyprávěl něco, co jsem nemohl říci nikomu jinému — rozhodně alespoň žádným rozumným lidem ne.“

Zasmál se napůl bolestně, napůl posměvačně:

„Buďto ve mně pořád hluboce vězí ono krátké stisknutí ruky z první chvíle, kdy jsem získal přítele, nebo to také může být tím, že tě nepočítám mezi rozumné lidi.“

Seděl chvíli sklesle zahloubaný do sebe, jako by nikdo nebyl přítomen. Naplnila ho udivená radost a objevila se na jeho tváři. Dahl ho takhle nikdy neviděl.

Když ale vzhlédl a jeho pohled padl na Dahla, celý se změnil. Jeho ústy promluvil upjatý, nikoliv přátelsky naladěný kamarád.

„Přicházím k tobě vlastně oklikou. Byl jsem u státního rady.

Šlo o přihlášku do teozofické obce. Ne, ne moji. Pokud jde o mě, pro mě je ten blábol vyřízená věc. Jistě jsem ti jednou vypravoval, že se zabývám jistým zkoumáním. Tady je kniha, jestli si ji ovšem chceš přečíst. Je to odhalení podvodů madame Blavatské s mahátmy. A tady je druhá, která odhaluje padělání dopisů mahátmů jejím žákem panem Judgem.“

275$

„A přesto jsi byl u státního rady s přihláškou? “ podivil se Dahl.

„Ano.“

„Nechápu tě.“

„Já sám sebe také nechápu.”

„Zná státní rada ta odhalení?” zeptal se Dahl po chvíli.

„Ano. A bylo mu to jedno. Řekl, že nikdy neviděl, že by lidé sáhli na svátost, aniž ji znesvětili, jakmile před ní klečeli pět minut. Ale měl jsem ostatně odevzdat přihlášku Skaarupovi, protože státní rada už to dál dělat nechtěl. Tak jsem šel ke Skaarupovi.”

„Není doma,“ řekl Dahl.

„Ne, je ve Stockholmu, ale to jsem, bohudíky, nemohl vědět.”

Seděl chvíli mlčky a díval se na zem.

„Tam u Skaarupa jsem se setkal s jednou dámou,” řekl.

Dahlem to škublo.

„Se slečnou Maj?” zeptal se.

„Ne. S dámou z Ameriky. Nějaký příbuzný paní Skaarupové žije v Kalifornii blízko této dámy. A když slyšel, že cestuje do Evropy, prosil ji, aby pozdravovala paní Skaarupovou. Hrávali si spolu jako děti.

Ale paní Skaarupová neumí anglicky. Ta dáma je rodilá Norka a trochu norský umí, ale to paní Skaarupové mnoho nepomohlo, protože to je americká norština. A tak jsem tlumočil já.

Nakonec jsem šel s tou dámou na procházku, abych jí ukázal město.

Teď tomu konečně rozumím, proč jsem šel k tobě nahoru…

Protože když ti budu vyprávět dál, budeš si myslet, že jsem se zbláznil. A ty jsi jediný, u koho mi toto pomyšlení nevadí, protože jsem dosud stále náchylný považovat tě za polovičního šílence.

Sel jsem tedy s dámou do města. Paní Skaarupová si myslela, že je to teozofka. Nevím proč, ale myslela si to. Jenže ona teozofka není.

Dlouho jsem se teď brodil v metafyzických úvahách, teozofických a Hegelových a všech možných jiných, takže jsem

276$

o nich toužil mluvit s někým cizím. Ostatně abstraktně se mi nejlíp mluví anglicky.

Ale nemohl jsem se k tomu dostat. Pokaždé, když jsem měl vypustit nějakou — řekněme — moudrost, pronesla rušivou otázku: Kolik zámků je v Kodani? Má král ještě nějaké další děti, nebo jen korunního prince? Má bratry?

Byl jsem k smrti unaven. Poslouchat všechny ty hloupé otázky. Vzdal jsem se toho, nechal jsem metafyziku utéci do povětří, kde je doma, a držel jsem hubu. Pak ji držela i ona a jen jsme si vykračovali a bylo nám hezky.

Šli jsme na nábřeží Langelinje a tam jsem viděl, že moře je modré.

To není nic k smíchu, protože nikdy jsem neviděl tak živou modř. Nikdy od té doby, co jsem jednou ležel na zádech v kupě sena a věřil ve vší nevinnosti, že vidím do nebe.

Plachetnice se tiše houpaly na modrém Sundu.

Jejich plachty byly bílé.

,To je cesta, kterou lodi plují do Ameriky,’ řekla.

Měl jsem pošetilou představu, že vůbec nemluví o zeměpisné Americe, ale o té svěží, nedotčené Americe, o které jsme snili jako hoši, když jsme četli Coopera. Díval jsem se na bílé plachty a na modrý Sund a řekl jsem svěžímu vánku, který jsem cítil ve své mysli:

,Ano, to je cesta do Ameriky.’

Nepamatuji se, že bych někdy měl takovou sympatii k nějakému člověku. Nijak moc jsem na ni nemyslel, ale těšil jsem se, že je se mnou, a byl bych rád šel a šel… třeba na konec světa.

Šli jsme ostatně tak daleko, jak to jen bylo možné — až na konec mola.

Tam jsem se k ní obrátil zády a díval se podél břehu a myslel přitom na to, že život na zemi může být podivuhodně krásný.

A pak jsem slyšel její hlas přímo za zády:

,Ano, život na zemi může být krásný.’

Otočil jsem se a ona stála a dívala se na mne, jako by to bylo to, o čem jsme celý čas hovořili. Ale já jsem neřekl ani slovo.

Jak jsem tam stál a díval se do jejích očí, měl jsem pocit, že

277$

jsem — v duševním smyslu — úplně nahý. Že i ty kouty ve mně, které skrývám co nejlépe, jsou plně osvětlené. Začervenal jsem se —jak kvůli své slabé povaze, tak pro svůj pošetilý dojem, že ona všechno ví.

Co je to, k čertu, za člověka, uvažoval jsem.

Smála se. ,Ráda vám povím, kdo jsem,’ řekla.”

Odmlčel se a podíval se kriticky na Dahla.

„Ano, teď tedy přijde to nejsměšnější,” řekl.

„Chci to vyprávět, když pro nic jiného, tak abych sám slyšel, jak pošetile to zní, když to někomu říkám.

Říkala, že se narodila v Norsku. Její otec byl chudý muž, který odjel do Ameriky, když ještě byla dítětem. Byla blaženě nevědoucí, sotva se naučila číst a psát. Ostatně ne zvlášť dobře, to jsem viděl.

Došli na Západ a neměla jiné učitele než zemi a nebe a to, co pučelo. Žila, jak to nazvala, přirozeným životem.

Když jí bylo třicet let, byly jí otevřeny oči — tak to formulovala — a stala se nástrojem vyšších mocí.

Dnes má školu mentální hygieny v Los Angeles v Kalifornii.

Nemohu opakovat všechno, co řekla o ,vyšších mocech’ a jejich práci, aby pomohly lidem. V mých ústech to vypadá jako bláznovství, ale když o tom mluví ona, člověku se zdá, že to vidí.

,Duševních mocí’ je mnoho, řekla, a do její školy přijdou lidé, jejichž povaha patří těm mocem, kterým ona slouží. Ale i jinde jsou lidé, kteří jsou pod ochranou těchto ,mocí. Na své cestě se setkala s mnohými a vždy předtím dostala rozkaz, aby k nim šla.

Nevím, dovedeš-li si mě tak představit, ale stál jsem tam jako dítě a myslel jsem na to, jestli patřím mezi ty, kteří jsou pod záštitou jejích ,mocí‘, a neměl jsem odvahu se na to zeptat, ale ona přece odpověděla:

,Patříte, pane Barnesi. Byl jste dnes poslán ke Skaarupovým a já zde nějakou dobu kvůli vám zůstanu, a zvláště také kvůli někomu jinému.’

Byl jsem poslán… Ano, státním radou, který o ničem nevěděl. Zní to jako řeč šarlatána, slyším to dobře. Ale co to pomůže,

278$

když tomu věřím. Nemám sílu tomu nevěřit. Nevím, co v ní je, že to ochromuje můj kritický smysl a nutí mě věřit proti mé vůli.

Mám její obličej zřetelně před očima a zdá se mi, že na něm není nic mimořádného.

Má zlatou plombu v levém Špičáku, to jsem objevil, když se dala do smíchu při jedné z mých zvlášť umělých anglických vět. Obličej má silný a čistý, ale tak neutrální, že v něm člověk nezachytí žádné význačné vlastnosti. Ano… oči mají občas ostrý záblesk, jako by si do nich dala novou čočku.

Kolem její postavy je zlatá záře, jejíž příčinu neznám. Pochází to asi z jejího hlasu a zvláště z kovového zvuku jejího smíchu, z kterého mám stále představu zlata, červeného zlata.

Bůhví kdo je ten druhý, kvůli kterému tady chce nějaký čas zůstat.

Šli jsme do královské zahrady a sedli si. Tam mi řekla všechno o mně samotném, o mém snažení, kde bylo správné a kde bylo zvrácené. A cítil jsem, že všechno bylo přesně tak, jak říkala.”

„Věděl o ní něco státní rada?” ptal se Dahl.

„Pak by o ní jistě něco řekl,” pokrčil rameny Barnes. „O tak pozoruhodné bytosti není možné nemluvit, když člověk ví, že ten, s kým mluví, se s ní možná setká.”

Vstal a podíval se z okna.

„Víš ostatně, kdo to byl, koho jsem přihlásil do teozofické obce?”

Otočil se a díval se zblízka na Dahla, zatímco říkal:

„Byla to Kateřina Sonnová.”

„Kateřina…?” Dahl udiveně vzhlédl. „Kateřina… ona… nevěděl jsem, že má takové zájmy.”

„To jsem také nevěděl,” přitakal Barnes váhavě, „až se mě jednou zeptala, jestli tě někdy nevídám. Odpověděl jsem, že jsem tě neviděl od té doby, co ses stal teozofem. Pak se ptala, co je teozofie, a když jsem jí to vysvětlil, prosila mne, abych ji přihlásil do teozofické obce. Vyprávěl jsem jí o odhaleních, ale chtěla to sama prozkoumat, jak tvrdila.

Mluvil jsem s její matkou.”

279$

Dahl se na něho tázavě podíval.

„Ano,“ řekl Barnes. „Smím se tě na něco zeptat? Kateřina je nešťastná. Nevíš, jak vypadá. Ptal jsem se její matky, co jí je, a paní Sonnová… ano, myslím, že její dcera zažila s tebou to, co ona zažila s kaplanem v Římě. Ale Kateřina to nepřekoná tak jako ona.

Mohu se zeptat, jestli to bylo z náboženských důvodů, že jsi… tenkrát odešel?

Protože v tom případě by tě měli zavřít do blázince.”

„Tak to není,” řekl Dahl.

Barnes chvíli mlčel.

„Teď vstupuje do teozofické obce, aby se s tebou setkala… Ubohá dívka, bojuje za svůj život.

Jak můžeš… jak ji můžeš nemít rád?“

„Mám ji rád,“ řekl Dahl, „a je mi jí hrozně líto, ale… ale to, co čeká, toho nejsem schopen.”

„Proč?“ řekl Barnes, a když Dahl vzhlédl a setkal se s jeho pohledem, pokračoval:

„Ach tak! Nemilosrdné štěstí září z tvých očí. Ubohá Kateřina.”

„Ty sám ji máš rád,” řekl Dahl. „Jsi, Barnesi, do Kateřiny zamilován.”

„Zamilován?” opakoval Barnes. „Zamilován…? Nevím. Vím jen, že o mne nedbá a že vždy dělám to, o co mne požádá, třebaže jí to škodí.”

« Stíny minulosti »

Práce mu šla hravě od ruky. Píle se pro něj stala samozřejmostí. Konečně zase jednou mohl zažívat, že chodil každý večer spát s dobrým vědomím, že udělal to, co měl.

Stará byla šťastná. Nakonec nevydržela, aby to neřekla.

„Vypadáte tak vesele, pane Dahle,” šveholila jednoho dne, když přinesla kávu. „Ano, tak jak teď sedíte a zvesela se na mne díváte, tak jsem vždycky toužila vás zas vidět.”

280$

„Víte co?“ řekl Dahl, zatímco hleděl na její vrásčitý obličej a myslel si, že v něm vidí celý její život. „Vždyť vy jste hezká!”

Stará se smála. „Je to ale věru hodně dlouho, co jsem slyšela někoho tohle povídat…! Jste ale asi tak veselý, že vidíte všude svoji vlastní radost a myslíte, že vidíte něco krásného.”

„Když je člověk tak veselý,” řekl Dahl, „že místy neví, zda to, proč se raduje, opravdu existuje, nebo zda je to snad jen něco, co se mu zdá, je potom blázen?”

„Ledaže by byl zamilovaný,” odpověděla stará bez rozmyšlení.

Dahl vyskočil a zatočil s ní. „Vždyť vy nejste jen hezká,” řekl, „vy jste také chytrá!”

„A vy jste opravdu blázen,” durdila se stará, zatímco lapala po vzduchu, „blázen a zamilovaný, a jedno pochází od druhého.”

Dahl se smál a začal se dál učit.

Mezi všemi linkami vykukoval hezký obličej a učil se s ním. Nebyl to ovšem obličej staré.

Večer šel k Nanně Bangové.

„Dáte mi čaj?” zeptal se.

Jestli mu dá čaj!

„Je dobře, že jste přišel,” řekla, „velice toužím s vámi mluvit.

Co si myslíte o katolické církvi? Ano, jste protestanským teologem. Ale katolická církev je přece jen mateřskou církví. Ne?

Myslím si někdy, že kdybychom žili v katolické zemi, bylo by to pro mne mnohem lehčí, protože, víte, myslím, že bych se stala jeptiškou. Možná se tomu smějete…

Ne, protože vy, který sám jste teologem… život je přece jen velmi smutný.

Ale když všichni známí jsou protestanti — bylo by to tak směšné, kdyby šel člověk do kláštera… Lidé by si pak mysleli, že se zbláznil. Protestanti nemají tu hloubku v životě… celkově. Výjimky jsou pochopitelně všude.

Ale mně se zdá, že život jsou jen starosti a zklamání, když ho člověk nebere lehkovážně.

Nikdy nestojí tiše, totiž život, a není nic, nač může člověk dneska spoléhat, že to bude stejné i zítra.

281$

Tak je tu třeba Adolf a Alvilda, kteří byli mými jedinými přáteli, vás nepočítám, protože to je něco jiného. Vy jednou, až dostanete úřad, půjdete svou cestou.

Ale Adolf je můj bratranec a Alvilda byla moje přítelkyně, byť to byl povrchní vztah, jak vy se na to díváte. Přesto však byli mými nejbližšími, nebudu-li v to ovšem počítat Almu, která mi přece nemůže být ničím, snad kromě toho, že bych pro ni někdy mohla být užitečná.

Ale Adolf a Alvilda sem už nechodí. Šla jsem k nim tedy včera sama. A jestli něčeho na světě lituji, potom této návštěvy.

Protože dřív… ano, to bylo vždycky plno čtení myšlenek a seancí a všeho toho, s čím se člověk nemá zabývat, a pak to Adolfovo povídání o všech těch dámách, které byly do něho zamilované. Víte, on je tak krásný a hlavně býval tak krásný… Bylo to však přece jen to staré dobré místo, kam se příjemně chodilo. A Alvilda byla tak milá, když povídala o malé Ingeborg.

Věříte, že jsem je nemohla včera večer poznat?

Nebyla tam žádná seance, protože Alvilda už s nimi nechce nic mít. A věřte mi, že Adolf se s tím smířil! Odložil to, oč měl největší zájem, protože Alvilda nechce. On, který si myslel, že může být slavný díky té knize o médiích, jež ovšem nikdy nebude napsána! On, který je zvyklý, že Alvilda ho ve všem všudy obskakovala.

Alvilda ho úplně pohltila. Krouží kolem ní a čte jí přání z očí, jako kdyby ji nikdy předtím neviděl. A žádné povídačky o jiných dámách. Ne! Alvilda sem, Alvilda tam, nic jiného.

A Alvilda chodí kolem se zavřenou tváří, jako by hloubala o vraždě. Ano, to není příliš jasně řečeno.

Ptala jsem se, proč přestali chodit, a Adolf mrkal, že se nemám ptát. Když ale Alvilda odešla do kuchyně, tak se přidušeně rozpovídal, protože jsem to přece jenom měla vědět.

Povídal o Alvildě to a ono a jak je znamenitá. Dobře jsem si všimla, že to bylo proto, že měl v záloze něco, proč jsem se neměla zlobit. Řekl, že ke mně nepřicházejí, protože Alvilda nechce a on se jí musí podrobit, tomu prý musím rozumět, protože Alvilda je nádherná žena a pro něho znamená vše, víc

282$

než kdy dříve, neboť se probudila a vykvetla. Dřív měla dost chladnou povahu, ale teď — ano, odmlčel se, až když viděl, že jsem se musela začervenat, protože mi bylo jasné, že nemluvil o Alvildinu srdci, ale o smyslnosti. A pak řekl přímo, že právě v této věci je Alvilda velmi přísná na to, když člověk není ženatý, mnohem přísnější než on, který ostatně dobře chápe… ano, stydím se říci, co mínil, ale když se Alvilda měla za příliš dobrou, než aby sem chodila, bylo to proto, že je přesvědčena, že vy a já, my… my… máme co skrývat. Ano, rozumíte: Adolf se neostýchal říci to přímo.

Ale můžete mi věřit, že když Alvilda přišla, mluvila jsem také přímo, ať si Adolf mrkal sebevíc, abych toho nechala.

Protože o mně, řekla jsem jí, si může myslet, co chce, a věřit čemukoliv podle svých sklonů… ano, řekla jsem to, protože jsem byla pobouřena kvůli vám… Ale o vás, řekla jsem dále, nesnesu, abych něco takového slyšela ať od ní, nebo od kohokoliv jiného.

Ale měl jste Alvildu vidět, jak hned zle vypadala. Propukla ve smích, že mě zamrazilo v zádech. Věřte mi, že jsem jí viděla až na dno. A je mi hrozně líto Adolfa, protože ona je ošklivá a smyslná žena. A já se tak za vás rozzlobila, že jsem řekla něco, co jsem neměla, byť to je pravda, protože vás znám… Řekla jsem, že když může Alvilda o vás a o jiné ženě takhle smýšlet, je to jen proto, že její vlastní myšlenky vůči vám nejsou čisté.

A tu se tak krvavě začervenala, že jsem viděla, že jsem ji zasáhla. A potom zbledla jako křída a řekla: ,Slyšel jsi, Adolfe, co řekla!” Řekla to tak, že nemohlo být pochybností o tom, že mě Adolf měl vyhodit. A Adolf opravdu vstal a řekl, že jsem urazila jeho ženu a že on je muž, který chrání čest své ženy, a teď se mnou tedy přerušuje styky.

A já šla domů a plakala jsem, protože Adolf a já jsme se znali od dětství, a když jsme vyrostli, byl navíc jeden čas do mne zamilován. Ne že bych ho chtěla, zmiňuji se o tom jen proto, abyste viděl, jak dobrými přáteli jsme byli.

A ona všecko zničila a on se jí nedokáže samostatně postavit, protože nad ním nabyla takovou nízkou moc.

283$

Ne, nesmíte vypadat tak zarmouceně. Nestaráte se přece o to, co si taková osoba myslí.”

Pohled na jeho zoufalý obličej ji dojal tak mocně, že zapomněla na vlastní strast. Její vůle potěšit ho byla tak silná, že říkala slova, která se později stala vodítkem pro její vlastní malý život.

„Je přece tak lhostejné, co si lidé o nás myslí, jen když jsme sami takovými, jakými máme být.”

Zarazila se, když to vyslovila. Slova šla do ní a ona cítila, že její duše roste. Obrátila tedy svoji tvář odhodlaně proti životu a jeho osudům.

Ano, když viděla, že jeho tvář je dosud plná bolesti, přiložila ještě kousek k svému vzrůstu a řekla:

„Vím dobře, co vás mrzí. Myslíte si, že určitým způsobem máte podíl na ztrátě mých jediných přátel.

O to se nijak nestarejte. Nezáleží na tom, co se nám přihodí, ale jen na způsobu, jak to přijímáme.

A slibuji vám, že to přijmu tak, jak vím, že byste to přijal vy sám.”

Když uviděla vděčný záblesk v jeho očích, ráda by ho v pohnutí políbila sestersky na tvář, ale neučinila to, protože ji napadlo, že to byla jedna z těch věcí, které by si Alvilda vyložila ošklivým způsobem.

« Miss Dalová »

Maj Skaarupová seděla a čekala na slečnu Dalovou. Myslela na den, kdy ji matka prosila, aby se odebrala do tatínkova pokoje a bavila americkou dámu, která přišla s pozdravem od maminčina přítele z mládí v Kalifornii. Poslušně tehdy vstoupila dovnitř a ona cizí dáma se zvedla a vyšla jí vstříc.

Nejdříve neviděla nic jiného než oči, které byly klidně zahleděny do jejích a přibližovaly se stále víc a víc odkudsi zdaleka, takže se jí zdálo, že tato dáma přišla z konce světa jenom proto, aby se s ní setkala. Než se dostala až k ní,

284$

nabyla dojmu, že jsou staří známí z nějaké zapomenuté doby dlouho před časem Jozefíny, a dříve než padlo jediné slovo, ležela její hlava na prsou miss Dalové a ruka miss Dalové objímala její krk.

A za chvíli už seděly a smály se a povídaly, jako by se znaly odjakživa, a ona shledala, že její vlastní dánština zní stejně směšně jako americká norština miss Dalové.

Život se přátelsky poddával podle jejich přání a potřeb. Tak například tatínkova cesta do Stockholmu, ta přišla právě v této chvíli kvůli ní. Jinak by si byl hned přivlastnil miss Dalovou pro její jasnovidectví a pak by věřil, že sám umí číst myšlenky.

Teď ale měla miss Dalovou úplně pro sebe a ona přicházela každý den a třebaže jí bylo přes čtyřicet let, Maj žádný rozdíl ve věku nepozorovala. Miss Dalová měla živý zájem o vše, co se týkalo Maj, vešla úplně do jejího malého světa a vzala ji s sebou do svého dobrodružného.

Jak něco tak zvláštního mohlo být tak samozřejmé? Při vzpomínce na to, jak se to stalo poprvé, se musela smát. Domnívala se, že na ni padla ospalost, protože miss Dalová seděla tak tiše.

Když vstoupila do pokoje, miss Dalová cosi psala.

„Smím si k vám na chvíli sednout?” zeptala se.

„Ano, dovedete-li být quite, tiše,” řekla miss Dalová. „Píši psaní svým lidem doma v Kalifornii. Píši, že zde zůstanu déle, než jsem původně myslela.”

Maj si sedla do lenošky a čekala.

Bylo to dlouhé psaní a v pokoji bylo podivuhodné ticho. Její oči už už zapadaly — stejně jako když Jozefína vyprávěla pohádky.

Oči se zavřely přes nevýslovně radostný mír, který jí prýštil do srdce. Přála si, aby nemusela myslet a zbylo tak víc místa pro ten podivuhodný živý mír, který nabíral na plnosti. Přála si, aby se mu mohla úplně odevzdat, usnout v něm. „Kdybych teď usnula,” napadlo ji, „snad bych se opravdu vespala přímo mezi anděly.” Sebrala se, poněvadž bezmála usnula, ačkoliv nebyla v pokoji sama. Rychle se podívala po miss Dalové.

285$

U psacího stolu již nebyla.

Vstala asi velice tiše, protože teď seděla u druhého konce stolu a dívala se na ni. Když Maj zachytila její pohled, usmála se:

„No, miss Maj… jak se cítíte?”

Maj viděla, že miss Dalová ví, jak krásně jí bylo. Pak ovšem nijak nevadí, jestli se tomu odevzdá. Opřela se zpátky a myslela si, že usne.

A tu objevila, že je tak vzhůru, jak nebyla nikdy předtím.

Seděla v lenošce v tatínkově pokoji vedle velikého stolu. Věděla to dobře. A na druhé straně stolu seděla miss Dalová. Ale v Maj byla blaženost celého nebe a její vědomí, které nemyslelo, ale jen žilo a pozorovalo, daleko přesahovalo obvyklé hranice. Nebe a pokoj byly právě tak skutečné, jako jí byly blízké.

Když se tomu začala divit a přemítala, jak je to možné, nebe pomalu mizelo, ale mír a blaženost zůstaly v jejím srdci nadále.

Obrátila tvář k miss Dalové, která se na ni pořád ještě dívala jako matka, jež vidí probouzet se své dítě.

„No, Maj… jak se cítíte?” opakovala.

Maj vděčně zašeptala: „Jak blažený okamžik…”

Miss Dalová se usmála.

„A jak dlouho myslíte, že jste byla v blaženosti?”

Maj zaváhala.

„Asi čtvrt hodiny.” Když počítala i čas, než to začalo.

„Víte, kolik bylo hodin, když jste přišla?” usmála se miss Dalová.

„Ano,” řekla Maj, „byly dvě hodiny a pět minut.” Podívala se na své náramkové hodinky a neschopna řeči zvedla oči k miss Dalové.

Hodiny ukazovaly tři čtvrti na čtyři.

Miss Dalová se mírně zasmála:

„Čas v nebi a čas na zemi nejdou stejným krokem.”

„bylo to nebe?” řekla Maj. Nemohla pochybovat, ale chtěla slyšet pozemský hlas to říci.

„Bylo to nebe,“ řekla miss Dalová, „pokud je vaše oči mohou vidět.”

286$

Neviděla jsem nic,“ řekla Maj, ,jenom jsem věděla… ačkoliv,” připojila po chvíli, „měla jsem dojem, jako bych viděla živou svítící hmotu, která byla všude a která vnikala do mne.”

„Ano… byla tam hmota,” řekla miss Dalová. „Ta je tam stále. Jinak byste nemohla žít.

Ale může se stát, že čistá duše může přijímat větší plnost nebeské hmoty a cítit ji… ano, skoro ji vidět.

Do té látky, kterou jste viděla, je oblečena vaše duše, když už není na zemi. Ta látka je oděvem andělů.”

„Andělé tedy jsou?” řekla Maj. Nenapadlo jí pochybovat o vysvětlení miss Dalové.

„Jsou,” řekla miss Dalová.

„Vidíte je?”

„Vidím.”

A miss Dalová začala Maj vypravovat o nebeském světě, jak se jí zjevil před očima, když jí bylo třicet let.

Když vyprávěla, Maj věděla, že to tak bylo — natolik se přiblížila k té události.

„Skoro to vidíte, když to říkám,” pravila miss Dalová. „Dovedete to lépe než pan Barnes. On, když vyprávím, tak věří. A potom nemůže ani věřit, ani nevěřit. Je ve velkém puzzle… jak to říkáte… v rozpacích.”

Smála se. „Pan Barnes mnoho přemýšlí. Vypřemítává se pryč ze života.”

„Ano,” řekla Maj. Náhle Barnesovi porozuměla, jako by jím viděla naskrz.

Ostatně začala vůbec dobře vidět, když byla pohromadě s miss Dalovou.

Jak jasně například najednou viděla svůj domov. Vlastně ho jasně viděla vždycky, ale nebylo jí to zjeveno.

Že to tatínek sám neviděl. Copak nemyslel na to, kam zmizela radost z maminčiny tváře?

Ne, nemyslel, byl si tak jednoznačně jist tím pravým. To pravé vycházelo z něho a netušil, že každá ctnost, kterou začal obdivovat, se stala pro jeho domov bičem.

Dobře viděla, jak to přišlo. Věděla to od té doby, kdy našla na jeho stole knihu „Sebeobětování” od paní Besantové.

287$

Neměl smysl pro nic jiného, když ji četl a potom kázal od rána do večera o sebeobětování a nemyslel na nic jiného.

Nemyslel hlavně na to, že sám se pomalu a čím dál náročněji v jejich domácnosti roztahoval. Ten, kdo se ve skutečnosti obětoval, byla maminka. A ten, kdo se staral o to, aby se obětovala, byl tatínek. A byl přesvědčen o tom, že to dělá z lásky.

Pokaždé, když dostal novou teozofickou knihu s novými ctnostmi, byl uchvácen novým nadšením a jeho nároky na ostatní vzrostly. Jelikož horlivě kázal o ctnostech, věřil, že je má, a požadoval je na ostatních pro dobro jich samých. Neviděl, že slunce z maminčina světa odešlo, netušil, že jeho sebeobětování z něj učinilo samovolného domácího tyrana. Ale Maj mu jednou otevře oči.

Někdo zazvonil. Její obličej se rozzářil. To je jistě miss Dalová. Je vždycky tak přesná.

Za chvíli spolu seděly v tatínkově pokoji a země a nebe byly opět docela blízko u sebe.

•••

Dahl byl zatím na cestě ke Skaarupovým. Mnoho toho tuto noc nenaspal. Vypravování Nanny Bangové o Alvildě Quistové v něm hlodalo a děsilo ho. Stále viděl její oči z onoho večera, kdy polohypnotizována zírala do jeho zraků a mluvila o strašlivé odpovědnosti žít. Pronásledovaly ho i v okamžicích, kdy spal, naplňovaly ho úzkostí před trestem, který ho měl stihnout právě tam, kde to pro něho znamenalo život. Konečně ho tato úzkost dohnala k pověrečné představě, že ztratí Maj. Bylo pro něj výstrahou, že Skaarup vstoupil do pokoje právě v ten okamžik, kdy poznali, že se milují. Snad si to nikdy neřeknou. Maj mohla být nucena odcestovat. A Skaarup mohl být přeložen hned po návratu ze Stockholmu.

Nedokázal už vydržet tu nejistotu. Musel se tam vydat.

Mohl říci, že si chce vypůjčit knihu. Hlavně že bude alespoň na okamžik s Maj o samotě, pak se budou navzájem mít.

Když otevřela, jeho pověrečná úzkost se stala skoro jistotou. Přišla s velikou radostí ve tváři a hned se zmateně zarazila,

288$

jako by ho neznala. Trvalo to jen okamžik, pak s jásotem uchopila jeho ruku a táhla ho rychle předsíní dovnitř.

„Pojďte,” řekla, „vy musíte se mnou dovnitř.“

Dvě věci ho udivovaly. Ona, která se minule červenala a třásla při náhodném dotyku, uchopila bez zaváhání jeho ruku, aniž by se nějak účastnila na chvění, které cítil ve své paži. A pak její radost, že ho vidí, nebyla stejného druhu jako jeho radost. Nebyla taková jako obyčejně, ale teplá a otevřená.

„Vy musíte dovnitř.“ Jak laskavé podtržení slova „vy“. A přece — tak nemluvil člověk, který čekal na ucházení se o svou osobu.

Ve Skaarupově pokoji je představila: „Student Dahl… miss Dalová.“

To byla asi ta dáma, o které mluvil Barnes. Ano, teď — když se usmála — zahlédl onu zlatou plombu.

„Také se jmenujete Dahl? To je vlastně mé správné jméno, ale v Americe se z něho stalo Dale.“

Stiskla mu silně, ale zvláštně neutrálně ruku. Měl z ní dojem člověka, který se bránil jak dávat, tak přijímat. Ale obličej měla přívětivý, pozorný a otevřený. Přísná, ale samozřejmá čistota vyznačovala všechny tahy. Nemohla mít myšlenky, které by musely být skrývány. Ale v její tváři byla nemilosrdná jasnost, která způsobila, že si přál, aby nebylo nic, za co by se musel stydět.

Po krátkém pohledu, který jej přiměl myslet na Barnesova slova, že dovedla zasadit novou čočku do oka, se obrátila k Maj a ptala se, jestli má hotové šaty, které nedávno šila.

Maj, která se zatím již usadila v předběžné radosti, vzhlédla udiveně a trochu zklamaně a odpověděla, že není hotova. Miss Dalová se zeptala, zda se rozhodla pro skládané nebo tažené. Maj se lépe líbily skládané.

„Sama nedovedu dobře šít šaty,“ řekla miss Dalová. „Ale dirty work to umím: drhnout, prát, mýt. V tom se vyznám. Tomu jsem se naučila za léta na prérii.“

„Žila jste na prérii tenkrát, kdy jste se stala jasnovidnou?” ptala se Maj, protože se chtěla vrátit k tomu, o čem mluvily, než Dahl přišel.

289$

Miss Dalová se chvilku rozmýšlela.

„Ano… bydlela,” odpověděla.

Hned nato začala mluvit o domácnosti. Mluvila chytře a určitě jako Američanka, jejímž jediným smyslem života je být practical. Byla odbornicí na zavařování a nakládání ovoce.

„V Americe pracujeme rychle,” řekla, Jsme wide awake.

V Dánsku lidé podřimují. Je veliká věc být vzhůru. Naproti tomu jsou v Dánsku lidé více at peace, dovedou si oddechnout, nejsou nervózní a neklidní jako Američané.”

„Spala jsem do té doby, než jste přišla,” řekla Maj. „Ne, to ne, ale probudila jsem se jen nedlouho před tím.” Její oči hledaly Dahla s malým úsměvem, který miss Dalová zachytila. „Probudila jsem se jednou v lese.”

„Tam nebylo nic, co jste měla vidět, Maj,” řekla miss Dalová vážně. „Teď jste se probudila a navždy probuzená zůstanete.”

Začala povídat o dánských železnicích, které byly tak awfully nepřesné.

Dahl se nezajímal o dopravu. Zamyslel se a divil se Barnesovi, který ztratil rovnováhu kvůli této praktické Američance. Zdálo se to Barnesovi, nebo s ním opravdu mluvila o „duševních silách” stejným způsobem jako nyní o „making jam” a o vlaku, který přijížděl a odjížděl včas — „dá-li Pánbu”.

Náhle cítil její pohled a slyšel její smích:

„Pan Dahl myslí na pana Barnese,” řekla směrem k Maj.

„Ano… opravdu jsem na něho myslel,” přiznal Dahl.

„Mluvil jste s ním… o mně?” zeptala se miss Dalová.

„Ano, vyprávěl, že se s vámi setkal.”

Smála se.

„Pan Barnes je na velikých rozpacích ohledně mne. Má dobrou povahu, ale myslí na všelicos, na co nemá. Chtěla bych ho vzít s sebou do Kalifornie a spravit ho.”

„Kéž byste také chtěla vzít s sebou mne,” řekla Maj.

Dahl ucítil bodnutí v srdci. Miss Dalová pro ni tedy znamenala víc než on? Zdálo se to, ale teď se na něho podívala s úsměvem, který říkal, že se pro to nemusí mrzet.

Pohled miss Dalové spočinul chvilku vážně na Majině tváři. Když konečně odpověděla, slyšel poprvé, že její hlas dostal

290$

zvuk jako u ostatních lidí. Předtím na to nemyslel, ale teď mu bylo jasné, že jinak měl její hlas něco společného s přírodními zvuky, které se nedají pohnout k přátelství či nepřátelství náladami lidí. Když ale odpovídala Maj, bylo v jejím hlase mírné teplo a znělo to jako milé doznání, když řekla:

„Ráda bych vás měla u sebe, Maj.“

Stále se na ni dívala. Dahla se zmocnil nevysvětlitelný pocit úzkosti. Když se však výraz ve tváři miss Dalové zvolna změnil, přešla úzkost v podiv. Seděla, jako by k Maj vzhlížela.

Maj vzdychla:

„Byla bych šťastná… přece ale nemůžu odjet od maminky. Co mám dělat, miss Dalová? Nedovedu si vůbec představit, že tady nebudete!”

„Vždyť zde také ještě nějaký čas zůstanu,” řekla miss Dalová.

Dahl nerozuměl, proč to řekla tak vážně. Maj si toho nepovšimla a horlivě se chtěla dozvědět:

„Jak dlouho?”

Miss Dalová se usmála.

„Snad tak dlouho, jak si to budete přát.”

„To tu ovšem zůstanete navždy,” řekla Maj.

Miss Dalová neodpověděla.

„Až uvidím anděly,” řekla Maj se smíchem.

„Snad,” odpověděla miss Dalová klidně.

„To by byl opravdu zážitek vidět anděly,” řekl Dahl.

Miss Dalová mlčela, jako by si nepřála, aby se pokračovalo v tomto tématu. Ale Dahl si myslel, že když o tom mluvila otevřeně s Barnesem, mohla by o tom také mluvit s ním a Maj.

„Barnes se domnívá, že jste zde za určitým účelem,” řekl zkoumavě.

„Zde v Dánsku, nebo zde na zemi?” ptala se.

„Asi obojí.”

Podívala se na něho krátce a pak vyhýbavě odpověděla:

„Ano, všichni jsme zde z určitého důvodu.”

„Myslíte, že všichni lidé se rodí z určitého důvodu?”

„Všichni.”

„Ten důvod není lehké nalézt.”

291$

Neodpověděla. Dahl pokračoval:

„Copak ti, kteří umírají krátce po narození… Sám jsem měl bratra. Byl jsem blízko nebi, když jsem byl s ním. Byl jsem tenkrát také malý, ale nikdy na něho nemůžu zapomenout. Zemřel dříve, než pro něj život mohl nabýt nějakého významu.”

„Kdo říká, že život měl význam pro něho?“ řekla miss Dalová.

„Pro koho jinak?”

„Podle toho, co jste řekl, měl význam pro vás,” řekla. A když překvapeně a s podivem na ni pohlédl, pokračovala:

„Mluvil jste o tom, jaké to je vidět nebeské anděly. Neměl byste se o to příliš snažit. Měl byste spíše dát pozor, aby ti andělé, které vidíte svýma očima zde na zemi, nabyli ve vašem životě svého plného významu. Plného významu a toho pravého

Její slova se dotkla nejhlubší části jeho bytosti. Odložil svoji kritičnost a upřímně se zeptal:

„Nechtěla byste mi zřetelněji říct, co tím míníte?”

Okamžik se rozmýšlela a pak řekla:

„Dobrá… Stává se — a ne tak zřídka, jak by si lidé mysleli —, že někdo, kdo se už tady na zemi nemá čemu učit, kdo už je anděl, se přece narodí, aby tady nějaký čas žil, protože nikdo, kdo vidí takovou duši, nemůže — escape — necítit dobro a nebýt sám dobrý. Kolem takové duše je nevinnost, která působí, že nevinnost klíčí i v těch, kteří jsou jí blízcí.”

„Oh,“ vykřikla Maj, „miss Dalová, takový anděl jste vy sama.”

Miss Dalová zavrtěla hlavou.

„Ne. Jsem veliký, robustní člověk. Přicházím po andělech, když odešli domů, abych vyprávěla lidem, jak se ta touha, kterou anděl vzbudil v jejich duších, může stát živým životem. Vím, co lidé mohou cítit, třebaže toho nejsem účastna, a mohu varovat, poněvadž to znám. Andělé, kteří sem přicházejí na krátkou návštěvu, ti neučí, nepoučují, ti jen jsou.

A poněvadž tu byli, nikdo, kdo je znal, nemůže zapomenout na to nejlepší v sobě.

Dělají vzduch mírným. Jdou světem jako pruh slunce.”

292$

Dahl se zarazil. Zřetelně před sebou viděl malou sluneční skvrnu na podlaze školní síně.

„Je zvláštní, že říkáte právě to… pruh slunce,” řekl. „Užíval jsem toho výrazu jako dítě — o jedné dívence. Vyprávěl jsem to tehdy Barnesovi. Tvrdil, že bylo její zásluhou, že se na školním hřišti venkovského města nevyskytla žádná hrubost. Ano, domníval se, že kdyby nebylo bytostí jako ona, šli by všichni lidé do pekla.”

„Viděl pan Barnes tak dobře, když byl dítě?” řekla miss Dalová. „Ano, myslela jsem si to. Nyní jsou jeho oči zmateny příliš mnoha věcmi.”

„Andělem asi nebyla truhlářovic Hanička,” řekl Dahl se smutným úsměvem. „Čekal ji trpký osud a hrozná smrt, která zcela určitě nemohla být nikomu k dobru.”

„Co o tom víte?” řekla miss Dalová vážně. „Viděl jste všechny výsledky jejího života a smrti?”

Pohlédl na ni tázavě a ona pokračovala:

„Neznala jsem tu dívku, o které mluvíte. Ale možná, že musela podstoupit zlou smrt z důvodů, které neznáme, protože nevidíme, k čemu to vedlo u všech lidí.“

Dahl zavrtěl hlavou a miss Dalová pokračovala:

„Ale může také být, že zlé mocnosti měly úspěch.”

„Zlé mocnosti?”

„Kdyby lidé mohli vidět jejich hru, kdyby neměli… klapky na očích, stali by se — jak se to říká — „go mad”, šílenými hrůzou ze života.”

Dahla zamrazila vzpomínka na zmatenou noc.

„Věříte opravdu, že jsou takové mocnosti?” ptal se.

„Vidím je,” odpověděla klidně.

„Vidíte je?“

„Ano.”

Zavládlo krátké mlčení. Začínal Barnesovi rozumět. V její bytosti bylo něco, co takřka znemožňovalo pochybovat o jejích slovech. Byla stejně klidná a přirozená, když mluvila o „mocnostech”, jako když mluvila o skládaných šatech, zavařeninách a mytí podlahy, ale byla v ní zhuštěná síla, jako by sama byla „mocností”.

293$

„Mluvím s lidmi o těchto věcech nerada,” řekla. „Mimo některé, kde vím, že o tom mám mluvit.

Ale vám řeknu, že existuje boj mezi sférami, boj bez milosti mezi dvěma principy, boj světla, dobra, lásky proti tmě a zlému sebepovyšování na útraty všeho. A kde zlé mocnosti objeví duchovní vzrůst, postup dobra v lidské duši, tam se snaží frustrate… zničit jej, často jen tím, že jej ohnou nesprávným směrem, například se v něm probudí trochu samolibosti. A po ní přijde sebepovyšování, pak radost ze zla pro zlo — často aniž to sám člověk zpozoruje. A pak je pozdě.”

Dahl na ni zíral neschopen slova. Sedí tady, klidná a zřetelná, za bílého dne, a vypráví mu skoro slovo od slova, co říkal „ďábel” v oné horečnaté noci. Cožpak to tedy opravdu nebyla halucinace? Sedí tu klidná a silná. Její oči na něm spočívají pronikavě a pevně. I oné šílené noci uvažoval o tom, co vidí. Nyní to cítil jako děsivou pravdu.

„Ale proč?” vybuchl. „Proč je tomu tak?”

„To nevím,” řekla svým podivně neutrálním hlasem. „Vím jen, že tak tomu je. Nemohu vám odpovědět na žádné proč. Nevím, proč život je, jenom že je. Nevím, proč je boj mezi světlem a tmou, jen že je. A že je nutné vybrat si své místo v něm a že já si ho vybrala.

Nevím ani, která moc nakonec zvítězí.

Ano, přece jen to vím, protože vidím, že zlé sebepovyšování vede zničením jiných ke konečnému sebezničení.

Ale vy, pane Dahle, nemáte na tyto věci myslet. Máte žít uvnitř svých limitations, svých hranic.

V naší době existují mnozí, kteří chtějí vidět a vědět věci, které jsou nad jejich smysly, a snaží se vycvičit si jiné smysly. It leads to no good.“

„Ale vy sama?” pravil Dahl.

„Já to nehledala,” odpověděla. „Přišlo to ke mně. Moje oči byly otevřené. Ne pro moje sebepovyšování, nýbrž aby mne mohlo být lépe použito mocnostmi, kterým sloužím. Abych mohla učit ty, s nimiž se setkám, zákonům přirozeného vzrůstu — toho, co pro každého zvlášť je nejvnitřnější, the divine —

294$

božskou částí jeho bytosti. Díváte se na mne. I know, whatyou want. You want eternal life.

Ano, ale věčný život není život s délkou let a dní. Věčný život je stav v duši člověka. Není v něm přání dalšího života. Má samu věčnost v sobě a věčnost nepočítá s roky a dny.

Nuže, existuje život po smrti. Ale život po smrti není více věčností než tento život na zemi. Věčný sám je věčným životem. Bez něho je všechno na nebi i na zemi pomíjející. Žijeme, protože jeho život je v nás. Praktické vědění o tom, zkušenost toho — to je život věčný. Ten, kdo to zažije, je ve věčnosti a nestará se ani o ni, ani o to, co přijde po ní.

Ale vám, pane Dahle, řeknu tolik, abyste neslídil po andělech a po sférách, které jsou mimo vaše smysly.

Buďte bdělý ve smyslech, které máte, vizte, slyšte, ciťte.

Věčnost, po níž toužíte, je vám stejně blízká v tomto světě jako v kterémkoliv jiném. Spočívá ve vás samém a můžete jí dosáhnout konáním užitečné, všední práce.

Nehledejte nikdy ,zprávy’ z jiné sféry. You are always liable to deceptions. Avoid — varujte se všeho spiritismu a okultismu. I když si budete myslet, že v nějakém čase nabudete vidění, můžete zakotvit, než si to stačíte uvědomit, v úplné madness. Mohla bych vám vyprávět mnoho o těch věcech, poněvadž je vidím, ale nechci, aby se vaše myšlenky obracely tím směrem.

Půjdu tak daleko, že řeknu, že kdyby k vám sestoupil anděl z nebe se zjevením, nevzdejte se vlastního judgment — nevím, jak je to po dánsku, my říkáme common sense.

V naší době krouží mnozí lidé kolem spiritismu a okultismu jako můry kolem lampy a myslí, že je světlem samým. It is truly ,occulť. Je to jakési zatemnění.

True wisdom arises from the eternal life of the human soul. That wisdom and your common sense should be your guide — and goal.

Neboť v tom je věčný vzrůst.“

Zmlkla a obrátila tvář ke dveřím, jako by někoho očekávala. Maj sledovala její pohled a udiveně k ní pohlédla.

295$

Dahlovy myšlenky se vrátily zpátky do doby, kdy spolu s bratříčkem žil v „otevřenu”.

Náhle uslyšel hlas paní Skaarupové. Vešla spolu se svým mužem a představovala ho miss Dalové.

Skaarup, který vždycky musel něco sdělovat a přitom poučovat, začal vykládat svůj názor na Švédy a jejich hlavní město.

Dahl vstal a rozloučil se.

Začal Barnese chápat. Sám teď toužil s ním mluvit o miss Dalové. Chtěl jenom napřed zajít domů a soustředit své dojmy.

Teprve když usedl na pohovku a slyšel slečnu Bangovou udeřit do kláves u klavíru, vzpomněl si, že se mu opět nepodařilo promluvit si s Maj.

« Výlet »

V teozofické lóži probíhala schůze. Skaarup přiměl slečnu Dalovou, aby se jí zúčastnila, a když se prozradilo, že je jasnovidkou, dostavili se členové v plném počtu. Jejich očekávání, že uslyší novinky ze světa duchů, bylo však zklamáno. Vyhnula se všem otázkám týkajícím se předmětů nadsmyslných a zabývala se výhradně lidskou povahou a možnostmi jejího vývoje při denní práci.

Přesto zapůsobila silným dojmem, zajisté více svou osobností než myšlenkami, které vyslovila. Dahl a Maj Skaarupová stáli ve skupince se státním radou, Kjellströmem, Sofusem Petersenem a Serafem.

„Líbí se mi,“ řekl státní rada o miss Dalové.

„Nuže, je vskutku značně pokročilá,” uznával Sofus Petersen. „Myslím, že je to tím, že vždycky žila cudným životem, neboť ani mnoho nečetla, ani nestudovala.”

„Víte, dovede se ale ponořit do hlubiny své bytosti,” vykládal Kjellström.

„Je prý jasnovidkou,” hučel státní rada přemítavě, „ale v tom případě to nijak neublížilo jejímu zdravému rozumu.”

296$

„Slyšel jste její hlas?“ ptal se Seraf.

„Ano, tomu jsem se dost dobře nemohl vyhnout, i když nedoslýchám,” pravil státní rada.

Serafovy oči, když se roztržitě dotkly státního rady, neprozrazovaly žádné pohoršení.

„Její hlas je naprosto přímý” pokračoval, ,je naprosto ryzím výrazem její bytosti. Hlasy jiných lidí procházejí jejich názorem o sobě a zbarvují se jím, je slyšet více hýčkanou představu o jejich znamenitém já než toto já samo. U ní přichází hlas přímo. Je to tón duše.“

Miss Dalová, která hovořila se Skaarupem, pohlédla náhle na Serafa a zmlkla. Chvíli rozvažovala a pak šla k němu.

„Něco vám řeknu,” pravila.

Seraf se ochotně uklonil a pozorně poslouchal.

„Ne, poslouchejte moje slova,” pravila. „Neposlouchejte hudbu.

To, co vám řeknu, je výstraha. Buďte velmi ostražitý před prudkostí, dbejte, aby vás nepřemohla.”

Barnes, jenž právě šel od Kateřiny Sonnové k Dahlovi, se zarazil a soustředěně hleděl na miss Dalovou.

Seraf udiveně vzhlédl.

„Já… já… nebývám prudký,” řekl mírně.

„Ne,” odpověděla, „ale dívala jsem se na vás při schůzi a vím, že jste přístupný náhlým vnuknutím. Zvykl jste si otvírat se inspiraci. Ale všechny inspirace nejsou dobré. Je nebezpečné žít s otevřenými dveřmi při každém počasí. Je nutné mít možnost zavřít své dveře, když člověk chce.”

Seraf se zdvořile uklonil, ale zřejmě nechápal.

Miss Dalová chtěla ještě něco říci, ale přišel Skaarup a zmocnil se jí.

„Co to k čertu bylo?” řekl Barnes tlumeně Dahlovi. „To bylo příšerné.”

Dahl se smál.

„Nevidím v tom nic jiného než obyčejné dobré životní pravidlo, které se v tomhle případě zdá být zbytečné.”

„Ovšem,” přikývl Barnes, „ovšem. To je asi jen —jak už jsem ti jednou řekl — moje hysterie vůči příteli Serafovi. Když s ním

297$

mluvila, ozvalo se to zas. Tak rád bych ho odvedl do koutku světa a seděl a dával pozor, aby se mu nic zlého nestalo.

Ale musíš mi prokázat službu. Kateřina Sonnová se mne ptala, jestli bych s ní nejel na výlet. Potěš ji jednou tím, že splníš přání, které nemohla vyslovit a které zůstávalo skryté, když zvala mne. Pojď s námi.“

„A-no,“ zaváhal Dahl, „ale máš něco proti tomu, když se zeptám slečny Skaarupové, jestli by nejela také?“

„Maj Skaarupové?” pozvedl Barnes obočí a krátký okamžik pozoroval Dahla. „Nevím… ačkoliv ano, může to být jedno. Klidně se jí zeptej. Já řeknu Kateřině, že ty pojedeš.“

Šel ke Kateřině.

„Ptal jsem se Dahla, zdali by on a slečna Skaarupová nejeli s námi na výlet,“ pravil. „On půjde jistě, požádal jsem ho, aby se zeptal slečny Skaarupové, takže ještě nevím, jestli půjde i ona.“

„To je ta, s kterou teď mluví?“ ptala se Kateřina.

„Ano.“

„Je krásná.“

„Ano,“ pravil Barnes, ,je velmi hezká… a je vtělené dobro.“ „Znáte ji dlouho?“

„Ne, sešel jsem se s ní jen několikrát.“

,A přece víte, že je tak dobrá?“

„Ach, ano,“ odpověděl Barnes, „ona prostě ani nemůže být jiná, jenom proto to vlastně vím.“

Kateřina se pokusila o úsměv.

„Jste zamilovaný?“

„Ještě ne,“ pravil Barnes.

„Ale na dobré cestě…“

„Také ne.“

Přicházel k nim Dahl s Maj. Kateřina mu podala ruku. „Dávno jsme se neviděli,“ řekla.

,Ano,“ přikývl. Díval se na její bledou, hubenou tvář a nemohl dál. Barnes představil Maj Skaarupovou.

„Za chvíli jede vlak,“ pravil. „Když vyrazíme hned, akorát ho chytneme.“

Dahl a Kateřina šli kousek před ostatními.

298$

„Přestal jste už jezdit i na koni,“ řekla.

„Ano,“ odpověděl. „Nemám teď kdy. Mám moc práce. Velmi jsem zanedbal studium na univerzitě.“

„A tato píle je také důvodem, že už k nám vůbec nechodíte?” ptala se. „Nebo jsme… nebo jsem vás urazila něčím, co jsem řekla nebo udělala?”

Její hlas zněl tlumeně. V jeho zvuku bylo něco důvěřivě dojemného, čeho si u ní nikdy nevšiml. Nebyl schopen odpovědět ani slovo.

„Jestli jsem to udělala,” pokračovala, „neřekl byste mi, co to je?”

Zkroušeně a prosebně k němu zvedla svoje oči. Vypadaly, jako by její život závisel na tom, co řekne. Zmocnila se ho silná potřeba sebezatracování.

„Vy?” dostal ze sebe konečně. „Vy jste mi neudělala nic než samé dobro. Ale… ale já jsem… nevíte, jak se cítím nepatrným vůči vám, nejsem hoden, abyste na mne promarnila jedinou myšlenku.”

Výraz radosti přeletěl její tváří. Probleskla jím trocha její staré energie a smělé vůle. Šetrně a přece naléhavě pokračovala:

„Nepovíte mi, co vás trápí?”

Viděl bohatou touhu jejího srdce pomoci mu a netroufal si jí ublížit.

„Snad jindy,” řekl, „až budeme sami.”

Zastavil se, aby počkal na ostatní.

Ti se jim tak přiblížili, že Barnes nemusel odpovědět na Majinu otázku:

„Slečna Sonnová není zdráva? Bolelo mě srdce, když jsem viděla, jak je bledá a hubená.”

Rozmluva ve vlaku se vlekla. Kateřina seděla v mírném předklonu a docela potichu. Barnes, který ji dobře znal, věděl, že její mozek energicky pracuje. Tušil, že venku v oboře bude kormidlovat přímo k svému nešťastnému osudu. Měl za to, že to tak bude lepší, zároveň se však příštích událostí bál. Rozhodl se být jí nablízku, ale tím zavinil, že Dahl a Maj vyšli z vlaku první a urazili už hodný kus cesty do obory, když on a Kateřina teprve vyšli.

299$

Aby zakryl šťastnou bezohlednost oněch dvou, začal na Kateřinu, která ho neposlouchala, horlivě mluvit. Konečně si přece všimla, že jeho chování je čím dál tím nepřirozenější. Měla ho ráda a ráda by mu pomohla, kdyby to bylo možné.

„Něco vás mrzí,“ začala, ale když viděla, že jeho oči jsou plny něhy, která byla obrácena se vší pravděpodobností k ní, ulekla se a řekla:

„Pospěšme si, ostatní jsou hodně vpředu.”

Dahl a Maj šli po stezce, kde se spatřili poprvé. Žádný z nich nemluvil. Věděli příliš dobře, nač ten druhý myslí. Oba zapomněli, že Barnes s Kateřinou jdou za nimi kdesi vzadu.

U velkého buku se oba zároveň zastavili. Dahl vzhlédl do koruny mohutného stromu a stále viděl, že to je buk před prvním hříchem. Maj se dívala k zemi, kde ho viděla ležet. Poznala místo a usmála se. Cítil to a obrátil se k ní.

Barnes a Kateřina šli tak rychle, že se Barnes silně zadýchal.

„Asi zapomínáte, že nemám tělo tak vytrénované sportem a tělesným cvičením jako vy,“ oddechoval. „Máte něco proti tomu, abychom to celé pojali trochu klidněji? Vždyť oni stojí a čekají.”

„Vůbec nás neviděli,” řekla Kateřina.

„Teď se otáčejí,” namítl Barnes.

Kateřina ho chytila pevně za rameno, tvář měla bílou. Rychle ji podepřel.

Vyškubla se a odvrátila.

„Pojďte!” vyhrkla. „Copak to nevidíte? Chtějí se zasnoubit!”

Přitiskla ruku pevně na prsa. Viděl, že opět klesá a spěchal k ní. Hlasitě se smála.

„Nesmějte se,” řekl.

Smála se ještě hlasitěji, příšerně suchým a bezduchým smíchem.

„Proč ne?” vykřikla. „Nemáme se všichni zasnoubit?”

„Kateřino,” řekl Barnes smutně, „sama nevíte, co říkáte.”

„Ano,” odporovala. „Myslím to vážně, ale vy snad také o mne… vy snad o mne nestojíte?”

„Stojím-li o vás nebo ne, to je teď lhostejné. Ale dovolte mi, abych vás doprovodil domů… Tady jsou ostatní.”

300$

Když se Dahl pod velkým bukem otočil k Maj, zmizela celá minulost v jeho vědomí. Vše bylo tak dokonalé, že zbylo sotva místo pro nějaké přání. Hledal slovo, které by vyjádřilo vše, co cítí, a když na ni pohlédl, nalezl je.

„Maj!“

Vztáhl k ní ruku a když mu chtěla podat svou, zaslechl Kateřinin zoufalý smích.

Maj viděla, jak jeho ruka klesá a světlo v jeho tváři hasne. Vypadalo to, jako by těžké černé mraky, které se vynořily nad vrcholky stromů, na něj vrhaly svůj hrozivý stín. Sklonil hlavu a hleděl k zemi. Mohla se téměř domnívat, že před ní skrývá své oči.

Konečně k ní vzhlédl.

„Musíme jít k ostatním,” pravil. „Cekají.”

„Snad se bojí deště,” řekla Maj. „Také myslím, že bude nejmoudřejší hledat přístřeší.”

Když přišli, Barnes se k nim rychle otočil. Kateřina zůstala stát obrácena zády.

„Pojedu domů,” řekl Barnes. „Nejsem úplně zdráv a počasí nelze věřit.

Slečně Sonnové je líto, že bych měl jet sám, a tak pojede se mnou.“

„Právě jsme mluvili o tom, že vyhledáme přístřeší,” odpověděla Maj. „Navrhují, abychom jeli domů všichni.”

„Tak si tedy pospěšme,” souhlasil Barnes a šel s Kateřinou napřed.

Nástupiště bylo plné lidí a před pokladnou stála dlouhá řada čekajících.

Vlak přijel, naplnil se a odjel dříve, než stačili zakoupit jízdenky.

„Pojeďme tramvají,” navrhl Dahl, „ty jezdí každou chvíli.”

Když šli na tramvaj, spustil se déšť, nejprve prudký liják s kroupami, pak studený, šlehavý déšť.

I tramvaj byla plná, ale nahoře na střeše zůstalo ještě nějaké místo.

Usadili se tam a Maj Skaarupová pohlédla na Kateřininu tvář.

301$

„Jste nemocná,” vybuchla. „Nesnesete to. Vezměte si na sebe můj pléd.“

„Ne,“ řekla Kateřina.

Maj se na okamžik zarazila nad tvrdým, skoro roztrpčeným tónem.

„Proč ne?“ ptala se.

Kateřina sklonila hlavu, sevřela rty a zavřela oči. Na šaty jí stekly dvě slzy.

Barnes vzal rychle pléd Maj z ruky a přehodil ho přes Kateřinina ramena tak, že její hlava a tvář zůstaly skryty.

Pak usedl a naklonil se k ní, jako by se snažil zabránit větru, aby pléd nestrhl. Tak nemohli druzí vidět, jak jí tichý pláč otřásá tělem.

„Myslíte, že vy sama snesete sedět v tak tenkých šatech v tomhle nečase?“ otočil se Dahl k Maj.

„Ano,“ odpověděla, „vždyť jsem zdravá. A kromě toho jsem tak veselá, že vůbec nemůžu onemocnět.“

Ale déšť se valil a chlad pálil přes tenké bílé šaty, stejné, jaké měla na sobě, když ji viděl poprvé. Krčila se a čím bylo chladněji, tím více bylo Dahlovi horko úzkostí. V obavách měl dojem, že vůz stojí na každé zastávce snad hodinu.

U Trianglu Kateřina a Barnes vystoupili a Kateřina vrátila Maj její pléd.

„Děkuji,” pravila.

„Nenecháte si ho?” zeptala se Maj.

„Ne, děkuji.”

Barnes ji vtáhl do jiného vozu. Maj se zabalila do plédu.

„Teď už to moc nepomůže,” dělal si starosti Dahl.

„N-ne,” drkotala zuby Maj. „Bylo věru zima. Ale zdá se mi, že se začínám uvnitř ohřívat.”

U Grönningen vystoupili.

„Dobře, že to nemám domů daleko,” usmála se. „Jsem tak hrozně unavená, že sotva pletu nohama.”

Zavěsil se do ní. Usmála se, když to udělal, ale on měl příliš velký strach, než aby se mohl plně radovat. Cítil, že jí každým okamžikem prochvívá mrazení.

Když došli k vratům, řekla:

302$

„Tak ráda bych s vámi strávila dnešní odpoledne… ale myslím, že teď musím do postele.”

„Snad nejste nemocná?” polekal se.

„Ne, ne, ale myslím, že se musím pokusit pořádně ohřát. Přijdete brzy? Zítra?”

Usmála se. Oči ale měla zamžené a jako by nebyly její.

« Andělé »

Druhý den šel Dahl ke Skaarupovým. Skaarup byl v kanceláři. Jak řekla jeho paní: „Manžel přijde domů až za dvě hodiny.”

„Doufám, že včerejší déšť slečně Maj neublížil,” optal se Dahl.

„Ano, ublížil,” řekla paní Skaarupová, „silně se nastydla. Leží a má chřipku… No, není to nic vážného,” pokračovala s úsměvem, když viděla Dahlovu polekanou tvář. „Vždyť je mladá a silná. Myslím, že se z té nemoci vyspí.”

Dalšího dne přišel znovu. Maj ještě nevstala.

„Spí a spí,” krčila rameny paní Skaarupová. „Ale kdykoliv se vzbudí, vypadá dočista vesele. ,Je mi krásně,’ říká, jsem jenom tak mdlá, že nemůžu nic jiného než spát. A spát je tak krásné jako být v nebi. Někdy si skutečně myslím, že tam jsem.’ Mám pocit, že téměř cítí, jak ji příroda léčí, zatímco spí.”

„Ví miss Dalová, že je Maj nemocná?” zeptal se Dahl.

„Ach, ano,” přikývla paní Skaarupová, „miss Dalová je tu celý den. Jakmile Maj procitne, jde k ní a sedí u ní a Maj je šťastná, protože miss Dalovou miluje.

Ostatně teď právě je tu rovněž student Barnes, sedí v pokoji mého muže a mluví s miss Dalovou. Co se Maj roznemohla, byl tu každý den, protože miss Dalová je tu teď celý den. Jak říkám, jsou v pokoji mého muže, kdybyste měl chuť s nimi hovořit.”

„Ne, děkuji,” pravil Dahl, „nechci vyrušovat. Přijdu raději jindy. Až miss Dalová bude sama.”

303$

Podařilo se mu nechat uplynout dva dny, než se k nim zase vydal. Paní už nevypadala tak klidně jako minule.

„Nejde to tak snadno, jak jsem doufala. Museli jsme zavolat lékaře. Horečku má opravdu vysokou. Ale doktor říká, že je mladá a silná. Teď je zrovna vzhůru. Miss Dalová je u ní a chtějí být samy, tak tu chodím a nemám žádný klid. Miss Dalová říká, že brzy odjede. Ale já doufám, že tu zůstane tak dlouho, dokud se Maj neuzdraví. Nemyslím, že by Maj mohla být bez ní, než trochu zesílí.”

Dahl odešel pln neklidu. Tak miss Dalová zanedlouho odjede…

„Zůstanu tady nějakou dobu kvůli vám a kvůli někomu jinému,” řekla Barnesovi. Ten jiný byla jistě Maj. A jí zase řekla, že zůstane tak dlouho, jak jen si bude přát!

A Barnes chodí každý den k miss Dalové. O čem mohou mluvit? Barnes bezpochyby něco ví.

Šel do Regense a zaklepal na dveře Barnesova pokoje.

„Není doma,“ řekl mu student, který bydlel naproti.

„Nevíte, kdy přijde?” ptal se Dahl.

„Ne, někam odjel.”

„Odjel? Kam?”

„Nevím. Možná vám to poví vrchní správce. Než odjel, byl u něho.”

Dahl šel k vrchnímu správci Regense. Ten věděl pouze tolik, že Barnes je doma na faře.

„Jste blízký přítel studenta Barnese?” dotazoval se. „Pak snad víte, co se s ním děje? Zbývá mu rok pobytu v Regensi. Ale včera mi sdělil, že pomýšlí vzdát se stipendia, chce nejprve zajet domů a promluvit o tom se svým otcem. Říkal ovšem, abych jeho místo zde rozhodně pokládal za volné. Ptal jsem se ho, jestli dědil nebo jiným způsobem přišel k penězům, říkal ale, že nikoliv. Působil trochu přepjatým dojmem a bylo mi to líto, protože je to pilný a svědomitý student. Víte něco o důvodech jeho jednání?”

Ne, Dahl nic nevěděl.

Barnes tedy odjel domů na faru. Teď musí nutně mluvit s miss Dalovou.

304$

Náhle si však uvědomil, že si netroufá.

Chodil po ulicích celé odpoledne, aby uklidnil svou mysl. K večeru se vydal na cestu k hotelu miss Dalové.

Snad by ale spíš mohla být ještě u Maj. Obrátil se tedy směrem tam.

Ne, miss Dalová byla ve svém hotelu.

Mluvil se služkou.

„Jak se vede slečně Maj?“ ptal se.

Potřásla hlavou a osušila si oči.

„Lékař právě odešel,” vzlykala, „a vypadal velice vážně.”

Dahl spěchal do hotelu.

Miss Dalová byla ve svém pokoji. Ve tváři měla výraz napjaté pozornosti. Když vešel, nepozdravila.

„Ruším?” ptal se.

„Well —yes,“ odvětila a učinila pohyb, jako by chtěla vzít telefon. Spustila zase ruku a pravila rychle:

„Přesto můžete zůstat — ale musíte tiše sedět a nemluvit.”

Výraz její tváře byl stále bedlivě pozorný, Dahl ale nechápal, čemu naslouchá nebo nač čeká.

Pojednou pravila:

„Teď Maj procitla. Ptá se po mně. Be silent. Dorít move. Sit quite still. Za chvilku zazvoní telefon.”

Položila ruku na sluchátko a čekala.

Dahl slyšel její dech a tlukot svého srdce.

Telefon zazvonil. Miss Dalová ho měla u ucha dřív, než zvonění ustalo.

„Ano, to jsem já… Ano. Řekněte Maj, že přijdu rychle… Dojděte pro vůz,” obrátila se na Dahla.

Seběhl ze schodů. Přímo před hotelem bylo stanoviště. Když vůz předjel, stála již na ulici.

„Ano, můžete jet se mnou,” řekla, když na něj krátce pohlédla.

Ke Skaarupovým to nebylo daleko. Nikdo cestou nepromluvil.

Služka otevřela. Plakala.

„Snad umírá,” šeptala.

Miss Dalová neodpověděla, a rychle přešla dlouhou předsíň.

305$

Přede dveřmi se na okamžik zastavila. Slyšeli Majin hlas. Dahl viděl, jak se tvář miss Dalové zavírá a tuhne v přísné, nelidské síle. Nehnuté stála. Vypadalo to, jako by nabírala sílu z něčeho, co neviděl.

Pak otevřela dveře a v téže chvíli byl její obličej usměvavý jako vždy, když byla s Maj.

Ta právě procitla z krásného spánku. Když spatřila svoje rodiče plakat, pochopila, že se domnívají, že zemře. Začala hledět jejich očima a cítit smrt tak jako oni a dostala strach a rozplakala se.

Když se dveře otevřely, obrátila tvář k miss Dalové.

„Domnívají se, že zemřu,“ řekla. „Je to pravda? Tak ráda bych žila. Teprve jsem začala řádně žít. Myslíte, že zemřu?”

Miss Dalová usedla na kraj jejího lože a vzala ji za ruku.

„Ano, Maj,“ řekla klidně. „Je to pravda. Půjdeš nyní domů. Neplač. Již jsi tam byla, když jsi spala. Jsi teď tady jen proto, aby ses rozloučila. Nezdálo se ti o andělech?”

„Ano,” odpověděla Maj, „počkejte… ne, vždyť to není Jozefína… jste to opravdu vy, která to víte. Vidíte anděly. Nebo nevidíte?”

„Ano,” přikývla miss Dalová, „vidím je. A zakrátko je uvidíš i ty. Někteří pro tebe přijdou.”

„Zůstaneš u mne tak dlouho?” ptala se Maj.

„Zůstanu, dokud nepřijdou,” řekla miss Dalová.

Maj vzhlédla do její tváře a usmála se.

„Děkuji,” pravila a zavřela oči. Úsměv prozařoval její tvář.

Paní Skaarupová se nad ní sklonila:

„Je ti dobře?”

„Krásně,” šeptala Maj. „Je mi, jako když spím.”

Za chvíli pohlédla na miss Dalovou:

„Smím už umřít?”

Miss Dalová se usmála:

„Musíš ještě chvilku počkat.”

„Proč?” prosila Maj. Líbezná netrpělivost se jí usmívala v obličeji.

Miss Dalová se tlumeně zasmála:

„Protože tvoje šaty ještě nejsou hotové.”

306$

Dahlovi se zdálo, že se Maj také směje. Její smích nebylo slyšet, ale viděl, že se směje.

„Šaty z látky, o níž jsi jednou mluvila,” řekla Maj po chvíli. „Přinesou je andělé? Tak je konečně uvidím.”

Zavřela oči a tiše ležela. S miss Dalovou se držely za ruce.

Na pokoj se sneslo hluboké ticho. Bylo tak silné, že všichni mimovolně tajili dech.

Náhle se stalo něco, co učinilo ticho silnějším, než mohli snést.

Miss Dalová pohlédla přes záhlaví Majina lože. Dahl viděl, jak sklání hlavu tichým kývnutím a slyšel, jak tlumeně říká: „Ano.”

Naklonila se nad Maj a řekla:

„Tak, Maj. Tvoje šaty jsou hotové. Rozluč se. Jsou tu pro tebe.”

Maj pomalu obrátila hlavu k rodičům. Poklekli a líbali její pravou ruku. Levá ležela stále bezpečně a klidně v ruce miss Dalové.

Dahl stál u nohou postele. Když se Majin pohled odtrhl od rodičů, aby se vrátil zpět k miss Dalové, dotkl se jeho. Světlý úsměv se rozpukl na její tváři, jako by mu chtěla říci něco dobrého, ale v téže chvíli jí klesla hlava na podušku a úsměv ztuhl.

Miss Dalová pustila její ruku. Aniž pohlédla na ostatní, dala rukou znamení, aby odešli.

Šli ven a čekali. Jak dlouho, to nikdo z nich nevěděl.

Když miss Dalová vyšla, chvíli zůstala stát a dívala se na ně. Vyzařoval z ní klid a čistota, jako by nebyla z tohoto světa. Kdyby byla řekla, že Maj vstala z mrtvých, uvěřili by jí. Ale ona řekla:

„Nyní může, kdo chce, jít k tělu, které užívala Maj. Ale nikdo nesmí plakat nad tím, že ho už nepotřebuje.”

Dahl neměl touhu plakat. Sotva cítil vlastní jsoucnost. Celá jeho duše byla u Maj. Byl tak blízek sebezapomnění, že s ní prožíval její poslední okamžiky, aniž se cítil jedním z těch, od nichž byla odtržena. I když její úsměv ztuhl, měl jenom za to, že to znamená, že se na něj bude věčně usmívat. Teprve když

307$

na rozkaz miss Dalové vyšel, pocítil rozloučení, nechápal však ještě, že Maj zemřela.

Když se miss Dalová vrátila, věděl to. A když vyšel na ulici, svět zvadl.

« Do Ameriky »

Parník přistál u nábřeží malého městečka. Barnes vystoupil a pozdravil letmo jednoho ze svých starých učitelů, který byl celý neforemně nateklý od nezřízené konzumace černého piva. Když začínal učit na škole, byl mladý a štíhlý jako poručík.

Barnes kráčel vzhůru sráznou ulicí přes tržiště, až se na okamžik zastavil před hodinářským krámem. Tam kdysi potkal Helenu Strömstadovou a řekl jí, aby se měla na pozoru před lidmi, s nimiž je často pohromadě.

O několik kroků dále mu kdysi plivl do ucha výrobce plachet Berg.

Berg už tam nestál. Asi zemřel. Helenina matka také zemřela. Kdo asi bydlí v jejím domě?

Pohlédl do okna, když šel kolem, ale za sklem se žádná tvář neobjevila.

Helena seděla venku v zahradě. Přestěhovala se po svém setkání s Kandidátem na srázu v lese zpátky do starého domu.

Vrátila se domů, aby začala svůj život znova — tam, kde ji její matka opustila.

Když se ale vrátila do starého domova a setkala se tam se všemi pocity svého dětství a přijímala je do sebe a dále v nich rostla, setkala se zároveň se vzpomínkou na matku a Bjerga. Zdálo se jí pak, že nedokáže setrvávat v pošpiněném domově. Rozhodla se zůstat ve svém bytě a domů už nikdy nepřijít.

Procházela se po zahradě, aby se s ní a se vším, s čím si zde hrála, čím žila a nač myslela, rozloučila. Pak odejde do svého bytu u přístavu a dům i nábytek nechá prodat advokátem.

Pohled na staré rybízové a angreštové keře pohnul jejími city natolik, že jí do očí vstoupily slzy. Rostly zde docela jako

308$

tenkrát. A už tehdy v jejím dětství byly staré. Stály a vypadaly důvěrně, musela se jich dotknout. Rybízový list se tiše prohnul, protože na něj padla její slza. Zůstala ležet uprostřed širokého listu.

„Sbohem,“ šeptla a šla dál.

Kdysi tu chodila a plakala, aniž věděla, co ji mrzí. A ani nevěděla, proč to náhle přešlo.

Otevřela vrátka na gymnazijní dvůr a pohlédla ke škole. Vteřinu vypadala právě tak jako tehdy, kdy nevěděla, co gymnázium vlastně je.

Zavřela oči, aby ten obraz udržela. Ano, taková byla tehdy škola a ulice. Obraz byl tak živý jako obrazy, které vidí člověk před očima těsně před tím, než usne. Jen kdyby ji tak jednou mohla vidět, právě než usne.

Přání bylo tak silné, že se skoro dotkla hranice spánku, zatímco se opírala o vrátka.

Obraz dělal, co chtěl. Zrovna jako těsně před usnutím… Byl zase čtvrtek. Desetiletý hoch vycházel o přestávce ze školy. Přicházel k ní a oba si pak říkali všechno, na co mysleli.

Helena Urupová otevřela oči a dívala se prázdnou ulicí.

V její tváři se mísila čistá dětskost se zralou vůlí. Stála na nejčistším místě svého života a rozhodla se tam zůstat.

Ona čtvrteční přestávka se pro ni stala novým východiskem. Tady byla doma. Viděla, že každý den může být čtvrtkem, právě zde ve starém domě.

„Teprve až — nezávisle na tom, co nyní víš o životě — opět budeš svůj domov vidět takový, jak tě ho tvá matka učila vidět, teprve pak jsi dokázala, že její ,stéblo’ vydrží.” Zdálo se jí, že to mluví Kandidátův hlas. A vždyť on také ostatně tvrdil, že jen vyslovil myšlenky, které ona sama myslela.

Zůstala bydlet ve starém domě. S nikým se nestýkala. Sama šla svou cestou do kanceláře se stejně čistou myslí, jako když zamlada bydlela ve svém domově. Ale čím tehdy byla neuvědoměle, tím nyní byla vědomě a po své vůli. Lidé, kteří přišli do kanceláře, často museli sklopit oči, když s ní mluvili, protože volba a vůle dávaly jejím očím hloubku a sílu, kterou dobří lidé z venkova a města nedovedli dlouho snášet.

309$

Když bylo pěkné počasí, sedávala většinou v zahradě u branky ke gymnáziu.

Z tohoto chráněného místa nabyla pomalu zpátky celý domov.

•••

Barnes šel dál po silnici. Měl toho mnoho, na co musel myslet. Bylo nutné říci otci, že chce nechat studií a jet do Ameriky s miss Dalovou, a bylo nutné pro to uvést přijatelné důvody. To nebylo snadné. Jaké důvody mohl uvést, aby je pochopil starý kněz? Připadalo mu to obtížnější zde na známých cestách, než když byl pohromadě s miss Dalovou v Kodani. Nebude-li ona v Kodani — to znamená, bude-li Maj Skaarupová mrtvá —, až se vrátí, měl jet první lodí do Ameriky. Ona na loď přistoupí v Kristiánii. To vše bylo umluveno, ale nečinilo mu potěšení říci to svému otci.

Byl unaven připravováním tohoto vysvětlení v myšlenkách a začal sledovat domy a keře. Všechno bylo jako dřív.

Ne, nebylo, v Kandidátově domě byl nový obchod s dřeváky.

To Kandidát zemřel, nebo zas někam odjel?

Mohl se zeptat výrobce dřeváků. Neviděl ho dobře, protože v cestě mu stál Per Madsen. Per stál na jedné noze a druhou měl zutou, protože výrobce dřeváků mu bral míru. Teď ho zahlédl.

Co u všech kozlů je zase tohle? Vždyť výrobcem dřeváků je sám Kandidát.

Zařezával znamení do prutu, když změřil dřevák Pera Madsena, zapáchající potem nohou.

Barnes pokračoval v chůzi a přemýšlel, zda se Kandidát zbláznil nebo zchudl.

Příštího dne měl dlouhou rozmluvu se svým otcem.

Když spolu šli z pracovny do obývacího pokoje, vypadal pastor Barnes sklíčeně.

„Ne,“ říkal, „nepochopil jsem tě. Tvrdíš, že v Los Angeles je ,škola pro vývoj charakteru’ a tam že chceš jet studovat. To chápu, nechápu však, proč to nemůže počkat, až uděláš

310$

zkoušku. Mám dojem, že nejnutkavější důvod si necháváš sám pro sebe… ne, ne, nemám v úmyslu být dotěrný. Vím, že kdybys mi ho mohl říci, učinil bys tak. Dovedu se podvolit, aniž bych důvod znal. Vyplatím ti tvoje dědictví po matce. Důvěřuji ti. Nikdy jsem neviděl, že by sis nechal rozumné plány zvrátit náladou nebo divokým vnuknutím. Když to tudíž v této chvíli tak vypadá, předpokládám, že já jsem zestárl a nemohu tě sledovat a chápat. Cítím, že tvá vůle odjet je pevná a silná a žes vše dobře rozvážil. Ty máš rozhodovat o svém životě. V tom, jak vidím, nemáš námitek.”

„Jednu mám přece,” pravil Barnes, „budeš, tatínku, velmi osamělý.”

„Samota je průvodcem stáří,” pravil pastor Barnes, „a je pro mne životním poučením. Začínám se jí učit. Moje samota tě nemusí tížit.”

Přece však tížila a mohlo být pohodlné uprchnout jí a odjet ihned.

Chtěl ale zůstat u starého otce, dokud to jen bylo možné. Nikdo nevěděl, zda se ještě uvidí. Byli v tyto dny stále pohromadě a mluvili spolu za tuto krátkou dobu více než za celý život.

V neděli seděl v kostele a slyšel otce kázat.

„V kostele nebylo mnoho lidí,” pravil pastor Barnes, když šli domů. „Není tam vždy tak prázdno jako dnes… ač rozdíl není velký.”

„Přece však mám dojem, že tě mají velmi rádi,” přikývl Kristián.

„Ano,” řekl pastor, „to také myslím — mezi čtyřma očima. Mluví se mnou často upřímně.”

Chvíli mlčel, pak náhle pohlédl na syna a napřímil se. Sám si toho všiml a zahanbeně se sebeironizujícím úsměvem řekl:

„Nemám ve zvyku dělat se důležitým, ale zdá se, že vůči tobě nikdy nedokážu překonat chuť udělat na tebe lepší dojem.

Víš, že můj kostel býval kdysi přeplněn?”

„Tak trochu se pamatuji, že přicházeli z dalekých obcí, aby tě slyšeli,” odpověděl Kristián. „Ve vzpomínce mého dětství jsi vždy středem hustého, naslouchajícího a podivujícího se shromáždění.”

311$

„Je zvláštní, že mě těší, že se na to pamatuješ,” pravil pastor Barnes, „protože to byl podvod. Bylo to nadání a nic jiného. Zřekl jsem se toho. V odporu k sobě samému jsem ale rád, že víš, že jsem měl nadání.

Kněz však nemá být nadaným člověkem, má být osobností. Tou jsem nebyl. Přišla zkouška a já se naučil rozeznávat mezi žurnalistickými a polouměleckými schopnostmi, jež stvořily moji popularitu a jež jsem ztotožňoval se sebou samým, a mezi tou trochou, za kterou jsem sám mohl stát. Snažil jsem se být poctivým a když jsem ze sebe seškubal ozdobu cetek, zbyl jen malý, starý muž, který byl příliš nepatrný, než aby byl hlasatelem pro jiné, a proto se nikdy neměl stát knězem.

To, zač se osobně mohu postavit, nestojí za to, aby bylo řečeno nebo vyslechnuto.”

„Jednoho posluchače, na kterého působíš silněji než dříve, přece jenom máš,“ řekl Kristián. „Nikdy jsem k tobě nevzhlížel tak jako teď — určitě od té doby, co ses stal špatným kazatelem.

Nejsem ten, kdo by měl měřit velikost tvé osobnosti. Ale smím říci, že k ní chovám úctu, protože je celá a vždy mi bude příkladem.”

Pastor Barnes odvrátil oči, protože zvlhly.

Nebyli zvyklí oddávat se spolu náladám a Kristián hledal neutrální předmět rozmluvy. Ukázal na zahradu:

„Jak o ni krásně pečuješ,” zamumlal.

Pastor Barnes se usmál.

„To není moje zásluha, ale Holgera Vdovina. Vrátil se totiž z vězení a stará se o zahradu. U sedláků dostává práci jen s obtížemi. Nemohou zapomenout na truhlářovic Haničku.”

„Tak jsi mu dal práci?”

„Ano… Vlastně přišel Kandidát a přiměl mě k tomu.”

„Co je s Kandidátem?” zeptal se Kristán. „Vždyť on má teď obchod s dřeváky.”

Pastor Barnes se smál:

„Ano? má dobré nápady. Bere míru a prodává dřeváky, ale dělá je Holger. Záhy to vyšlo najevo a lidé reptali, velmi reptali, protože se nechtěli dotknout věcí, které udělal Holger Vdovin.

„Co tomu říkal Kandidát?”

312$

„No, jednomu z nich, čeledínovi, vrazil pohlavek, který prý byl nadmíru… důrazný a ptal se: ,co že si, u čerta, takový chlap od hnoje domýšlí’. Cituji to doslovně, protože Kandidátova řeč se řídí poněkud neostýchavě náladou okamžiku. A ty druhé přesvědčil, že když mohou nakupovat hračky vyrobené trestanci, které neznají, mohou také kupovat dřeváky vyrobené trestancem, kterého znají.

Rozhodně u Kandidáta nakupují dost pilně. Nevím ale, co působilo silněji, jestli pohlavek, úvaha nebo vyhlídka na veselou historku.”

•••

Za týden se Kristián Barnes rozloučil se svým otcem a vydal se na cestu k městu. Otec mu nabídl vůz, ale on chtěl jít raději pěšky. Možná potrvá hodně dlouho, než se z Ameriky vrátí domů, a kdo ví, vrátí-li se vůbec. Proto chtěl jít pěšky domácím krajem a dosyta ho ještě jednou vidět.

Divil se, jak málo byl k němu připoután. Nebylo tu nic, co by opouštěl opravdu nerad. Ano, otce samozřejmě, ale to bylo z ohledu k starému, osamělému muži. Sám neměl nic, ani tady, ani v Kodani, co by ho zdržovalo.

Zašel si trochu kolem gymnázia, podíval se na hřiště a naslouchal hluku. Nevyvolávalo to v něm žádné vzpomínky.

S úlevou šel dále. Zastavil se u branky zahrady, kde stávala Helenka Strömstadová a čekávala ve čtvrtek o přestávce na něj. Zapomněl se zeptat, kdo tam teď bydlí. Nahlédl přes branku, aby se podíval, nehraje-li si tam snad nějaká jiná holčička s oduševnělýma očima. Zahrada byla tichá jako hřbitov. Zůstal dlouho stát.

„Tak to je tedy ono,” myslel si, když pokračoval v chůzi. „Čtvrteční hodina volna, zahradní branka, holčička, jež chodí teprve do obecné školy, povídání o ničem… To je to, co si beru s sebou a co bych nerad ztratil. To je skutečně všechno, a přece se necítím být chudý!”

Den před odjezdem se šel rozloučit s Dahlem.

Stará mu otevřela.

313$

„To jste vy, pane Bjarnes,“ pravila zarmouceně. „Přicházíte navštívit pana Dahla? Už tu není!“

„Není tady?“

„Ne,“ naříkala stará a zdvihla cíp zástěry k očím. „Není tu… Nepůjdete dál? Tady se podívejte. Zde je jeho prázdný pokoj. Nesednete si chvilku? Sama si ráda sednu. Jsem stará a unavená.”

„Kde je?“ zeptal se Barnes.

„Nevím,“ pokrčila rameny stará. Slzy stékaly po vráskách jejích tváří. „Tady si jednoho dne stoupl a řekl, že se stěhuje. Nevěřila jsem svým uším a ptala jsem se znovu. Vůbec neodpověděl, jen stál a balil. Tak jsem to viděla. Tolik jsem ho měla ráda. ,Kam se stěhujete, pane Dahle? , řekla jsem. Vůbec mi neodpověděl, jen balil. Tak jsem zase řekla: ,Kdyby přišel pan Bjarnes nebo psaní pro vás, jakou adresu mám říci?’ Tu mi odpověděl…”

Krátký, těžkopádný pláč přerušil na okamžik její řeč, ale rychle se vzchopila a pokračovala: „Tu mi odpověděl: ,Nemám adresu.’ Měl jste vidět, pane Bjarnesi, jak vypadal! Jako by byl už mrtvý. Měla jsem strach, až jsem se třásla. Nechcete snad, pane Dahle, odejít ze života, řekla jsem. ,Ne vlastní rukou,’ odpověděl. ,Slibujete mi to?’ řekla jsem. ,Slibuji to,’ řekl a šel ke mně, jen se někam jinam odstěhuji.’ A pak mě vzal kolem krku, jako by byl můj vlastní syn a řekl: ,Děkuji, že jste byla ke mně tak hodná.’ Ach, ano, dělala jsem pro něj, co jsem mohla, protože jsem nemohla jinak.

Jen kdyby se dostal k někomu, kdo ho bude dobře opatrovat.

Nevíte, pane Bjarnesi, co mu je? Měl někoho rád. Není přece možné si myslet, že ho nechtěla?“

„Zemřela,“ řekl Barnes.

„Pane Bože,“ pravila stará tiše, „ubohé mladé stvoření… Tady chodím já, stará osoba. Kdybych byla mohla vykoupit její život svým, byla bych aspoň k nějakému užitku.“

Barnes vstal. Doprovázela ho ven.

„Potkáte-li se s ním, pane Bjarnesi, jednoho dne,“ řekla, „nepoděkoval byste mu za mne za to, co mi řekl, než odešel?“

„Ano,“ pravil Barnes, „když ho uvidím, tak ano.“

314$

Zůstala stát, stará a osamělá ve dveřích prázdného pokoje. Netroufal si jí říci, že je málo pravděpodobné, že by se s Dahlem setkal.

Příštího dne nastoupil na loď.

« Pokoj a štěstí »

Cosi vroucně velkého se stalo v chalupě Pera Madsena, která nyní patřila Hansi Olsenovi a Ellen Nielsenové. Dostali dceru „Ellenku,” jak říkal Hans Olsen. Ale velká Ellen odvětila:

„Ne, Hansi, bude se přece jmenovat Hanička.“

„To je pravda,” řekl Hans, „pak tedy ale: Ellen Hanička Olsenová.”

Dívali se, jak usíná, než půjdou na svou obvyklou večerní pochůzku chlévem a do polí.

Když vešli do maštale, kůň zaržál. Hans Olsen mu dal trochu ovsa a řezanky a pohladil mu lesklý hnědý bok, když kolem něj procházeli do kravského chléva.

U krav to vonělo čerstvě posekaným jetelem.

Hans Olsen se zasmál.

„Co je?” zeptala se Ellen.

„Pořád se nemůžu vzpamatovat z údivu, že máme tři krávy a celého koně,” zubil se, „a přesto docela suše vypočítávám, kdy budeme moci mít čtyři krávy a dva koně.”

„Myslíš to teda vážně, že budeme moci koupit také chalupu Nielse Jörgensena?”

„Však ono to půjde,” přikyvoval Hans, „nejhorší na tom ale je, že musíme strhnout na obou místech staré domy a vystavět statek tamhle… uprostřed všech pozemků.

No, Niels chalupu ještě několik let podrží, než ji prodá, a v té době to už půjde.”

„To budeme přímo statkáři,” podivila se Ellen,

„Ano,” pravil Hans, „Ellenička tam uvnitř se jednoho dne probudí a bude dcerou ze statku. Je ostatně krásné mít někoho, pro koho se dá pracovat.”

315$

Vyšli do polí. Vše bylo v pořádku, jak mělo být.

„Máme hezký společný obchod,” pravil Hans. „Nejprve konáme svoji práci a pak přijde příroda… a vzduch… a slunce… a déšť, a ti udělají ostatek. Nedokážu si představit, že bych pracoval s něčím jiným než s půdou. Jaký se teď na všechno snáší klid.“

„To je ale mušek,” řekla Ellen, „podívej na ty roje, vypadají z dálky docela jako kouř z komína, když není vítr.”

„Ano,” přisvědčil Hans, „poslouchej, jak bzučí a zpívají. Mám rád mušky… ty, co neštípají.

A tamhle se tiše žitem plíží vánek, zrovna jako by byl v rozpacích, že přichází tak pozdě. No, vím, kde byl, protože s sebou přináší vůni řas od břehu.

Námořníci mají asi neklidný život.

Jak je teď břeh krásně hladký. Sedněme si sem pod šípek…

Slyšíš, jak vyzvánějí, aby slunce zapadlo? Starému Kristenovi bude brzy zatěžko lézt na věž. ,Ale vytrvám,’ říká, ,dokud mě nedají do země.’

Co to asi je, co tak ve všem kolem promlouvá, když je ticho?

Jako dítě, když jsem byl sám, skoro jsem se toho bál, jak to přicházelo ze všech stran a jako by mi to šeptalo, kamkoli jsem se obrátil. Poslouchej!”

Seděli hodnou chvíli a poslouchali.

Náhle Hans řekl:

„Věříš, že je nějaký bůh?”

Ellen na něj udiveně pohlédla.

„Vždyť jsme se to vždycky učili,” řekla.

„Ale ovšem,” pravil Hans, „vím, že jsme se učili, že máme věřit v Boha. Ale tak jsem to nemyslel. Myslel jsem, jestli tak ve svém nitru věříš, že je nějaký bůh. Nemyslím to, co jsme se učili o Trojici a Panně Marii a Martinu Lutherovi a o tom všem, ani to, čemu věří katolíci, ale jestli ve svém nitru, když nemyslíš na to, co se učíme ve škole, a na to, co slyšíme v kostele, jestli i tam věříš, že je nějaký bůh?“

„Myslím, že vím, co máš na mysli,” zamyslela se Ellen. „A mám dojem, že bych v boha věřila, i kdybych o něm nikdy

316$

neslyšela. Nemyslím, že bych se bez toho dokázala obejít. To přichází samo od sebe.“

„Jak to?“

Ellen se chvíli rozmýšlela a sledovala přitom berušku, která jí lezla po zástěře.

„Někdy, když sedím, aniž myslím na nějakou z věcí, které mám na starosti, tu jsem náhle tak zvláštně dobrá.”

„Ano, to vím,“ kývl Hans.

„Ne, tak to není,“ řekla Ellen, „dobrá a dobrá… jsem snad dobrá jako jsou jiní. Ale dovede do mne vstoupit cosi mnohem lepšího než já, tak dobrého, že to skoro nemůže být ve mně. Myslívám si pak, že se mi nikdy nemůže vést zle, ať se mi stane cokoli. A to přece jistě pochází od Boha, a proto věřím, že je.“

Hans se zamyslel.

„Takovým způsobem,“ řekl po chvíli a strčil horní tvrdý konec žitné slámy mezi zuby, „takovým způsobem o tom máš asi jistotu.

Co se mne ale týče, nikdy jsem nepozoroval, že bych se stával lepším, než obyčejně jsem, nebo jak si myslím, že většina lidí je.

Ale nikdy jsem nechápal, že někdo může být zlý — úmyslně.

Byl jsem ve škole tak trochu měkký, ale nebylo to vlastně tím, že bych byl nějak zvlášť choulostivý.

Pamatuji se kupříkladu na den, víš, když mě Holger umyl. Stál jsem uprostřed hřiště, kolem mne všichni výskali a běhali. Stál jsem a radoval se, že jsme všichni pohromadě. Bylo nás tam moc a hráli jsme si a ti, kteří uměli úlohu, napovídali těm, kteří ji neuměli, a tak dále. Byl jsem tak strašlivě šťastný, že jsem mezi nimi a tu mě někdo kopancem porazil na zem a já jsem se rozbrečel. Trochu to bylo samozřejmě proto, že jsem se bouchl, ale hlavně proto, že mě mrzelo, že jeden z velkých má to srdce udělat to nám malým. A když ho Holger zbil, myslel jsem si, že už nikdy nebude se mnou zadobře, jenom se prostě bude bát Holgera.

Ale nedokážu si představit, že by mi ublížil, kdyby věděl, jak hrozně mi to bude líto.

317$

Často si myslím, že ti, kteří konají zlo, nemohou vědět, co dělají.“

„Buďto nemají správný pojem o tom, co může být v jiných, “ soudila Ellen, „nebo jednají v pomatení.”

„Ano, v pomatení,“ kývl Hans. „Například Holger. Jistě v okamžiku, kdy jednal tak strašlivě s Haničkou, o sobě nevěděl.

Je asi strašné potom dál žít a vědět to. A být souzen ostatními i sám sebou po celý život pro jediný okamžik, kdy o sobě nevěděl. Protože přece o sobě nemohl vědět.

V poslední době na něho moc myslím.

Vždycky byl velmi dobrý a nebál se ničeho na světě, než že ztratí rozvahu.

Myslel jsem si… pečujeme samozřejmě o Haniččin hrob… ale přece jsem pomýšlel jít jednoho dne k němu.

Žije tu jako vyvrženec již téměř dva roky.

Rád bych, aby věděl, že jsem nezapomněl na ten školní den a na dobro, které prokázal jiným.”

Tázavě pohlédl na Ellen.

„Ano, opatrujeme Haniččin hrob,” řekla, „ale myslím si, že kdybychom se jí mohli zeptat, neřekla by ne.“

„Ano, když si to myslíš,” souhlasil Hans, „půjdu k němu zítra večer. Pak uvidíme… pak uvidíme.”

Pohlédl k jejich domu.

Ellen vstala.

„Musíme domů, podívat se, jestli se maličká neprobudila.”

„Ano,” přisvědčil Hans. „Kdo to jde nahoře po silnici? Vždyť to je Petr Zedník a Týna. To jsou dva krásní lidé.”

,Ano,“ pravila Ellen, „a mají dvě děti a jsou ještě jako snoubenci.”

Ellen nevěděla, jak velmi mluví pravdu. Týna a Petr přicházeli od Kandidáta.

Prvního půl roku po rozvodu chodili těžce po svém domě, každý zabrán do svého vnitřního přemítání. Plna vděčnosti za stav, kterého dosáhla, začala Týna svědomitě potírat všechny touhyplné sny. Když se v její fantazii vynořil Dahlův obraz, šla k svým dětem, které byly vždy ochotny ji zaměstnat a vždy ji

318$

také dovedly plně obrátit k přítomnosti. A tak poznenáhlu zmizel Dahl zcela v neskutečnosti. Zavřela dveře před všemi sny. Tím je ale zavřela před polovinou své bytosti. Život byl bez budoucnosti a ona se již zařídila na to být stará. Začala se dívat zpátky na život. V domě s ní žil muž, za kterého byla provdána, a nyní, když sama byla vyrovnána se svými zápasy, měla čas myslet více na jeho zápasy a otevřelo se v ní místo pro hlubokou vděčnost, protože jí dal svobodu.

On konal svou práci, zřídkakdy ji oslovil, ale vždy zdvořile, když už musel. Vůbec se choval vzorně jako cizí člověk, kterého má na stravu v domě. Všimla si, že jak čas míjel, stával se v chování cizejším a cizejším. Tu a tam se zasnila a když procitla, uvědomila si, že přemítala, na co asi Petr myslí.

On se dal do prohlídky sama sebe od sklepa po půdu. Stejně jako často ve svém zaměstnání i zde došel k výsledku, že materiál je dobrý, ale že je špatně udržován. Probral svůj poměr k Týně od doby zásnub a zřetelně viděl první — tehdy nepozorované — stopy úpadku. Tu a tam přesunul pohled ze své bytosti na lidi v obci a pozoroval je. Pak se usmíval v soucitu zpola bolestném. Cítil se jim být zároveň bližší i vzdálenější. Aniž to tušil, vyrůstal do tak jemných oblastí, jako je kultura a vzdělání. Ještě méně ho napadlo, že to je znát na jeho chování.

Ale Týna se tu a tam zarazila při zvuku, který zde v kraji jaksi nebyl doma, při zvuku, jehož význam plně nechápala, ale o němž hloubala ve své samotě. Nebo pohlédla na jeho oči, když seděl a díval se zamyšleně před sebe. Bylo to, jako by v nich byl dvojí život: ten, který znala, a pak něco jiného, do čeho nemohla proniknout, něco, co bylo Petrovým znepokojujícím výlučným majetkem. Pomyslela si, že kdyby studoval, jistě by to dotáhl daleko.

Jednou opravdu přišel domů s několika tlustými knihami.

„Odkud jsou ty knihy?“ zeptala se.

„Od pastora,” řekl a usedl a začal číst.

Postupně si zvykl chodit večer na faru.

„O čem si s pastorem povídáte?” vyzvídala Týna.

„No, o všem, na co tak člověk pomyslí,” odvětil Petr. „Pastor říká, že to je filozofie, ale to je jen takový žertovný výraz.”

319$

Týna si vzpomněla na něco o studentech Dahlovi a Barnesovi.

„Je z toho, tuším, zkouška,” řekla.

„Ano, filozofikum,” přikývl Petr. „Tu skládají všichni studenti. Je prý dosti snadná.”

Petr mnoho četl a o tom, co četl, rozprávěl s pastorem Barnesem. Ale za vší jeho touhou po vědění vězel hluboký osobní zážitek, a tím se staly všechny vědomosti, kterých nabyl, živým životem v něm a vyznačovaly ho. Když na něj Týna pohlédla, cítila, že se dívá do neznámého světa, který byl větší než její a budil její touhu. Ale zdálo se, že pro ni nemá místa. Petr jako by zapomněl, že byli kdy manžely. Nenapadlo jí, že vyrostl právě ze zřícenin jejich manželství. A nejméně ze všeho ji napadlo, že se jeho názor na dřívější vlastní neohrabanost nyní přiostřil, takže si nemohl myslet, že by byla s to vidět jeho lepší vlastnosti. Byl před ní v rozpacích, odvracel oči, když se setkaly s jejím zrakem. Proto nemohl vidět její touhu, která se nenaplněna vracela k ní a vzrůstala. Proto byl neschopen řeči, když konečně nemohla mlčet a téměř sklíčeně se ptala:

„Což se o mne, Petře, už ani trochu nezajímáš?”

Když nedokázal hned odpovědět, ptala se dál:

„Chtěl bys raději úplnou rozluku, až uplyne doba rozvodu?”

Téhož odpoledne šli ke Kandidátovi a řekli, že se dohodli na zrušení rozvodu.

Kandidát šel k psacímu stolku, posunul cosi řinčivého, co leželo na listině, vzal ji a spálil.

„Teď je ten rozvod pryč ze světa,” řekl.

Pak se vrátil k psacímu stolu a vzal to, co leželo na listině.

„Rád bych vám dal svatební dar,” pokračoval, „ale protože nevím, co byste si přáli, prosím vás, abyste si něco koupili sami.”

Podal Petrovi peníze.

„Ale nemá přece smysl…” začal Petr.

„Když mně to dělá radost,” přerušil ho Kandidát, „nemůžete přece říci ne.”

„Ovšem, to nelze,” přisvědčil Petr a strčil peníze do kapsy.

320$

Kandidát byl málomluvný a oni také chtěli domů. Petr vstal.

„Děkuji tedy za všechnu práci, kterou jste s námi měl a za pomoc, kterou jste…“

„Prosím,” odpověděl Kandidát vznešeně a zdrženlivě.

„Sbohem,“ opakovali.

Kandidát se uklonil.

„Není mu vhod, že jsme se zase vzali?“ pravila Týna, když vyšli.

„Nevím,“ řekl Petr. „Bylo zřejmé, že nás chtěl mít z domu, ale jestli to bylo proto, aby se v klidu na nás zlobil nebo se nám smál, to nevím.”

Týně se zdálo, že by byl důvod se jim smát. Ale Petr zmlkl a zamyslel se. Šel tiše a přemítavě tak dlouho, až opět pocítila žárlivou úzkost před vším tím vnitřním životem, který zaujímal jeho pozornost. Konečně se zeptala:

„Nelituješ snad, že spálil tu listinu?”

„Ne,” řekl Petr s uspokojujícím důrazem.

„Ale,” pokračoval váhavě, „rád bych ji byl ještě jednou viděl, než ji spálil.”

„Proč?”

„Připadá mi,” řekl Petr, „že svého času mluvil o tom, že bude uschována u advokáta. To byla tedy, přímo řečeno, lež.”

„Hlavní věc je, že je spálená,” mínila Týna.

„A pak ty peníze, které nám dal jako svatební dar,” pokračoval Petr. „Nemohl jsem je veřejně přepočítat, ale připadá mi, že to je asi stejný obnos, který jsme zaplatili za listinu. Počkej, vždyť jsem je dal jen tak do kapsy…”

Vyndal je a přepočítal.

„Jen se podívej,” vybuchl a ukázal jí dvoukorunu s dírkou uprostřed. „Jsou to moje vlastní peníze! Jsou to ty, které jsem zaplatil za rozvod! To celé byla lež! A listina, kterou s takovým spěchem spálil… Přísahal bych, že je to něco, co sám napsal. Věř mi, nikdy jsme nebyli rozvedeni.”

Podívali se na sebe a dali se do smíchu.

Petrův smích netrval dlouho. Cítil náhle, že jeho ramena patří mužskému.

321$

„Je to přece jen pořádně pěkný kousek, mít lidi takhle za blázny,” řekl. „Když myslím na den, kdy jsem mu spravoval kurník, tu…”

Obrátil se a hleděl zpátky ke Kandidátovu domu. „Rád bych ho přece jen upozornil…”

„Myslíš, že jsme skutečně nebyli vůbec rozvedeni?” váhala Týna.

„Ani zdání,” pravil Petr trochu roztrpčeně. „Jsem o tom přesvědčen.”

„Ale víš co, Petře? Zdá se mi, že právě to je krásné. Byli jsme skutečně stále manžely. Je to krásné pro nás samotné i pro děti. Že tu není nic, co by se mělo skrývat.” Její hluboké oči s dlouhými tmavými řasami mu zářily vstříc s radostí, jež rozhodla vše. Než si to uvědomil, pozoroval, že radost je v něm samém a rozchechtal se.

„Skoro se mi zdá,” řekl, „že jako my tu stojíme a smějeme se, tak sedí i ten lišák doma a chechtá se s námi. A smějeme se všichni tři nám dvěma.”

„Ale když se sami také smějeme,” řekla Týna, „pak to není tak vážné.”

„No,“ řekl Petr, ,je to, Týno, velmi vážná věc. A ať jsme byli rozvedeni nebo ne, budeme mít ještě jednou svatební hostinu. A pastor, který smiřoval—byla to také komedie, nebo měl Kandidát za blázna i jeho? Pastor i Kandidát budou pozváni. Neboť jim chci přece jenom — v žertu i vážně — oběma poděkovat.”

„Myslíš, že přijdou?”

„Pastor a já jsme přece dobří přátelé,” řekl Petr se samozřejmostí, při níž Týnino srdce kypělo pýchou, „a Kandidát, ten věru přijde, když pro nic jiného, tak aby se podíval na svůj ,svatební dar‘.

Tady se vrací Hans Olsen a Ellen z pole! Ano, ti dva spolu žijí opravdu krásně.”

„Ale ne líp než my,“ zdůraznila Týna.

„Tak jak my to budeme mít, to nemá nikdo,” řekl Petr a zavěsil se do ní.

Příští neděli byla svatební hostina. Při pečení mluvil Petr na počest pastorovu a Kandidátovu. Týna poslouchala a s hrdostí

322$

si uvědomovala, že až na selské nářečí nemohl žádný z obou dvou pronést pravdivější, vážnější nebo zábavnější řeč.

A jaká to byla radost vidět ty tři muže sedět u kávy a hovořit, jako by to byli staří kamarádi.

« „Platonická láska“ »

Jan Dahl bydlel ve Frederiksbergské aleji. Jako cizí člověk se přistěhoval a cizím zůstal pro svou domácí i všechny obyvatele domu po celá ta dvě léta, co tam žil. Studoval pilně, ne však na univerzitě. Přes výstrahy státního rady a miss Dalové vstoupil do tajné východní školy a navždy se obrátil zády k normálnímu životu a práci. Dvakrát zažil, že ten, ke komu se cítil připoután celou svou bytostí, odešel ze světa. Nedokázal nechat smrt Maj Skaarupové sloužit k zesílení své povahy, a tak její obraz v sobě podržel stále. Všechna jeho životní síla byla obrácena k otázce, zda existuje svět, kde Maj a Bratříček ještě žijí, a k možnosti získat s nimi spojení. Všechny spiritistické pokusy odsunul s rozhodností stranou. Měl více důvěry k starým indickým metodám. Ty studoval pilně a v ezoterické škole dostával návod k jejich praktickému použití.

Bylo mu řečeno, že nejvyššími správci školy jsou indičtí mahátmové. Četl ovšem i knihy o usvědčení madame Blavatské, které mu dal Barnes, ale když začal pozorovat výsledky školního cvičení, nabyl důvěru k teozofické obraně zakladatelky společnosti.

Jeho spánek se změnil. Zmatené, nelogické a nesouvislé sny se vytratily. Namísto toho se objevily jasné, osvěžující sny, v nichž se mu objasňovala místa indických svátých knih nebo spisů tajné školy, jejichž obsah při studiu ve dne zůstával zahalen tajemstvím. Jeho vědomí ve spánku jako by bylo jasnější a jeho chápání bystřejší než v bdění.

Možná to bylo tím, že v noci nebyl sám, že ho v noci kdosi vyučoval. Ve snech byl vždy někde daleko a věděl to. Rovněž se vždy před probuzením dostavila představa, že musí domů.

323$

Stalo se, že nějaká osoba mu ve snu vyprávěla věci, které se stanou, „až se vrátí domů“, a kupodivu se to během dne skutečně stalo.

Jeho pozornost byla upřena zvláště ke dvěma věcem: v prvé řadě dovést sen dále k okamžiku, kdy procitá, aby nevznikala žádná mezera, a za druhé si zapamatovat, co se stalo v okamžiku, kdy večer usnul. K těmto cílům užíval indických cvičení, s nimiž se seznámil ve východní škole.

Jednoho dne obdržel od skandinávského předsedy školy sdělení, že Sofus Petersen byl připuštěn ke zkoušce, a současně rozkaz pomoci mu při překladu některých předběžných instrukcí, které byly sepsány anglicky.

Dahl se tedy vydal na cestu k Sofusu Petersenovi. Byly to už skoro dva roky, co ho viděl naposledy na oné teozofické schůzi, kde byla přítomna miss Dalová. Od té doby se vyhýbal veškerému styku s lidmi.

Před Petersenovými dveřmi se srazil s Kjellströmem.

Paní Emilie otevřela.

„Ne,“ odvětila váhavě na otázku, jestli je její muž doma, „nepůjdete na okamžik dál?“

Uvedla je do obývacího pokoje. „Přijdu hned,“ řekla, Jdu jen něco vyřídit.”

Dahl se rozhlédl po krásně zařízené místnosti, která vyprávěla historii ekonomického postupu dvou lidí a vývoje jejich vkusu. Každý kus nábytku byl zakoupen, až když na to byly peníze, a od začátku do konce bylo možné sledovat vzrůstající krasocit.

„Mají hezkou domácnost,” pokýval Kjellström uznale hlavou, „ano, nemají děti, tak to jde…

Máte hezký pokoj,” obrátil se zdvořile a švédsky k paní Emilii, když vešla.

Letmý pohled po pokoji dosvědčil, že tu poznámku slyšela.

„Ne, můj muž není doma,” řekla. „Odstěhoval se.”

Nechápavě na ni zírali.

„Odstěhoval se z domova,” opakovala.

„Ale pro všechno…” začal Kjellström.

„S jinou ženou,” pokračovala paní Emilie.

324$

„To není možné,” vypravil ze sebe Kjellström.

„Její muž je právě teď u mě,“ řekla paní Emilie.

„Pro všechno…” pravil Kjellström.

„Váš muž se nehodlá vrátit?” zeptal se Dahl.

Paní Emilie otevřela dveře do Petersenova pokojíku a ukázala dovnitř.

„Vzal si s sebou svoji pohovku a přihrádku na knihy.”

Dahl se tam podíval.

Ano, pohovka cudnosti a knihy byly pryč. To bylo všechno, co si Sofus Petersen odnesl ze společné domácnosti.

„Říkala jste, paní Petersenová,” začal Kjellström, který byl nyní zcela švédský, „že je teď u vás muž té ženy a že váš muž…”

„Malířský mistr Lund se sem přišel zeptat na svou ženu,” odpověděla paní Emilie chladně.

„Tak?” podivil se Kjellström a paní Emilie odešla. Kjellström se obrátil k Dahlovi:

„Chápete z toho něco?”

„Ani slovo,” pokrčil rameny Dahl.

Paní Emilie se vrátila s pěkně oblečeným mužem, který se zdál být na konci čtyřicítky. Jeho malý smělý knírek a poněkud řídké vlasy byly vlnité.

„To je malířský mistr Lund,” řekla paní Emilie, „a ti dva pánové jsou přátelé mého muže.”

„Já to nechápu,” pravil Kjellström, „myslel jsem, že bratr Petersen je asketa.”

„Asketa,” ušklíbl se Lund, „který uteče s mou ženou!”

„Oni tvrdí, že je to platonické,” pravila paní Emilie.

„To začínám chápat…” zamumlal Kjellström.

„Platonické… moje žena,” ušklíbl se znovu Lund.

„Nevysvětlila byste nám to, milá paní Petersenová?” poprosil Kjellström.

„Začalo to tím, že paní Lundová přišla do teozofické společnosti a přistoupila k mému muži a ptala se ho, jestli by jí nechtěl vykládat o teozofii.”

„Co k čertu zamýšlela s tím nesmyslem?” zamumlal Lund sám k sobě.

325$

„Můj muž je hezký,“ odpověděla paní Emilie krátce.

Lund si pohladil vlnitý knír.

„A bratr Petersen jí tedy začal vykládat božskou vědu?” zeptal se Kjellström.

Paní Emilie přikývla.

„A netrvalo dlouho a zjistili, že si rozumějí tak dobře, že se jistě již dříve sešli v nějaké inkarnaci.“

„V čem se sešli?” zeptal se Lund.

„Domnívají se, že tady na světě už jednou dříve žili,“ vysvětlila paní Emilie.

„Jsou to tedy blázni,” usoudil Lund.

„Člověk nemá něco tupit jen proto, že tomu nerozumí,” pokáral ho Kjellström.

„Je to zatracená pitomost,” odsekl Lund.

„Dřívější inkarnace měla rozhodně větší moc nad vaší paní než nynější,” odporoval Kjellström.

Lund si rychle pohladil vlnitý knír.

„Kde bydlí váš muž?“ zeptal se Dahl.

„Fiolská ulice 21,” odpověděla paní Emilie.

„A vaše paní?” ptal se Kjellström.

„U své sestry v Ulici dobré naděje,” řekl Lund.

„Tak tedy přece jen ne pohromadě,” pravil Kjellström.

„To by ještě u všech všudy scházelo,” vztekal se Lund. „Takže možná je to dopravdy jenom platonické,” uvažoval Kjellström.

Lund si pohrdavě odkašlal.

„Neznáte bratra Petersena,” řekl Kjellström švédsky.

„Znám ale svou ženu,” odpověděl Lund dánský.

„Nebylo by možné, že by snad mohla být přece jenom nábožensky uchvácena?” zeptal se Dahl.

„Ne,” řekl Lund tvrdošíjně.

„Pak to nechápu…”

„Můj muž je hezký,” opakovala paní Emilie.

„Ale to právě vůbec není,” řekl Lund zuřivě. „Houby se stará o vašeho muže.”

„A proč za ním tedy běhá?” dotázala se paní Emilie.

Dahl měl téměř dojem, že je uražena za svého muže.

326$

„Proč?“ zuřil Lund. „Protože je to povaha dobrodružná. Zkazilo ji to zatracené divadlo.”

„Ona je herečka?” zeptal se Dahl.

„Jistým způsobem,” zabručel Lund nevlídně.

„Promiňte… ale jakým způsobem?” ptal se Kjellström.

„Každým způsobem, na mou věru,” odpověděl Lund. „Hraje divadlo v soukromém životě, protože nemohla hrát komedii na scéně.

Byla ostatně na zkoušce ve všech divadlech ve městě,” dodal nikoli bez hrdosti. „A několikrát ji málem přijali.

Ale zkazilo ji to. Dobrodružnost jí přešla do krve. Tohle není nic jiného než divadelní hra, kterou sama píše a ve které sama vystupuje.”

„Myslím, že teď půjdu a vyslechnu vysvětlení bratra Petersena,” řekl Kjellström. „Říkali jste Fiolová ulice 21? Sbohem, milá paní Petersenová. Sbohem, pane Lunde, a doufejme, že hra, v níž vaše paní nyní vystupuje, pojednává o platonické lásce.”

Odešel a Dahl šel s ním.

„Jsem z toho smutný,” povzdechl si Kjellström, když byli ze dveří, „ne pro toho malířského mistra, toho ať vezme čert, sklízí jen, co zašil. Byl to svého času holkař. Je mu to vidět na obličeji.

Pro koho jsem zarmoucen, to je milá paní Petersenová, která tím trpí. Zavržená žena je něco proti přirozenosti. Zavržené ženy jsou náhle jakoby malé vzrůstem, jakoby zmrzačené, jakoby chorobné ve tváři a zlé v mysli. Nevšiml jste si takového staženého rysu kolem jejích úst? Celý obličej se tím tak nějak zkřivil.

A také jsem zarmoucen pro bratra Petersena, protože — je-li ta žena to, co soudí její muž — pak je zle, že bratr Petersen je tak naivní a důvěřivý. Ale je také možné, že byla — jak jste myslel — nábožensky uchvácena teozofií, a pak, rozumí se, to může být dobré.

Ale v každém případě představuje intimní přátelství mezi opačným pohlavím veliké nebezpečí — pro obě pohlaví.

Rozumí se, je možné, že… víte, jedna větev lékařské vědy

327$

se nazývá homeopatie, jako léku se používá malých dávek látek, které vzbuzují týž účinek jako nemoc, z níž má být člověk vyléčen — je možné, že bratr Petersen duševním přátelstvím s duševně žijící ženou se snaží oduševnit — a tak přemoci… nižší touhu.”

Podíval se na hodinky.

„Dnes už k němu nemohu,” usoudil, „musím domů ke stroji.”

„Jak to s ním pokračuje?” tázal se Dahl.

„Znamenitě!” pochvaloval si Kjellström. „Nyní schází už jen jedno jediné kolo. Pak půjde. Přijďte se na něj podívat. Věřte mi, je to rozdíl. Nyní, když je z velkého, silného materiálu, a naproti tomu tehdy, když byl v bedničce od doutníků. Už ho nemám doma v bytě. Příliš vyrostl! Nejprve vyrostl z bedničky a teď vyrostl z komory. Továrník mi dal postavit kolnu na staveništi v Nörrebro. Tam stojí a tam také půjde.

A až půjde, bude to mnohým k dobru. Vydělám mnoho peněz.

Milá paní Petersenová, jež snad bude nyní sama na práci… ano, ano, nebude se muset starat o obživu.

Jsme bratři, musíme pomáhat navzájem sobě a svým ženám.

Přijďte se, pane Dahle, podívat na stroj, až půjde.”

Nadzdvihl klobouk a spěchal ke stroji.

•••

Dahl zastihl Sofuse Petersena doma.

„Už jsem čekal, že přijdete,” přivítal ho. „Jsem připuštěn ke zkoušce ve východní škole a byly mi poslány nějaké instrukce a sdělení, že mi pomůžete při překladu.”

Dahl se rozhlédl po pokoji. Nábytek sestával ze stolu, židle, umyvadla, přihrádky a pohovky cudnosti.

„Ano, mnoho toho tady není,” řekl omluvně Petersen, „ale což, sem ještě přijdou záclony,” dodal s úsměvem jako hoch, který má hezké tajemství, jež rád svěřuje, ale předem požaduje zvědavý údiv.

Když se Dahl neptal, začal o všem sám, zatímco ho Dahl se zájmem pozoroval.

328$

Za ta dvě léta, co Petersena neviděl, si na něj také ani nevzpomněl. Petersenová tvář pro něho byla téměř úplně nová.

Co řekla paní Emilie, byla pravda: její muž byl opravdu hezký. A Petersenová tvář nebyla jen hezká, byla i zvláštní. Husté černé vlasy se měkce kadeřily nad jasným a pravidelným čelem. Pod tmavým, klenutým obočím svítily dvě hnědé oči pevným přesvědčením o věcech, které nelze vidět. Plnovous téměř skrýval ústa, ale dráždil fantazii, dával tušit cosi tajemného, snad měkkého a mírného, snad prudkého a bezohledného. Člověk se cítil nejistý, jako by stál tváří v tvář orientálci.

Když ale Sofus Petersen otevřel ústa a vypustil z nich svá tápavá slova, posluchač se přenesl rázem z fantastického Východu někam domů, do zcela netajemné Kodaně.

„Vystěhoval jsem se z domova,” začal. Byli nyní přece bratry v tajné škole a měli mít k sobě důvěru, proto chtěl vše vypovědět.

Bylo to jistě tak, že mravní čistota je první podmínkou, aby se člověk stal žákem mahátmů. On žil cudným životem již velmi dlouho. Ale něco takového v domácnosti nakonec vzbudí podrážděnost.

Nikdo nemohl mít lepší ženu, než je Emilie, naprosto nikdo, kdyby se ovšem jednalo o obyčejného člověka. Byla hodná a pilná v každém ohledu. Když ale člověk klade vývoj nade všechno a chce pro něj vše obětovat…! V tom ho prostě nebyla s to sledovat. Naopak, přímo ji to zmenšovalo, protože se stávala kritickou a občas i dosti zlomyslnou ke všemu, co se nazývalo vývojem. Očividně nemohla v této inkarnaci dospět dále.

Ale taková ustavičná kritická dispozice je duševně škodlivá — ještě více pro toho, kdo ji má, než pro toho, vůči komu je obrácena.

A zvláště zlé to bylo, když získal přítelkyni. On a ta dáma chápali všechny věci týmž způsobem. Nepotřebovali vlastně ani mluvit, aby si rozuměli.

Ale to přátelství naprosto nepůsobilo zušlechťujícím způsobem na Emilii. Její názor na ně byl do té míry… ano, prostě se

329$

ani neostýchala navrhnout, aby „žili spolu”… tedy on a ta dáma… „aby to vzalo nějaký konec“.

Dahl mínil, že to bylo od paní Emilie vlastně naprosto šlechetné.

Sofus Petersen na něj musel nekonečně dlouho zírat, než byl s to v těch slovech nalézt nějaký smysl.

„Tedy z toho hlediska,” vypravil ze sebe konečně. „Ano, to může být. Ale přece musíte myslet na to, jaký je to poměr, o který jde.”

Sofus Petersen byl laskavá povaha, která nerada říkala něco zlého, ale v jeho tónu zaznívalo, že Emilie se značně přiblížila hříchu proti Duchu svátému tím, že mluvila takovým způsobem o přátelství založeném na duševním vývoji.

Neboť to mohl říci ze zkušenosti, že není rychlejší cesty k čistotě v myšlenkách, slovech i činech než duševní přátelství s jinou ženskou duší.

„Pak to, proti čemu musí člověk jinak bojovat, odpadne úplně samo od sebe.”

Ale nebylo vůbec třeba o tom mluvit a vykládat to slovy, když má člověk po ruce důkaz. Tady se může Dahl na ni podívat. Otočil podobiznu, jež stála na stole, a přisunul ji opatrně k Dahlovi.

Jeho ruka jasně prozrazovala, jak jemně musí každý zacházet s obrazem i s dámou. Pozoroval Dahla s klidným očekáváním. Každý musí vidět, že to není žádná obyčejná žena.

Dahl dlouho studoval její tvář a Petersen proti tomu nic neměl. Byl v ní přece obsah, a to zabere čas.

Byla skutečně krásná, to nebylo těžké postřehnout. Ale o všem ostatním zůstal Dahl v nejistotě. Mohla nakonec být člověkem, který se dal strhnout fantastickými náboženskými náladami. Mohla to být žena, která se po zažití příliš ploché erotiky malířského mistra poctivě nadchla pro krejčího ideje o platonickém společném vývoji.

Její tvář nebyla bez znamení jemnosti mysli. Ale byly tu také rysy, které zřetelně prozrazovaly plebejský původ. Dívat se na její obličej bylo vlastně totéž jako dívat se na Petersenův obytný pokoj. I z její tváře prozařovala počínající kultura.

330$

V pokoji však bylo možno sledovat bezpečnou linii vývoje. Obličej o prožitých stadiích nevypovídal. Všechny rysy, jemné i hrubé, byly stejně živé.

„No,“ řekl Sofus Petersen, když Dahl postavil obraz. „Co tedy vidíte v té tváři?”

„Vypadá, jako by měla mnoho fantazie,” mínil Dahl.

„To taky má,“ uznal Petersen. „Není bodu v možnostech lidského vývoje, k němuž lidská myšlenka v nynějším stadiu vůbec může dosáhnout, aby tam ona nemohla dospět.”

„Pomýšlíte se s ní oženit?” zeptal se Dahl.

„Jsme daleko na druhé straně takových myšlenek,” odpověděl Sofus Petersen tiše a šťastně. „Ona ví, že nechci nic než vývoj a že jsem vstoupil do východní školy. Až bude v teozofické společnosti tak dlouho, že bude připuštěna do tajné školy, vstoupí tam také.

Vystěhoval-li jsem se z domova, je to jen proto, abych unikl disharmonii, jež vznikala v mysli Emiliině i mé… a pak také, abych měl místo, kde bych mohl v klidu studovat teozofii s paní Lundovou, aniž bych přitom musel myslet na to, že Emilie sedí v druhém pokojí a žárlí a trápí se… Půjdete snad zítra na pohřeb?”

„Jaký pohřeb?”

„Bjarnöův.”

„Serafův?”

„Ano, tak ho nazýval pan Barnes a bylo to pro Bjarnöa určitě velmi vhodné jméno.”

„Zemřel?”

Sofus Petersen kývl.

„Zemřel na srdeční mrtvici ve středu. Bude pochován na nemocničním hřbitově zítra ve dvě hodiny… pokud chcete také přijít.”

„Ano, chci,” řekl Dahl. „Vezmu teď ten anglický sešitek s sebou domů, ten s předběžnými pravidly. Odpoledne ho přeložím a zítra ho přinesu na hřbitov.”

n

331$

Většina teozofů přišla na pohřeb. Skaarup tam byl také, a Dahl na něm viděl, že si expediční sekretář přál s ním mluvit. Pospíšil si však, aby se dostal zavčas pryč se Sofusem Petersenem.

Sofus Petersen seděl při řeči vedle mladé ženy, jejíž tvář přiměla Dahla myslet na Helenu Strömstadovou. Usoudil, že je to asi blízká příbuzná Serafova, protože hezká, bledá tvář byla jako rozmočená několikadenním pláčem a její jemné rysy byly zkřiveny zármutkem, únavou a nedostatkem spánku.

Jakmile nastoupili do tramvaje, zeptal se, jestli to snad nebyla Serafova sestra.

„Ne,“ odpověděl Petersen, „to byla paní Spangová, rozvedená žena velkoobchodníka Spanga. Byla s Bjarnöem zasnoubena, měli se zakrátko vzít.“

„Chuděrka,” litoval ji Dahl, „vypadala tak zoufale.”

„Ano,” řekl Petersen, „a to před několika měsíci ještě ztratila svého chlapečka, takže teď zůstala úplně sama. Ale je to teozofka,” dodal pln důvěry, „ta to záhy překoná.”

Pro teozofy smrt zřejmě ztratila svůj ráz nemilosrdného rozlučovatele duší.

« Věštecké sny »

Čím více Dahl shromažďoval svoji energii v pokusu zachytit, co se děje v okamžiku, kdy usíná, a bezprostředně než procitá, tím více vyprchával rozdíl mezi jeho životem ve snu a stavem bdění. To, co zažil ve snu, nabývalo znenáhlu rázu skutečnosti běžného denního života. Kromě toho se naučil rozeznávat mezi dvojím druhem snů: některé byly zřejmě bezprostředními zážitky, ať byly skutečné nebo domnělé, jiné byly hned symbolickým, hned dramatickým předváděním událostí, které ještě nenastaly, ale velmi často se pak během krátké doby udály. Zkušenost ho donutila jim věřit. To byl důvod, proč se jednoho dne koncem srpna vydal na cestu k Vesterbro, aby navštívil státního radu.

332$

V noci se mu totiž zdálo, že vidí pohřeb. V průvodu bylo několik jeho známých. Obrátil se k jednomu z diváků a ptal se, koho to pochovávají.

„Státního radu,“ odpověděl cizinec.

„Vždyť není mrtev,” namítl Dahl.

„Státní rada zemřel třetího září,” trval na svém cizinec.

„Ale máme teprve srpen,” nechápal Dahl, ,je tři anebo čtyřiadvacátého.”

„Státní rada zemřel třetího září,” opakoval cizinec.

Za okamžik Dahl procitl a ujistil se, že je opravdu 24. srpna.

Odpoledne se vydal zjistit, není-li snad státní rada nemocen.

Služka otevřela a uvedla ho do pokojíku, kde ho státní rada přijal, když se hlásil do teozofické společnosti.

Starý mužíček se širokou hlavou seděl na téže židli u stolu. Pohlédl nejistě a s námahou na Dahla, jako by měl mlhu před očima.

„To jste vy,” pravil konečně, „to je hezké… Co? Jak se mi daří? Vůbec se mi nedaří. Není mi nic, ale docela tiše se rozpadávám. A udělá se díra hned tady, hned tam… Podívejte se,” ukázal na dolní ret. „Nalepil jsem na to kus známky. Pokládám to za lístek k odjezdu.” Sáhl po malé porcelánové dýmce bez hlavičky. V misce na houbu ležel polovykouřený doutník. Státní rada si ho zapálil.

„Tabák mi přece ještě chutná,” posteskl si, „ale nevydržím dlouho kouřit. Buď mě unaví vydávat tu trochu dechu, které je zapotřebí, nebo se zakoukám a zapomenu dýmat. No co, obojí vede k úspoře.

Ale co vy, jak vám se daří. Slyšel jsem, že jste vstoupil do ezoterické školy. Stal jste se tedy ,vědomým na astrální planetě’ a můžete cestovat zdarma sem a tam mezi světy živých a mrtvých? Můžete mě tam snad některý z příštích dnů přivítat…?

Ne, nechte toho!” přerušil Dahla mrzutě, když se pokusil o poznámku, že státní rada přece může žít ještě dlouho.

Chvíli se zarytou tváří mlčel a kouřil doutník. Až když se rozmyslel, řekl:

„Ano, musíte mi prominout, že jsem tak zlostně přijal vaši

333$

zdvořilou poznámku. Nemohu něco takového vystát. Slyšel jsem toho totiž příliš mnoho. Je mi z toho nanic. Měl jsem velmi dobrý rozum a jsem zvyklý, že lidé k němu mají úctu. A teď přicházejí jeden za druhým a domnívají se, že mi mohou vrazit takovou ukrutnou lež přímo do obličeje: ,Vždyť vy vypadáte znamenitě. Nikdy jste nevypadal tak zdravě a silně.’ Co si, k čertu, myslí? Jsem sice blízko smrti, ale nezdětinštěl jsem. Byl bych rád, kdyby se se mnou jednalo jako s rozumnou bytostí. Na to jsem zvyklý.“

Mlčky chvíli dýmal a hleděl ke dveřím.

„Vlastní rodina,“ pokračoval, „to je ovšem něco jiného, ale přece: proč mají být vlastní nevinná vnoučata nacvičena, aby vešla a ptala se tak soucitně ,jak se ti dnes daří, dědečku?‘ Vždyť na těch komediantských tvářičkách vidím, jak byly poučeny. Proč je nemohou nechat doma si v klidu hrát, místo aby se zde plížily po špičkách a nudily se, protože nesmějí dělat rámus?

A moje žena a moje děti, které jsou na mou věru dost dospělé! Proč si máme navzájem lhát? Ovšemže mě mají rádi, mohli by vědět, že to vím. Ale proč mi nemohou projevit tolik důvěry a věřit, že velmi dobře chápu, že bude úlevou pro ně i pro mne samotného, až budu hezky pod zemí? Je na tom něco zlého? Jsme všichni unaveni tím, že tu pořád ještě vězím, když se to nemůže zlepšit. Co by bylo přirozenějšího, než abychom mluvili o tom, jak se všecko zařídí, až zemřu? To by mne přece mohlo zajímat. A jaké to je tiše sedět a rozpadávat se, to by mohlo zase zajímat je.

Ale když mluvím o smrti, vzpínají se jako poplašení koně před překážkou. Mezi sebou o tom samozřejmě hovoří. Ale se mnou… ne, já mohu žít věčně! K čemu je třeba té přetvářky, když bychom to mohli mít útulné a důvěrné, jen kdyby předpokládali, že mi zůstala většina mého rozumu. Co?

No, tak vy jste tedy ještě nenabyl astrálního vědomí, abyste mi mohl říci, je-li život po smrti nebo ne? Co?“

„Nevěříte tomu, pane státní rado?“ zeptal se Dahl.

„Jestli věřím?“ pravil státní rada. „Ano, když jsem byl zdráv, tak jsem tomu věřil. Vždyť jsem byl mnoho let teozofem. Ale

334$

teď mi to připadá často tak velmi nerozumné. Snad je to tím, že jsem tak unaven, že si nemohu představit další život.

Ale jestli na tom něco je, pak se to záhy dozvím. A jestli ne… ano, pak rozhodně už nebudu unaven.”

Vypadal nyní velmi vyčerpaně. Dahl vstal. Státní rada mu podal ruku.

„Sbohem, mladý příteli. Žijte blaze. A ať se vám dobře vede v životě! Nemyslím, že se ještě spatříme.”

Nespatřili se. Státní rada zemřel třetího září.

« Jeho vůle se staň »

Zima dýchala svůj chlad na zemi. Pole i moře ztuhly a sníh byl tvrdý jako led.

Celý den bylo ticho, ale k večeru přišel závan větru, ostrý jako nůž a studený jako ocel a vyhnal pěsti lidí k nosům a uším. Pak zmizel.

Za chvíli přišel ještě jeden, ten zůstal a narůstal a zahnal lidi do domovů, aby měl pole a cesty sám pro sebe. Jak sílil, přešel nakonec do sněhové vánice. Vyl kolem střech a štítů, třásl zmrzlými vrcholky nahých stromů, rozsypal vrstvu čerstvého sněhu hustě po všech polích a kupil vysoké závěje přes cesty.

Kandidát seděl a díval se oknem, až byl sníh tak hustý, že nic neviděl. Vstal, obul si vysoké boty, vlezl do kožichu a vyšel ven. Kraj byl neschůdný a pustě cizí, jak ho nikdy dříve neviděl. Měl chuť jít středem té samoty a rvát se s nečasem. Chvíli se rozmýšlel a pak se vrátil pro kožešinovou čepici a podšité rukavice.

Pak znovu vyšel ven, ale zase se obrátil nazpátek, protože ho napadlo, že stejně dobře může využít procházky k něčemu užitečnému. Vzal si tedy s sebou z psacího stolu nějaké peníze.

Pak se prodíral vichrem a závějemi, až se ocitl u rašeliniště před domem Holgera Vdovina. Byla už tma a chatrč se skoro

335$

neodlišovala od bílého pole, ale červená záře z okna svítila jako žhavý uhel ve sněhu a ukazovala mu cestu.

Holger seděl před otevřenými kamny a díval se do ohně. Jeho stín se rýsoval napříč přes podlahu vzhůru po stěně až na strop. Ať už pro vichr nebo hluboké zadumání, nikoho vcházet neslyšel.

Když Kandidát pozdravil „dobrý večer”, obrátil se a vypadal udiveně. Nicméně vstal a řekl:

„V takovém počasí… přišel jste sem v takovém počasí?”

„Ano,“ kývl Kandidát, „nebudu asi nikdy dosti starý, abych nedělal klukoviny.”

Holger se usmál. „Nechováte se vždycky jako normální lidé. Nesednete si?”

„Ano, děkuji.” Svlékl čepici a kožich a ohlížel se po něčem, kam by to pověsil. Holger mu oboje vzal.

„Tady je hřebík,” řekl a pověsil na něj věci, „a tady je židle.” Ukázal na tu, na které právě seděl.

Kandidát se rozhlédl po místnosti.

„Kam si sednete vy?” zeptal se.

„Můžu si sednout na postel,” řekl Holger.

„Musím přihodit několik kusů dřeva,” pravil Kandidát a usedl. „Rád slyším oheň pořádně praskat, když to venku tak zatraceně vyje.”

Rozhlédl se kriticky kolem sebe. Jediná židle v místnosti byla ta, na které sám seděl. U okna stála hoblice a soustruh. K zadní stěně byla přiražena postel, stůl Holger neměl vůbec. Všude bylo čisto a pořádek, ale obílené zdi působily studeně.

„Máte tady všechen svůj nábytek?” ptal se.

„V kuchyni je ještě jedna židle,” pravil Holger.

„Hrom a blesky,” zabručel Kandidát, „v každé místnosti máte židli!”

„Víc jich nepotřebuji,” vysvětloval Holger.

„Ne… nevyhledáváte společnost,” kývl Kandidát.

„Ne,” přisvědčil Holger. Kandidát se na něj podíval ze strany. Hostitel asi nebyl naladěn na žerty.

Odpovídal s klidnou vážností, ať už byly poznámky jakkoliv veselé. Kandidát se rozhodl povědět, proč přišel.

336$

„Viděl jsem, že jste dostal dost práce na statcích,” začal.

„Ano,“ odpověděl Holger, „mám teď dost práce. Začalo to tehdy, když sem jednou večer v létě přišel Jan Olsen a sedl si a povídal.”

Na chvíli se zamyslel. Kandidát ho nevyrušoval.

„Pak na podzim,” pokračoval Holger, „přišel Jan zase a ptal se, jestli bych nechtěl u něho několik dní pracovat. Lidé věděli, že už dříve jsem pracoval ve farní zahradě a teď jako by se s prací protrhla hráz. V zimě jsem mlátil v několika dvorech. A příští rok toho bude asi ještě víc, protože o mě vlastně stojí.”

„To věřím,” řekl Kandidát, „vaše pracovní tempo dovede uvést statkáře do dobré nálady.”

„Člověk může pracovní dobu stejně dobře využít, jako ji prolelkovat,” pravil Holger.

„O tom se názory různí,” usmál se Kandidát.

„To jsem nevěděl,” řekl Holger.

„Já také ne,” řekl Kandidát, „dokud jsem neslyšel váš názor. Ale když vás nyní lidé berou do práce, mohli by snad také kupovat dřeváky od vás samotného a já bych se toho obchodu mohl zbavit. Nebaví mne to tolik, jak jsem zpočátku očekával.”

Holger si odkašlal.

„Nemusíte se tvářit, jako by vás to někdy bavilo. Uvědomil jsem si, že jste to vymyslel jen kvůli mně, ne jak jste tehdy říkal, abyste se zbavil samoty.

Ale tehdy jsem vám věřil, a vědomí, že jsem vám tím tak trochu prospíval, mi ulehčovalo situaci.

Vždy jsem velmi snadno věřil tomu, co se řeklo. Trochu je to asi tím, že dříve jsem byl hloupý, ale trochu asi také tím, že jsem nikdy nechápal, k čemu může být lež dobrá. Ano, chápete, nemyslím vás, protože to bylo proto, abyste mi to usnadnil. A děkuji za věc i za způsob.

Avšak i tehdy, když jste se tvářil, že nemáte docela dobré svědomí, tehdy jsem vám na mou věru také málem věřil.

Když o tom přemýšlím, byl jsem vlastně celý život strašlivě hloupý. Je nepochopitelné, že člověk může být tak hloupý jako já, aniž by to věděl nebo si toho alespoň všiml.

337$

Musel jsem přece vědět, že všichni ostatní jsou chytřejší, ale neviděl jsem to… alespoň ne zřetelně.

Částečně to asi opravdu je tím, že jsem byl vždycky hloupý, ale částečně možná také tím, že jsem v jistých směrech myslel hlouběji než ostatní, a proto jsem nekladl tak velkou váhu na to, že oni byli trochu rychlejší v myšlenkách než já.

Tím vším chci vlastně jenom říct, že vím, jaké dobro jste mi prokázal, a že přijdu a odnesu si všechny dřeváky, které máte, sem k sobě.”

„Když už jsem tady, můžu vám dát peníze za minulý měsíc,” řekl Kandidát a podával mu je.

Holger je vzal a položil do malé skříňky na soustruhu.

„Teď, když si vyděláváte výrobou dřeváků a obyčejnou prací, mohl byste snad mít prostředky na to, abyste si to tu udělal útulnější,” mínil Kandidát.

„Je to tu takové, jak má být,” pravil Holger.

„Myslíte? Každý má jiný vkus. Mně se zdá, že žijete v horší díře než čeledín.”

„Je to, jak má být,” opakoval Holger.

Řekl to tak tiše a rozhodně, že Kandidát zdvihl hlavu a pohlédl na něj.

Díval se dál a jeho tvář nabyla pozorného výrazu.

Pamatoval si velmi dobře Holgerovu tvář z doby, kdy — jak říkal — byla hloupá: velké rysy, široké čelo neposkytující informaci, k čemu že by ho mohlo být použito, ohebná, neuvědomělá, ale citlivá a výrazná ústa, a oči hned udivené, často civějící, možná mírné, ba něžné, hned zase těžké, někdy podlité krví a hrozivé, ale vždy prozrazující hloubku, kterou nedokázaly plně zrcadlit, obsah, který nemohly obsáhnout. A velké plochy tváří: prázdný výraz pro neovládanou sílu.

Jak tu nyní seděl, vypadal jinak. Vše rozptýlené bylo soustředěno. Z neovladatelnosti se vynořovalo ovládání. Bylo cítit vůli, tušit úmysl. Kandidát si vzpomněl na dny svého mládí, kdy v ateliéru svého přítele sochaře viděl počínající život v hlíně, která ještě včera byla jen mrtvou hmotou.

Obrátil se k ohni, šťoural do něj pohrabáčem a napůl ponořen v jiných myšlenkách řekl:

338$

„Na co tedy použijete peníze, když za ně nechcete ze svého domu udělat útulné a hezké obydlí?”

„Myslel jsem, že je použijete vy,“ odpověděl Holger.

Kandidát překvapeně zdvihl obočí.

„Já?“

„Ano,“ řekl Holger, „myslím tím, že když byste o někom věděl, o chudé ženě, o někom nemocném nebo o dětech, které mají špatnou péči, že byste pak vzal moje peníze a dal jim je.“

„Mohl byste to přece udělat sám.“

„Myslím, že lidé raději přijmou peníze od vás než ode mne.“

„Teď už snad ne, když se s vámi začínají stýkat jako dřív.“

„Nevím,” pokrčil rameny Holger, „aleje tu ještě něco jiného. Je v tom trochu pověry. Myslím, že peníze jaksi více prospějí tomu místu, kam přijdou, když projdou po mých ještě nějakýma jinýma rukama.”

„Tak tedy,” pravil Kandidát, „peníze mají být prosety mými prsty a neštěstí, jež na nich ulpělo, má uváznout v mých rukách. Vy jste mi pěkný chlapík!”

Holger se usmál:

„Nemyslím, že se bojíte a kromě toho…” Poprvé se v jeho očích objevil záblesk rozmaru, „…kromě toho to můžete udělat jako Pilát.”

„Jako… umýt si ruce?”

„Ano.”

Úsměv opět zmizel z jeho tváře a nahradil ho hloubavý výraz.

„Nemám, co bych vám nabídl, ani jídlo, ani pití,” řekl po chvíli. „Ale můžu přidat trochu více světla.”

„Ale ne, půjdu zas domů,” pravil Kandidát.

Holger neřekl nic, ale Kandidát z výrazu jeho tváře poznal, že by si přál, aby ještě chvíli zůstal.

„Ačkoli ostatně,” řekl a zase si sedl, „možná, že se počasí k večeru trochu zlepší.”

Holger šel do kuchyně a vrátil se s lucernou, rozsvítil ji a pověsil na dlouhý hák na stropě.

Seděli chvíli mlčky. Kandidát s ohněm po jedné straně

339$

a lucernou na druhé, Holger na kraji postele, se světlem lucerny ve tváři.

„Tedy Jan Olsen to všechno začal,” zamyslel se Kandidát.

„Ano, přišel sem a nebyl nic než vlídný,” řekl Holger. „A Ellen také, když jsem tam přišel pracovat.”

„V Janovi a Ellen je více samostatnosti, než by člověk myslel,” podivil se Kandidát.

Holger se na okamžik odmlčel.

„Ukázali mi svoji holčičku,” řekl a opět zmlkl.

„Je to asi hezké dítě?“ Řekl Kandidát tázavě.

Holger hned neodpověděl, a když začal mluvit, nebyla to odpověď, ale pokračování vlastních myšlenek:

„Nebála se mne,“ pravil. „A nechali mě také zkusit ji nést. Skoro mi tekly slzy, když jsem ji držel v náruči. Vždycky pro mě takové věci byly důležité…

Ani trochu se mne nebála. To je nepochopitelné.”

„Proč?” ptal se Kandidát.

„Říká se, že takové děti mají… instinkt… pro toho, kdo je dobrý a kdo zlý,” odpověděl Holger.

„Chcete tím říct, že vy jste zlý?”

Holger s odpovědí zaváhal.

„Dost jsem v poslední době přemýšlel,” řekl. „Bojím se, že víc než snesu. Snad by bylo dobře, kdybych mohl s vámi chvíli mluvit, abych si ulevil, protože je těžké to vydržet. Jsou to tytéž myšlenky, které stále doléhají, a dál s tím nedojdu.”

Pátral v Kandidátově tváři po dovolení pokračovat a pak řekl:

„Vidíte, jednou jste mi řekl, že mám trest odpykávat celý život a žít ho zde na místě, kde vědí, kdo jsem, a vidět tedy své odsouzení v očích všech.

To jsem chápal a soudil, že je to správné a spravedlivé.

Přiměl jste mě věřit, že mám něco z toho konat kvůli Haničce. To mi dalo sílu vzít na sebe všechno, ať by přišlo cokoli.

Byl jsem určen nést břemena a chtěl jsem to.

Ale lidé už mne nesoudí. Děti neutíkají, když mě potkají. Zastaví se a mluví se mnou. Dívají se na mne jako na velkého psa a myslí si: ,Nic neudělá.’ A zdá se jim zábavné s ním mlu—

340$

vit a někdy ho trochu škádlit. Ale se škádlením obyčejně přestanou, poněvadž si vzpomenou, že to je hřích.

Vidím to na nich. Je to zvláštní, že jsem sice hloupý, ale vidím přece dost toho, čeho si lidé ani nevšimnou…

Lidé mne již nesoudí. Litují mne a myslí si, že je škoda — pro mne — že se mi přihodilo to, co se přihodilo. Vidím na nich, že si to myslí. Tak jak jsem si to sám kdysi myslel.”

„Už si to nemyslíte?” zeptal se Kandidát.

„Ne… Ovšem škoda se stala. Největší, jež byla spáchána. Ale ne mně.

Ptal jste se, jestli chci tvrdit, že jsem zlý. Nemohu přijít na nic jiného než že ano. Patrně jsem.”

„Hm,“ zamručel Kandidát a hleděl do ohně.

Zůstal sedět ve stejné poloze a sotva si všiml, že Holgerova řeč ustala. Kandidátovy myšlenky byly tak nezvykle rozptýlené a sledovaly hučení ohně, vytí vichru a nárazy zmrzlého sněhu do okna, že je Holgerův hlas musel opět přivolat zpět.

„Bylo to jednou na podzim,” řekl. „Jan a Ellen museli oba do města a nechali mne samotného doma s maličkou… s malou Ellen Haničkou.

Když se probudila a plakala, dal jsem jí teplé mléko, jak nařídila Ellen, a pak jsem ji vzal na ruku a nosil jsem ji sem a tam, až usnula. Když jsem ji bral do náruče, nepřemýšlel jsem o tom, alespoň ne více než že jsem chápal, že nemůže spát. A když už jsem ji vzal, byla škoda ji položit, protože chtěla, aby ji někdo nosil.

Nikdy to již neudělám.”

„Proč?” zeptal se Kandidát, aniž vzhlédl od ohně.

„Četl jsem jednou jako chlapec knihu,” začal Holger, „a v té byla povídka o tom, že ďábel měl jednou dovoleno přijít do nebe. Ale když přišel tak blízko, že tam skoro byl, roznemohl se z toho a musel se vrátit do pekla, kam patřil. Tedy proto, že byl zlý.”

„A vy?” řekl Kandidát. „Chtěl jste tedy…?”

„Chtěl jsem zpátky k břemenům, na která jsem byl zvyklý, k těm, která bylo tvrdé a těžké nést.

341$

Ale ta břemena nebyla nikde, protože oči lidí mne již nesoudily. Dívaly se na mne, jako jsem se sám jednou díval.“

„Myslím, že to ale bylo dobré,” řekl Kandidát.

„Můžete mi vysvětlit, proč jsem tedy nebyl rád?“

„Ne,” pravil Kandidát.

Holger kývl jako člověk, který ví, že jeho důkaz souhlasí.

„Věděl jsem, že nejsem hotov se svým trestem. Víc jsem tehdy nevěděl.

Byl jsem určen ho nést a myslel jsem, že vím, v čem je moje břímě, když lidé ze mne své břímě sňali.

Šel jsem na hřbitov k Haniččinu hrobu. Do té chvíle jsem její jméno nevyslovil. Ale teď mi nic nedělá je vyslovovat.

Nic mi také nedělalo stát u hrobu. Byl nad ním mír. Nad hrobem jejím i jejích rodičů.

Ptal jste se mne kdysi, jestli se pamatuji na Haniččiny oči a na Haniččiny dolíčky.

Stál jsem u hrobu a nutil jsem se ji vidět.

V jejích očích nebylo odsouzení. Ať jsem se díval sebevíc. Nebylo tam.“

Kandidát vzhlédl.

„Nemohl jste si myslet, že je to odpuštění?”

„Ano. Její odpuštění. Odpuštění toho, co jsem spáchal.”

„Nuže?” řekl Kandidát.

„Nad hrobem byl mír,” pokračoval Holger, „ale ve mně nebyl.”

„Sám jste si neodpustil?”

„Jistě ne to, co jsem učinil. Rozhodně však ne to, co jsem neučinil

Kandidát na něj tázavě pohlédl.

„Copak to nechápete?” řekl Holger. „Ne, ani já sám to nechápu. Na věky věků to nepochopím…

Byla to ona. Jí se přihodilo neštěstí. Co asi vytrpěla o samotě zármutkem a hanbou.

A já se to dozvěděl! A nešel jsem k ní a neřekl: Pojď, odjeď se mnou, daleko, kde nás nikdo nezná. Vdej se za mne, chceš-li, buď mou příbuznou, nechceš-li. Rozhodně budu pro tebe pracovat. Poroď své dítě na cizím místě. Odjeď pak se mnou

342$

zase jinam a ať se lidé domnívají, že to já mám dítě, které vychováváš z přátelství a z příbuzenské povinnosti.

Mohl jsem jí usnadnit život.

Co jsem udělal, víte.

A co je horší? To, co jsem udělal, nebo to, co jsem neudělal? Sám nevím.

Ale jistě je zlý ten, kdo myslí, že miluje, a neudělá, co já neudělal, a k tomu ještě udělá, co já udělal.”

„Kdybyste byl skutečně zlý,” řekl Kandidát, „myslíte, že by vás bolelo vědět, že takový jste?”

„O tom právě hloubám víc, než dokážu snést,” odpověděl Holger. „Můžu snést být zlý a vědět, že jsem za to trestán. Ale nemůžu snést být zlý a nebýt za to trestán.

Nesnesu to.

Ne, nemůžu to snést,” opakoval.

Kandidát zíral do ohně. Nemohl od něj odvrátit oči, byl jím napůl hypnotizován. Bylo mu, jako by mohutná ruka uchvátila jeho myšlenky, držela je a dělala s nimi, co chtěla. Slyšel Holgerův hlas: „Nemůžu to snést.”

„Pak zemřete,” řekl klidně a vzápětí ho napadlo: ,Co jen to tomu člověku povídám?’

„Co je platné zemřít,” odpověděl Holger, „když je život po smrti?”

„Život po smrti je snad šťastný,” namítl Kandidát.

„Není, když zůstane paměť,” řekl Holger a pak pokračoval:

„Šťastný, šťastný… tolik jsem v poslední době přemýšlel. Víc než vlastně dovedu.

Šťastný? Ano, kdybych se nikdy nebyl narodil — to by bylo štěstí pro mou matku, pro všechny lidi a nejvíc pro mne.

Říkáte šťastný život po smrti. Po tom nebažím, protože to není pro člověka, který vzpomíná na to, na co já.

Ne, kdyby tak člověk mohl být smazán. Nebýt vůbec nikde.

Protože naprosto nesnesu někde být.”

Kandidát vzhlédl od ohně.

Holger seděl nakloněn dopředu a jeho oči se zdály zavrtávat hluboko do něčeho, do něho sama nebo do jeho místa v životě, a hledaly východisko.

343$

Kandidát si znovu živě uvědomil představu, že je v sochařově ateliéru a vidí život vyrůstat z mrtvé hlíny. Ano, když se díval na sehnutou, zápasící postavu na okraji postele, se září lucerny na hloubavé, stažené tváři, měl pocit, jako by viděl samotného velkého umělce při práci, jak neviditelným prstem tvoří duši, jak utváří povahu podle své nezbadatelné myšlenky. Hrubě a přehnaně vystupovala vůle, jako by ji umělec chtěl učinit základem povahy, která měla vzniknout. Linie byly ještě příliš tvrdé a stažené, ale přistoupilo něco nového — z očí začal zářit vědomý život a v jejich vrývavém, hledajícím výrazu se Kandidátovi zdálo, že čte vlastní hledání umělcovo, že vidí spolupráci mezi dílem a tvůrcem, a jak se poddával tomuto pocitu, byl pozdvižen nad vlastní já a stal se zároveň větším a zároveň mnohem menším, stal se sám nástrojem v ruce velkého umělce, byl použit k vytvoření postavy, která měla vzniknout.

S podivem slyšel vlastní hlas, který — aniž věděl proč — se ptal:

„Na které místo z bible se nejvíc pamatujete ze školy?”

Holger odpověděl bez váhání a stejně bezmyšlenkovitě:

„Kamž bych zašel do ducha tvého? Aneb, kam bych před tváří tvou utekl? Jestliže bych vstoupil do nebe, tam jsi ty; pakli bych sobě ustlal v hrobě, aj, přítomen jsi. Vzal-li bych křídla záře jitřní, abych bydlil při nejzazším moři: i tamť by mne ruka tvá provedla, a pravice tvá by mne popadla.“

Kandidát vstal. Cítil, že určitý plán, jehož konec ještě sám neviděl, zraje v jeho mysli. Šel k soustruhu, kde ležel Starý a Nový zákon. Vzal starý a po chvilce hledání nalezl žalm 139.

Přešel k ohni a usedl, aby četl, stejně Holgerovi jako sobě samému:

„Hospodine, ty jsi mne zkusil a seznal. Ty znáš sednutí mé a povstání mé, rozumíš myšlení mému zdaleka. Chození mé i ležení mé ty obsahuješ, a všech mých cest vědom jsi…“

„Počkejte chvíli,” prosil Holger. Přejel si rukou čelo a hluboce vzdychl. „Ještě jednou,” řekl.

Kandidát četl. A Holger opakoval:

„Rozumíš myšlení mému zdaleka… V tom je úleva,” pravil,

344$

„v myšlence, že tu je někdo, kdo chápe moje myšlení, protože já ho nechápu. Ale je úleva vědět, že je chápáno.”

Kandidát četl dále:

„Ty zajisté v moci máš ledví má, přioděl jsi mne v životě matky mé. Neníť ukryta žádná kost má před tebou, jakž jsem já učiněn v skrytě. Trupel můj viděly oči tvé, v knihu tvou všichni oudové jeho zapsáni jsou; i dnové, v nichž formováni byli, když ještě žádného z nich nebylo.”

„Dnové zapsáni byli, když ještě žádného z nich nebylo,” opakoval Holger, „podle toho věděl předem, co udělám.

A strpěl, aby se to stalo!”

„A strpěl, aby se to stalo,” kývl Kandidát.

„To nechápu,” řekl Holger.

„Vy, jenž jste to předem nevěděl, můžete přenechat pochopení tomu, jenž v moci má vaše ledví, kdo viděl váš trupel a znal dny, když ještě žádného z nich nebylo.”

„Ano… kdybych nemusel chápat,” namítl Holger. „Co je tam ještě?”

Kandidát četl:

„Kamž bych zašel od ducha tvého? Aneb kamž bych před tváří tvou utekl! Vzal-li bych křídla záře jitřní, abych bydlil při nejzazším moři: i tamť by mne ruka tvá provedla, a pravice tvá by mne popadla. Dím-li pak: Aspoň tmy, jako v soumrak, přikryjí mne, ale i noc je světlem vůkol mne. Aniž ty tmy před tebou ukrýti mohou, anobrž noc jako den tobě svítí, rovně tma jako světlo.”

„To je pravda,” řekl Holger. „Není místa, kde bych se mohl skrýt.”

„Před kým?” zeptal se Kandidát.

„Před soudcem. Před sebou samým a před soudcem.”

„Věříte, že soudce všechno vidí a všechno chápe?”

„Pochopitelně.”

„Lépe než ten, jenž má být souzen?”

„Pochopitelně.”

,A jeho oko spočívá na nás všude?”

„Pochopitelně.”

345$

„Pak jste se přece jen přestěhoval z menšího vězení do většího.”

Holger vzhlédl ke Kandidátovi. Stažené linie v jeho tváři se uhladily, obličej byl otevřen dobrodějné myšlence, která do něho pronikala.

„Byl tam jeden,” řekl po dlouhém mlčení, „kterého propustili někdy na konci mého trestu. Stačil se tam vrátit dřív, než jsem byl propuštěn na svobodu. Udělal něco ne z chuti páchat zlo, ale protože chtěl zpátky. Nemohl být nikde jinde.

Teď to chápu.”

„Vy se nemusíte vracet,” řekl Kandidát. „Můžete zůstat ve vězení, kde jste se narodil. Kde vám dal soudce se narodit, žít a jednat, aniž víte proč, aniž víte, jak dlouho zůstanete.

Možná přijde trest smrti, než se nadějete.”

„Pak je život po smrti — věčnost,” řekl Holger.

„Myslel jsem na smazání,” zdůraznil Kandidát.

Holger na něj tázavě pohlédl.

„Ten, jenž má moc vás stvořit, má přece také moc vás smazat.”

„Kéž by to učinil!” řekl Holger.

„Ale není dovoleno si to přát.”

„Ne, ne,“ pravil Holger poslušně.

„Musíte stále žít před zrakem vězeňského strážce a chtít to. Přijal jste svůj světský trest a chtěl jste to. Úřad vás propustil. Přijal jste svůj trest mezi lidmi a chtěl jste to. Oči lidí vás osvobodily. Jako jste snášel trest, musíte snášet svobodu. Jestli lidé soudí nebo odpouštějí, po tom vám již nic není.

Nyní jste před okem Božím. Jakým způsobem ono na vás hledí, nemůže vidět nikdo kromě vás, který to cítíte. Co ve vás hledí, nevíte ani vy.“

„Ne,” souhlasil Holger, „ani jestli mě někdy propustí.”

„Nesmíte si to přát. Nesmíte to chtít.“

Holger kývl.

„Vím to. Chci jen to, co smím.”

Zdvihl hlavu a pohlédl Kandidátovi pevně do očí.

„Jeho vůle se staň,” řekl Kandidát tiše.

„Jeho vůle se staň!” opakoval Holger neochvějně.

346$

Kandidát se díval na pevně sevřenou sílu, která byla soustředěna ve velkém obličeji. Na okamžik mírně zaváhal, ale pak se zeptal:

J když je to věčné zatracení?“

Holger učinil pohyb, jako by byl zasažen studenou ocelí. Velká postava se na okamžik zapotácela. Tvář byla bledá jako vápno okolních zdí. Zase se napřímil.

„I když… je to…“ Upadl zpět jako zasažen mocnou rukou.

Kandidát se nad ním sklonil, ale neviděl žádné známky života. Rychle mu rozepnul vestu a položil ruku na srdce. Tlouklo.

Nechal Holgera nepatrnou chvíli ležet. Pak vzal obě nohy, zdvihl je a zůstal tak stát, až viděl, že krev proudí k hlavě. Když Holger otevřel oči, položil Kandidát nohy zase na zem a chtěl pomoci Holgerovi na lůžko.

Ale on vstal sám. Jeho tvář byla podivuhodně jasná. Zřítelnice měl nepřirozeně veliké. Bylo za nimi tušit bezedné vědění. Učinil hlavou udivený pohyb, a oči se staly takovými, jak obyčejně bývaly, hloubka a jas zmizely. Vypadal, jako by zase oblékal svůj obličej.

„Byl jsem pryč,“ zamumlal. „To bylo tehdy… nevím… hřmělo… blesk udeřil… padla zeď, a byli jsme všichni svobodní.”

„Kdo byl svobodný?” ptal se Kandidát.

„My… Ano, kdo? Patrně všichni, my vězni. A pak bylo něco, nevím, co to bylo, jen, že to bylo dobré.“

Obrátil se ke Kandidátovi a řekl klidně:

„Ale jeho vůle se staň, i když je to věčné zatracení.“

Kandidát s úžasem zíral na tohoto člověka, který byl schopen sám chtít své věčné zatracení, byla-li to Boží vůle.

Nepraskne-li jeho mozek, nepukne-li jeho srdce, zví jednoho dne, že ten, kdo je schopen sám chtít do pekel, protože ví, že je to vůle Boží, přemůže i peklo samo a zničí je.

O

347$

Když vyšel ven, vichr se utišil a nečas se změnil v tiché tání. Sníh ale padal stále, tiše a měkce a všechno smazával.

Kandidát musel hledat cestu domů. Musel také hledat sám sebe. Hledal rozmarný úsměv, kterým zakončoval své duševní mastičkářství. Nenalezl ho. Nebyl zcela sám sebou. Konával to řemeslo jako jakýsi sport, umění, které provozoval s rozmarem a vědomě. Tentokrát měl představu, že nebyl umělcem, nýbrž jen nástrojem v jeho ruce, a starému skeptikovi se nepodařilo zapudit ten dojem úsměvem.

« Dva světy »

Dahl náhle cítil, že dospěl k okamžiku, kdy jeho tělo s přesností dlouhého zvyku bude dostatečně odpočinuté a vnímavé. Měl dávno známý dvojí pocit, že si musí pospíšit, protože domů je daleko, a současně pocit klidného rozmyslu, že není naspěch, protože cesta domů nezabere žádný nebo skoro žádný čas.

Upnul se na myšlenku svého pokoje v Kodani a pohyboval se vzduchem přes vodu i zemi k domu ve Frederiksbergské aleji rychlostí, která se blížila rychlosti myšlenky.

Prošel jako obyčejně zdí ve výší prvního poschodí a přišel do rohu svého pokoje. Tam v pokoji se zavřenýma očima leželo jeho tělo.

Jen aby mysl, jako tak často, nebyla plná automatických představ.

Chvíli váhal, aby si upamatoval vše, co zažil. Věděl, že šlo o to uložit během nejmenšího možného okamžiku největší možné množství vjemů do mysli.

Teď!

Bylo mu, jako by byl náhle sešněrován těsnými, masivními pouty a jako by mu někdo připnul olověné závaží.

V příštím okamžiku otevřel oči a vztyčil se v posteli.

Podařilo se to. Poprvé. Pamatoval se! Dlouhé cvičení konečně působilo. Mysl byla zkrocena, samohypnotizována, aby

348$

ležela prázdná, čekající, aniž by tvořila automatické představy, bránící vtisknout jí své příhody z vnějšku.

Přicházel ze schůze s jinými okultisty, hlavně Angličany a Indy, a ti…

Selhalo to!

Mozek, který byl autosugerován, aby — zatímco bude pryč — nevytvářel nějaký náhodný odvar z denních zážitků, nedokázal poslouchat zrovna teď, kdy ho sám užíval.

Na okamžik ho zaujal rozdíl pocitů v těle a mimo ně. Myšlenka přišla na zcestí: přemýšlel, místo aby se upamatovával. Byl zase neodlučně připojen k svému fyzickému mozku a nic bez něho nesvedl.

Věděl, že zažil něco daleko odtud, a že si na to celé před okamžikem dokázal vzpomenout. Ale nyní bylo všechno pryč. Jediné, co zbylo, byla jasná představa letu vzduchem a dovnitř stěnou a následující pocit tíže. A nebylo ani tak úplně nemyslitelné, že se mu to jenom zdálo.

Ale představa vznášení se ve vzduchu byla v něm tak živá, že měl dojem, že to může udělat kdykoliv.

Zavřel oči a odmítl každou jinou myšlenku. Víceletá usilovná mentální cvičení mu to umožnila. Představa, že se vznáší volně a lehce, ta jediná ho ovládala. Pak ucítil uvolnění z něčeho, co nějakým způsobem byl on sám. Bylo to provázeno lehkým strachem, který překonal… a v příštím okamžiku se znovu nacházel, lehký a svobodný, ve vzduchu, ve výši prvního poschodí nad Frederiksbergskou alejí.

Kdyby jen mohl zažít něco jednoduchého, snadného k zapamatování, co by se dalo rychle přenést do mozku! A nejraději něco, co by si později ve dne mohl fyzicky ověřit.

Pohyboval se nad městem k jezírku sv. Jiří. Znal to všechno — i za tohoto stavu, kdy neměl vůbec vědomí pevnosti domů. Bylo přirozené, že mohl procházet zdmi, ale z dřívějších zkušeností si pamatoval ten snu podobný závoj, který na sebe vezme toto ranní bloudění, až zase bude ve svém fyzickém těle.

Bohužel, nemohl nikde uložit nějaký předmět, pro který by se pak mohl vrátit jako pro důkaz, že tady opravdu byl.

349$

Tady? Ano, zde je Stará královská silnice. A zde je číslo 23, kde svého času bydlela paní Sonnová. Jestlipak se přestěhovala, nebo…?

Prošel zavřenými domovními vraty, stoupal po schodech, třebaže dobře věděl, že to nepotřebuje, ale že může zvenčí vstoupit hned do 4. poschodí.

Vešel do předsíně a pak do obývacího pokoje.

Byl to týž pokoj, kde tak často sedával. Paní Sonnová zde tedy ještě bydlí. A Kateřina?

Rozhlédl se po pokoji. Nedoznal mnoha změn. Rytmistrův obraz stál na psacím stole, ale kaplanova podobizna tam nebyla.

Byl však v tomto pokoji tak často, že by si možná, až se vrátí domů, mohl opět namlouvat, že se mu o něm jen zdálo.

Ale vejde-li do místností, které nikdy neviděl, a dopoledne se tam vrátí a pozná je, pak by to bylo dostatečně přesvědčivé — přirozeně pouze pro něho.

Zdálo se matoucí, ba skoro pošetilé, že si přál mít „důkaz”. Ale vzpomínal si na tu neobratnost, kterou za dne měly jeho představy a která by způsobila, že by toto zde vypadalo neskutečně.

Vstoupil do předsíně a z ní pak do jedněch zavřených dveří.

Ocitl se v kuchyni. Letmou obhlídkou zaznamenal řadu talířů a tamhle sůl, dva plynové vařiče. Sporák s konvicí na kávu. Stůl. Dva talířky se zbytky jídel, poloprázdný šálek od kávy.

Rychle prošel ostatní pokoje.

V ložnici spala paní Sonnová. Ležela na levém boku. Na stole právě u její hlavy tikal budíček.

U paní Sonnové se zastavil. Byly to asi tři roky, co ji viděl naposled. Její vlasy docela zešedivěly.

Náhle sebou pohnula, jako by s něčím zápasila. Vzápětí otevřela oči a dívala se do vzduchu právě na to místo, kde stál.

Vypadala překvapeně a trochu postrašeně. Obrátila se k hodinám a po chvilce řekla polohlasně:

„To je ale zvláštní!”

350$

Dívala se stále do vzduchu směrem k němu, a on měl nesmyslný pocit strachu, že by ho mohla vidět a rychle proto utekl ven.

Za okamžik již byl ve svém pokoji, ucítil známou tíži, otevřel oči, sedl si v posteli a pamatoval se zřetelně na všecko.

Netroufal si lehnout a spát ze strachu, že to zase úplně zapomene, nebo si uchová jen vzpomínku jako ze sna.

Oblékl se a vyšel do aleje a oklikami pokračoval dál stejnou cestou do Staré královské silnice č. 23. Domovní vrata byla zamčená.

Rozhodl se, že tam zajde někdy během dopoledne a podívá se, zda tam paní Sonnová ještě bydlí.

Napadlo ho přitom, že vůbec neviděl Kateřinu.

Že by si to všechno přece jenom zase namlouval?

Bylo těžké čekat, až lidé vstanou. Už v devět hodin stál znovu před číslem 23.

Tentokrát byl opravdu nucen jít po schodech. Výstup do čtvrtého poschodí se mu teď zdál nečekaně dlouhý.

Chvíli trvalo, než se dveře otevřely.

Vyšla paní Sonnová.

Dívala se na něj trochu udiveně, skoro polekaně.

„Je trochu brzy na návštěvu,“ omlouval se, „ale dostal jsem nepřekonatelnou chuť s vámi mluvit.”

„Ano, ano,“ řekla, „buďte vítán. Pojďte dál.“

Šli do obývacího pokoje, kde všechno bylo jako ráno a jako za starých dnů. Kaplanova podobizna tam opravdu nebyla.

„Ano, bydlím tu teď sama,” řekla paní Sonnová, když viděla, jak se rozhlédl po pokoji, „Kateřina se vdala.“

„Kateřina se vdala?” Měl pocit, jako by mluvili o něčem vzdáleném, neskutečném, jako by Kateřinin život a osud byly jen úryvkem románu.

„Ano,” řekla paní Sonnová, „myslela jsem, že to víte… Ano, jistě jste zde od té doby nebyl, ale předpokládala jsem, že to víte z novin. V nich se objevuje její jméno dost často.”

Kolem jejích úst se objevil trpký rys.

„Nikdy nečtu noviny,” odpověděl Dahl.

„Mohla jsem si to vlastně myslet,” řekla paní Sonnová,

351$

„protože jinak byste věděl, že se provdala za továrníka Nedergaarda.“

„Toho… toho s koňmi?”

„Ano, toho, s nímž vždycky jezdila. Za přítele svého otce. Ano, je to věkový rozdíl! Ale ona to chtěla. Bylo to hned po tom, co student Barnes odjel do Ameriky. Ano, právě týden nato měla svatbu.”

„Vede se jí tedy dobře,” řekl Dahl.

Paní Sonnová pokrčila unaveně rameny.

„Ano, vede se jí dobře. Nevidím ji příliš často. Její cesty nejsou moje cesty. Mám pocit, že se mi vyhýbá, protože si nechce vzpomínat na doby, kdy byla u mne.

Žije teď také jiný život.

Ano, vím o tom z novin. Stačí jen číst o divadelních premiérách, o dostizích, o nejelegantnějších letních lázních… Všude se dozvídáme o ,krásné paní továrníkové Nedergaardové’ a jejích toaletách.

O Nedergaardovi samotném nepíší nic…

Ale co vy? Jak jste se měl po všechna ta léta?“

Vyhýbavě odpověděl, že žil samotářsky a studoval.

„Zestárl jste,” řekla, když si ho prohlížela. Byl hubený, dvě hluboké čáry se mu táhly dolů kolem úst — znamení usilovné námahy. Pohled měl pevný a klidný se sklonem k utkvělosti. „Ano, velice jste se změnil,” opakovala, „a přece… přece… víte,” přerušila se, „víte, skoro jsem se ulekla, když jsem vás viděla stát za dveřmi. Ano, ne proto, že jste se změnil, ale že jsem celé dopoledne na vás myslela. A když jste tam tak najednou stál… stala jsem se úplně pověrčivou a myslela si, že mi něco chcete nebo, že přicházíte s nějakým posláním.”

„Chtěl jsem se na vás jenom podívat,” řekl, „ale dostal jsem právě směšnou chuť podívat se na celý váš byt. Nemohu říci proč, ale mám na to hroznou chuť.”

Díval se na ni s omluvným chlapeckým úsměvem.

„Teď se podobáte sám sobě ze starých dob,” zareagovala prudce, „ačkoliv tenkrát jste býval většinou vážný…

Ano, můžete se samozřejmě podívat do ostatních pokojů, ale musíte odpustit, když nebudou úplně v pořádku. Služka,

352$

víte ona je z venkova, odjela zrovna domů do Lernvigu na svatbu svého bratra.”

Prováděla ho po bytě. Vše bylo tak, jak to viděl ráno.

„Ano, byla bych raději, kdybyste sem nechodil,” řekla paní Sonnová, když otvírala dveře do kuchyně.

„Tady to moc dobře nevypadá. Vstávala jsem dnes pozdě. Vzbudila jsem se časně ráno — myslím, že to bylo proto, že jsem ležela na levé straně, obyčejně spím na pravé… Ano, teď se mi zase zdá tak zvláštní, že tu opravdu stojíte. Protože právě když jsem se vzbudila, musela jsem na vás tak silně myslet, že se mi skoro zdálo, jako byste tu byl. Nemohla jsem se toho dojmu zbavit a zůstala jsem kvůli tomu vzhůru od tři čtvrtě na pět až do šesti. Ale pak jsem usnula a spala do půl deváté. Proto to tady tak vypadá. Večer jsem byla příliš unavená, než abych umyla nádobí.”

Stál a díval se na dva talířky se zbytky jídla a na poloprázdný kávový šálek.

« Ze světa duchů »

Dahlovi nastala doba tuhého cvičení. Nejdříve dokázal podržet v paměti ten okamžik, kdy se vracel do svého těla. Přechod z astrálního do fyzického života, úzké ohraničení, silný a náhlý pocit tíže, to vše jej vždy znovu překvapilo, a onen první okamžik, kdy mozek byl ještě prázdný a dosti pasivní, aby přijal vjemy z astrálních zážitků, sám zničil tím, že ihned upadl do překvapeného přemítavého srovnávání obou stavů. Tím se plně ocitl zpátky ve svém fyzickém mozku, podroben jeho omezením, a nevěděl nic než to, co se dozvěděl jeho prostřednictvím.

Rozhodl se, že si vsugeruje, aby v tom okamžiku, kdy se probudí, nemyslel, ale jen si napjatě vzpomínal. Když se pak vrátí do těla s pevnou vůlí otisknout své zážitky do mozku, měl za to, že se to konečně podaří.

Po nějakém čase skutečně dosáhl toho, že se vzpomínky

353$

začaly stále více prodlužovat směrem zpátky. Ano, několikrát se mu dokonce podařilo vyklouznout v bdělém stavu a zcela vědomě ze svého těla, které hned nato leželo v hlubokém spánku, a ráno se do něho vrátit stejně vědomě a jasně. Tehdy si pamatoval všechno, co zažil, a věděl, kde byl.

Pohyboval se mezi mrtvými. Tam — na astrální planetě, jak to nazývají teozofové — potkal svého okultního učitele, který právě jako on žil přes den ve fyzickém těle. Zde, v tomto světě očistce, měl svoji práci, protože žáci školy byli jednak vyučováni, jednak využíváni jako pomocníci. Mezi nově zemřelými byl totiž velký zmatek. Opatrně museli být napomínáni, museli se učit podmínkám svého nového života, až, jak říkal jeho učitel, zemřou zase tady a vejdou do svého nebe.

Žáci ezoterické školy dostávali každý svůj úkol podle povahy a vývoje svých schopností.

Před vyučováním nebo po něm byl Dahl vždy poslán do světa dětí.

To byl nejvlídnější, nejmírnější díl světa očistce.

Když dítě zemřelo, bylo přivedeno sem ke skupině vrstevníků. Bylo mnoho takových skupin podle stáří dítěte v okamžiku smrti a podle doby, kterou žily v astrálním světě.

V čele těchto nevelkých skupin — pokud ze zkušenosti věděl, jen zřídkakdy měly více než 7 až 10 dětí — stál dospělý učitel, přičemž u menších dětí to byla většinou žena, ve které mateřský cit byl již silně vyvinut za života na zemi.

Tito učitelé se věnovali dětem. Neměl příležitost sledovat vyučování a vidět jeho způsob, ale pokud mohl usuzovat z chování dětí, když byl s nimi pohromadě, týkalo se hlavně přípravy na život v nebi.

Malé děti si hrály, jako si hrají děti na zemi. Jeho činnost probíhala právě na těchto „hřištích”.

Všecky zlé náklonnosti, které se vyskytují na pozemském hřišti, zde měly podobu skutečných zlých bytostí.

Pochopil, že tak je tomu v celém světě očistce, ale dosud je viděl jen tam, kde měl své působiště.

Pokud mohl pozorovat, neměly tyto bytosti žádnou skutečnou moc dětem ublížit, ale mohly je postrašit a občas je

354$

dokonce nechat téměř ztuhnout strachem. Jeho prací bylo držet tyto fantastické postavy stranou. Někdy uprchly hned, jakmile se proti nim obrátil, ale stávalo se také, že se postavily na odpor jako zuřivá zvířata, která se rozhodnou napadnout člověka, který je krotí. Tehdy potřeboval svou silnou soustředivost, kterou získával cvičením ve škole, protože tyto bytosti zaháněl silou své vůle.

Poznenáhlu, jak lépe poznával tento nový svět, začal pátrat na vlastní pěst.

Zdálo se, jako by náboženské představy měly jistý význam, jelikož ihned upoutávaly pozornost mrtvých k vyšším sférám, podstatné však bylo morální stanovisko člověka: to bylo rozhodné pro pobyt ve světě očistce. Mohla to také způsobovat nevědomost o jejich nynějším stavu.

Se zajímavým případem obojího se setkal u jedné staré ženy. Byl na cestě k svému učiteli, když ji uviděl, jak sedí sama a zhroucená a v tichém zármutku. Nemohl se s ní v tu chvíli zabývat, ale rozhodl se k ní vrátit, až skončí vyučování. Domníval se, že to dokáže, než zase bude muset domů, aby se „probudil“.

Když se vrátil, stále ještě seděla ve stejné pozici. Zdálo se, jako by se před něčím zastavila a nemohla se dostat dál. Vypadala velice zarmouceně.

Ptal se, co ji tak tíží.

„Je to stáří,“ řekla. „Jsem stará a nemohu za ním jít tak daleko. A on již ke mně nikdy nechodí.”

Ptal se, kdo je ten, kdo k ní nechodí.

„Je to můj syn,“ řekla. „Býval vždy tak dobrým synem, když byl malý. A také v době, kdy se učil a stal se tovaryšem.

Ale pak se dal k socialistům.

Přesto zůstal stejně dobrým hochem. Ale socialisti nemají náboženství, a tak nevěřil ani v Boha, ani v nic jiného.

A teď ho zkazili docela. Přestal přicházet úplně. Nejsem si jista, jak dlouho, ale je to určitě již několik týdnů, co byl naposledy doma.

To dělají ty schůze a to všecko.

Nemají náboženství. Nejdříve ho svedli k tomu, že zapomněl

355$

na svého Boha, jak jsem ho to učila, a teď také zapomněl na svou maminku.”

Sklesla zase do svého tichého zármutku.

„Proboha,” myslel si Dahl. „Ta stará chuděra netuší, že je mrtvá.”

Její „případ” se mu zdál docela jasný. Zesnula tiše, když čekala na syna. Po dlouhou dobu nechovala jinou myšlenku než na něho a svůj zármutek pro jeho nevěrnost. Ten byl jistě jako páska před jejíma očima a vylučoval nové zkušenosti. Ani přitom nepostřehla, že zemřela, protože její život pozůstával stále z téhož: z čekání na zbloudilého syna.

Syn byl plně omluven. Patrně už před týdny, snad i měsíci nebo dokonce lety ji pochoval. Neměla potuchy o čase, jak říkala.

Seděla tu spoutána svým zármutkem pro něho a nemohla se ho zbavit. Jinak nebylo nic, co by ji poutalo k tomuto dílu světa.

Díval se na ni tak zblízka a tak důtklivě, že měl živou představu jejího malého, úzkého citu pro ráj.

Ta představa jej poutala, až se mu zdálo, že nezbylo nic než on a ona.

Pak se na ni podíval a onu představu do ní přímo vtlačil. Řekl:

„Jste zarmoucena pro spásu svého syna? Cožpak nevíte, kde je?”

„Ne,” odpověděla, „už nikdy ke mně nechodí.”

Aniž popustil představu o malém ráji jejího srdce, ukázal nahoru.

„Podívejte se přece!” řekl.

Vzhlédla a její tvář se zjasnila v šťastném podivení.

„U Boha!” řekla pohnutě a zbožně.

Zvedla se. To, co mohl vidět z její postavy, skleslo a rozplynulo se. Zmizela mu. Věděl, že se uvolnila a stoupala k malé nebeské říši, kde zbožní chudí sedí a dívají se šťastnýma očima na vánoční stromek Páně, zatímco andělé hlasitě zpívají.

Za chvíli si uvědomil, že se blíží doba, kdy má procitnout.

Upjal k tomu svou myšlenku, následoval rychlý pohyb

356$

vzduchem, a stál ve svém pokoji u postele. Shrnul své zážitky do vzpomínky a pomyslel si: „Ted’.“

V témže okamžiku ucítil známou zvláštní tíži, vztyčil se v posteli a vše si pamatoval.

« Chudý duchem »

Holger Vdovin šel na faru.

Šel jako člověk, který má dost času. Jeho pohled stále něco poutalo — šedivá cesta pod ním, modré nebe nad ním, zelená pole všude kolem.

Tu a tam se zastavil a pohlédl na vrby a ořeší.

Byly tam a on byl zde.

Byly mimo něho a současně hluboko v něm jako stromy, které se zrcadlí v hlubokém, klidném jezeře. Neuvažoval o nich, přijímal je do sebe a vracel je tak, jak je cítil.

Volné rostliny. Podivuhodně volné. Jejich volnost se zrcadlila v jeho očích. Bylo nezměrným ulehčením vidět je růst.

Kdyby lidé z farnosti viděli jeho tvář, když tam stál, nedokázali by rozumět jejímu výrazu.

Za ní ležel hluboce pohnutý vnitřní život.

Nahoře na kopečku byla díra po plaňce. Plaňka byla pryč, ale kamenný podstavec tam zůstal.

Šel k němu. V jeho očích byla neskonalá mírnost.

Přejel rukou laskavě po kameni, úsměv z jeho očí sestoupil až k ústům. Vděčný úsměv.

Kdy začala vděčnost? Bylo to dávno. Nemyslel na měsíce nebo roky. Jeho paměť proto ale neztratila na jasnosti.

Byla doba, kdy chtěl trest, a nic jiného. Hledal ho všude jako lovec honící zvěř. Byl jen vůlí. A celá jeho vůle byla trestem. Když bylo těžké ho nalézt, začal se bát života.

Ale v ten zimní večer, kdy odvrátil svou vůli od trestu i od milosti a předal ji do vůle boží, byl z něj strach sejmut.

Ten, kdo chce boží vůli, již nemůže mít strach. Věděl, že jeho schopnosti jsou malé a omezené, ale přijímat postupně

357$

to, co se stane, to dovedl a chtěl. Vždyť byl ostatně hloupý, a nebylo nic platné snažit se rozumět. Mohl se pouze dozvědět. A co se měl dozvědět, to určoval soudce, velký soudce, který nejlépe rozuměl jeho myšlenkám.

Kandidát tehdy nechal ležet bibli otevřenou na 139. žalmu.

Holger ho četl každé ráno a každý večer, tak dlouho, až jej nejen znal zpaměti, ale také se jím stal.

Bylo ulehčením vědět, že všechno v něm je pochopeno — i to, co ještě neznal.

Právě tak jak nechal zmizet vlastní vůli ve vůli boží — s napětím, které ho v prvním okamžiku téměř roztrhlo, ale které do té doby nepolevilo, stejně nyní v důvěře, že vše bude pochopeno a že Bůh mu již dá vědět, co vědět má, zanechal i každého pokusu porozumět.

Jeho lůžko bylo obklíčeno, všecky jeho cesty byly známé. Nebylo slova na jeho jazyku, kterého by soudce neznal.

Žil ve vězení. Byl obklíčen zepředu i zezadu a dozorcova ruka byla na něm položena. Jeho oči se na něj upíraly, když usínal, a když se vzbudil, stále ho měl u sebe.

Nežádal pro sebe svobodu, nepřál si uprchnout před pohledem strážce. Veliký soudce měl jeho ledví, jeho srdce, plíce, ruce, nohy a celé tělo. Nebylo nic, co by patřilo jemu, Holgerovi. Protože jeho duší vládl Bůh. Jeho tělo bylo trestanecký oblek patřící věznici.

To „zvěděl”, když prožíval žalm, který se stal téměř vším, co z bible znal.

O všem ostatním, co „zvěděl”, dostal zprávu prostřednictvím věcí. Ale trvalo dlouho, než pochopil.

Začalo to jednou v kůlně Jana Olsena.

Šel tam pro lopatu, kterou potřeboval na poli. Šel si ji vzít jako tak častokrát předtím, ale když ji uviděl, zarazil se. Stála mezi jiným nářadím, ale zdálo se mu, že směšně od něho odtržená. Bylo v ní něco zvláště živoucího. Ano, právě něco živoucího jako by byla na cestě k němu, jako by mu ji někdo podával a říkal: „Máš rýt.”

Ano, to byla pravda, měl rýt. Vzal lopatu a naplnilo ho hluboké štěstí, když se jí dotkl. Proudilo do něho z rukojeti lopaty.

358$

To dosud neznal. Když mu v době, kdy sloužil jako pacholek, někdo podal nějaké nářadí, podávalo se s ním i trochu toho dotyčného samého. Byl tam pacholek, kterého neměl rád. Nerad po něm bral náčiní.

Ale když mu podala Hanička hrábě, cítil se pln štěstí ještě dlouho poté, že se jich dotkla její ruka.

Ale lopata? Stála, jako by tam byla postavena pro něho. Postavena rukou, která jej stále pevně držela. Používat jí bylo posvátným činem. Přijímání v něm nemohlo vzbudit větší zbožnost než práce na poli v to dopoledne.

Když ale odpoledne přišel pro trakař, byl tam také jakoby postaven pro něho. Měl pocit, jako by se jeho zrak přiostřil, a cítil povinnost starat se, aby neotupěl.

Nemyslel dál než na věc, kterou viděl, ale od té doby se jeho chápání prohloubilo.

Všechno, co viděl, bylo „tam postaveno”. Ruka, která ho držela, byla všude činná. Hluboký život sestoupil na všechny věci. To pro něj nebylo neznámé. Odlesk toho znal z doby, kdy sloužil s Haničkou, než se stalo to neštěstí. Všechno ve dvoře mělo schopnost vzbudit lásku, protože na tom spočívaly její oči, dotkly se toho její ruce.

Když se jeho zrak přiostřil pro všechny věci, začal „zvídat” prostřednictvím vlastních myšlenek.

Začalo to tenkrát, kdy seděl na poli u statku Jakuba Hansena a vytahoval si z prstů bodláky a vysoký žebřík se skácel ze stohu zrovna na jeho nohu. Silně to bolelo, ale současně „zvěděl”, že to mělo být z důvodu, který neznal. Mělo to tak být. A když se čeledíni přiběhli podívat, jestli snad nemá nohu zlomenou, viděli úsměv uprostřed bolesti. Hluboký život, který sestoupil na věci, rozšířil se na to, co se dělo.

Nemohl si pomoci. Přicházelo to samo v štěstí i neštěstí. Nejdříve tomu porozuměl v neštěstí. Patřilo se přece, že neštěstí mu bylo „dáno”.

Když ale jednou v neděli cítil po zamračeném dopoledni náhle slunce na svém obličeji a byl prohřát mocnou radostí, protože všechno se na něj usmívalo jako před tím, než se špatně zachoval, rychle se přitom přistihl a pomyslel si: „Ne,

359$

ne, toho nejsem hoden.” Ale věci se stále usmívaly a radost zůstala. Byla tam dána. Měla být. V tom duchu ji také přijal.

A od toho dne příliš nerozlišoval mezi štěstím a neštěstím. Byla to táž ruka, která je dávala, a patřila tomu, který věděl, co dělá.

Nepozoroval, jak to přišlo, jak si odvykl nedívat se lidem do tváře víc, než bylo nezbytně nutné. Vešel do nich, když v nich přestal hledat své odsouzení. A aniž věděl, jak se to stalo, díval se lidem klidně do očí a viděl, že byli postaveni na své místo.

Jak kvůli sobě, tak kvůli druhým.

•••

Odtrhl se od kamene a šel za svou prací ve farské zahradě.

K večeru seděl pastor Barnes s Kandidátem na verandě u sklenice sherry, kněz se svou dlouhou dýmkou, Kandidát se svým věčným doutníkem.

Barnes se podíval za Holgerem, zamyslel se a pak řekl:

„Je zvláštně krásné vidět toho muže pracovat. Nevím, čím to může být, ale často mi připadá, že vidím před očima se vyvíjet duševní život, když vidím pracovat Holgera Vdovina. Je to zvláštní.”

„Ne,“ řekl Kandidát, kterému Holger důvěřoval a který sledoval jeho vývoj, „není na tom nic zvláštního. Je to právě tak, jak se domýšlíte. Jeho práce je duševní život.”

Barnes se na něho podíval a čekal bližší vysvětlení. Když nepřicházelo, řekl:

„Nejste pyšný, když pomyslíte na to, jak lidé přijali Holgera po propuštění z vězení — a teď, jak ho mají všichni rádi?”

„Pyšný?” řekl Kandidát. „Ne.” A po chvíli pokračoval:

„Nemyslím, že pokora je moje nějaká významná vlastnost, ale když myslím na toho muže tam, pak se opravdu cítím pokorným.

Holger Vdovin jistě náleží k chudým duchem, ale přesto je pro mne jeho omezené nadání jako důl, ze kterého denně přináší ryzí zlato. Má genialitu temperamentu, schopnost

360$

hluboko pronikat a občas jeho prudká povaha dovede prorazit obtížností jeho myšlenek a vyjádřit se prostými, jasnými slovy.

Říkáte, že ho lidé mají rádi. Jak by mohli jinak? Pro něho jsou všichni na svém místě, každý podle svého způsobu dán sem od Boha. Jak si mohou lidé nevážit toho, v jehož očích čtou a z jehož bytosti cítí, že jsou dílo Boží? Znáte jemnějšího pochlebenství?

A ti, kdo se s ním dosud stýkají s odporem, protože si vzpomínají na to, co udělal? Jak dlouho může vydržet ten odpor, když vidí v Holgerových očích, že s ním souhlasí a že ho uznává za soud boží?

Ano, vůči jinak myslícím lidé rádi považují svůj soud za soud Boží. Ale činí-li to odsouzený sám, vyhladí Bůh odsouzení z jejich duší.“

„Myslím, že máte pravdu,” řekl Barnes. „Bohudíky není mnoho farizejů zde ve farnosti.”

„Ne, není, ale proč?” řekl Kandidát. ,Ano, jistě: vy svými kázáními farizeje nevychováváte, ale jak byste je mohl vyhladit…”

Barnes potřásl hlavou.

„Vím dobře, že moje činnost má malou cenu.”

„To nemyslím,” řekl Kandidát. „Naopak. Ano. To míním vážně. Ale jestliže tato farnost neodsuzuje, pak o to má menší zásluhu kněz než jeho zahradník.

Všichni vědí, co udělal, a nikdo z nich se mu nemůže podívat do očí, aniž by cítil, že je lepší než oni. To je bezpečná léčba proti farizejství.

Je největší duchovní silou v kraji.

Jste duchovním správcem z povolání, jako amatér jsem jím sem tam i já. Ale oba jsme jako rolníci, kteří sejí a orají, jak tomu rozumí. On je jako příroda, slunce, déšť, které dávají růst tím, že jsou.

Udělal farnost mírnou.

A lidé zde z farnosti se pohybují mezi lidmi z jiných farností. Mírnost je nakažlivá. Kdo ví, kam až se rozšíří.

Ale její síla vychází z něho.”

361$

Holger ukončil práci a oblékal si kabát. Cestou ke dvířkům ze zahrady šel těsně kolem verandy.

„Sbohem,” řekl a smekl čepici.

„Máte pravdu,” řekl Barnes, když Holger vyšel ze vrátek, „ty oči ničí každé odsouzení. Je v nich mír.”

V Kandidátových očích se objevil záblesk. Rychle se zvedl, trochu zaváhal, jako by zkoumal myšlenku, která ho zaskočila. Krátce a odhodlaně přikývl hlavou.

,Ano,” řekl, „udělám to. Odpusťte na okamžik. Chci se ho na něco zeptat.”

Spěchal ven ze vrátek.

Chvíli trvalo, než se zase vrátil. Kněz viděl Holgera již venku na cestě, ale Kandidát se ještě nevracel. Konečně zaskřípěla vrátka a když vešel, hned se zase obrátil a vyhlížel na cestu. Pak sklonil hlavu a zvolna přišel.

„No?” řekl pastor Barnes.

Kandidát vzhlédl.

„Zeptal jsem se, co by udělal, kdyby potkal stárka z Vissingrödu.”

„Co odpověděl?”

„Neodpověděl,” řekl Kandidát. „Ale jeho tvář…”

„Jeho tvář?”

„Ano, jeho tvář. Vypadala, jako by viděl špatnost celého světa a chtěl ji rozdrtit.

Věříte v osobního boha. Představte si ho — přísného Jehovu Starého zákona — neúprosně pevně rozhodnutého rozdrtit ďábla.

Setká-li se někdy Holger s tím, kdo svedl nevinnou Haničku, stane se něco strašnějšího, než si vy nebo já dovedeme představit.”

362$

« Peklo vrahů dětí »

„Skutečnost?“ řekl duchovní učitel.

„Ano,“ odpověděl Dahl. „Občas mě zachvátí zmatek a strach, že ztratím schopnost rozeznávat mezi skutečností a neskutečností. Hrozím se zdánlivého života u jiných a děsím se, abych se nestal — nebo snad dokonce již nebyl —jako oni.

Viděl jsem starou ženu, která netušila, že je mrtvá. Byla přičarována k jsoucnosti, která nebyla ani životem, ani smrtí, přikouzlena starostí o spásu svého syna. Pouhá moje sugesce ji osvobodila. Spatřila své nebe a mám za to, že byla do něho vyzdvižena.”

„Jistě,” odpověděl okultista.

„Ano, ale je to nebe skutečné?” ptal se Dahl. „Nebo to je pouze nová představa?

Viděl jsem profesora lámat si hlavu filologickými drobnostmi stejně jako na světě, v němž zemřel. Je to myslitelné, nebo jsem se zmýlil?”

„Byl-li to pouze omezený a úzkoprsý odborník, je to jistě možné,” odpověděl okultista.

„Ale knihy, ve kterých četl?” ptal se Dahl, „Byly skutečné?

„Já je přece neviděl,” řekl okultista.

„Viděl jsem lakomce,” pokračoval Dahl, „rovnal zlaté peníze, jeden na druhý. Ty jsem prostě nemohl považovat za skutečné, ale on je za ně pokládal. Tak je tato sféra plná představ, že se někdy ptám sám sebe: ale co já, který vidím ,máju‘ jiných, nejsem snad sám zapleten do podobné máji, když věřím, že jsem zde vyučován a pracuji? Ano, dokonce i ve dne, když žiji ve svém těle, přepadne mě občas táž pochybnost o pevných věcech fyzického světa. A tu mě zachvátí strach, že nemám dostatečně velkou rozlišovací sílu. Ptám se sám sebe, co je skutečné a co je neskutečné.”

„To se děje proto, že nejsi ještě volný,” řekl okultista, „každý, kdo není volný, je zamotán do závoje máji, do iluzí, jak jsi sám řekl. Já jsem na tom stejně. Jsem pouze hledající. Ale všichni pracujeme s tou měrou jasnosti, kterou máme, na jasnosti ještě větší. Skutečnost našich životů, našich pekel

363$

a našich nebí závisí na stupni volnosti nebo vázanosti našich duší a jasnosti z toho vyplývající.

Pojď se podívat.”

Pohybovali se směrem, který okultista určil. Náhle se zastavil a ukázal kupředu.

„Jdi nyní dále a podívej se sám,” řekl.

Dahl se díval kupředu, nic však neviděl. V této krajině astrální planety bylo jen málo lidí. Jednotlivci, kteří tudy šli, odbočovali na určitém místě náhle ze své cesty a šli doleva, jako by něco obcházeli, ano, vypadalo to, jako by nemohli jinak. Zdálo se, že se to děje nevědomky, následkem přírodního zákona, jako když vlákna ze stroje jsou odváta do strany závanem větru.

„Co to obcházejí?” ptal se Dahl.

„To sami nevědí,” odpověděl okultista, „ale nemohou jinak. Jdi tam a podívej se. Ty tam budeš moci vejít.”

Dahl se váhavě pohyboval k něčemu, co se mu zdálo být jen prázdným vzduchem. Když se přiblížil k místu, kde všichni odbočovali nebo byli odhozeni stranou, cítil, že tam žádná překážka, která by mu bránila v pohybu, není.

Náhle —jako by přešel neviditelný práh — uviděl živý, pohyblivý celek, jehož jednotlivosti hned nerozeznával.

Ocitl se na uzavřeném místě ve tvaru čtyřúhelníku. Nad ním se prostírala vlhká mlha, která se až nepříjemně zdála žít vlastním samostatným životem. Vlnila se nahoru a dolů, nahoru a dolů, v jednotvárném bezútěšném rytmu. Vše se to podobalo tanci, který má vyjádřit nezhojitelný žal.

Když věnoval pozornost určitému místu této záhadné, strašidelné vlnící se mlhy, začal rozlišovat jednotlivé postavy a za okamžik jasně uviděl, kam se to dostal.

Mlha byla tvořena bledými lidskými postavami, hlavně ženskými, ale bylo mezi nimi i několik mužů. Jejich hrozná, nemocná bledost nebyla bledostí smrti, nýbrž bledostí zoufalství, sebeobžaloby a hrůzy.

Všechny tyto nešťastné bytosti stály nohama na dětské mrtvole. Malé mrtvé dítě leželo pod každým z nich — některé byly zardoušeny s jasnými známkami smyčky či prstů, anebo

364$

s polštářem na obličeji, jiné byly rozsekány na kusy, které se každý okamžik spojovaly v celek, ale byly znovu rozsekány, jakmile se jen nohy dotkly drobných údů. Některé ležely ve vodě a přicházely na povrch, chytly na okamžik vzduch a život, ale nohy se jich dotkly a ony se znovu utopily a malé jasné oči se obrátily v sloup.

Vlnivý pohyb, který viděl v tom, co zpočátku považoval za mlhu, měl příčinu v zoufalé námaze žen, aby nestouply na zabité děti.

Silou zoufalé vůle se na vteřinu zvedly do vzduchu a tehdy se zdálo, že se do dítěte pod jejich nohama vrací život. V příštím okamžiku však tato schopnost vypověděla službu, a ony klesaly dolů — námaha to naopak udělala ještě horší — a dítě jimi bylo znovu zavražděno.

Ačkoliv se všichni nacházeli tělesně u sebe, nedocházelo mezi nimi k dotyku. Každý byl zahalen do své vlastní strasti, byl jí takřka obalen jako oslepujícím šatem, nevnímal nic jiného než sebe, své děti a své počínání. Bez útěchy a bez přestání všichni opakovali své pohyby nahoru a dolů a kývali se bez ustání trochu sem a trochu tam.

Dahl se vznášel přes čtverhranné místo, přál si odejít.

Ale uprostřed jedné z dlouhých stran spatřil postavu, kterou znal, a zděšením zůstal stát.

Byl to Seraf!

Bjamoe seděl a díval se upřeně před sebe, a když Dahl sledoval směr jeho pohledu, viděl cementový chodník. Na cementu ležel malý dvouletý hošík s rozdrcenou hlavou a vytékajícím mozkem.

Náhle se hošík zvedl a lezl s úsměvem Serafovi na kolena. Seraf se s výrazem šíleného děsu zaklonil. Hoch lezl dál a snažil se položit mu ruce kolem krku. V Serafově obličeji se objevil výraz hnusu. Bojoval se sebou, aby dovolil malým rukám položit se kolem krku, ale náhle přešel výraz hnusu v jeho tváři v nenávist a zuřivost, uhodil hocha pod bradu, ten se zřítil dolů na cement, hlava se mu roztříštila a krev a mozek vytekly a znečistily chodník. Seraf se roztřásl a v hrůze skryl tvář do dlaní.

365$

„Bjamöe,“ řekl Dahl, „jste to skutečně vy?“

Seraf vzhlédl.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl. „Ale vy… jak vy přicházíte sem mezi nás…?

Oh,“ řekl v náhlém porozumění, „byl jste ezoterikem, jste okultistou a jste zde, abyste se podíval…”

Bezútěšně se zhroutil.

,Ale vy?!“ stále ještě nevěřil Dahl. „Přece jste… nemohl jste přece…“

„Ano,“ řekl Seraf, „zabil jsem ho.“

„Zabil jste dítě?! Ale proč?“

„Miloval jsem jeho matku,“ řekl Seraf. „Miloval jsem ji od té chvíle, kdy jsem ji spatřil.

Byla vdaná. Provdala se, když byla takřka ještě dítě.

Poznal jsem ji hned, jak jsem ji spatřil. Přišla mi vstříc jako ten tón, který jsem si přál slyšet a na který jsem čekal.

Neznali jsme se ještě dlouho, a už jsme to oba věděli.

Ale byla vdaná. Její muž se o ni nestaral. Byla příliš andělská, jak říkal.“

„Ano, pak se k vám jistě hodila,“ řekl Dahl.

Bjamöe se podíval tázavě na Dahla, který vysvětlil:

„Říkali jsme vám ,Seraf‘.“

„Nazývali jste mě tak?“ podivil se Bjarnöe. „Ano, rozhodně jsme se k sobě hodili. A její muž se o ni nestaral a podváděl ji s ženštinami nejhoršího druhu.

Konečně mu řekla, že by se chtěla dát rozvést. Nemohl proti tomu nic mít, protože jeho nevěra se dala dokázat. Podezříval ji však, že má ráda někoho jiného. Dostal proto záchvat žárlivosti a pomstil se tím, že se postaral, aby měla dítě.

Kdyby udělal něco mým houslím, svíjel bych se bolestí. Ale ona byla víc než housle.

Navštívil jsem ji nějaký čas po tom, co se jí narodilo dítě. Mívám rád děti, a těšil jsem se, že projevím jejímu dítěti lásku, kterou — to jsem věděl — nenajde u svého otce.

Ale dopadlo to docela jinak.

Nevím, bylo-li to vinou ohavného, uši trhajícího řevu — tónu samotného bezohledného egoismu — nebo jestli to byl

366$

zlostný obličej nebo to, že hoch byl v poměru k ní snad až příliš velký, právě jako otec, nevím. Prostě jsem cítil takový odpor, že jsem k ní skoro nemohl vejít.

Kojila sama.

Nesnesl jsem pohled na to, jak z ní to stvoření vysává životní sílu.

Viděl jsem, jak bledne a vysychá, zatímco její syn… jí vnucený syn tloustne a dostává stále větší chuť.

Nenáviděl jsem ho pro drzou samozřejmost, se kterou rval její čas a její sílu.

Když začal běhat, pozoroval jsem, jak moje nenávist vyrostla s ním a ovládala mě, stejně jako on ovládal svoji matku. Když nebyl nikdo v pokoji, nastavil jsem mu nohu, až upadl a uhodil se a já byl rád, protože ho to bolelo.

Nenávist, která do mne vnikla, se mne zmocňovala centimetr za centimetrem.

V té době byla náhle rozvedena, protože jejímu mužovi se zachtělo oženit se s jinou.

Konečně byla volná, a my měli možnost se vzít!

A přesto to nebylo možné.

Mohli jsme být oddáni, ale nikdy jsme nemohli být manžely. Já to viděl, ale ona ne.

Viděl jsem, že chlapec z ní stále vysává životní sílu. Přivlastňoval si ji. Neměla už svůj soukromý život.

Neměla čas pro sebe, neměla čas pro mne, neměla žádný čas pro nás. Se svým samozřejmým egoismem stále vyžadoval její přítomnost.

A protože věděla, že ho ve skutečnosti nemá ráda, nedovolilo jí její svědomí ani tolik vlastního osobního života, jaký si dovoluje matka, která miluje své dítě. Stala se jeho otrokyní, a čím více se mu podrobovala, tím byl tyranštější. Požíral ji.

Pokusil jsem se ho mít rád, abychom se mu alespoň společně mohli obětovat. Abych však mohl mít někoho rád, musím mít možnost zahlédnout duši ve výrazu jeho obličeje.

Ve tváři toho dítěte jsem viděl jen nenasytný hlad po jídle a zábavě a drzou hloupost stejného druhu, jakou projevuje jeho otec.

367$

Nenávist do mne vnikala hlouběji a hlouběji a zdálo se mi, že je oprávněná. Byly to moje i její nejlepší vlastnosti, které byly sežrány tímto surovým stvořením.

Kdyby alespoň cítil, jak strašně ho nenávidím!

Ale přicházel mi vstříc s hloupou, drzou důvěrou a žádal se svou věčnou náročností, abych si s ním hrál. Nenáviděl jsem ho ještě víc právě pro tuto důvěru a otřásal jsem se odporem, když stiskl své neuvěřitelně silné ruce kolem mých prstů.

A tak se to stalo.

Seděli jsme bez něj nějakých ubohých pět minut, když služebná zavolala paní, protože chlapec nechtěl jíst.

Šla se podívat, jestli bylo jídlo dobře připraveno. Měla toho asi víc, co musela služebné pomoci, protože to chvíli trvalo, než se vrátila.

Náhle jsem uslyšel chlapce ve vedlejším pokoji. Šel jsem tam, přitahován svým odporem k němu.

Přitáhl si židli k oknu a seděl na parapetu, zády do ulice.

Spokojeně se chechtal, když mne uviděl. Poznával jsem otcův sytý smích po obědě. Díval jsem se na jeho těžké, neinteligentní oči a na jeho egoistickou, silnou spodní čelist.

Hloupě se na mne usmíval. Díval jsem se na něj roztrpčeně, v určité naději, že v něm musí být tolik instinktu, aby cítil, že jsem nepřítel a bál se mne.

Ale myslel si, že jsem se šklebil jen proto, abych ho bavil a on se mohl smát.

Tak jsem šel k němu a napřáhl ruku, jako bych chtěl udeřit.

V sebeobraně se instinktivně trochu zaklonil. V líných očích se mu objevil zlý výraz a těžká dolní čelist se vzdorně vysunula kupředu.

A tehdy jsem ho udeřil pod bradu. Udeřil jsem ho stejně silně, jako by to byl dospělý muž.

Pamatuji se ještě na vítězné ulehčení, které jsem cítil, když jsem viděl, jak jeho zadek a nohy mizí za okenním rámem. Udělal po té ráně kotrmelec.

Šel jsem do druhého pokoje a sedl si.

Když ho našli venku na chodníku, vynesl jsem ho nahoru a utěšoval ji.

368$

Vím, že jsem zbledl, jako bych byl bez krve, ale lítost jsem necítil.

Byly ve mně dvě bytosti. Ta, která mluvila slova útěchy, jež bych opravdu cítil, kdyby to byla nešťastná náhoda, ale která jsem tehdy skutečně cítil. Byl však ve mně ještě kdosi jiný — spokojený vrah. Zřetelně jsem si uvědomoval, že jsme dva, a pomyslel jsem si: ,To je důvod, proč jsem tak bledý, není ve mně dost krve pro dva.‘ — Byl jsem asi dost blízko ztráty rozumu, třebaže jsem měl pocit, že mé uvažování je jasné a klidné.

Potom… potom jsem porozuměl a zachvátil mne hrozný strach, ve dne v noci mne sžíral.

Netrvalo to tak dlouho. Říkali, že jsem zemřel na srdeční mrtvici. Snad to byla srdeční mrtvice. Ve skutečnosti jsem ale zemřel strachem před smrtí.

A před trestem.

Teď ho znám.

Stále dokola se s úsměvem a pošetilou důvěrou šplhá na má kolena. Bojuji, abych ho nechal šplhat. Občas se mu podaří položit mi své neuvěřitelně silné, ale mrtvolně chladné ruce kolem krku. A tu ho uhodím pod bradu a on spadne na cement.

Ano, vím, že to není ,doopravdy’. Nevěřím jako ti ostatní zde, že se to skutečně děje. Ale co to pomůže, když samo to vědomí mi brání, abych upadl do tupé beznaděje ostatních a nutí mne toužit po vysvobození.

Vím, odkud musí přijít — ze mne samého.

Jednou jsem zažil jeho první známky. Viděl jsem tehdy, jak se chlapec zvedá a jakoby se rozhlíží bezmocně kolem sebe. Jeho matka tady nebyla, jeho otec se o něho nikdy nestaral, a tak tu stál přenechán svému vrahovi. Pozoroval jsem ho, jako bych na tom nebyl nijak zúčastněn. Ano, díval jsem se na něj, jako jsem se kdysi dívával na jiné lidi, a byl jsem přemožen soucitem s tím ubohým dítětem, které nemohlo za to, že přišlo na svět, stejně jako za svou povahu, kterou dostalo do vínku. Zapomněl jsem, že jsem to byl já, kdo ho zabil, pouze jsem cítil, že na tomto hrozném místě bych chtěl být otcem i matkou opuštěnému dítěti, kterému bylo ukřivděno.

369$

Vzal jsem ho do náruče a políbil na chladná ústa. Ta byla rázem teplá a měkká, a jeho ruka ležela mírně a příchylně kolem mého krku.

Po chvíli jsem se mu podíval do obličeje, poznal ho a zase udeřil.

Vím, že se jednou budu dívat na jeho tvář, poznám ho, a přece ho podržím ve svém náručí. Ten den budu svobodný.

Bojuji o to. Ale když si uvědomím, že mě dobré city zase opouštějí, občas mne popadne zuřivost, a uhodím ho dvojnásob silně, a své osvobození tak ještě víc oddálím.

Uvidíte-li ho, jeho samého — protože to zde on není, jen moje halucinace — uvidíte-li ho tam venku mezi ostatními ,mrtvými’ dětmi, pomozte mu, budete-li moci.

A můžete-li udělat něco pro ty ostatní zde, udělejte to. Je jim ještě hůře než mně. Nevědí, že se tu setkávají s následky svých činů, myslí si, že opravdu vraždí znovu. Snad ani nevědí, že jsou mrtví.“

Seraf se odmlčel. Dahl cítil, že uplynul čas, po který měl dovoleno být u něho.

Pospíšil si pryč. U východu z tohoto místa muk se obrátil a podíval se na Serafa. Dítě se zvedlo a dostalo se na jeho kolena. Mocné pohnutí otřáslo Serafovou postavou. Dahl neměl odvahu sledovat výsledek boje ubohého Bjarnöa a rychle se z tohoto pekla vzdálil.

Venku ho čekal okultista a ptal se:

„Co je tam uvnitř pravým, skutečným životem?“

„Uvnitř,“ řekl Dahl, ,je tím pravým utrpení.“

„Ano,“ řekl okultista, „naše žaly a naše radosti jsou pro nás skutečným životem — a jsou to ony, jež nám zastiňují a zakrývají vlastní skutečnost Boží.

Ten, kdo se dostane za ně… nebo přes ně, jen ten zná skutečný život.”

370$

« Perpetuum mobile »

Druhý den si šel Dahl do Fiolské ulice promluvit se Sofusem Petersenem. Chtěl se ho vyptat na paní Spangovou a pokusit se dozvědět, zda její synek skutečně zahynul pádem z okna.

Sofus Petersen nebyl doma a ani odpoledne nebylo otevřeno. Dahl si mezitím vzpomněl, že na Bjamoově pohřbu viděl s paní Spangovou mluvit Kjellströma. Bylo již tak pozdě, že se Kjellström jistě vrátil ze své práce v dílně, a tak se rozhodl jít ke kůlně na staveništi na Nörrebro.

Dveře do kůlny byly otevřené, Kjellströma však nespatřil, viděl jen stroj. Velká nestvůra vyplňovala celý prostor.

Když jej ale chtěl obejít a prohlédnout si ho zblízka, narazil na Kjellströma samotného.

Malý muž seděl na trojnohém verpánku a upřeně se díval před sebe.

Velice se změnil. Mocné čelo bylo plné vrásek, ostré čáry se zařezávaly od koutků úst až dolů k bradě, tváře měl zapadlé. Vypadal jako člověk, který nikdy nespí a nikdy se nenají. Jeho hubená postava vzbuzovala soustrast, ale oči hrůzu. Byly příliš jasné — normální lidské oči nemají onu pronikavou jasnost. Byla to jasnost, o níž se zdá, že když by se přidala již jen nepatrná kapka, zruší se sama a zmizí ve tmě šílenství.

Dahl mu položil ruku na rameno a Kjellström vzhlédl, jako by po celou tu dobu věděl, že Dahl je uvnitř.

„Jak to jde se strojem?” ptal se Dahl.

„Stojí tady,“ řekl Kjellström.

Ach, ano, stál zde, veliký a tísnivý. V tupém a mrtvém tichu stál a požíral celý prostor. Ve vzduchu vězelo hluché ticho. Pro člověka bylo téměř nepřirozené mluvit zde uvnitř nahlas. Dahl se musel přinutit, aby něco řekl.

„Kdy myslíte, že se rozběhne?” ptal se.

Kjellström chvíli mlčel.

„O tom nemohu nic říci,” řekl po malém uvažování, „ale dlouho to trvat nemůže… Schází jen jedno kolečko. Až ho najdu, pak půjde.”

„Myslíte, že ho naleznete?” zeptal se Dahl.

371$

„Vím to,“ odpověděl Kjellström klidně. „Viděl jsem ho — tedy to kolečko, které schází.”

„Ale když jste ho viděl…“ začal Dahl, ale Kjellström ho přerušil.

„Viděl jsem ho v sobě. Nedokážu ho dosud vidět venku. Ale uvidím ho.“

„Myslíte?”

„Vím to. Nemyslete si, že jsem blázen, který dává jen kolečko ke kolečku, a tak dělá perpetuum mobile, jež nebude nikdy hotovo.

Perpetuum mobile není možné. To dokázala věda.

Je ho však možné vidět… Viděl jsem ho očima jiného.”

„Jak ho tedy vidíte?” ptal se Dahl.

„Ano, kdybych vám to mohl vysvětlit myšlenkami a slovy, které jdou jedno za druhým a doplňují se, pak bych také mohl stroj dodělat,” odpověděl Kjellström a hned pokračoval:

„Ale řeknu vám, jak postupuji a kdy jsem ho viděl. Pak snad uvěříte, že nejsem šílený.

Ponořuji se hluboko do sebe, hlouběji a hlouběji, až se dostanu za ono místo, kde se myšlenky pohybují po sobě v řadě. A já se ponořuji dále, až se dostanu k bodu, kde nevidím nic jiného než to, že nejsou hranice.

Tu se začíná probouzet vědomí, o kterém nevím, je-li moje, nebo samotného světového celku. A tu cítím podivuhodný mechanismus vesmíru.

A zůstávám tam, prodlévám tam, až vidím stroj.

Vidím ho hotový, úplně.

A není žádný rozdíl mezi ním a mnou.

Ale když se s ním ve své duši vrátím a dostanu se opět na místo, kde myšlenky chodí jedna za druhou a ve stejném počtu jako dělníci do továrny, tu se stroj rozpadne na všechny své jednotlivé díly.

A myšlenky ho začnou sbírat. Každá myšlenka svůj díl.

Když mám ale potom všechny tyto díly sebrat, jedno kolečko se cestou vždycky ztratí. A já nevím, jestli je velké nebo malé. Ani, kde má být.”

„Nebylo by nejlepší to vzdát?” zkusil se Dahl opatrně zeptat.

372$

„A můžu to udělat?” řekl Kjellström. „Můžu být já? Můžu mluvit jiným hlasem než svým?

Stroj jsem já.

Půjde, dostane se úplně ven… nebo se s ním jednoho dne rozpadnu i já, až se vrátím k místu, kde myšlenky kráčejí jedna za druhou v souvislosti, která se pak snad také rozbije a rozpadne.

Ale vím, že se mi to podaří. Protože jsem jednal jako svatí. Obětoval jsem všechno.

Jednal jsem jako Buddha. Vzdal jsem se všech potřeb a vší zábavy. Odešel jsem od ženy a dítěte, opustil jsem domov, abych potkal svůj stroj… Vím, že budu mít úspěch.”

Dahl viděl, že pro Kjellströma není záchrany. Stroj ho docela pohltil. Třebaže považoval za beznadějné dostat rozumnou odpověď na otázku po obyčejných všedních věcech, přece se zeptal na adresu paní Spangové.

K jeho překvapení Kjellström odpověděl bez zaváhání a klidně a střízlivě:

„Österbrogade 37, třetí poschodí.”

„Dostal jsem chuť si s ní promluvit,” vysvětlil Dahl.

„Ano… pak k ní jistě zajděte,” řekl Kjellström.

„Já ji přece neznám,” namítal Dahl.

„Ale jste teozof, to je dostatečné doporučení,” mínil Kjellström.

Dahl soudil, že by bylo lepší přijít s nějakým vzkazem.

„Ten můžete mít ode mne,” nabídl se Kjellström pohotově. „Vypůjčila si ode mne knihu ,Život po smrti’ se jmenuje. Je od Annie Besantové. Už ji dočetla, protože jsem ji jednou potkal na ulici a tehdy mi to řekla. Já jí ale navrhl, že si ji může ponechat, jak dlouho chce.

Řekněte jí, že jste si ji chtěl ode mne vypůjčit a že jsem vás odkázal na ni.”

Dahl poděkoval za nápad a divil se tomu, že o drobných životních záležitostech měl Kjellström takový přehled.

Ve dveřích se obrátil a zeptal se:

„Nepřišla náhodou o dítě?”

„Ano,” řekl Kjellström. „Bylo to velké neštěstí. Malý chudáček

373$

spadl z okna na cementový chodník a zabil se. Velice truchlí… myslím, že to jen sotva překoná. Má snad také trochu výčitky kvůli otevřenému oknu.”

•••

Dahl zastihl paní Spangovou doma. Vypadala churavě. Žal vykonal vandalské dílo na její hezké tváři a Dahla napadlo, jestli snad nemá souchotiny.

Podobala se spíš stínu než živému člověku. Jakmile ale slyšel její hlas, pochopil, proč Bjarnöe, když mluvil o jejím muži, použil slov: „Kdyby udělal něco mým houslím, svíjel bych se bolestí. Ale ona byla více než housle.”

Bjamöova fotografie stála na stole. Vedle ní stála podobizna dítěte.

Zatímco šla pro knihu, Dahl si obrázek chlapce podrobně prohlížel.

Ten obličej dobře znal. Usmívající se hoch na fotografii vypadal naprosto stejně jako halucinace lezoucí vzhůru po Serafových kolenou, aby ho obejmula.

Pravá ruka svírala pevně malou píšťalku, tak jako často svírala Serafovy prsty.

« Portrét »

Mladá norská malířka cestovala z Itálie přes celou Evropu. Kde se jí zachtělo, tam se zastavila a pak zase táhla dál. Řídila se jen svými nápady a touhami. Kodaň byla poslední stanicí na cestě domů. Zde se prozatím zastavila a ve vzpomínkách probírala celý ten dlouhý kus cesty, který urazila ve svém vývoji a v uskutečňování svobody.

Co všechno se tam naučila! Bylo jí jasné, že dovede, co chce. Bujela zdravím, chutí k činnosti a schopnostmi, uzavřenými v pučícím poupěti.

374$

Její první cesta do světa byla tak hrozně krásná… Musí zůstat v Kodani a své zážitky prodloužit ještě alespoň o trochu, snad o měsíc, snad o dva. Pak se vrátí domů a bude opravdu umět.

Přišla jako svěží vítr do Dahlova penzionátu — ne že by byla zvlášť sdělná, ale měla v sobě jaro celého světa. A nadto na ní nebylo nic, co by nebylo krásné. Přišla do penzionátu jako krásné počasí.

Všichni pánové byli první týden převelice agilní, potom upadli do rezignace a obdivovali ji ze zdvořilé vzdálenosti. Dvoření na ni nepůsobilo, byla příliš plná života, než aby myslela na flirt. Samozřejmě si byla vědoma toho, že je krásná, to jí nikdo nemusel povídat, ale její duše byla úrodná, nehloubala nad vlastním obrazem v zrcadle. Všichni ti pánové ji trochu popuzovali, člověk se jim nikdy nemohl pořádně podívat do očí, aby hned neukazovali kohoutí hřebínek.

Jediný, komu byla její přítomnost úplně lhostejná, byl Dahl. Jeho mohla pozorovat klidně a také to dělala. A pozorovala ho stále zkoumavěji.

Jednoho dne náhle odstrčila šálek s kávou, uhodila krásnou a energickou pěstí do stolu a vybuchla:

„Ale ne, jak se mu podobáte… občas.”

„Komu se podobám?” ptal se Dahl.

Zapomněla odpovědět, protože studovala jeho tvář.

„Nemůžu rozpoznat, čím to je, co jen to způsobuje,” říkala si sama pro sebe.

„Ano, teď to vím,” řekla hlasitěji. „Je to výraz, který se tu a tam objeví ve vašem obličeji a zase zmizí. Snad se mu vlastně vůbec nepodobáte, ale když ten výraz přijde, pamatuju se na něj tak zřetelně, že se mi zdá, že bych ho mohla namalovat… Je to mnich, kterého jsem viděla v Itálii. Byl mnohem starší než vy — ano, pohleďte, teď zase nepoznávám, proč mi ho stále připomínáte, protože byl mnohem hezčí než vy. Nikdy jsem neviděla něco tak krásného, jako byl on. Vlasy úplně bílé a oči, které svítily, takže člověk nechápal, že jsou černé, byly jako samo slunce, jako ranní slunce. Setkala jsem se s ním v Římě nahoře na Monte Pincio. Díval se přímo na mne, skrz

375$

naskrz, a pohledem… byla v něm taková čistota, že se mi chtělo pokleknout a vyznat své hříchy.”

Podívala se kriticky na Dahla a pokračovala:

„Ne, jako on nebudete vypadat nikdy. Ale přece je na vás něco, co mě nutí na něho myslet. Stejně jako diletant připomene člověku velikého umělce.

Později jsem ho uviděla v procesí. Na okamžik se pro nával lidí zastavilo… Pomyslete, jak jsem byla šťastná, stál v procesí několik minut přímo přede mnou.

Ó, nevím, co bych tehdy dala za to, kdybych ho mohla malovat. Ačkoliv bych si to nebyla troufla — z uctivosti.

Nikdy nebudu malovat tak dobře, jako on je.

Nevím — ať jste občas sebedráždivější na podívání, přece občas dostanete výraz, který mě nutí, abych si ho docela jasně připamatovala.”

Zamyslela se.

„Nemohla bych vás namalovat?” zeptala se náhle. „Myslím, že bych vám dokázala namalovat dobrý obraz. Oh, mám ohromnou chuť to zkusit.”

Dívala se na něj horlivě, nedočkavě. Všechna její schopnost to vynucovala a chtěla. Mohl stejně dobře odepřít slunci, aby na něj svítilo, dešti, aby na něj padal, jako říci, že ho nesmí malovat.

Dříve než si to uvědomil, seděl pod skleněnou střechou v bývalém fotografickém ateliéru a díval se, jak dokáže pokračovat práce, když se zmocní člověka, protože chce být udělána.

Svobodný a naléhavý způsob, kterým ho pozorovala, byl nakažlivý. Důkladně si ji prohlížel a byl čím dál překvapenější. Její oči visely pevně na něm nebo na plátně, všechny její pohyby přicházely samy, ať vyměňovala štětec, skláněla se pro další barvu nebo posunula židli. Bylo stejnou rozkoší ji pozorovat jako se dívat na mladé zvíře, jehož život je dokonale přítomen v každém vláknu jeho těla. Z každého místa, na které se člověk podívá, proudí oku vstříc samotná šťastná rozkoš bytí a nutí ho, aby se usmíval.

Náhle to zahlédla a zarazila se:

376$

„Čemu se smějete, až se vám dělají drobné vrásky v koutcích očí? Něčemu na mně?“

„Je velmi zábavné vás sledovat,” odpověděl s úsměvem, „protože jste tak podivuhodně… all round hezká.”

Vypadala spokojeně, protože to neřekl, aby pronesl poklonu. Z jeho úst to zaznělo otevřeně a upřímně, ba skoro věcně.

„All round?“ řekla. „To jako že vypadám pěkně… tak celá?“

„Právě tak,“ řekl, ,je lhostejné, co na vás člověk zrovna pozoruje. A to je velmi příjemné, když má člověk sedět tiše celé hodiny. Je to dobré, když můžete své oči nechat po celé postavě bloudit jako mouchu, aniž by se člověku zdálo, že je to lepší na jednom místě než na jiném.”

„To bylo trochu dotěrné přirovnání s tou mouchou,” řekla. „Ve smlouvě ostatně nestojí nic o tom, že by model měl studovat malíře.”

„Nemůžu jinak,” bránil se. „Není to jen proto, že jste tak krásná na podívání, ne, je to něco, co přichází z vnitřku a nutí mě uvažovat. Řekla jste, že se podobám starému italskému mnichovi. Ale vy se také někomu podobáte, a nemohu na to přijít… Určitě je to někdo, koho jsem vždycky znal, a přece nikdy pořádně neviděl. Říkám si po celou dobu: ,Tady přece sedí…‘ a hned nato připojím: ,Ale kdo tu k čertu sedí?’ Nemohu se dobrat, koho mi to připomínáte. Ano! Teď to mám. Ano, jí se podobáte. Podobáte se ženě, kterou člověk vidí ve snu, když sladce spí.”

Poslouchala ho vesele a pozorně, protože v jeho hlase bylo stejně málo osobního dvoření jako v jejím vlastním, když mluvila o mnichovi. Když nalezl podobu, pokrčila nos.

„Pf! Tak vy tedy vidíte ve snu ženy, když sladce spíte?”

Vzala štětec a barvu, stáhla se do sebe a řekla, takřka jako by zamykala dveře:

„Ale já patřím do denního světla, abyste věděl.”

Malovala dál, ale pomaleji a s malými, váhavými zastávkami. Začínala vypadat rozvážně a nakonec skončila tím, že vypadala docela zamračeně.

„Snad jsem vás neurazil?” řekl.

„Ano,” odpověděla z pohroužení do svých myšlenek, „ano,

377$

opravdu je možné říct, že ano, protože teď ve vaší tváři nemůžu najít to, co chci. Ale viděla jsem to. Kam jste to schoval?“

„Nemůžete namalovat můj obličej takový, jaký je?“ zeptal se.

„Ne, ten si můžete nechat vyfotografovat,“ řekla suše. „Ale řekněte, nezažil jste někdy něco opravdu strašlivě krásného, něco, nač nemůžete myslet, aniž byste se stal dobrým — kalos kai agathos, tolik řecky umím.“

Náhle se odmlčela a její ruka se vztáhla k němu, jako by ho chtěla chránit před bolestí. Viděla, že narazila na místo, které nesneslo doteku.

Maj Skaarupová! Viděl před sebou její obraz, zřetelný a více živoucí, než by sám dokázal vyvolat, i kdyby se o to vědomě pokoušel. Dojalo ho to tak silně jako vidina, nevnímal nic než to, neslyšel hlas slečny Löveidové, když sáhla po štětci a řekla tlumeně, aniž věděla, že myslí nahlas:

„Ano… ano. To je to. Rozkoš nebes a bolest země najednou.“

Maj Skaarupová, která odešla z tohoto světa a která nebyla ani ve světě očistce, pokud mu byl přístupný. Maj Skaarupová, kterou odnesli andělé! Podaří se mu jednou pozdvihnout se k té sféře, kde ona žije? Ona a bratříček. Jediní, u koho mohl být v úplném míru se svou nejvnitřnější bytostí. Třebaže je neviděl, stále ho volali z tohoto života. Jeho okultní učitel znal sféry, které byly výš než svět očistce, a řekl, že přístup k nim závisí pouze na duševním růstu a vývoji psychických schopností.

Natolik se ve svém fantastickém světě snů ztratil, že ani nevěděl, kde sedí.

A slečna Löveidová malovala. Vysávala výraz v jeho tváři, který splýval s jiným uvnitř jí samé, se vzpomínkou na Monte Pincio a procesí, a její city se začaly promítat na plátno.

Malíř a model vlastně zapomněli jeden na druhého.

Ve chvíli, kdy se Dahl konečně probral a uvědomil si její přítomnost, položila slečna Löveidová štětec a byla k smrti unavená.

Vstal a šel se podívat na obraz a ona udělala mimoděk zabraňující pohyb, který se zcela podobal tomu, jenž učinila, když její slova vyvolala ten výraz, který hledala.

378$

„Ne, ne,“ řekla, „ještě to nic není.“

Ale Dahl již stál před skicou a podrobně si ji prohlížel.

„Ano, ano,” řekl. „Je to správné. Je to tak správné, že se mi zdá, že byste mohla touto malbou, kdybych ji vždycky mohl mít před očima, spasit moji duši.”

Trochu nejistě na něj pohlédla. Měla vzdálený pocit, že jindy by jeho slova považovala za nabubřelá a sentimentální. Teď se jí ale zdálo, že zněla jako prostá a slavnostní pravda.

„Jste asi unaven sezením,” řekla, „a já již dnes také nemohu malovat. Ale děkuji za to, že jste svolil.”

Vzal její ruku a lehce ji stiskl. V jeho drobném úsměvu bylo tak zvláštně smutné přátelství, že se rychle sklonila nad svými barvami, protože cítila, že by její oči mohly zvlhnout.

•••

Když se Dahl vrátil do svého pokoje, nalezl dopis od švédského sekretáře okultní školy. Stručně oznamoval, že Sofus Petersen vystoupil ze školy. Velmi ho to udivilo. Rozhodl se proto Petersena navštívit a zeptat se ho na důvody.

Předpokládal, že se s ním setká na schůzi, kterou večer pořádal Skaarup v jednom socialistickém spolku. Jinak tam nechodíval. Všechny teozofické schůze se mu protivily.

V ústech Skaarupových a podobných domácích exponentů se teozofie bezmocně měnila ve směšný blábol. Převaha, se kterou se takoví hodní lidé vyjadřovali o vědě a filozofii, aniž tušili, že o ní nevědí naprosto nic, byla více než urážlivá. A pocit, že k nim člověk náleží, byl přímo zahanbující. Ale přání setkat se se Sofusem Petersenem bylo silnější než nechuť vyslechnout Skaarupovu přednášku.

Byl však zklamán. Sofus Petersen tam nebyl. Když už ho Skaarup zahlédl, tak přece neodejde, aniž by slyšel jeho řeč. Zůstal tedy a podrobil se psychické tortuře.

Přednáška rozhodně úspěch neměla. Sociální demokraté se umíněně a pevně drželi tohoto světa. Zde mají svoji práci a zde chtějí mít svůj osmihodinový klid. O věčnosti se mohlo mluvit, až když se člověk na věčnosti ocitl.

379$

Diskuse byla, jak obyčejně diskuse bývají, beznadějná.

Jeden povídal o reinkarnacích, druhý o věčném pekle, třetí o životě po smrti všeobecně. Ostatně tam nebyl nikdo, kdo by na něco z toho věřil. Skaarup byl zmaten, a Dahl zasáhl. To, co říkal, mělo alespoň nějakou souvislost, a když mluvil o životě po smrti, shromáždění mu věnovalo onu tichou, naslouchající pozornost, s níž je vždy sledován řečník, za jehož slovy jsou osobní zážitky, třebaže k nim posluchači nemají přílišnou důvěru.

Po skončení k němu přišel širokoramenný kovář a trochu nejistě se zeptal: „Jste přece student a sečtělý a inteligentní člověk a mohl jsem to také slyšet, když jste mluvil tam nahoře. Všecko to stěhování duší a takové ty věci, o to se nestarám, ale to, co jste řekl o životě po smrti… opravdu tomu sám věříte?“

Když Dahl řekl, že má dobrý důvod tomu věřit, prosil ho kovář, mohou-li jít spolu na ulici.

Kovář četl a přemýšlel. Dahl si vyslechl výklad z Darwina a Renana a Marxe, stejně horlivý, aby v něm bylo vše obsaženo, a přitom stejně dobře souvislý jako Skaarupův výklad teozofické metafyziky.

Kovář došel k svým domovním dveřím, dřív než byl s výkladem hotov, a prosil proto Dahla, aby šel nahoru. Jak by mohl nemít sympatie pro probudilého a vědychtivého kováře, a tak svolil.

Když vyšli nahoru, musel Dahl znovu vysvětlit své mínění o životě po smrti.

Kovář vrtěl hlavou a začal předkládat své protidůvody, až zpozoroval, že ho Dahl vůbec neposlouchá, ale dívá se upřeně na obraz, který visel na stěně.

„To je moje stará maminka,“ řekl kovář. „Dal jsem podobiznu po její smrti zvětšit. Ano, byla by jistě věřila všemu tomu, co říkáte, protože byla takto velice náboženská. Ale nebyla také valně chytrá. Byla dobrou matkou, to ano. Ale byla trochu omezená. A také už byla velice stará.“

„Viděl jsem ji jednou, “ řekl Dahl, „viděl jsem ji a mluvil jsem s ní.“

380$

„Tá-ák?“ podivil se kovář. „V těch posledních letech, co žila, nijak často ven nevycházela.”

Dahl neřekl, kde se s ní setkal. Byla to ona stará žena, které pomohl do nebe.

« Nešťastný asketa »

V příštích dnech byl tak zaneprázdněn sezením slečně Löveidové, že skoro zapomněl na Sofuse Petersena. Jednou dopoledne se ale konečně sebral a vydal se do Fiolské ulice 21. Sofus Petersen byl doma a snědl patrně právě svačinu, protože z něho bylo silně cítit pivo.

Velmi vážně nabídl Dahlovi židli a sám si sedl na pohovku cudnosti.

Dahl se rozhlédl po pokoji. Byl v něm vzorný pořádek. Jeho pohled padl na předměty prozrazující natolik zjemnělý vkus, že jen sotva mohl věřit, že by Petersenův „vývoj” dospěl tak daleko.

Petersen se na něho slavnostně díval z pohovky. Jeho tvář byla smutná a plná očekávání. Bylo jasné, že očekává soustrast a Dahl byl ochoten s ním cítit, dozví-li se ovšem, proč s ním má cítit.

„Dostal jsem dopis ze Švédská,” začal, „od sekretáře školy.”

Sofus Petersen škytl.

„Píše, že jste vystoupil ze školy.”

Sofus vážně a významně hleděl na Dahla a znovu škytl.

„Vystoupil jste z vlastní, svobodné vůle?” ptal se Dahl, „nebo…”

Sofus Petersen škytl.

Dahl ho beze slova pozoroval. Počalo mu svítat, co vlastně s Petersenem je. Ten člověk je opilý! Sedí vážně a smutně v tiché, hluboké opici.

Bylo to naprosto neuvěřitelné, třebaže to bylo nepochybné.

„Ale…” koktal Dahl.

Sofus Petersen přikývl.

381$

„Myslíte, že jsem opilý,” řekl.

„Ano… totiž…”

Sofus Petersen se na něho díval dlouho a pevně. Jeho tvář byla smutná, ale nescházela v ní trocha pýchy nad pobouřením, které vyvolal u svého přítele.

„Nuže, to tedy také jsem,” řekl. Hlas prozrazoval, že člověk může zažít tak hroznou věc a ještě k tomu zůstat při smyslech.

„Ptal jste se mě, jestli jsem vystoupil z okultní školy dobrovolně nebo nuceně,” pokračoval. „Nuže, udělal jsem tedy obojí. Sel jsem dobrovolně, protože jinak bych k tomu byl donucen. Členové školy nemohou pít alkohol.”

„Ale o to jste také nikdy nestál,” vybuchl Dahl zcela zmaten.

Petersen přisvědčil.

„Nuže, zcela správně. Nestojím o to pít alkohol. Ale jsem k tomu nucen. Jinak se totiž nelze opít…

Ano, teď myslíte, že jsem blázen. Ale to nejsem.”

Podíval se významně na Dahla, protože teď to přišlo:

„Nuže, já jsem nešťasten. Ovšem tedy velmi nešťasten!”

Ukázal na podobiznu paní Lundové.

„Zajímáte-li se o mé neštěstí, můžete se na ně podívat tam.“

„Zklamala vás?” zeptal se Dahl opatrně a Petersen zamyšleně odpověděl:

„Nuže, to je tedy ta záhada… jestli zklamala ona mne, nebo já zklamal ji. O té záhadě jsem mnoho uvažoval a myslím, že jsem ji rozluštil a že jsem to já, kdo koho zklamal… a proto jsem teď trestán opilstvím a ještě horšími věcmi.

Inu, člověk nemůže nikdy dost ohleduplně zacházet s jemnou ženou s duševními zájmy.”

„Nechcete mi přece tvrdit, že jste to byl vy, kdo byl bezohledný?” řekl Dahl.

Oči Sofuse Petersena ztěžkly hlubokomyslností.

„Člověk může být bezohledný různým způsobem, zvláště vůči ženám,” odpověděl. „Stojíte o to slyšet moji historii?”

V lítosti, která jistě nebyla menší ve stavu střízlivém, bylo hodně opilcovy pýchy nad neobyčejně smutnými a zamotanými událostmi jeho života.

„Vyvíjeli jsme se společně,” pokračoval, „vyvíjeli jsme se

382$

velmi silně, oba dva. Vývoj je nejdokonalejší společně se ženou, protože pak je při tom citový život.

Ale kde jsou city, tam dojde velice snadno k laskání.

To laskání by nevadilo. Ale… tedy… musí se držet uvnitř omezeného kruhu.”

Díval se na Dahla velice hlubokomyslně a chvíli počkal, aby tato pravda mohla do posluchače řádně vniknout.

„Tedy, pevná hranice ovšem neexistuje,” rozvíjel zkušeně svou myšlenku, „není-li člověk bezohledný — již od začátku.

Jednoho krásného dne překročí jeden nebo druhý hranici tak daleko, že projeví své přání způsobem, že mu druhý dost dobře nemůže nevyhovět.

Nuže, já se ale držel pevně vývoje.

A příštího dne jsem byl rázem na tento vývoj sám.”

Dobré, hnědé oči spočívaly důvěřivě na Dahlovi a čekaly porozumění pro opojení, které je zamžívalo.

„Už nepřišla?” ptal se Dahl.

„Ne,“ řekl Petersen. „A když jsem ji hledal u sestry v Godthaabské ulici, odpověděli mi, že není doma, i když jsem čekal venku a viděl, jak právě vešla.

Mnoho jsem od té doby prodělal.

Nuže, k tomu něco patří, než člověk s poměrně vysokými ideály klesne tak hluboko jako já.”

„Takže jste se s ní už nesetkal?” zeptal se Dahl.

„Ano, jednou jsem ji potkal. Kráčela zavěšena do nějakého pána. Šel jsem přímo proti nim a ona se mi vysmála přímo do obličeje.”

„Nestála o vás,” řekl Dahl.

Sofus Petersen ho pozoroval s potměšilým výrazem.

„Myslíte, že ne?” řekl. „Nebyl jste při tom, když my dva jsme byli sami a mluvili o teozofii.

Ale chápete, já u toho byl, a proto jí rozumím. Nuže… smála se navzdory a aby mě týrala, stejně jako týrala sebe samu.”

„Jak to můžete vědět?” namítl Dahl.

„Ona a já jsme cítili vždy stejným způsobem,” řekl Petersen, „a vím, jak mi bylo, když jsem ji potkal. A nadto jsem ji urazil na velmi choulostivém místě. To já jsem ji do toho vehnal.”

383$

„Do čeho?“

„Viděl jsem ji jít s ním do bytu, kde bydlí,” řekl Petersen.

V jeho obličeji se znovu objevila prohnanost opilce. „Špehoval jsem je totiž a vím dobře, čím je… protože je advokát.”

Vítězně přikývl. Paní Lundová neběhala s kýmkoliv. Byl to člověk se zkouškami a vědomostmi a velikým obchodem.

Prohnanost se utopila v tragickém hloubání.

„Nuže, ten večer jsem sám klesl s číšnicí z hospůdky, do které jsem vešel, abych se opil.”

„Ale pro všecko na světě proč?” začal Dahl.

„Protože jsem se chtěl chovat stejně jako ona,” vysvětloval Petersen. „Byla to pomsta.

Ale… jen by se mi vysmála, kdyby se to dozvěděla. Dívala se totiž na číšnice svrchu. Ona byla velmi ctižádostivá.

A pak, když jsem byl v hospůdce na pivu, jsem v novinách zahlédl inzerát vzdělané dámy, která hledala známost kvůli nešťastným poměrům doma. Odpověděl jsem na něj a s tou dámou se setkal.”

Naklonil hlavu na stranu a sám se sebou spokojen pozoroval čtverácky Dahla.

„Byla to žena plukovníka.”

Nechal Dahlovi čas, aby strávil tu imponující zprávu. Potom se skutečně ohyzdným úšklebkem, první známkou nízkosti, kterou Dahl u něho viděl, protože vše, co dosud vypravoval, bylo prodchnuto naivní upřímnou vírou, že v tom je hluboká tragédie, řekl:

„Znám ho dobře. Plukovníka ovšem. Protože byl naším kapitánem, když jsem byl rekrutem. Dával mi mnoho nespravedlivých extrastráží. Měl by jen vědět, že jsem zase dostal extrastráž.”

Dahl se nevydržel dívat na úšklebek, který zůstal Petersenovi kolem úst. Tohoto muže vůbec neznal. To byl Petersen z doby své vojny, plebejec ve vší své surovosti, dávno před tím, než se setkal s teozofií a začal se „vyvíjet”.

Vzhlédl až tehdy, když uslyšel Petersena zhluboka vzdychat. Seděl tu opět ubožák se svou dobrou zarmoucenou tváří a říkal:

384$

„Co je platné se jí mstít, když to neví, a člověka to jen táhne dolů… Proto piju. Vyvíjel jsem se dosti dobře a přišel jsem do východní školy. Nesnesu pomyšlení, že jsem upadl tak hluboko. Proto se opíjím.

Ale v opilosti jsem poslal několik dalších nabídek dámám s nešťastnými poměry doma. A teď čekám jen na to, abych mohl promluvit s paní Lundovou.“

„Co tím chcete získat?” ptal se Dahl.

„Chci jen, aby věděla, že jsem učinil totéž, co ona.“

„Čemu to pomůže?”

„Nuže… pak aspoň uvidí, že cítíme stejně ve všem, a nejen co se týče duševních věcí. A není proto důvod, aby se nevrátila.”

„Mohou existovat také jiné důvody, proč by se nechtěla vrátit,” mínil Dahl.

„Myslíte dámy s nabídkami? Těch bych samozřejmě nechal.”

Dahl myslel advokáta, ale pro Petersenovu poznámku zapomněl na paní Lundovou a vybuchl:

„Copak je máte ještě všechny?”

„No, není tak snadné se jich zbavit,” řekl Petersen. „Zvláště když pozorují, že člověk začíná chladnout,” připojil znalecky. „A z čeho bych ostatně také žil?”

„Cožpak vám něco dávají?!”

Petersen se zvedl v nevinné pýše.

„Pohleďte,” řekl. „To psací nářadí je stříbrné. Myslíte, že já bych si mohl něco takového dovolit? A lampa tady, ta je přímo umělecká. Ale záclony, ty jsou paní Lundové,” řekl smutně. „Ty a ještě fotografie jsou jediné památky, které mi na ni zůstaly… A nájemné zaplatila jedna zámožná vdova.”

„Opravdu od nich berete peníze?”

„Nikdy by mě samozřejmě nemohlo napadnout prosit o peníze,” řekl Petersen upřímně. „Ale všecky jsou skutečně dobromyslné, a když vidí, že peníze nemám, prosí mne samy, jestli by mi nemohly vypomoci. Říkají, že by to byl hřích říci ne.

A z čeho bych ostatně jinak žil. Ráno jsem unaven, a nemůžu vstát. A když vstanu, začnu pít, abych otupil myšlenky,

385$

a den upijme v opojení. Ale když mi tak pomáhají, pak to jde. A také je tu ještě číšnice, která mi dává potraviny.”

„Bůh vás zachraň!” řekl Dahl otevřeně.

„Ano, není snadné si to zapamatovat,” přiznal Sofus Petersen, „ale sepsal jsem si je. Chcete se podívat na můj rozvrh hodin?” Podal Dahlovi malý zápisník s rozvrhem hodin. Večerní hodiny byly vyplněny jmény.

„Poslyšte,” řekl Dahl vážně, „skutečně nevidíte, jaké zaměstnání ve skutečnosti provozujete?”

„Neprovozuji už žádné zaměstnání,” řekl Sofus Petersen, „a nikdy už žádné provozovat nebudu.”

„Chcete v tom tedy pokračovat?”

Petersen chvíli mlčel a díval se před sebe. Dahl za obličejem omámeným lihem zaznamenal pevné rozhodnutí z hodin střízlivosti.

„Nebude to tak dlouho trvat,” řekl konečně Petersen. „Jen ještě nějakou dobu počkám, až uvidím, jestli přijde, či ne. Až se to dozvím, nebo to nebudu moci déle vydržet, půjdu jednou večer na Dlouhý most a žbluňknu tam. Nuže, tak skončí můj vývoj.”

Zvolna přejel rukou po pohovce cudnosti.

„Nuže, tohle je vše, co mi zbývá z mého domova,” řekl. „Teď tu stojí… Tedy, k tomuto účelu jsem ji dozajista nekoupil,” vzdychl smutně.

„Proč se nevrátíte domů ke své ženě?” navrhl Dahl.

Petersen k němu vzhlédl a potřeboval čas, aby pochopil, že se někdo může takhle ptát. Zatímco čekal, zdálo se, že opojení mizí. Když konečně odpověděl, byl z něho střízlivý, svědomím zdrcený muž:

„To jsem promarnil. Je to rozšafná žena. Nechci jí nabízet někoho, jako jsem já. Někoho, komu bych ukázal dveře, kdyby ke mně přišel na návštěvu v době, kdy jsem byl doma. Nuže, nenechal bych s ní takového člověka ani promluvit.”

Vstal a šel k oknu a zády k Dahlovi tahal za šňůru.

„Něco vám povím,” řekl tiše. „Vášně — vysoké i nízké — nás mohou strhnout a také zahubit, ale to, co v nás bylo ten—

386$

krát, kdy tu poprvé byl někdo, s kým jsme se chtěli vzít na celý život, to… to nemůže nic změnit.

A přijdeme-li pod to, není jiné východisko než… obejít to dolem a vrátit se domů.“

Dahl k němu přistoupil.

„Jestli takhle smýšlíte, pak jděte domů rovnou.”

Sofus Petersen zavrtěl hlavou.

„Nikdy!” řekl. „Emilie a já, to bylo něco určitého, a nemůže-li to být stejné, nemůže to být vůbec.

Kdysi jsem si myslel, že stojím nad ní… ve vývoji ovšem. Teď si to nemyslím. Třebaže tenkrát ke mně vzhlížela.

Ale i kdyby žena přímo k svému muži nevzhlížela — svrchu se na něho dívat nesmí, protože pak je po všem, co bylo, a to nejhorším možným způsobem. Nejhorším zvláště pro ni.

Nemluvme již o tom. Nepůjdeme se projít?”

Šli mlčky ulicemi vnitřního města, až se Petersen zastavil před nějakými dveřmi do sklepa.

„Sem už asi se mnou nepůjdete?” řekl.

„Jdete tam pít?” zeptal se Dahl.

„Nuže, jsem nucen se opít tak rychle, jak je to jen možné,” řekl Petersen. „Viděl jste můj rozvrh hodin. Ve tři hodiny jdu domů a vyspím se, abych byl večer střízlivý.”

Podíval se na Dahlův zarmoucený obličej.

„Nuže, tak jsem skončil já,” řekl a zmizel ve sklepě.

Dahl šel okamžitě k paní Emilii a vyprávěl jí, co slyšel.

Zatímco spolu mluvili, byla její tvář zavřena tak pevně a těsně, že nemohl vidět známky toho, jaký dojem učinil Petersenův život na opuštěnou manželku.

Když Dahl skončil, vstala:

„Nemusíte se pro něho rmoutit,” řekla, „přivedu ho domů.”

„Nepůjde,” řekl Dahl, „on…”

Odmlčel se před jejím pohledem. Byla v něm moudrost, proti které se zdála být chytrost muže nepatrnou a pedantickou. Nepochyboval, že ví, co pohne Sofuse Petersena, aby šel.

Přece však ji upozornil:

„Pamatujte, že nesnese, aby se na něho někdo díval shora.”

387$

„Nikdo se na něho nebude dívat svrchu,” řekla klidně, „ani já, ani nikdo jiný.”

Dahl na ni okamžik hleděl a pak zbožně sklopil hlavu s pocitem, že stojí před tím, co je nejkrásnější, nejbohatší a nejdokonalejší na zemi.

•••

Když se Dahl vracel domů od paní Emilie, šel kolem sklepa, do kterého předtím vstoupil Sofus Petersen.

Petersen seděl u stolu právě proti oknu s lahví piva před sebou. Tupě se díval na nálepku, trhal ji a točil lahví dokola. Dahl na tupém obličeji přímo rozeznával, jak vytoužené opojení znatelně stoupá a utápí Petersenovy myšlenky.

Náhle ho napadlo, že tohle vůbec není skutečné. To nemohla být pravda. Pocit, že jej opouští schopnost rozeznávat mezi skutečností a představami, který jej často jímal od té doby, co se pohyboval ve světě duchů, jej nyní přemohl. Byl nakloněn věřit, že Petersen ve skutečnosti sedí doma u Emilie na pohovce cudnosti a vyvíjí se jistě a klidně. Jeho rozmluva s ním ve Fiolské ulici byla představou, jeho vlastní zážitky ve světě duchů byly výplody jeho mozku.

Nebyl dalek toho, aby se vrátil k paní Emilii a přesvědčil se.

Jakmile myslel na ni, bylo mu to jasné. To bylo skutečné. Samozřejmě.

Ale Sofus Petersen, ten člověk v rozkladu, jaké v něm bylo pevné jádro? Tak jak ho viděl v malém pokoji ve Fiolské ulici, rozpadaly se všecky jeho vlastnosti, jedna po druhé, bez soudržné osobnosti. Jádrem — bylo-li jaké — mohlo být asi to, „na čem se nic nemůže změnit”, poměr k jeho ženě, „to, co v něm bylo tenkrát, kdy tu byl poprvé někdo, s kým se chtěli vzít na celý život”.

„Ale vášně — vysoké i nízké — nás mohou strhnout a zahubit.” V něm se probudil pud po vyšším vývoji, učinil z něho čistě žijícího muže a vedl ho, jak se domníval, daleko před Emilií. Tento pud „být mezi čistými srdcem” byl podněcován stykem s paní Lundovou, ale týmž stykem byl současně odklo-388$

něn do jiného, nižšího směru. Byl to týž pud — na nižší úrovni ovšem — který učinil z čistě žijícího muže opilého alfonse, a tentýž pud to byl, který ho povznesl z plebejce, chudého na ideály, k „tomu, na čem se nic nemůže změnit”.

Pud byl skutečný. Ale osobnost se měnila podle povahy pudu a mohla i úplně zaniknout. Pud trval, dokud tu byl život.

Přeběhl mu po těle mráz, protože to, co viděl u Sofuse Petersena, mohl, jak to poznával, sledovat také u sebe. I on měl v sobě něco, co nic nemohlo změnit — cit pro Maj Skaarupovou. Jediný ze všech jeho citů, v němž byla věčnost, jediný, který uznával celou svojí bytostí.

A přece nemohl necítit vábení, které vycházelo ze slečny Löveidové. Ne že by ho snižovalo, naopak. Podněcovalo jeho ideální snahy, vzbuzovalo v něm vysokou duševní ctižádostivost. Ale cítil potřebu být s ní pohromadě a cítil se tím povznesen. Byl to právě týž poměr, jehož úplná směšnost mu byla zřejmá, když šlo o Sofuse Petersena a paní Lundovou. Spěl snad ke stejné pošetilosti? Cit, který by zaujal celou jeho bytost, nemohl zažít s nikým jiným než s Maj Skaarupovou. Jeho duše byla věčně připojena k ní. A přece do něho začal vnikat opájející vliv jiné ženské bytosti jako příjemně působící jed, který — alespoň na začátku — podněcoval jeho snažení vzhůru. Byl to ten zlořečený pud, který ho dříve měl v moci a který se zase nyní objevil v líbivém převleku? Měl se zase zamilovat, aniž miloval? Neměl se nikdy zbavit této možnosti, dokud je jeho tělo mladé? Cožpak neexistuje cesta k úplné duševní i tělesné čistotě? Jeho vlastní zkušenosti s náhlými výbuchy dlouho potlačovaného pudu byly stejně odstrašující jako zkušenosti Sofuse Petersena.

•••

Teď, když si toho všiml, cítil každý den silněji a s větším znepokojením, jak jeho obdiv ke slečně Löveidové začal na sebe brát povahu zamilování.

Slečna Löveidová malovala současně jeho nejvnitřnější touhy a vlastní vzpomínku na římského mnicha. Přál si tento obraz,

389$

až bude dokončen, koupit a ponechat si jej jako memento a vodítko. V obrazu bude vždy moci nacházeti obojí, Maj i sebe.

Jednou však slečna Löveidová položila štětec a dívala se na něho s drobným úsměvem, který mu dal pocítit šťastně omamnou teplotu krve ve tvářích.

„Vypadáte velice hezky, teď… ale to není ten výraz, který potřebujeme.”

Cítil silnou radost, že řekla „potřebujeme” a současně zpozoroval, že se nemohl přinutit myslet na Maj Skaarupovou. Scházela mu k tomu schopnost i vůle.

Okamžitě vstal.

„Nemůžu dnes sedět,” řekl krátce.

„Snad nejste nemocný?” zeptala se, protože náhle zbledl.

„Ne,” řekl, „ale raději půjdu.”

Malou chvíli se na ni díval s tak nezakrytou nelibostí, že se zeptala:

„Zlobíte se na mne?”

Tón byl tak prostý, tak upřímný, tak nevinně prosebný, že se opět usmál tím smutně přátelským úsměvem, který jednou přinutil její oči zvlhnout.

„Ne,“ řekl mírně a tiše, „nezlobím se na vás. Zlobím se na sebe.”

Sledovala ho, když odcházel, tázavýma, udivenýma očima. Zůstala chvilku zahleděná k zavřeným dveřím, pak vzala štětec a pohlédla na obraz a pak zase ke dveřím. V myšlenkách strčila násadec štětce k ústům a ty se stočily v drobný, pochybující, ale nikoli nespokojený úsměv.

« Chrám »

Dahl hodně přemýšlel o tragikomickém osudu Sofuse Petersena. Chápal ho jako obžalobu, které nemohl dát určitou adresu. Zdálo se mu, že ten, kdo tak poctivě a v dobré víře věnuje svůj život „vyšším mocnostem”, má být od nich chráněn a osvícen, aby nebyl tak surově za blázna nejtriviálnější

390$

mocnosti života. Stejně bez ochrany zůstal i on sám, když svého času cvičil podle kaplanových předpisů a přál si svou duši dát Bohu. Dostal se tenkrát blíže k ďáblovi.

Teď ale měl svého učitele, kterého se mohl zeptat na radu. Odešel tedy spát s pevným předsevzetím, že si od něho vyžádá vysvětlení.

Když navečer učinil obvyklá pečlivá opatření a autosugeroval mozek, aby nevytvářel automatické sny, vyplynul ze svého těla a vstoupil do světa duchů, ve kterém se nyní cítil stejně doma jako ve světě fyzickém.

Poté, co vykonal předepsanou práci a dokončil vyučování, položil svou otázku, proč je vysoko se snažící duše vydána tak bez ochrany na pospas všemožným zlým vlivům.

Jeho učitel odpověděl: „Poskytujeme tu pomoc, kterou může každý zvlášť přijmout. Ale pamatuj si, že jde o vývoj sebe sama a o vlastní vzrůst. Nechceme žáky, kteří jsou vedeni jako děti v běhátku mimo všechna nebezpečenství. Potřebujeme jedince s bděle vědomým životem, kteří sami umí vidět a rozeznávat a sami se chránit — a pak chránit jiné, kteří teprve začínají. Zákony ve světech duchů jsou stejné jako ve světě fyzickém. Líný se zastaví, slabý padne. Je třeba mít jasný názor a sílu.

Vidím ve tvé mysli, čeho se bojíš: pudu, který udržuje život a který všechna náboženství v určitém stadiu potírala. Nedělala to z morálních důvodů. Pud sám o sobě není nic zlého a má v sobě možnost morálního vývoje. Pokračuje a dostává etickou cenu v životě rodinném a zušlechťuje se jím, nebo se také snižuje. Ale náboženský vývoj jej potírá ve svých vyšších stadiích, protože pud poutá jedince k svému předmětu, a svátý má být prost všech pout kromě Boha. Z toho vyplývá, že všechna náboženství mají mnichy. Víš, jak bojovali proti pudu křesťané. Nenáviděli své maso a trýznili je. Ale pud se nedá umrskat k smrti.

Ukážu ti teď sektu, která šla jinou cestou. Nepotírala pud, ale používala ho. Sekta již neexistuje, tedy ve fyzickém světě ne, přece však ti mohu ukázat její život na zemi. Pojď se mnou a uvidíš.”

391$

Pohybovali se, Dahl nemohl říci jak dlouho, protože zdolání vzdálenosti v této sféře se zdálo být spíše změnou vnitřního stavu než skutečným pohybem v prostoru. Náhle však měl pocit, jako by se spouštěli dolů, až stáli na zemi, ale učitel řekl: „Není to země, ale její obraz. Vše, co je na zemi, má svůj obraz v jemnější sféře, která ji obklopuje tak těsně, jako se šaty přimykají k tělu a přebírají jeho tvar.

To, co zde vidíš, je zřícenina chrámu. Byl kdysi sídlem jednoho kultu. Zatímco ti budu vykládat, jakého byl druhu, uvidíš život v tomto chrámě jako v živých obrazech. Pokud budu mluvit, dívej se jen na chrám.”

Dahl pohlédl na zříceninu, ale místo ní tam opravdu spatřil chrám.

Jeho učitel řekl:

„Základem tohoto uctívání byla víra v mocného Stvořitele světa. Byl uctíván jako hermafrodit. Ale nemysli, že ti, kteří jej vzývali, na něho hleděli antropomorfisticky. Hermafrodit byl jen symbolem, výrazem pro to, že Bůh je oplodňovatel, roditel a udržovatel veškerého života.

Zasvěcení těchto mnichů — mohu je tak klidně nazývat — předcházel noviciát, zkušební třída, kde se učili považovat všechny věci za části Stvořitelova života a těla. Neboť celá jeho bytost se zrcadlí všemi sférami ve světě, který stvořil k svému obrazu. Všude lze vidět jeho bytost, v kusech a rozdělenou. Tato sekta učila, že nejdokonaleji se jeho obraz vidí v pudu, který má v sobě tvůrčí sílu. Sledovali jej od života neuvědomělého, od rozmnožování rostlin a zvířat až k rozmnožování člověka. Cílem takového života je vývoj vědomí, pocitu já. Ale pro náboženské vědomí nadejde okamžik, kdy se povznáší nad sebe sama, kdy pátrá za svým já, a tak se vrací zpět k svému Stvořiteli. Tu nastane boj s pudem, pevně spoutaným s životem. Tito mniši proti němu nebojovali, ale používali ho. Uznávali jeho vznik ze samotného Stvořitele a hledali jím cestu zpět k němu. Takto!”

Dahl viděl v chrámu místnost, kde mladí muži a ženy pohromadě naslouchali vyučování staršího.

Jeho učitel řekl:

392$

„To jsou lidé vyvolení kněžstvem sekty, aby absolvovali vnitřní svátou školu sekty. Jsou k tomu vybráni jen mladí muži a nedotčené dívky, v nichž pudový život nebyl snížen na samostatnou existenci. Leží dosud v srdci, uzamčen v něžném citu. Pohleď na jejich tváře, jak září prvním klíčícím zamilováním, které od svého předmětu ještě nežádá nic jiného než jeho blízkost. Učí se zde nechtít nikdy více, dívat se se zbožností na toho, kdo v nich vzbuzuje tento božský cit. Dozvědí se, že jeden člověk nikdy nemůže mít druhého, že může jen zesílit svůj vlastní vnitřní život jeho blízkostí. Věří, že cit, který v nich vzniká, je jejich žebřík do nebe, který mají zdvihnout a neklást na plocho na zem. Již nyní se cvičí v přerušování soužití, když jejich cit dospěl vrcholu, a pokoušejí se soustředit kolem něho celou svou bytost a upřít veškerou sílu a touhu své duše k božství. Jejich rozum ho ještě nechápe, ale jeho podstatu cítí živě v sobě. Spočívají na nich jasně vidoucí oči starších, a je-li mezi nimi jeden, jehož cíl žádosti je přilepen k předmětu, který jej vzbudil, je vypovězen ze školy a vrátí se do normálního života. Ale i tam bude bdít nad svou láskou, aby nikdy neztratila ráz božského původu.

V této třídě se klade velká váha na pěstění těla. Učí se neopovrhovat tělem, nýbrž ctít je jako výraz své vlastní duše a jedné ze stránek velké božské bytosti. Když jsou sami, jsou vždy nazí.

V příští třídě žijí nazí pospolu. Jedno pohlaví vidí v druhém výraz oné stránky boží bytosti, která je jim odepřena a která působí, že po něm touží. Pro mladé muže je tělo ženy tak posvátné jako oltářní pokrývka pro křesťana. Vědí, že mohou mít jen cit, který vzbuzuje. Když zesílí, vděčně odcházejí ke své pobožnosti. Jak se zbavují všech představ o té, která vzbudila jejich cit, jsou tímto citem, jenž v nich tvoří nový a silnější duševní život, zcela pohlceni. Pohleď na onoho mladého muže u sloupu.“

Dahl viděl mladého muže, sedícího se zády opřenými o sloup. Oči měl zavřené, ale ústa se usmívala a tvář zářila vytržením.

„Po jeho extázi nepřijde sklesnutí,” řekl učitel. „Jeho duše

393$

se zdvihá výš, než byla dříve schopna, a když se vrátí a pojímá svými smysly opět vnější život, je tento život bohatší a krásnější. Vidí všude jasněji Boží obraz. Sám to můžeš vidět v jejich tvářích a postavách.”

Byla to pravda. Tito mladí lidí se již zdáli být více než lidmi. Pokud existovali bohové a bohyně lásky, vypadali patrně takto. Z jejich tváří zářila hluboká plnost života, každý z jejich pohybů vyznačoval neodolatelný půvab. Dahl viděl dva z nich jít ruku v ruce k oltáři a usednout. Zavřeli oči, usmáli se a drželi se dále za ruce.

„Každý zvlášť se naprosto ponořují do svého citu,” pravil učitel, „ale u těchto přistoupilo ještě něco navíc. Je to spoluvědomí. Uprostřed vlastního vytržení vědí o vytržení druhého, a že ona je příčinou jeho vytržení jako on jejího. V tomto vědění je těsné spojení, které tvoří přechod k příští třídě, nejvnitřnější a nejvyšší.

Tam jsou vycvičováni v této společné pobožnosti, až je duševní spojení tak těsné a hluboké, že ho žádná vnější rozkoš nemůže dostihnout a zmenšit.

Když je to dosaženo, přijde poslední, velká svátost, kde jsou spojeni zcela, takže tělesné spojení jen zesiluje spojení duševní. Nenastane fyzické tvoření, všechna jejich životní síla je upřena dovnitř, jejich tělesné spojení znamená jen plný výraz pro celou bytost Boží.

Sami tvrdili, že jej nejen znamená, nýbrž jím je. Protože kladli důraz na to, že takto jako jedno vědomí klesli do ústředního ohně jsoucnosti, do tvůrčí božské lásky. Prohlásili, že pak vědí, že je to sám tento oheň, který čadí ve všem pozemském dříví. Oheň je vždy čistý a svátý, čoud pochází z dříví. Samotné teplo ohně je však může zušlechtit, takže se plamen stane čistým a jasným.

Po tomto spojení viděli Boha všude, nemohli jinak. V každé postavě, i ve starých, časem poznamenaných viděli věčně mladého boha a bohyni. A otázka pudu a cudnosti neexistovala, protože byli ve svém srdci tak těsně spojeni se vším, že nebylo místa pro touhu přiblížit se. Kde je blaženost, není místa pro požitek. Kde sebeoddání je vším, nemá jeden druhého.

394$

Nejsou již na zemi. Z chrámu zůstaly jen zříceniny. Ale ještě žijí a jejich vliv se někdy promítne do fyzického světa. Třeba se stane, že umělec pojme myšlenku, jež je větší než on sám. Ta pochází od těchto bytostí, které uctívaly velkého tvůrčího boha. Stane se, že umělec provede dílo, jež je větší než on sám, a které může dokončit pouze tehdy, roste-li sám s ním. Když je dílo hotovo, není již stejný, ale může se tázat: vytvořil jsem dílo já, nebo vytvořilo dílo mne? Takové dílo je inspirováno těmito bytostmi a jejich duch bděl nad umělcovým růstem.”

„Ale proč již sekta neexistuje?” ptal se Dahl.

„Byla odsouzena,” pravil učitel, ,jako každý kult a každá kultura propadnou odsouzení, když překonají svůj nejvyšší bod. Zahynou svou vlastní silou, která se náhle ukáže být jejich slabostí.

Jako šli křesťané cestou utrpení a kříže, putovali tito mniši cestou citu rozkoše vzhůru k bohům. Ale stalo se, že pro jednoho z nich, který dosáhl nejvyššího řádu školy, se stal pocit rozkoše uvědomělým a svým vlastním cílem. Z toho následovala touha po požívání a moci. A tady se již sklání cesta dolů. Pro něho samého vedla k životu, který pro tuto sektu znamenal totéž, co pro křesťany hřích proti Duchu svátému. Otrávil školu a změnil její pobožnost v hřích. Božská láska skončila jako satanismus.

Každé náboženství má svého padlého anděla, který objeví vlastní velikost a stane se svým jediným cílem a ďáblem všech ostatních. Všude se rodí světlonoš, jenž se stane knížetem tmy.”

„Také se mi zdá,” pravil Dahl, „že cesta, kterou tito lidé kráčeli, byla stejně nebezpečná jako krásná.”

„Každá cesta k bohům je nebezpečná, vede-li člověka ven z normálního života,” pravil učitel. „Je nebezpečnější snažit se o svatozář nebo o okultní schopnosti než hledat zemské točny. Při pokusu o točny riskujeme nanejvýš smrt.”

„To, co jsem viděl,” zeptal se Dahl, „to byli skutečně ti lidé, nebo to byly jen obrazy mé fantazie?”

„Nic z toho,” odvětil jeho učitel. „Byly to živé obrazy, které

395$

skutečně existovaly mimo tebe. Viděl jsem tyto bytosti samotné a mluvil jsem s nimi a dovedu ti je ukazovat v obrazech, protože látka v této sféře je tak plastická, že ji mohu utvářet podle své vůle.

Obstojíš-li ve zkouškách a neselže-li tvoje povaha, sám to jednou budeš umět.“

„Ale když selžu?” zeptal se Dahl.

„Pak budeš jednou z obětí.”

« Opojení »

Za okamžik po této rozmluvě již Dahl stál ve svém pokoji před vlastním odpočívajícím tělem a soustředěním se snažil převést vědomí o svém zážitku do fyzického mozku. Hned nato následoval obvyklý pocit tíže a sevření, a vzápětí seděl vzpřímeně na loži a na všechno se pamatoval.

Ale v tom okamžiku se stalo něco zvláštního. V téže vteřině, kdy vtiskl astrální zážitky do mozku, byla odpovědí asociace myšlenek. Viděl úsměv Maj Skaarupové, když k němu pod bukem obrátila tvář. Tento úsměv, který svítil v jeho vzpomínce jako bezmračný letní den, byl zcela týž jako onen, který viděl u mladých kněží a kněžek chrámu —jasné záření zamilovanosti, jež dosud neví o žádosti. A zbytek vidění, nejvnitřnější třídy chrámu, byl život, který by on a Maj mohli žít.

Sám by si to mohl vymyslet. Všechno to bylo v jeho vlastní bytosti. Byl by se dovedl vesnít jak do živých obrazů astrální látky, tak do průvodního výkladu okultního učitele.

Na chviličku zapochyboval, jestli by se snad veškeré jeho zážitky ze světa duchů nemohly vysvětlit pouze a jedině z jeho bytosti, takže by vůbec nemusely mít objektivní platnost.

Ale ať tomu bylo tak či onak, zážitek měl svou vnitřní pravdu. Nalezl svoji cestu k osvobození, cestu věrnosti. Vždy bude umět nalézat úsměv Maj Skaarupové ve všech tvářích. Jak úsměv zpod buku, tak onen poslední, po němž se její tvář

396$

zavřela, což se mu už tehdy zdálo být ujištěním, že její úsměv bude jeho věčným průvodcem.

Jako kněží chrámu viděli boha v pudu, najde on její úsměv v tváři každé ženy a od kterékoli bude přiveden zpět k ní. Věděl, jak chrámoví kněží jednali, viděl to, cítil to a mohl to tak sám učinit.

•••

Když přišel nahoru do ateliéru, uvítala ho slečna Löveidová malým úsměvem, který se rychle skryl ve výrazu jakoby číhajícím v záloze, ve výrazu zároveň pátravém i couvajícím.

Znal to. Dovedl to sledovat daleko zpět až k Martině, když ho varovala, aby se nestal někým takovým, jako byl vissingrödský stárek. Viděl to u Týny, u Kateřiny i Nanny Bangové. Znal také lehký pocit libosti, který to v něm budilo a kterému se nemohl vyhnout.

A vlastně ani nestál o to se mu vyhnout. Používal ho. Zůstával v něm a nechal ho na sebe působit. Bylo to vidět na jeho tváři a slečna Löveidová to viděla i cítila. Nemohla vědět, že se to netýká jí, že vzpomínka na jinou ženu vysávala všechno nebezpečenství, které v tom pro něho mohlo být.

Seznal k své radosti, že nesnesl-li posledně myslet na Maj Skaarupovou, dokud cítil silnou libost z blízkosti slečny Löveidové, teď právě vzpomínka na Maj způsobila, že s bezpečím přijímal tuto libost do sebe. Maj Skaarupová se změnila z člověka v symbol. Začal ji vidět v slečně Löveidové. Záhy ji bude moci vidět ve všech ostatních. A pak pro něho neodvolatelně zemře. Nepotrvá dlouho a nebude cítit žádnou touhu po nebi, kam ji odnesli andělé. Právě když měl za to, že se na ni ustavičně pamatuje, zapomněl na ni navždy.

Denně seděl jako model slečně Löveidové a myslel si, že se stal šťastným a moudrým. Vždyť prohlédl erotický problém, pochopil problém zvaný Týna. Byl podivně spřízněný s náboženským problémem. V kostele nebo v chrámu mohl být uchvácen pocitem zbožnosti. Ten měl cenu. Kdyby se snažil připojit se k církvi a poutat se k jejím dogmatům, nastaly by

397$

konflikty a zbožnost by zemřela. Erotický cit tvořil stále nový život, ale jakmile člověk připustil, aby se žádost upoutala k té, která vzbudila cit, ihned nastal jeho smrtelný zápas.

To, čemu se naučil v chrámu, prožíval dodatečně až nyní. Díval se na slečnu Löveidovou, jako se mladí kněží dívali na ženy v chrámu. Když cit dostatečně zesílil, nemyslel na jeho předmět, vyprázdnil své vědomí ode všeho kromě samotného citu, který pak, možno říci, stoupal rovně vzhůru jako kouř Ábelovy oběti a vyvolával šťastné opojení, které daleko převyšovalo účinky opia nebo morfia a nebylo, pokud byl schopen si to uvědomit, následováno nějakou skleslostí, nýbrž naopak zvýšenou vitalitou.

Každým dnem, který míjel, hořel oheň silněji a plamen se stával čistším a každá žena, kterou potkal, přihazovala nové dříví do ohně. Prožíval dosud nepoznaný způsob cudnosti, který pozůstával z přemíry lásky, jež viděla svůj předmět všude, a proto se nemohla upoutat žádostí na jedno místo.

Ruka slečny Löveidové se pohybovala od palety k plátnu stále pomaleji. Často se v její tváři objevil sevřený, hledající výraz, který se však rychle rozplynul v měkkém úsměvu mdlého poddání se.

Jednoho dne náhle řekla:

„Myslím, že přece jen snad trochu počkám s tím mnichem a namaluji nejdřív vás samotného. Tak zřídka teď zachycuji pravý výraz a ani vlastně nechci, abyste měnil ten, který máte.

Uvidím, jak mi to půjde malovat vás tak, jak tu sedíte.”

Vzala nové plátno a začala. Ruka ji ochotně poslouchala. Prováděla, co oči viděly.

Tak seděli každý den proti sobě ve stále vzrůstající zamilovanosti, která se u jednoho měnila v náboženství a u druhého byla přetavována v umění.

Seděli jako mladá dvojice, kterou viděl u oltáře v chrámu, a cítil, že slova okultního učitele byla pravdivá, nastávalo duševní tvoření. Slečna Löveidová to řekla:

„Tenhle obraz se maluje sám.“

A on cítil, že jeho fantazie vzkvétá a všechny jeho schopnosti vzrůstají.

398$

Ale neměl pro ně použití. Vábilo ho opojení a hledal pro ně potravu v každé ženě, kterou potkal. Jeho náboženství zmizelo v jeho lásce. Nepotřeboval nebe, protože žil v stálé extázi.

Slečna Löveidová se pro něj stala neosobní bytostí, výrazem pro věčné ženství, dokonalou Týnou. K představě o její samostatné lidské hodnotě nedospěl. Pomáhala mu sama k tomuto názoru úplným sebezapomněním, s nímž se zahloubávala do obrazu toho, co oba cítili.

Ale jednoho dne byl obraz hotov.

„Mohla bych ho malovat celý život,“ pravila, „ale tak, jak je, zůstane.”

Jeden z největších umělců její země byl zrovna v Kodani. Přivedla ho nahoru, aby se podíval na její obraz.

Díval se střídavě na obraz a na ni.

„Tohle je nejlepší práce, kterou kdy vykonáte,” řekl.

Nervózně se smála, ale na smíchu bylo znát, že se domnívá, že tento obraz je jen začátek.

Malíř se rozzlobil.

„Člověk namaluje jen jedno skutečné mistrovské dílo,” pravil.

Zbledla, když ho slyšela říci mistrovské dílo. Zírala na něj a netroufala si to slovo opakovat.

„Tohle je mistrovské dílo, které jste vy vykonala,” řekl a díval se na obraz. Za chvíli se obrátil a dlouho na ni hleděl, a ona nechápala, proč v ní pod jeho pohledem narůstá takový neklid.

„Žádný muž si to nezaslouží,” řekl se vší rozhodností.

Nechápavě se na něj podívala.

„Cožpak sama nevidíte, co jste namalovala?” podivil se. „Tady schází jen oltář. Ženská postava není nutná, poněvadž je přítomna všude v obraze… poněvadž ho malovala.”

Zrudla a sklonila hlavu, ale řekla klidně:

„Snad to tak je. Dokud jsem ale malovala, nevěděla jsem to.”

„Teď to tedy víte,” odpověděl. „Jak pyšně vypadáte nad tím, že to víte. Tohle je určitě nejšťastnější okamžik, který kdy prožijete.”

Usmála se a úsměv naznačil její víru, že toto je jen jeden z mnoha šťastných okamžiků.

Malíř se však nenechal zviklat:

399$

„Tohle je nejšťastnější okamžik ve vašem životě. Žádný muž není s to, aby si to zasloužil.“

Obrátil se zpátky k obrazu.

„Musí se na to podívat ředitel uměleckého muzea,” prohlásil. „Ale nedostane to. Vezmeme to s sebou domů do Národní galerie.”

„Opravdu si myslíte, že to galerie koupí?”

„Vím to,” odpověděl, „a vím, že jednou pokleknete a sepnete ruce a budete se modlit, abyste dovedla zase tak malovat… Co je tohle?”

„To je obraz, který jsem začala se stejným modelem předtím.”

Díval se z jednoho obrazu na druhý a pak na ni.

„Ach, tak,” řekl. „Ano, jistě, nejste první žena, které se nebeský ženich proměnil v božského milence.

Zítra touto dobou sem přijdu s ředitelem uměleckého muzea. Pak poznáte, co jste vykonala, když nevěříte mně.”

Odešel. Dívala se na obraz, kývla na obraz nedokončený, který také domaluje, a spěchala k Dahlovi.

„Velký umělec viděl obraz,” řekla rozzářeně, „a tvrdí… tvrdí, že to je… že to je mistrovské dílo.” Hlas se ztišil. Ono velké slovo říkala plna pokory a vděčnosti.

Podala mu ruku.

„Děkuji,” pravila.

„Za co?” zeptal se.

Znejistěla. Bylo jí náhle horko i zima zároveň. Prostá samozřejmost, kterou se vyznačovalo její chování, zmizela, a cosi vyumělkovaného vystoupilo napovrch. Byla náhle v nepochopitelných rozpacích. Ve svém díku se oddala stejně otevřeně, jako rozvinula své schopnosti při práci. Cítila, že mu nabídla sebe samu, celého, živého člověka, když řekla své děkuji, a očekávala, že to pochopí. Byla zklamána, vše bylo tak podivně střízlivé a její hlas zněl nejistě, když říkala:

„Za to, že jste seděl tak hezky, pochopitelně… A za to, že jsem namalovala mistrovské dílo.”

Nyní mohla říci to slovo směle a hlasitě, ač se jí zdálo, že jako faktum tím ztratilo na ceně.

400$

Díval se na ni a viděl, jak se z toho raduje. Byla tak dokonale krásná. Viděl všechnu její krásu, v celku i v jednotlivých částech. Vnímal však jen tu krásu samu, ona jako bytost neexistovala. Neměla více samostatné hodnoty než bylina, z níž může být připraven vzácný opojný likér. A existovalo mnoho bylin takového druhu, byť jen málo tak krásných jako tato. Ona mu děkovala, ale na něm bylo děkovat a on to učinil.

„Prokázal-li jsem vám nepatrnou službu tím, že jsem klidně seděl a díval se na vás,“ řekl, „vy jste mi prokázala větší službu, která bude rozhodující pro celý můj život. Ano, mohu říci, že teprve nyní můj život začíná.”

Vzhlédla k němu. Škoda, že shledal nutným použít slov, ta jen zmenšovala velikost. Ale když už začal, ať pokračuje a ona tedy musela obyčejným ženským způsobem lhát a ptát se:

„Jak to… myslíte?” Nad svou rozpačitou otázkou sama přišla do rozpaků.

Cítil touhu být upřímný, a tak jí vyprávěl, jak seděl a díval se na všechnu její ženskou krásu, opájel se jí, zbožňoval ji bez nejmenší žádosti po ní samé, že vysál duši z její krásy a od této chvíle bude schopen vidět totéž v kterékoli ženě, mladé nebo staré, krásné nebo ošklivé, ctnostné nebo prostopášné.

Byl tak zaujat sám sebou a svým zajímavým předmětem, že si ani nevšiml její bledosti a barvy jejího hlasu, když pravila:

„Ano… pak jsme si tedy pomohli vzájemně.”

Teprve když byla u dveří, ho napadlo, že odešla tak náhle.

Dotkla se ho myšlenka, že by ho mohla začít milovat, ale odbyl to jako domýšlivost. Kromě toho takové věci rychle přecházejí. Malá zamilovanost do modelu…

•••

Slečna Löveidová stála doma před obrazem. Jeho oči se dívaly přímo na ni. Nyní věděla, co viděly. Ústa se usmívala, ale byl to úsměv dravce, když požírá svou živou kořist. Ovšemže tygr miluje jehně, ne však kvůli jehněti samému.

Dívala se na obraz, studovala ho rys za rysem, jako by chtěla vypátrat cizí povahu. Ruce se jí třásly. Nyní teprve vidě-

401$

la, co namalovala. V té tváři byl subtilní egoismus skryt ve svůdném kouzlu. Tento egoismus byl tak jemný, tak duševní, že byl pravděpodobně skryt i jemu samému. Ale ona jej nyní viděla. Myslela, že maluje boha, ale obraz ukazoval ďábla, škodnou bytost, jež působila zlo, ale podržela své dobré svědomí, protože chtěla jen dobro.

Ale viděla více než to. Viděla, co viděl malíř. V tomto obrazu byla otevřeně projevena její vlastní láska. Každý, kdo měl oči, to mohl vidět. Palčivě horký pocit studu pálil po celém těle. Instinktivně chápala, k čemu ji použil. Ale zde v tomto obraze byla její bezohledně sebezapomínající láska navždy ovinuta okolo jeho postavy a vlnila se jako svatozář kolem jeho hlavy. Byla předmětem jeho poživačného úsměvu a zde byla vystavena na odiv v celé své nahotě.

Vyjmula obraz z vnitřního rámu a stočila jej, nalila na něj trochu petroleje a strčila jej do prázdných kamen.

Chvíli se dívala na šedý svitek, pak přiložila zápalku.

Někdo zaklepal na dveře. Když neodpovídala, malíř si otevřel sám. Stála u hučících kamen. V její tváři byl nevyzpytatelný úsměv, který je někdy vidět na mrtvole.

„Telefonoval jsem řediteli, přijede raději dnes, bude tu za půl hodiny,“ řekl. „Kde je obraz?“ Díval se na prázdný podstavec.

„Kde máte obraz?” opakoval.

Ukázala na kamna. Teprve nyní si plně uvědomil její tvář.

Pokusil se vytrhnout hořící plátno, většina ho však již byla spálena.

Popadl ji za ramena a cloumal jí.

„Spálila jste…? Jak jste se opovážila!”

Odmrštil ji od sebe. Upadla v koutě u dveří a zůstala ležet.

Přejel si rukou čelo a vrhl pohled na otevřená kamna, kde se poslední zbytek svitku plátna rozpadal na popel. Přistoupil pomalu k ní a zdvihl ji.

„Ubohá maličká,” řekl. „Myslím, že nyní pojedeme domů. Opatřím lístky a pak vám přijdu pomoci balit.”

402$

« „Scházející kolečko“ »

Již týden uplynul, co slečna Löveidová odjela domů do Norska. Dahl sotva pozoroval, že čas míjí. Jeho den mizel v extatické rozkoši, zapadal do ní.

Zanedbával svá psychická cvičení a jeho vzpomínky na zážitky mimo tělo se staly úryvkovitými a podobaly se více snům než skutečnosti. Jednoho dne ho zneklidnilo, že už nikdy nevídá svého okultního učitele. Zvláštní, že setkání s ním vždy patřilo k událostem, které zapomněl. Na jiné věci z nočních návštěv světa duchů se přece pamatoval. V jednom bodě se dokonce zdálo, že se projevuje postup. Začínal se stávat jasnovidným. V prvním okamžiku po svém návratu do těla viděl jasně postavy a scenérie ze světa duchů. Tyto zjevy mizely pomalu, jak vědomí začalo zase fungovat prostřednictvím fyzických smyslů. Pokoj a nábytek tak říkajíc zavřely svět duchů. Rozhodl se požádat učitele o radu, jak se bude jasnovidná schopnost dále vyvíjet. Ale tady šlo o to, aby si pamatoval, co učitel řekne. Konal pečlivě předepsaná cvičení, když uléhal, a tělo opouštěl v naprosté jistotě, že příštího rána nalezne svůj mozek prázdný a přístupný.

Když ale otvíral oči, smál se zplna hrdla groteskním kouskům a bláznivým výmyslům, že by je geniální cirkusový klaun lépe nedovedl. Viděl je a myslel si, že skutečně jsou. Avšak za okamžik věděl, že se mu to zdálo.

Zdálo? Vždyť se mu nemělo nic zdát, měl vzpomínat. Viděl svět, z něhož se vrátil, a viděl, jak u hlavy postele sedí šedý trpaslík a se zlým úsměvem pozoruje jeho mozek a raduje se z toho, jaké bláhové představy se mu do něj podařilo vpravit, zatímco ležel a čekal.

Zjev pomalu zmizel. Nyní Dahl viděl jen pokoj, v němž ležel, ale všechno chápal. Ze zážitků noci si nevzpomínal na nic, nevěděl o nich víc než kdokoli, kdo prospí celou noc.

Zatímco očekával, že se vrátí do prázdného domu, kde bude moci umístit vše, co přináší s sebou, šedivý mužíček ho zlomyslně naplnil svými hokusy pokusy. Když se Dahl sjednotil

403$

se svým mozkem, začal všechny tyto směšné představy považovat za své a všechny vzpomínky byly na závoru.

Příštího večera se znovu snažil autosugerovat mozek do nepřístupnosti pro každý vjem kromě těch, které si sám přinese ze světa duchů.

Když procitl, věděl, že je doma ve svém pokoji, cítil lože pod sebou, cítil své tělo, ale viděl kolem sebe ještě astrální svět.

Viděl ho zřetelně, věděl, že se v něm právě volně pohyboval, ale vše, co tam zažil, zmizelo zapomenuto pro jediné strašlivé vědění, jež ho děsilo a jež pravděpodobně pocházelo od jeho učitele: Maj Skaarupová nebyla tou, za jakou ji považoval. Byla hanebnou licoměrnicí, která napálila své rodiče, miss Dalovou a jeho svou andělskou tváří. Ve skutečnosti byla rafinovanou měšťačkou, která se v lázních chovala jako veřejná děvka.

Bylo to strašlivé, ale nemohl pochybovat. Vždyť tu byl a měl své vědění z vyšší sféry. Rozhlédl se, ta sféra ho ještě obklopovala a byla otevřena jeho jasnovidnému pohledu.

Škubl sebou a zachvátilo ho mocné roztrpčení. Tato ničivá zpráva o Maj Skaarupové nebyla pravdivá a nepocházela od jeho učitele. Byla to zlá lež a jejího původce viděl nyní před sebou: černou postavu, kterou viděla „křivá“ ve svém deliriu a která ho pronásledovala v oné šílené noci, kdy byla v novinách napsána ta čísla.

Pokusil se donutit ho zmizet svou vůlí, ale postava se zle usmála a posměšně, vzdorně se přiblížila.

Jako tonoucí se chápe prkna, které by ho udrželo, chytil se Dahl představy pokoje, v němž ležel, a přál si ho vidět, sestavoval ho ve své fantazii: tamhle je okno a tam dveře… a skříň… a… náhle tu byl jeho pokoj, jako by vyskočil z prázdného vzduchu. Černá postava zmizela a z ošklivé představy o Maj Skaarupové byl zlý, nesmyslný sen.

Vplížil se však do něj pocit nedostatku bezpečnosti. Bylo mu jako člověku pohybujícímu se na ledě, který ho dlouho neudrží. Proč zmizel jeho učitel? Proč byl náhle vydán na pospas těmto zlým vlivům? Což snad selhal? Byl jednou z obětí?

404$

Ale proč selhal? Nebyl si vědom ničeho zlého. Jeho snažení bylo dobré.

Celé dopoledne chodil neklidně po ulicích. Přišel až na kraj předměstí Nörrebro, ke staveništi, kde byla Kjellströmova kůlna.

Jak se asi vede malému, hloubavému Švédovi? Rozdrtil ho stroj, zřítily se jeho myšlenky a zatemnily se?

S nepříjemným pocitem, že zlá moc se snaží, aby Kjellström, Sofus Petersen i on byli zahubeni, kráčel přes staveniště ke kůlně.

Stroj tam stál, velký a mrtvý. Na třínohém verpánku seděl Kjellström a díval se na svůj výtvor s tichým úsměvem. Pohled spočíval na velké nestvůře s výrazem, jaký má hráč šachu, který dal protivníkovi mat právě v okamžiku, kdy si myslel, že vyhrál on.

„Jak vám to jde se strojem?” ptal se Dahl.

Kjellström k němu vzhlédl. Oči mu svítily zvláštní směsí ostrovidnosti a čtveráctví.

„Jde to dobře,“ pravil.

„Co říkáte?” vybuchl Dahl. „Že jde?”

Kjellström se klidně usmál.

„Ne. Nejde… Nemůže jít… A nemá jít.

To je tajemství, které jsem vypátral.”

Zasmál se krátkým, klokotavým smíchem, protože viděl, že si Dahl myslí, že se zbláznil.

„Jednou jsem vám říkal,” pokračoval, „že kdo chce vytvořit perpetuum mobile, musí nejprve vidět podivuhodný mechanismus všehomíra. A řekl jsem, že jsem ho viděl.

Ale nikdy ne celý. I tam scházelo kolečko, které jsem nemohl vidět, byť jsem ho i cítil.

Nyní jsem je viděl… Já jsem to kolečko, které schází.

Nejsem kovář, jen kolečko, tuze malé kolečko.

Ale vím, kde má být.

Neboť kolečko, jež se jmenuje Kjellström, je švec.

Zcela jednoduše švec. Ale je něčím dokonalým, když sedí tam, kde má. A má sedět na verpánku a mezi dětmi a ženou. Proč, to nevím, ale pouze tam je jeho místo.

405$

Nyní tedy odcházím od svého stroje ke své práci. Činím to, pokud je mojí… A vydržím-li nebo klesnu-li, po tom je mi houby.”

Vstal a pohlédl Dahlovi klidně do obličeje.

„Pan Barnes říkával — což je pravda — že vy a já a Bjamöe hledáme kámen mudrců.

Mohu říci, kde je. Kámen mudrců je milník u silnice.

A chcete-li vědět, který mezi všemi, pak je to… příští.

Jen jděte dále: je to věčně nezměnitelné příští.

A chcete-li vědět, co je nirvána, pak je to tohle: smát se a činit, co se právě žádá, a vydrží-li člověk nebo zlomí-li se, po tom je mu houby. Pojďte, půjdeme oba dva na místo, kam nás velký kovář postavil.”

« Blázen? »

Dahl byl nucen zanechat večerních cvičení předepsaných ve škole. Netroufal si v nich pokračovat. Starý pocit, který obyčejně předcházel okamžiku, kdy se pozdvihl ze svého spícího těla a nad ně, začal v něm probouzet úzkost, a když se ho strach jednou zmocnil, zesiloval v úzkost téměř smrtelnou. Nesnesl už ani představu o odloučení od těla. Přál si usnout neuvědoměle jako normální lidé, ale naneštěstí jeho jasnovidná schopnost procitala vždy v okamžiku, kdy dospěl na hranici mezi spánkem a bděním. Tu viděl kolem sebe duchovní svět, o němž věděl, že do něho málem přešel, ale netroufal si. Měl strach, co by se mohlo stát jeho tělu, zatímco by byl pryč. Důsledkem byl neklidný spánek, který byl přerušován okamžiky bdění, v nichž viděl postavy a scenérie z druhého světa. Teprve když si v myšlenkách sestavil pokoj, podařilo se mu ho zahlédnout nebo vidět — podle toho, jestli byla noc nebo ráno.

V naději, že se mu opět vrátí zdravý spánek, který začíná takřka odspodu tím, že všechny údy ztěžknou, klesnou do spánku a stáhnou s sebou přes práh vědomí i mysl, chodil celý den po ulicích a lovil únavu.

406$

Jednou dopoledne došel hodně daleko po pobřežní cestě, a tak ho na zpáteční cestě konečně překonala únava. Přišla náhle celou svou vahou, právě když procházel sadem Grönningen. Netroufal si nasednout do tramvaje, poněvadž si byl jist, že by tvrdě usnul ihned, jakmile by si sedl. A když už by se zastavil, nemohl by neusednout. Musel tedy jít domů pěšky, ač se mu Frederigsbergská alej zdála vzdálena na mnoho mil.

Vlekl se širokou ulicí a nepamatoval se, jak prošel Východní ulicí, ale zjistil, že je na Amagerském náměstí, kde ho starší pán se čtveráckým výrazem v obličeji zastavil a ptal se na cestu k Východnímu hřbitovu.

„Tudy přímo,” řekl Dahl a ukázal k Vimmelskaftu. „Ale je to daleko, jeďte raději omnibusem, který staví tady.” Obrátil se a ukázal k Východní ulici. Všiml si, že lidé se zastavují kolem něho a starého pána a že jich přibývá. Schopnost Kodaňanů se sbíhat pro nic za nic se nezapřela. Dráždilo ho, že všichni se usmívají stejně jako starý pán, bylo zřejmé, že se baví buďto jím nebo Dahlem. To bylo nepříjemné, a tak — aby se dostal z hloučku — rychle vysvětloval pánovi co a jak.

„Jeďte omnibusem na Radniční náměstí. Odtamtud jede tramvaj až k hřbitovu.”

„Tramvaj,” řekl starý pán a smál se. „Ne, víte co, na to věru nemám čas, pospíchám.”

„No, tak si vezměte taxi,” odsekl Dahl zlostně, protože slyšel, jak se lidé hlasitě smějí, a měl pocit, že pán ho má za •blázna a stará se o to, aby se mu lidé smáli. Pozoroval, že sám je středem zájmu.

„Taxi,” pravil starý pán, „to je příliš pomalé, drahoušku!”

„No, pak tam věru musíte letět,” odpověděl Dahl a doufal, že převede smích na vlídného pána. Rozhlédl se a usmál se na lidi.

Smích se sice zvětšil, ale zdálo se mu, že se nikdo nezajímá o starého pána, všechny smějící se obličeje byly obráceny k němu samému. Chtěl tedy odejít pryč a kruh se právě rozevřel, jenže otvor vyplnila postava strážníka, který vzal Dahla rozvážně za límec.

„Nejlépe bude, když půjdete tiše a klidně se mnou,” pravil.

407$

„Jít s vámi?! Proč?“ Měl dojem, že se všichni lidé zbláznili.

„Protože tu nesmíte stát a způsobovat srocení. Udělejte místo,” řekl strážník zástupu, který neposlechl.

„Srocení,” protestoval Dahl, ,já nepůsobím žádné srocení.”

„Tak vy tedy nehovoříte hlasitě sám se sebou a neukazujete a nevykládáte a neblázníte?”

„Ale bože, když se mne ten člověk ptal na cestu!”

„Člověk? Jaký člověk?”

„Tamhle ten pán.” Obrátil se k starému čtveráckému pánovi. Nikdo tam ale nebyl.

„Odešel,” řekl.

„Ovšemže odešel,” zabručel strážník, „a nyní odejdeme i my dva.”

Zavěsil se do Dahla a vlekl ho pryč. Dahlovy myšlenky pracovaly s horlivostí a úzkostí a zmatkem, jako by měl před sebou úlohu u zkoušky, kterou nemohl rozluštit, a měl ji přitom odevzdat za pět minut.

„Kam půjdeme?” zeptal se.

„Na strážnici,” řekl strážník.

„Na strážnici… cožpak si myslíte, že jsem opilý?”

, Jestli myslím, že jste opilý? Vím, že máte největší dopolední opici, jakou jsem už dávno neviděl.”

„Počkejte okamžik,” pravil Dahl, protože všechno pochopil. „Nemohl bych jít vedle vás, aby to nevypadalo, že mě vlečete? Neuteču. Můžete jít tak těsně vedle mne, jak chcete. Jen když se budete tvářit, jako byste se mnou pouze hovořil.”

Strážník pohlédl na jeho bledou tvář a chvíli se rozmýšlel. Ten chlap byl možná jenom nemocný, alkohol z něj netáhne.

„Dobrá,” pravil a vytáhl ruku, „ale žádné hlouposti. Nejste-li opilý, co tedy jste? Proč jste hovořil hlasitě sám se sebou o jízdě v autu a létání a podobných věcech?”

„Udělalo se mi nevolno. Byl jsem unaven. Měl jsem závrať. Nevěděl jsem, kde jsem. Myslel jsem si, že jsem v Široké ulici, nevím, jak jsem se dostal na Amagerské náměstí. Zdálo se mi, že se mě někdo ptá na cestu. Jsem nemocen. Ale alkohol jsem nepil už mnoho let. Nemůžete mne nechat jít domů?”

408$

„Jaká je vaše adresa?” zeptal se strážník a zapsal si ji. „Bude jistě lépe, když domů pojedete,” řekl a zavolal drožku.

„Ne nejsem blázen,” přemítal Dahl, když seděl v drožce, „protože pak bych nepochopil, že by mě okamžitě pokládal za šílence, kdybych mu řekl pravdu: že to byl mrtvý, který se mne ptal na cestu k Východnímu hřbitovu. Je pochopitelné, že tramvaj a auto jsou příliš pomalé prostředky pro ducha. Z vlastní zkušenosti znám rychlost v jejich světě.

Ale proč se ptal na cestu k Východnímu hřbitovu? Je přece nesmysl, aby se duch ptal fyzicky žijícího člověka na cestu k hřbitovu. A proč se tak škádlivě smál? V tom něco vězí. Podívejme se. Duchové nemají co dělat se hřbitovy. Ale…”

Zatímco drožka jela alejí, prohlédl to: Zlé mocnosti chtějí jeho zkázu. Astrální látka je plastická, je snadné vzít na sebe postavu starého pána, otázka o hřbitovu tu byla proto, aby byl přinucen k přemýšlení o věci a tím uveden na zcestí — živí lidé si přece představují hřbitov jako bydliště mrtvých.

Nyní myslel dost jasně a normálně. Byl schopen logicky uvažovat. Dokázal zaplatit řidičovi, dovedl si přepočítat peníze, aby dostal správně zpátky, a přes leknutí, které měl, si dokázal vzpomenout a dát zpropitné.

Ale byl také s to nahlédnout, že hrozí nebezpečí: jasnovidnost, kterou člověk neovládal, ano, kterou dokonce nedovedl rozeznat od obyčejného nazírání, byla horší než slepota. Bylo lepší spokojit se se čtyřmi smysly než jich mít takovým způsobem šest.

Dělo se něco zlého. Svého učitele už nevídal. Psychické schopnosti přibývaly, ale podivným, nekontrolovatelným způsobem. Měl bezmocný pocit, jako by zapadal do bahna.

Kéž by se všechno seběhlo, jak se domníval strážník. Kéž by byl opravdu jen opilý!

Opilý! Něco ho napadlo. Požívání lihovin bylo ve škole zakázáno, protože ničilo fyzické orgány, jimiž působila jasnovidná schopnost. Vešel do vinárny a usedl, aby si dal víno. Když vyšel ven, bylo jeho přání splněno: byl nyní tak opilý, jak si strážník z Amagerského náměstí mohl jen přát. Byl opilý a vě-

409$

děl to. Opilý, ale ne blázen. Naopak: děti a opilci mluví pravdu a pravda byla, že vystoupí z tajné ezoterické školy.

Nejdříve se ale musí vyspat.

Ulehl na pohovku a spal dobrým, těžkým spánkem opilce.

Když procitl, byl večer. Vzpomněl si na svoje rozhodnutí a napsal tajemníku ezoterické školy, že si z ní přeje vystoupit. Když ale psaní zapečetil, netroufal si je odeslat. Dostal strach, že zůstane v boji proti neviditelným nepřátelům, kteří zamýšleli jeho zkázu, opuštěn a bez přátel. Napsal jiný dopis, kde vyprávěl o svém duševním stavu a prosil o pomoc. Když to zapečetil, nevěděl, který dopis má poslat. Nejlepší by snad bylo se na to vyspat.

Spát? Po tom dlouhém odpoledním spánku by teď jen sotva dokázal usnout. Hrozil se nočního boje s tím vším, co nechtěl vidět. Nebylo pomoci: musel se opít ještě jednou. Chtěl mít pokoj. Netroufal si být střízlivý. Když byl střízlivý, bláznil.

V opilosti byl normální.

Sel do vinárny, jež byla pod úrovní chodníku a vedl k ní schod dolů.

Sešel, vzal za kliku a zpola se přitom obrátil, aby se podíval, jestli si ho někdo nevšiml.

„Nuže, tak jsem skončil já.“

Mráz mu přeběhl po zádech. Byla to slova Sofuse Petersena, když stál na schodech vinárny a díval se nahoru na Dahla. „Jsem nucen se opít tak rychle, jak je to jen možné,” pravil.

Rychle zas vyšel na ulici. Netroufal si vejít, příklad byl příliš odstrašující.

Co měl ale dělat? Bál se zůstat střízlivý a opít se také neměl odvahu.

Malý pružný pán přecházel ulici z druhého chodníku k němu. Dahl, aniž by na to myslel, se vydal za ním. V pocitu, že má společnost, a zvláště když přitom nemusí mluvit, nalézal bezpečí. Bylo příjemné jít za tím mužem. Kdo to asi je? Mohl by to být akrobat, celé tělo připomíná pružinu — když jde, záda má tak podivuhodně živoucí. Jinak však postava vyvolávala spíše myšlenky na čerstvý vzduch než na manéž. Nemohl říci proč, ale bylo tomu tak.

410$

Muž šel Frederigsbergskou alejí. Dahl ho následoval a pozoroval jeho pružná záda. Muž si dával hezky na čas. Díval se vzhůru na domy, nahlížel do postranních ulic.

Poznenáhlu se blížili k Frederigsbergskému hřbitovu. Bylo tam liduprázdno. Pouze po straně pahorku se procházel nějaký pán s dámou, to bylo všechno. A pak ke dvojici přistoupili od křižovatky tři muži.

Zastavili je a něco dámě povídali a jeden z nich po ní sáhl. Její průvodce si stoupl před ní a mluvil k chlapovi hlasitě a hrozivě. Malý muž před Dahlem zpomalil, podíval se na druhou stranu a pomalu se přibližoval k hloučku.

Chlap naproti vztáhl ruce jako na omluvu k pánovi, ale náhle ho chytil za kabát a stáhl ho k sobě. Pobudova hlava se svezla dolů krátkým, tvrdým kývnutím. Pán klesl k zemi a dáma hlasitě vykřikla.

Dahl tam běžel, aniž vlastně myslel na to, aby pomohl, vždyť proti třem pobudům by stejně nic nezmohl, ale snad by si dali říci laskavou domluvou.

Malý muž stál už mezitím u dámy, pobuda ho držel za kabát a jeho hlava se již již skláněla k strašlivému trhnutí. Dahl viděl, jak se pružná záda malého muže lehce otočila a prudce narovnala a pobuda se bez hlesu svezl k zemi —jeho dolů se sklánějící hlava se setkala s krátkým, ochromujícím nárazem zaťaté pěsti.

Jeden ze dvou jeho kamarádů přiskočil, ale skácel se zpět zasažen levicí, která ho potkala cestou a trefila na nebezpečném místě. Dahl slyšel náraz, když týlem narazil na dláždění. Třetí pobuda zatím přiskočil za malého siláka a sevřel ho rukama. Dahl začal volat: „Policie!“ a malý muž klesl na pravé koleno. Levou nohu měl nataženou stranou s chodidlem skoro až u Dahla, který viděl ruku sahat po pobudově rukávu. Sotva stačil uhnout, když pobudovo nemotorné tělo přepadlo přes nataženou nohu, záda pleskla na dláždění a vzápětí malý akrobat seděl obkročmo na jeho prsou. Zkříženýma rukama svíral límec pobudova kabátu a vnější stranu jednoho zápěstí přitiskl na pobudovo hrdlo. Dáma klečela u svého muže, který ležel v bezvědomí s rozbitou nosní kostí. Bylo slyšet těžké kro-411$

ky. V příštím okamžiku už strážník zadržel jednoho z pobudů, který byl zase na nohou.

Když strážník přehlédl situaci a obdržel krátké vysvětlení, pravil Dahlovi:

„Buďte tak laskav a dojděte pro auto, zatímco my se tu ujmeme těch chlapů.“ On a cizí pán drželi pevně každý jednoho pobudu. Třetí z nich zatím stále ještě ležel omráčen úderem do týla o dláždění.

Dahl běžel alejí a jeho mozek přitom horečně pracoval.

V téhle historce také bylo něco v nepořádku. Strážník, pobudové, pán s rozbitým obličejem, paní a rvačka sama — to vše bylo ovšem skutečné, o tom nemohl pochybovat, kromě toho běžel na strážníkův rozkaz. Ale při krátkém hovoru pohlédl na akrobatovu tvář, a ta se na něj usmála, jako by věděla, na co myslí, a chtěla říci, že je to správné.

Ale naprosto to nemohlo být správné. Ostatně ta tvář byla opálená a ošlehaná, ačkoliv měla být bledá a popelavá a celá postava měla být příliš chabá i na boj se vzrostlým školákem, natož se třemi pobudy, naprosto by to nemohlo být takové ocelové péro jako tohle.

Ale co úsměv, který se zdál říkat „ano“? Ten připomínal škádlivý úsměv, který viděl dopoledne u starého pána na Amagerském náměstí. Musí se mít na pozoru. Pravděpodobně se akrobat vůbec neusmál. To asi bylo to, co si jeho fantazie domyslela. Asociace myšlenek na sebe začínaly brát podobu skutečného života. Cožpak snad neslyšel hlas Sofuse Petersena, když chtěl sejít do vinárny. Nyní ho nějaká podoba přiměla se domnívat, že akrobata zná, a ten že se na něj usmál, protože ho poznal. Ale nemohl to být on. Byl si jist, že tu nebyla vůbec žádná podobnost — snad jen velikost. Ale akrobat byl větší. Hle, nyní ho už nazývá akrobatem, ačkoliv ošlehaná tvář se vší určitostí prozrazovala, že s uzavřeným životem v cirkuse nemá mnoho společného. Až se vrátí, dá si pozor, aby nedal najevo, že v něm muž vzbudil takové představy. Nechce přece, aby ho ještě jednou převzal do opatrování strážník. Protože opilý už nebyl, z toho se vyspal. A také nebyl šílený, protože se pamatoval, že má přivolat vůz. Zde je ostatně stanoviště

412$

a řidič pochopil vše, co mu řekl. Nyní může jen doufat, že se po návratu do aleje neukáže, že to všechno byla domněnka. Starý pán na Amagerském náměstí totiž zmizel, když na něj poukázal. Ukáže-li se, že tam není zraněný muž, musí řidiči dobře zaplatit. Díky bohu, peněz má s sebou dost.

Vůz zastavil. Vyhlédl opatrně ven. Ano, byli tam všichni a naopak k nim přibyli ještě dva strážníci.

Vystoupil a zraněný muž a jeho žena vlezli do vozu. Dva strážníci drželi pobudy, třetí řekl:

„Chtěl bych jen adresu pánů pro hlášení”.

Dahl řekl nahlas své jméno a bydliště a div se přitom hlasitě nerozesmál v jásavém pocitu, že je s ním všechno v naprostém pořádku.

Když ale slyšel adresu cizího pána, ztuhl a zostražitěl. Pán totiž na strážníkovu otázku odpověděl:

„Barnes, Hotel Savoy.“

Pak se škádlivě otočil k Dahlovi, a když viděl jeho nepřátelsky zdrženlivý obličej, hlasitě se zasmál a řekl strážníkovi na vysvětlenou: „Ten pán a já se známe, ale on asi nemůže věřit, že jsem to opravdu já.“

Strážníci odešli se svými vězni a Dahl zíral stále překvapeně, nedůvěřivě a pln pochybností a nadějí na Barnese:

„Ale– ale jsi to… skutečně ty?“

„Ano, jsem to já,“ přikývl Barnes, „a nedivím se, že tomu nemůžeš věřit… Nepůjdeme spolu? Můžeš jít se mnou do hotelu. Máme si přece moc co vyprávět.”

Vzal ho pod paží a vlekl s sebou. Dahl cítil onu bezpečnou radost, jako když mu Barnes v prvním roce gymnázia slíbil pomoc při matematické nebo latinské úloze.

„Jak ses měl po všechna ta léta?” ptal se Barnes a Dahl odpověděl vyhýbavě, že žil osaměle a jen tak — studoval.

„Ale ty,” zeptal se, ,jak se tobě vedlo?”

„No,” pravil Barnes, „teď se mi rozhodně vede dobře a to je to hlavní. Poslední léta tam za vodou se mi ostatně také vedlo dobře… Půjdeš brzy spát, nebo si zajdeš nahoru trochu popovídat?”

Dahl by šel jen velmi nerad brzy spát.

413$

« Zázrak »

„Co bys řekl whisky a doutníku?“ zeptal se Barnes, když přišli do jeho malého pokoje v hotelu Savoy.

Whisky? Ano, Dahl chtěl něco pít. Jeho pocit bezpečnosti vzrůstal. Moci pít whisky nikoliv proto, aby se člověk opil a byl ospalý, ale prostě jen tak v útulné společnosti. Díval se radostně na Barnese, který dýmal černý doutník. Ale že by ten ošlehaný, pružný chlapík mohl skutečně být kdysi popelavý a slabounký Kristián Barnes?

„Vyprávěj!” prosil a Barnes se smál, protože Dahl vypadal jako žák gymnázia, který potají pije tvrdý alkohol v kamarádově pokoji a má chuť slyšet historky.

,Ano,“ řekl, „odjel jsem s miss Dalovou do Kalifornie, do Los Angeles, abych vstoupil do její školy.

,Ano, ano,” přikyvoval Dahl.

Barnes si pořádně zavdal whisky.

„Není to věru ona, kdo mě naučil pít whisky,” dodal na vysvětlenou, když zpozoroval, že Dahlovi imponuje, kolik tekutiny ve sklenici ubylo, „nemyslím, že by na to kladla váhu. Také nepiju tak velké doušky, ale dostal jsem žízeň po té malé srážce tam v aleji.”

„Jak se vede miss Dalové?” ptal se Dahl.

„Myslím, že dobře,” odpověděl Barnes. „Je mrtvá.”

„Je mrtvá?”

Barnes kývl.

„Zemřela na podzim. Jinak bych tu sotva seděl.”

„Byl bys jinak zůstal v její škole?”

„No, nemohu tak úplně tvrdit, že jsem byl v posledních letech právě v její škole, byť jistým způsobem jistě ano. A jistým způsobem tam zůstanu po celý život, třebaže ne jako jeden z vynikajících žáků.”

Škádlivě se usmál.

„Určitě se pamatuješ, že jsem odjel do Ameriky, abych našel kámen mudrců a zažil zázrak. Mohu říci, že zázrak jsem zažil. Ale rozhodl jsem se nechat ten kámen ležet tam, kde leží.

414$

Nevím ještě, stojí-li za to, aby ho člověk měl. Moudrost je možná v tom, že je tak dobře uschován.

Ale o zázraku ti vyprávět můžu, pokud o to stojíš.”

Dahl byl více než zvědavý.

„Miss Dalová měla skutečně školu v Los Angeles. Nazývala to školou. Člověk to mohl také nazývat penzionátem. Část jejích žáků měla určeno pracovat v domě. Ale byly hodiny, kdy jsme se všichni shromáždili a ona nás vyučovala… myslím, že nejlepší název pro to je mentální hygiena. Ten pojem se jistě kryje se společným učením.

Jinak se o nás starala jednotlivě a oznamovala každému zvlášť, co potřebuje. Co se mne týče, byl jsem určen k čištění oken a mytí nádobí.

Divíš se? Ano, divil jsem se také. Umýval jsem, divil se a čekal. A mezitím jsem zkoušel dát si pozor na své myšlenky, protože jsem pozoroval, že je zná. Po práci mi říkávala výsledek: ,Dnes jste byl při umývání skoro úplně probuzený, pane Barnesi,‘ nebo: ,Vaše myšlenky byly, pane Barnesi, velmi daleko, když jste myl okna.‘ Musím poznamenat, že když jsem konal všechny ty práce, nikdy u toho nebyla.

Byli tam i jiní žáci, s kterými jednala stejně jako s Maj Skaarupovou. Říkali mi, že dokonce občas sami vidí anděly.

Nepopírám, že jsem si myslel, že právě to by bylo něco pro mě. To přece stálo za cestu do Ameriky. Čistil jsem pilně svá okna a snažil jsem se udržet myšlenky zkoncentrované v naději, že jednou postoupím do andělské třídy.”

Na chvíli se odmlčel a pohlédl s žertovným úsměvem na Dahla.

„Žádné anděly jsem neviděl,” řekl a srdečně se smál. „Zato… zato mi ukázala několik čilých ďáblů.”

Seděl s hlavou na stranu a se šibalstvím v očích jako člověk, který má veselé vzpomínky. Vzal svoji sklenici whisky a upil.

„Nazdar, boy,” řekl a znovu se smál.

„No, byla to tedy škola,” pokračoval. „Když jsem tam byl nějaký čas, začal jsem jí tak trochu vyčítat, že se někteří žáci smějí stát jasnovidci a vidět anděly, zatímco ostatní se musí spokojit s tím, že dohlížejí na okna. ,Vyučuji své žáky podle

415$

jejich povahy, pane Barnesi,’ řekla, ,a pro vás je lepší čistit okna než se dívat po andělech.’ Ano, zní to snad směšně, ale jistě se starala velmi vážně o moji povahu a celou moji psýchu… ani jsem tenkrát netušil jak vážně.

Budu blahořečit její památce do své poslední hodiny.

Nikdy jsem se nesetkal a nikdy se nesetkám s člověkem, jako byla ona.”

Úplně se změnil a na dlouho se s hlubokou slavnostní vážností odmlčel. Pak se však úsměv zase vrátil na jeho tvář.

„Nemohu ti toho o ní vypravovat moc,” řekl, „ani o tom, co mi říkala, když jsme byli sami. Byl by k tomu zapotřebí snad celý rok. Zcela určitě však bude zapotřebí celý život, abych se stal tím, kým — právem — žádala, abych se stal.

Ale můžu ti vyprávět o vnějších událostech svého života.

Jednou za mnou přišla a řekla: ,Jste v poslední době mnohem bdělejší, pane Barnesi. Nádobí umýváte znamenitě a okna myjete také velmi hezky. Přišel čas, abyste postoupil do jiné třídy.’

Těšil jsem se, ale trochu předčasně.

Vzala mne do haly a tam jsem spatřil nejpodivnější zjev, s jakým jsem se kdy setkal — mohutného chlapa s rameny jako dveře, s kloboukem jako stan a obličejem jako jestřáb. Nohy vězely v strašlivých botách s nepřiměřeně vysokými podpatky a dlouhými ostruhami, u pasu se mu houpal revolver, veliký jako malé dělo. Měl červenou košili a kolem krku uvázaný modrý šátek. Vypadal, jako bys ho vytáhl z raubířského románu toho nejhoršího druhu.

,Podívej se, Bille,’ řekla miss Dalová, ,to je muž, kterého vezmeš s sebou.’

,Well,‘ řekla obluda.

Byl jsem trochu zvědavý, zda-li je tato bytost se stanem na hlavě a dělem u pasu jeden z mých nových kamarádů ve třídě, nebo snad přímo učitel… Ano, teď si asi myslíš, že to, co povídám, je lež, ale pak si musíš myslet, že ten malý žert tam v aleji byla také lež.

Ptal jsem se miss Dalové, kam mám jít, a ona mi řekla, že

416$

má dobrého přítele, který je správcem ranče nahoře v Montaně. Tam že na nějaký čas odjedu.

Možná se divíš, že jsem tak slepě poslechl, ale kdybys zažil hodiny, kdy se mnou mluvila sama v mém pokoji, nedivil by ses. Byl bys ji sám slepě poslechl a nelitoval bys toho.

Šel jsem s Billem do Montany. Největší část cesty jsme naštěstí jeli vlakem.

Když už jsme nějaký čas jeli, zeptal jsem se ho na jméno.

,Jsem Sinewy Bill,’ řekl.

Pokorně jsem mlčel, protože jsem chápal, že to jméno je v jeho kruzích známé. A bůh ví, že také známé bylo, ovšem jak ve špatném, tak v dobrém.

Můžu jen říct, co jsem se dozvěděl později. Muž se jmenoval William Stone, ale na to už nikdo nemyslel. V celém dobytčím kraji ho nikdo nenazval jinak než Sinewy Bill. Byl kovbojem na ranči nahoře v Montaně. Dostal se tam po bouřlivém životě a často scházelo jen málo a mohl skončit ve vězení. Jednou se tam dokonce hezky dlouho zdržel. Když se z Texasu přes Arizonu a Wyoming dostal nahoru do Montany, přijel jednou na koni na ranč, požádal o práci a dostal ji. Správce Sinewy Billa sice dobře znal, ale byl to udatný muž a potřeboval chlapa, který dovede ,break horses’. S Billem bylo ostatně všechno v pořádku, dokud byl střízlivý, ale jak se napil whisky, nebylo s ním k vydržení.

Miss Dalová občas na ranč na týden přijížděla. Připomínalo jí to život v prérii v jejím dětství. A tak se také dostala k jednomu z Billových záchvatů. Seděl v kovárně s lahví whisky, revolverem a hromadou patron. Zpíval a klel a střílel do všeho, co se k němu přiblížilo.

Správce zuřil. Nerad ztrácel svého nejlepšího muže, ale teď to už muselo skončit. Potřeboval kovárnu, ale Bill střílel, kdykoliv se někdo přiblížil, a Bill střílel zatraceně dobře.

A tak se stalo, že miss Dalová šla do kovárny k Billovi. Bill nestřelil. Nikdo mimo ni a Billa neví, co se uvnitř stalo, ale od té doby ji Bill poslouchal jako pes. Ano, je to jeden z jejích nejvěrnějších žáků. Mluvil jsem s ním o ní, když jsme jeli ve

417$

vlaku. ,She is a great woman,’ řekl, ,the strongest I ever saw. I can break wild horses, but she can break wild men.‘

Ano, Bill potom zkrotí a ona na něho byla pyšná.

No, stále jsme jeli, ono je to z Los Angeles do Montany kus cesty, ale konečně Bill řekl: ,Tak, teď máme cestu za sebou.’

Takový byl jeho názor. Já měl velice brzy jiný. Přitáhl mě ke dvěma koním, v příštím okamžiku seděl rozkročmo na jednom z nich a mě vyzval, abych učinil totéž.

,Neumím jezdit,‘ ohradil jsem se. Koukal na mě stejně nechápavě, jako kdybych mu řekl, že jsem se ještě nenaučil chodit. ,Can’t ride?‘ řekl, ,Well, as far as I can see you ain’t no inv’lid, ale máte dvě nohy a zadek.’

,Ano,‘ odpověděl jsem, ,ale ten ještě nikdy neseděl na koni, a pokud se kůň rozběhne, zcela jistě na něm ani dlouho sedět nezůstane.’

Bill je muž činu. Než jsem pochopil jak, byl jsem pevně přivázán v sedle a pozoroval jsem, že půda pode mnou ubíhá šíleně rychle dozadu a stromy a domy kolem skáčou nahoru dolů. Nejsem schopen ti vylíčit tu cestu na ranč. Jednak není slov dost silných pro moje muka, jednak jsem byl většinu cesty stejně bez sebe.

Když jsem se vzbudil, ležel jsem v posteli a divil se, proč mi dali mezi nohy sedlo. Žádné sedlo tam samozřejmě nebylo, to jsem při bedlivější prohlídce zjistil, ale nohy tomu stále ještě nechtěly věřit. Nebyl jsem s to je přitisknout k sobě. Na mých zádech bys nenašel místo, které by nebolelo.

Přišel správce a představil se mi. Měl v ruce dopis.

,Miss Dalová píše,’ řekl, ,že zde máte být na stravu. Jste vítán. Doufám, že se vám tu bude dařit dobře. Ježto tu však stojí, že se o vás má starat Bill, I guessyou airítgoing to get no holiday out here.‘

Hádal dobře. Bill mě začal ve svém volném čase vzdělávat na kovboje. Myslím, že se mu zdálo, že se mnou zachází velmi mírně. Tak křehký materiál totiž u žádného člověka ještě neviděl. Prohlásil, že jediné myslitelné vysvětlení pro fakt, že mohu být taková bačkora je, že jsem vlastně mrtvě narozený.

Nemohl jsem utéci. Jednak proto, že jsem byl příliš unaven,

418$

a jednak také proto, že by mě Bill stejně okamžitě chytil. Měl mě v opatrování a drezíroval mě s péčí, která nemohla být větší, kdybych byl býval cirkusovým psíkem. Později jsem se dozvěděl, že miss Dalová mu nařídila: pomalu, ale jistě mi vzít život. “

Barnes se odmlčel a pohlédl na Dahla, který překvapeně vybuchl:

„Miss Dalová?“

Barnes vážně přikývl.

„Ano, Miss Dalová… A Bill vykonal její rozkaz do písmene.”

„Ale… ale ty přece žiješ,“ koktal Dahl.

„Vstal jsem z mrtvých,” prohlásil Barnes se smíchem.

„Vidíš,” pokračoval, „miss Dalová mi dole v Los Angeles řekla: ,Jsou ve vás dvě základní chyby Mr. Barnesi a nezbavíte se jich svou silou. Jednou je hniloba ve vašem duševním životě, která tam byla naočkována již v dětství a vyrostla s vámi. Druhá je, že se nedovedete držet uvnitř svých hranic. Vklouzáváte vždy do myšlenkového světa jiných lidí a to vás oslabuje mnohem více, než tušíte. Ale stal se z toho pro vás zvyk a jste schopen se toho zbavit stejně málo, jako byste mohl přemoci tanec sv. Víta.’ — ,Proto jsem jel s vámi,’ odpověděl jsem. A ona řekla: ,Spravím vás. Opatřím vám nové a lepší vědomí, nejdřív se ale musíte vypořádat s tím starým.‘

K tomu použila Billa. Jezdil se mnou na koni, vrhal jsem laso, sloužil jsem, až jsem ne snad padl, ale přímo se zřítil do spánku, aby mne ještě rozespalého, v bezvědomí, vytáhl příští ráno zase ven. Stal jsem se živým automatem. Neměl jsem v hlavě žádné myšlenky, kromě únavy jsem nic neprodukoval. Mé bolestivé údy spotřebovaly všechnu vitalitu, která ve mně byla. Byl jsem právě jen vzhůru, ale nic víc. Usnout bych dokázal kdykoliv a kdekoliv, kdyby mě nechal chvilku na pokoji. Pracoval jsem, jedl jsem, spal jsem, ale o ničem z toho jsem vlastně nevěděl. Můžu říct, že jsem byl v bezvědomí řadu měsíců. Moje tělo bylo živé, ale já jsem byl mrtev. Ani nevím, zda jsem si pamatoval své jméno. Ano, bůh ví, kdyby se někdo ptal, jak se jmenuji, myslím, že bych odpověděl „the Kid”. Tak mě ostatní říkali. Kristián Barnes byl mrtev, Bill ho připravil o život.

419$

Ale jednoho dne jsem s údivem objevil, právě když jsem dával nohu do třmenu, že vím, co dělám. Chtěl jsem se dostat na tu herku, která byla nejzpůsobnější z celého stáda a kterou mi přidělili, protože jsem byl nejhorší jezdec. Myslel jsem! Když jsem se vyškrábal do sedla, rozhlédl jsem se a zeptal se Billa, kam pojedeme a co tam budeme dělat. Celé dvě souvislé myšlenky. To byl veliký den. První to uznaly domy na ranči: viděl jsem je a rozuměl, k čemu jsou. Začínal jsem být stejně nadaný jako malé dítě. Každý den jsem pozoroval, jak to v mém vědomí pomalu raší. Netušíš, jaký je to skvostný pocit. Měli jsme ho ovšem všichni, když jsme byli malí, ale tenkrát jsme si ho nedovedli všímat. Chápeš, jak se to stalo? Pohybem, jídlem a spánkem jsem tak zesílil, že se vytvořil malý přebytek, který byl hned zužitkován jako vědomí — zprvu o nejbližších věcech, ponenáhlu však můj obraz světa rostl a jednoho krásného dne vstal Kristián Barnes z mrtvých, nyní ovšem jako — ano, považ, troufám si říci —jako nový a lepší člověk. Řekl jsem to o jedněch prázdninách v Los Angeles miss Dalové, která odpověděla: ,Ano, pane Barnesi, kdybyste se dostal na léčení včas nebo kdybyste měl více síly vůle, takovou koňskou kůru byste nepotřeboval. Ale když jsem se s vámi setkala, vaše duše již nebyla zdravá. Byla jako dům s houbou. Je lepší vytrhat všechna prkna a znovu vybudovat podlahu i strop. Teď jste zdravý, ale raději ještě nějaký čas zůstaňte tam venku, abyste byl pevný v sedle.’

A tak jsem tedy zůstal nahoře v Montaně. Začal jsem se vážně podílet na práci. Ano, poslední dvě léta jsem poctivě a řádně sloužil na ranči a dostával za to plat.

Čekala mě ještě hodně drsná doba. Jednou se u mě Bill zastavil a řekl: ,Všiml sis, že se ti všichni hoši posmívají?’ Po krátkém rozmyšlení jsem řekl: ,Opravdu to dělají.’ Chápej, že jsem se s tím narodil, nemyslel jsem už na to, náleželo to prostě k řádu přírody. ,Well,‘ řekl Bill, ,a je ti snad jasné, že jsi jim udělal úplné divadlo tenkrát, když jsi přijel v bezvědomí, na to nemůžou zapomenout. Ale ty je to musíš odnaučit.’ — ,Jak?’ zeptal jsem se. ,Prostě jich několik zmlátíš,’ řekl. ,To je nesmysl,’ ohradil jsem se. — ,Jackovi a Archiemu se dá nařezat

420$

nejsnáze,’ uvažoval Bill. —,Můžou mě zabít holýma rukama,’ bránil jsem se. Bill se na mě kriticky podíval. ,Vyprávěls mi, že Dánsko je malá země,’ řekl, ,a vidím na tobě, že je asi zatraceně malá, že tam není dost místa, aby se mohlo vyrůst. Ale jak vidíš, ve světě, ve kterém žijeme, je potřebná jedna věc, a tou je výprask. Ten nelze nijak odstranit — buď ho člověk uštědřuje, nebo ho dostává. Musíš prostě Jackovi a Archiemu uštědřit takovýhle výprask. Naučím tě něco, co je pro malého muže dobré.’

Tak mě Bill učil to, co sám nepotřeboval, ale co se při svém hříšném toulání po západních státech přece jen naučil. Když mě učil boxovat a japonské jiu-jitsu, bezmála mi vzal život ještě jednou. Konečně řekl: ,Příště, až se ti bude Jack nebo Archie posmívat, vrazíš jim jednu na hubu. S ostatními snad bude lepší ještě nějaký čas počkat.’ — ,Nejsem pomstychtivý, Bille,’ řekl jsem krotce, ,a přeju Jackovi a Archiemu trochu zábavy. Raději je nechám klidně se posmívat.’ — ,Ano, ale jakmile to poprvé uvidím, ztluču tě, až budeš polomrtvý,’ řekl Bill, ,a zrovna tak i podruhé a pořád dál až do soudného dne.’

To rozhodlo. Týž den jsem vrazil Jackovi jednu do huby, on mi to vrátil a já použil své umění a v svaté horlivosti líbit se Billovi jsem Jackovi zlomil ruku japonským hmatem. ,Co to má k čertu znamenat,’ řvali ostatní. ,Well — the Kiďs grown up,’ řekl Bill. Uznali to a od té doby jsme byli dobrými kamarády. Jack je dobrý hoch, který nikdy potom nepociťoval vůči mně zášť.

Za několik dní mi Bill oznámil, že dostal na týden dovolenou a že jede do Yellow Creeku a chce mě vzít s sebou. Yellow Creek je ,městečko’, rozkošné městečko, jak pochopíš. Ptal jsem se, co v té psí díře budeme dělat. ,You want training,’ řekl ,a nemůžeme tě nechat lámat ruce chlapcům tady na ranči, ale v Yellow Creeku je několik lotrů, kteří nejsou dobří ani k tomu, aby se jim zlámala ruka nebo vykloubilo rameno. Ale dávej pozor, aby nestříleli. Jsem ostatně s tebou.’ Slíbil jsem si v duchu, že budu v Yellow Creeku krotký jako jehně. Ale ať jsem dělal, co jsem dělal, přicházel jsem stále do hádek a lítal

421$

z jedné rvačky do druhé. Myslím, že se Bill, který se již whisky ani nedotkl, staral o to, aby bylo ve mně stále příslušné množství alkoholu. Pral jsem se každý den a konečně se mi to začínalo líbit. Téměř jsem se zlobil, když Bill řekl, že je po dovolené. Prohlédl mé napuchlé levé oko, které se nedalo otevřít, i moje nadbytečně kypící ústa.

,Nevypadáš nejlíp, Kide,’ řekl, ,ale držel ses docela dobře.’ Byl jsem na to hrozně pyšný a dal jsem si jednu whisky. Když jsme jeli domů, pochechtával jsem se radostí, ale Bill se zamyslel. ,Co bys dělal, kdybys narazil na někoho, kdo by chtěl střílet?’ zeptal se. —,Mířil bych trochu níž než teď,’ řekl jsem a prostřelil Billovi klobouk. Také mně se teď houpalo dělo u pasu, ale úplně střízlivý jsem asi nebyl, když jsem se odvážil provětrat Billův klobouk. ,Čert s tebou, hochu,’ volal, ,teď už umíš chodit sám.’

Chvíli jsme pokračovali v jízdě beze slova. Mlčení prolomil Bill: ,Uzavřeme obchod, ano Kide? Když tě nezmlátím, že jsi mi zničil klobouk, nebudeš o téhle cestě do Yellow Creeku vyprávět v Los Angeles.’

Dali jsem si na to ruku.

Když na ranči skončilo období těžké práce, odjížděli jsme s Billem vždycky do Los Angeles, zatímco ostatní kovbojové vyhazovali své trpce vydělané peníze tak pošetile, jak si jen lze představit.

Při jedné takové návštěvě řekla miss Dalová Billovi: ,Je all right. Teď ho musíš naučit být tichým.’ —,Dovedu nějaké věci dělat,’ odpověděl Bill, ,ale nejsem good to explanations, preliminariím ho musíš naučit sama.’

Tak mě miss Dalová vzala do mého starého pokoje a tam jsme seděli tři čtvrtě hodiny, aniž bychom řekli jediné slovo. Byl bych si přál zemřít, když jsme tam seděli, a přece teprve tam jsem dostal opravdu chuť žít. Jako dítě jsem si jednou myslel, že vidím do nebe — to odpoledne jsem si myslel, že v něm jsem. Vysvětlila mi, co se dělo, ale to ti můžu říct jindy. Co jsem to odpoledne cítil, nedokážu vyjádřit líp než veršem žalmu: ,Požehnání stéká jako průtrž mračen na věřící’.

Když jsem vyšel, Bill se na mne pozorně podíval — byl

422$

z něho náhle úplně jiný člověk, než jak jsem ho znal, a naprosto vážně řekl:

,Well, Kid, if that day should come, when you can do this yourself, you’ll be at peace then and for ever.‘

Ne, tehdy jsem Billa ještě neznal, viděl jsem v něm jen darebáka, kterého miss Dalová ,zkrotila‘.

Ale jednou večer bylo nebe tak nádherné, že jsem nemohl jít spát. Vyšel jsem ven. Na ohromné planině ležela tichost celého světa a volala na mne. Vysoko nahoře v bezedném modru byly hvězdy a vypadaly, jako by měly vlastní život i duši. Byl jsem přemožen samotou… skoro jsem se jí bál… samotou, kterou jsem se později naučil milovat a potřebovat skoro jako svůj dech. U jednoho domu jsem spatřil postavu a vydal se přímo k ní, potřeboval jsem člověka. Postava se nehýbala a když jsem se přiblížil tak, že jsem toho člověka mohl vidět, strnul jsem.

Byl to Bill. Opíral se o lomenici kovárny. Světlo z nebe padalo na jeho tvář. Ano, světlo z nebe —jak z hvězdného nebe, tak z jiného, vnitřního nebe, které můžeme jen tušit. Ano, můžeme více, než je tušit, to jsem viděl na Billovi. Jeho ostře řezaný jestřábí obličej svítil čistotou a velebností, která mne přinutila obnažit hlavu. Udělal jsem to, aniž jsem si to uvědomil. Teprve potom, co mi položil ruku na obnaženou hlavu, jsem zjistil, že stojím s kloboukem v ruce. Stál tiše, a když jsem pozoroval s uctivostí, ano, nábožně toho nehybného muže, cítil jsem zase to, co v pokoji v Los Angeles: požehnání, které stékalo jako průtrž mračen. Viděl jsem, jak na Billův obličej vchází úsměv… Vypadal jako člověk, který říká ,so long‘ tomu, koho miluje víc než sebe sama a o kom ví, že ho zase potká.

Stáli jsme naproti sobě jako otec a syn. Položil svoji velikou ruku na moji hlavu a řekl s nekonečnou mírností: ,God bless you, boy.‘

,Thaťs what she calls to be still,’ řekl za chvilku.

Když to práce dovolila, byl ,tichý’ při východu slunce, v poledne i při západu slunce. A také někdy mezi tím, když byl sám jako tehdy.

423$

Jeho divoká povaha byla opanována tichostí, tichou pobožností.

Co se mne týče, poznal jsem tuto pobožnost.

Nalezl jsem v ní střed své bytosti.

Jistě jsem ti svého času při jedné z našich studentských diskusí řekl, že lovím náboženský cit. Hledal jsem ho hlavou, chtěl jsem ho studovat u jiných lidí. Teď jdu jinou cestou. Onen cit jsem našel ve vlastním srdci, a štěstí mého života a harmonie mé mysli jsou úzce spojeny s jeho růstem. Ale aby mohl růst, potřebuje potravu, a teď se jistě budeš divit, že potravu nalézá ve staré církvi mého otce.“

„Ano,“ přikývl Dahl, „skutečně mě ani ve snu nenapadlo, že zrovna ty jednou skončíš jako křesťan.”’

„Nevím, jestli existuje nějaká obec, která by mě uznala za křesťana,“ řekl Barnes, „a také mě to nezajímá. Ostatně sotva ta či ona klika má právo rozhodnout, ráčí-li mě Kristus přijmout jako jednoho ze svých. Všechno, co můžu o té věci říci, je, že staré žalmy a slova bible, jímž jsem se ve svém mládí s odporem učil nazpaměť, ve mně vzbuzují hluboký pocit zbožnosti.

Jednou jsem řekl, že rozličné náboženské formy jsou kůže, které po sobě zanechal had — náboženský cit. Nuže, jsou více než to, v některých z nich, v křesťanství například, had ještě žije. A pro člověka, který vyrostl — abych tak řekl — v křesťanském podnebí, skýtá křesťanství nejlepší podmínky pro náboženský růst. Nebylo dosud nahrazeno ničím lepším. Vidím, jakou otázku chceš pronést: ,Ale co dogmata?’ Nestarám se o ně. Ale nemůžu myslet na Krista, aniž bych zároveň nepocítil — více nebo méně — ono zvláštní proudění duševní síly, které jsem zažil v pokoji v Los Angeles a před kovárnou v Montaně. Ono má nade mnou moc. Co je mi do mínění lidí o Kristu, jestli se narodil z panny, jestli žil skutečně v tu neb onu dobu v Palestině! Vlastní zkušeností jsem se přesvědčil jen o tom, že myšlenka Krista je výrazem božské síly, která může být zažita. Moje pojetí či pojetí jiných Kristovy bytosti a osoby nemá žádný jiný význam, než že ukazuje přítomný stupeň našeho náboženského vývoje. Jsou naším obrazem, ale

424$

ne obrazem božím. Rozhodující je jedině a pouze duševní odevzdání v pobožnosti. Jsem přesvědčen, že v této pobožnosti klíčí vědění, které se nedá získat cestou bádání. Ano, dokonce i věřím, že neosvícený a hloupý člověk, má-li jeho povaha dost hloubky a temperament dost síly k bezohledné odevzdanosti, může vyspět do té míry, že nahlédne do jsoucnosti — ,dreamt of in our philosophy’.

Asi mě nepoznáváš, nečekal jsi, že ve mně najdeš směs rváče a laického kazatele! Ale v jednom bodě můžeš vidět, že jsem se nezměnil: jsem stejně upovídaný jako kdysi.”

„Zůstaneš teď doma?” zeptal se Dahl.

„Ano,” řekl Barnes s povzdechem. „Zůstanu doma.

Když přišel správce a povídal, že dostal dopis z Los Angeles, že miss Dalová zemřela, začal jsem pomýšlet na cestu do Dánska o příštích prázdninách. Navrhl jsem Billovi, aby jel se mnou. Ale vzal si do hlavy, že všichni lidé u nás jsou mé výšky, a bál se, že na ně bude šlapat, což, jak říkal, je vůči lidem svrchovaně onpolite, ,as never had done him no harm nowhere.‘ Uvedl jsem jeho představy o průměrné výšce Dánů na pravou míru, ale když jsem mu vyprávěl, že krávy jsou u nás na louce přivázané, řekl, že by tomu neuvěřil, ani kdyby to viděl, a proto to raději vidět nechce.

Tak jsem jel sám, jak jsem se domníval, na krátkou návštěvu. Ale pak jsem uviděl starého pastora Barnese a jeho radost nad ztraceným synem. Nechci mu ji vzít. Udělám zkoušku. Musím pracovat plnou parou, abych zmohl veliký ,round up‘ během půldruhého roku.”

„Tím ,round up’ míníš asi zkoušku?” zeptal se Dahl.

„Ano,” odpověděl Barnes, „a tak se tedy stanu učitelem. Ta myšlenka se mi líbí. Jen kdyby se vyučovalo v přírodě! Bude těžké zvyknout si dýchat školní prach.

Pamatuji se, že jednou, než jsem si zvykl na povahu dobytkářské země, tak jsem zvracel při pohledu na nekonečné šalvějové houští.

Zpočátku mi ve škole bude také vskutku na nic. Ale těším se, že udělám z hochů hochy… A kdy půjdeš ty?”

„Nespěchám ještě, vstávám obyčejně v osm,” řekl Dahl.

425$

„Myslím ke zkoušce,” řekl Barnes.

Dahl se rozmýšlel:

■ „Nu, ke zkoušce… ano, nevím… vlastně jsem se na zkoušku moc nepřipravoval.”

„To jsem na tobě skoro viděl,” řekl Barnes. „Potřebuješ jistě ,průvodce’. Po prázdninách se do toho pustíme oba a uvidíme, kdo bude dřív hotov.

Ale teď je už pozdě a musíme jít spát. Některý z příštích dnů k tobě přijdu a pak bude řada na tobě, abys vyprávěl, co jsi po všechna ta léta dělal.”

« Mája »

Pro Dahla bylo ulehčením poslouchat Barnesovo vyprávění. Když se ale dostali k otázce zkoušky, zachvátil ho pocit bezmocnosti. Věděl, že nikdy svou zkoušku neudělá. Nedokázal tím směrem obrátit svoji pozornost a energii. Zmocnila se ho těžká beznaděj. Pokoušel se utěšit tím, že je to jen okamžitý následek únavy, protože je již pozdě — až se vyspí, bude všecko vypadat jinak.

Druhého dne ráno také jeho první myšlenkou bylo, že to již bude dobré. V Barnesovi byla horlivost, a jistě bude vystupovat jako hofmistr a přinutí ho něco dělat. Bude ho bavit „vytáhnout Dahla z bryndy”, bude ho těšit vystupovat jako Bill. Dokud ležel v posteli, vypadalo to povzbudivě.

Když ale vstal, cítil, že nechce, aby mu Barnes hofmistroval. Chtěl jednat sám za sebe. S tou myšlenkou vstal a zamyslel se na půl hodiny s kartáčkem na zuby v ruce. Když si to uvědomil, bylo mu naprosto jasné, že ve skutečnosti nechce s učením ke zkoušce ani začít.

Tupé zoufalství zaškrtilo každou iniciativu, jakási úzkost před budoucností zakryla všechna východiska.

Sešel na ulici s myšlenkou svěřit se Barnesovi a snad být vzpružen a podporován jeho silnou rukou. Když však dorazil

426$

k hotelu Savoy, prošel bez zastavení kolem, protože se styděl, a nesnesl, aby Barnes viděl jeho ubohost.

Bez cíle šel dál. Když se konečně rozhlédl, stál na hradbách na Christianshavnu. Pozoroval, že je unaven. Tam dole u vody byl strom a vypadal tak domácky. Tlustá větev rostla až nad vodu. A za ní o trochu výš a trochu víc vzadu další — byla to hotová lavice s opěradlem. Sestoupil a sedl si, nejnižší větev byla právě tak vysoko, že nohy visely rovně dolů, aniž se dotýkaly vody. Sedělo se mu stejně dobře jako v jeho staré „židli“ doma v ořeší. A okénko ven do světa tu měl také. Byl jím okrouhlý otvor mezi listím.

Kdyby jen od té doby tak nezestárl. Nebo kdyby tam mohl ještě jednou začít a prožít život znova. Sám nerozuměl tomu, jak se mohl stát tak bezmocným vůči jsoucnosti. Zdálo se mu, že měl takové nadání a k tomu mu lidé vycházeli tak laskavě vstříc. A jeho snažení bylo vždy dobré a povznesené. Jak se to mohlo stát, že skončil v opuštěnosti a bezmocnosti? Odkud pocházel ten pocit bezmoci oproti praktickému životu? Jaká zoufalá prázdnota v mysli!

Položil čelo na nejhořejší větev a přál si, aby mohl spát a zapomenout na všechno, co se týkalo jeho samého.

Náhle se narovnal a cítil, že je více vzhůru než po mnoho let. Hned tomu neporozuměl, ale když se tak stalo, sotva si troufl tomu věřit: byl zase v „otevřenu“, tam, kde není času, nic není daleko ani blízko, tam, kde srdce chápe a mluví nebeskou řečí beze slov. Touto řečí, z níž proroci čerpají svoji moudrost a kterou mystikové mluví s Bohem, dostal své poslední hluboké vědění o sobě. Viděl své bezcharakterní kolísání, když po prvním prohřešení neměl odvahu ani pokračovat v hříchu, ani se od něho odvrátit. Viděl, jak po tom, co prožil božskou lásku a spatřil její výraz ve své tváři, přisvojil si ji jako svou osobní dokonalost. Viděl se, jak užívá slečnu Löveidovou jako nástroj svého duševního požitku bez nejmenší myšlenky, co to mohlo stát ji. Rozsudek nad ním samým byl v něm a zněl, že prohrál dar života tím, že proměňoval milost boží v požitek a snažil se o duševní růst a vývoj, aby dosáhl příjemného pocitu, který je doprovázel.

427$

Znal svůj osud. Byl v otevřenu, to znamená ve věčnu. Ten, kdo žil ve věčnu, nemůže být na věky zatracen. Byl tam jako dítě, a dál se nikdy nedostane. Svůj dospělý život až dosud pokazil — a nejen to, rozšiřoval žal a zlo kolem sebe na své cestě, a zbytek jeho života byl rozbit, zničen jeho vlastními činy. Potáhnou jej ke dnu jako kámen přivázaný k jeho noze. Léta, kdy měl možnost se zvednout a jít dále, poučen svými chybami, nebudou nikdy prožita.

Věčno se nyní zase zavřelo a on věděl, že pro něho se již neotevře, dokud zde bude žít.

Když však zase stál nahoře na hradbách, napadlo ho, že i kdyby jeho život byl šedivý a téměř k nesnesení, přece by ho mohl žít jako užitečný dělník, a tak šel domů, aby hned začal.

Když pak doma stál před učebnicemi, po tolik let netknutými, s hrůzou cítil, že se nikdy nedostane přes předsevzetí. Život rozhodnutí a činu mu byl uzavřen. Aktivní část jeho bytosti zemřela na atrofii.

Sedl si na pohovku a otevřel sešit, který nikdy nebyl použit. Svého času si ho koupil, aby ho naplnil poznámkami z přednášek, jak to dělali jeho kamarádi.

Jejich sešity byly dávno popsány, použity a odloženy.

Jeho zůstane prázdný.

Nevydržel se dívat na prázdné listy. Bylo nezbytně nutné, aby na nich bylo něco napsáno.

Vzal pero a psal pomalu a krasopisně jako podle předlohy ve škole dvě věty.

Díval se na ně, až se pocit jeho bezmocnosti vůči životu změnil v únavu jako po práci.

Tehdy si lehl a spal.

Když se vzbudil, podíval se na sešit, vytrhl list s dvěma větami, pozorně ho složil a založil do svého zápisníku.

Nechtěl věřit tomu, co napsal, než usnul.

Sel zase na hradby v dětinské naději dostat ještě jednou na stejném místě vysvětlení a pomoc.

Necítil se již dospělý. Zastavil se tam, kde v posledním roce na gymnáziu viděl naposledy do otevřena. Byl tam postaven

428$

zpátky, uvažoval jako tenkrát a také tak jednal. Bylo mu, jako by jeho dospělá část již zemřela.

Sestoupil dolů a sedl si na větve a díval se zase ven do světa okénkem mezi listím. Bylo tak beznadějné myslet. Zůstal z něj jen bezmocný chlapec. Myšlenky zemdlely. Opřel se o větev a upadl, jako tak často předtím, do polovědomého stavu, kde se mísily prvky snu a prvky skutečnosti hned v moudrost, hned v pošetilost a občas v obojí.

Větve se změnily v plot z ořeší, voda v cestu, hradby v zahradu, kde kopal Kristen Zvoník…

Vrátil mu právě dýmku, když si pohrál s víčkem a podíval se na černé peklo na spodní straně a na zelenou zemi ořeší a trávy a nebe nechal modrat se boží láskou.

Kolem jeho úst se objevil úsměv ulehčení. Opět se mu to jen zdálo. Sen ovšem povstal z víčka na dýmce Kristena Zvoníka. Hrál si s ním a přitom usnul.

Zdálo se mu, že je dospělý, vidí do nebe a cítí zázračnou lásku boží, putuje po zelené boží zemi a poté, co se do sytosti najedl jejích zralých i nezralých plodů, sestoupil do šerého, páchnoucího pekla, které otrávilo celou jeho bytost.

Bohudíky, byl to jen sen. Měl to být sen varovný. Až jednou vyroste, zapamatuje si ho, aby mu objevil chytře skryté léčky života. Měl všechny podmínky žít dobrý život, takové podmínky jako málokdo.

Díval se vesele okénkem ven do světa, ven do živoucího života. Pole na druhé straně cesty bylo zelené bujnou trávou.

Tam stála žena v růžových šatech a kývala na něho.

Usmál se šibalským, tajemným úsměvem. Bylo v ní všechno to, co nikdy nezestárlo, to, co viděl u Aninny Clausenové a Kirsten Pera kováře v onen den, kdy spatřil onu jejich stranu, která byla obrácena k mladému Petru Kováři a k tomu, jenž se stal otcem Nielse Petra.

Bylo v ní všechno, její krok byl tanec, její oči byly k tomu, aby se do nich dívalo a vidělo vlastní opojenou tvář. Usmívala se na něho, až se mu točila hlava, a kývala na něj a on povzdechl v odpověď:

429$

„Konečně přicházíš… Stál jsem tu každičký den a vyhlížel tě. Jak se jmenuješ?”

Usmála se, až se s ním zatočil svět:

,Jmenuji se Mája.”

„Mája,” opakoval zasněně, „Mája… myslel jsem, že se jmenuješ Týna. Ale jméno je lhostejné. Už k tobě jdu…”

Vstal a chtěl sestoupit na cestu.

Voda se nad ním zavřela.

« Křižovatka »

Odpolední stíny se začaly prodlužovat. Kandidát stál opřen o zahradní branku a kouřil.

Náhle slyšel rychlé cup — cup, cup — cup dvou dřeváků a supění a sténání namáhaných plic.

Byla to Annina Clausenová, která neviděla, neslyšela, protože už doslova nemohla, a přece musela dál, i kdyby třeba jen zázrakem.

„Prr!” vykřikl Kandidát.

Annina se lekla, až vyjekla.

,Ježíši!” vyhrkla. „Já jsem se ale polekala. Nemůžu vám říct, jak hrozně jsem se lekla.”

„Slyšel jsem to,” řekl Kandidát.

„Ano, to je možné,” souhlasila Annina, „a já také nic nezapírám, ale kdybyste vy viděl, co já viděla, a slyšel, co já slyšela, a běžel, jako já běžela, pak možná… Běžím od Kovářů, protože jsem si musela popovídat s Kirsten.”

„Kirsten Pera Kováře je přece přes rok mrtvá,” řekl Kandidát.

„Ano, Kirsten je mrtvá,” pravila Annina, „zemřela v úterý ráno, na den svátého Michala to bude půl druhého roku. Sama jsem ji oblékala a kladla do rakve a pohřešovala jsem ji vždycky, kdykoli se zde v obci něco stalo, protože nikdo není, jako byla Kirsten u šálku kávy. A přece k ní běžím čtvrt míle a neuvědomím si, dokud nestojím před kovárnou, že ona i Per

430$

jsou pryč a nový kovář je svobodný a navíc ani není doma. Můžete si tudíž domyslet, jak jsem se rozčílila.

Ach bože, je skoro horší stát než běžet, srdce se nemůže zastavit.“

„Nechcete si jít na chvíli sednout dovnitř?“ zeptal se Kandidát.

„Ne, děkuji, trvá příliš dlouho, než se usadím na židli ke stolu, a já musím domů k Nielsi Petrovi a Martině, jakmile přijdou z pole, ale stačím vám ještě zrovna u vrátek všechno říct, protože vy jste se s Holgerem hodně stýkal. Bože, jak to ve mně buší.“

„Co je s Holgerem?“ zeptal se Kandidát.

Annina přitiskla ruku k srdci.

„Hned to bude, jen počkejte a nechte mě začít od začátku. Kdyby aspoň přestalo tak bouchat. Běžela jsem příliš rychle a byla jsem příliš rozčilená a stalo se mi toho příliš mnoho, bodláky mi ještě vězí v punčoše. Podívejte se, moje levé lýtko vypadá jako ježek, ale to musí počkat, až se dostanu k Martině a svleču punčochu, nejdou všechny skrz.“

„Jaké bodláky jste to tu nasbírala?“ ptal se Kandidát.

„Jsou to ty staré ošklivé bodláky ze svahu. Víte, loňská tráva. Byla jsem ve městě a nadešla jsem si přes pole, přes to vysoké s návrším, které se příkře sklání na druhé straně k plotu u křižovatky.

Přišla jsem až na vrcholek a na okamžik se zastavila a viděla přes celou obec a až do města. Pokoj spočívá na kraji i městě, svět již nehlučí, myslím si — jako v žalmu — ledaže tam to je večer při měsíci, a tohle bylo v poledne a krávy ležely a přežvykovaly.

Stojím a vidím na všechna čtyři ramena křižovatky, která ležela pode mnou právě jako mlýnské lopaty, a dole po cestě, která končí u rašeliniště, kde on bydlí, kráčí Holger a není už daleko od křižovatky. Ale tu náhle vidím někoho jít cestou od Bakkebölu. ,Kdo to může být,’ myslím si, protože se mi nezdá, že to je jeden z nás. Ale tu vidím známé pohození hlavy a mávnutí rukou, a mnou to v tu ránu projelo až do nohou. A vtom také pravím hlasitě, až jsem to sama slyšela: ,Je-li to

431$

správné a je-li to on, pak to zařídil sám Pán Bůh.‘ Ale to nejde, myslím si, tomu se musí zamezit, musím jednoho z nich odstranit, než spatří druhého.

A tak se dám do běhu horempádem dolů z kopce. Víte, jak je zpočátku strmý, a uprostřed jsem upadla přes zaražený kolík, který jsem neviděla, a vletěla jsem přímo do velké houštiny bodláků, těch s kulatými modrými hlavami. Udeřila jsem se a píchaly mne, ale zase jsem vstala, protože tohle — no, však uslyšíte…

Když jsem tedy sjela dolů, zastavil se Holger přímo před křižovatkou, ale zády k ní, a dívá se k rašeliništi v myšlenkách nebo tak nějak. Myslím na to, jak bych prošla plotem, aniž bych probudila Holgera a zastavila mlynáře, než tam dojde. Ale tím, že jsem upadla přes kolík, jsem přišla pozdě a slyším již blížící se kroky. Ale Holger neslyší nic, a já se modlím k Bohu, aby byl hluchý, dokud mlynář nepřejde, abych se mohla dát do hovoru s Holgerem a zadržet ho. A tu vidím mlynáře, jak se vynořil zpoza rohu u křižovatky a myslím v duchu: ,Nevíš a jdeš přímo na smrt.’ A tady to je, jako by to celé bylo schválně vymyšleno. Holger zaslechne kroky a procitne. Otočí se a tehdy ho stárek spatří a pozná ho a ví, že nastala jeho poslední hodina, protože je tak ochromen, jako by se ho něco dotklo a on nemohl pohnout žádným údem. Musím myslet na Lotovu ženu v Bibli ze Sodomy a Gomory, která se obrátila v solný sloup za jediný okamžik. Bylo pozdě, abych mohla něco udělat. Ale když už tomu nemůžu nějak zabránit, myslela jsem si, pak to chci vidět. Protože o tom, co se teď stane, budou lidé mluvit ještě mnoho let po mé smrti, ale budu to přece já, která to viděla a vyprávěla.

Jenže Holger stál přímo přede mnou obrácen ke mně zády a neviděla jsem do jeho obličeje. Ale stárek v tu chvíli, co se Holger obrátil, byl jako popel. A nemůže jít a nemůže mluvit a nemůže se pohnout. Stál před svou smrtí a věděl, že to je hrozná smrt. Jeho ruce působily, jako by se chtěly sepnout, ale on nemohl. Tu jsem sepjala místo něho ruce já. To bylo jediné, co jsem pro něj mohla udělat. Modlit jsem se napětím a zděšením nemohla.

432$

Holger se nehýbal. Vidím jeho záda před sebou. Je mi, jako bych si nikdy netroufala pomyslet na spaní, aby se mi nezdálo o těch zádech.

Ale náhle zdvihl pravou ruku —jen takhle… a udělal s ní třikrát po sobě takhle… podívejte se, takhle prsty. Smysl byl, aby stárek šel. Ale stárek měl ochromený jazyk a ochromené údy a stál na místě, kde jeho vlastní vůle nebyla nic platná a já myslela v duchu k Holgerovi: ,Je třeba slovo, abys ho odpoutal, musíš mu říci slovo, jinak bude čekat, až ho zabiješ.’ Ale nedokázala jsem vyslovit ani slova, neboť můj jazyk byl ztuhlý.

A pak Holger udělal znova stejný pohyb rukou a řekl docela tiše, ale tak nějak směšně zřetelně:

,Nestvořil jsem tě. Jdi.‘

A tu se vrátil stárkovi život a on šel, ale takovým způsobem, že jsem si myslela: ,Bylo by pro něho lepší, kdyby byl zabit.’

A pak se Holger také otočil a já viděla jeho tvář a nepoznávala ji. Bylo to, jak stojí v Bibli o soudném dni, nepamatuji se na slova, ale když vidím Holgerův obličej před sebou, vidím vždycky místo, kde to stojí ve Zjevení sv. Jana. Byla jsem dlouho stejně ochromená jako stárek, zatímco Holger šel k rašeliništi a já se nemohla pohnout. Ale pak jsem běžela ke Kirsten, která tu už dávno není. Ach, ano, někde čekáme smrt a ona nepřijde a jinde na ni zapomeneme, a ona tu už byla. Jak je život podivný!

A bylo-li to setkání na křižovatce opravdu zařízeno Pánem Bohem — a náhoda to být nemůže —, proč se pak nic nestalo?

A co mohl Holger mínit slovy, že nestvořil vissingrödského stárka? Neboť přece víme, že v tomto ohledu je možné mluvit jen o stárkově otci a pak o Pánu Bohu. Není-li zvrácené obviňovat Pána Boha, že stvořil ty, které nemůžeme vystát — ovšem kromě dobra, které je v nich. Pokud v nich je.

Ale co tu stárek zase chtěl?

Vždyť zmizel dřív než Hanička zemřela. Snad o ní v Americe nic neslyšel, a přece mu ležela v mysli, a tak se pro ni vrátil domů, aby ji vzal s sebou do Ameriky, kdyby se třeba neprovdala za jiného. My, lidé, nevíme, co se v kom z nás děje.

433$

Ale já chci jít za stárkem, než odejde, a dozvědět se, jestli o Haničce a Holgerovi nic nevěděl… Vy také?“

Kandidát vyšel na cestu.

„Ne,“ pravil., Já se půjdu podívat k rašeliništi po Holgerovi.”

„Ano, udělejte to,“ řekla Annina, „snad se pak setkáme každý se svým věděním.”

Unavené, bodláky popíchané nohy cupitaly dál. Ale Kandidát šel zase do zahrady, protože ho napadlo, že musí Holgerovi ponechat čas.

Navečer stál před rašeliništěm a usmíval se, protože si stejně jako Annina vzpomněl na starý žalm „Pokoj nad krajem i městem.”

Jeho pohled se sunul po krajině. Měkce prohnutá návrší tu ležela, vždy dvě a dvě jako kulatá ženská ňadra. Obilí zlátlo ve večerním slunci a dávalo tušit svoje blízké dozrání. Tmavá tráva rašeliniště, černé rašelinové výkroje s nezbadatelnou vodou kladly hloubku tiché vážnosti do mírného, bohatého úsměvu krajiny.

Holger stál ve dveřích chaty, ruku na hlavě a loket opřen o veřeje. Když k němu Kandidát přišel, ustoupil stranou, aby ho vpustil dovnitř, ale Kandidát zavrtěl hlavou: „Nesdílím zcela váš vkus pro útulnost komory čeledínovy, takže nemáte-li nic proti tomu, zůstaneme raději tady venku. Holger kývl a zaujal opět svůj předchozí postoj s rukou na hlavě a loktem opřeným o veřeje.

Kandidát usedl na kámen, který tu zůstal z doby, kdy se chata stavěla.

Holgerova tvář byla obrácena k rašeliništi, ale nebylo poznat, dívá-li se do dálky přes ně, nebo hluboko do sebe.

Ve velké tváři byl nehybný klid a bylo nemožné představit si jeho změnu či porušení. Oči nevyjadřovaly myšlenky, ale vědění, odpočívající zírání.

Annina odpoledne myslela na Zjevení sv. Jana. Kandidát tu seděl v západu slunce a málem věřil, že ten, koho vidí, není Holger, nýbrž celá krajina, která se stala člověkem a stála zabrána v pozorování sebe samé.

Konečně se zeptal:

434$

„Co to znamenalo, když jste řekl: já tě nestvořil?”

Holger se otočil ke Kandidátovi. Jeho obličej zůstal beze změny, přece však se v něm objevil nový život, záblesk čehosi osobního, co tam předtím nebylo.

Jezero může ležet hladce a tiše a žádný závan větru nepřichází a nehýbe jím, ale letní oblak pluje po nebi a jeho pohyb je možné v jezeře vidět, ačkoliv jím nepohne.

Holger vypadal jako člověk, jenž musí myslet daleko zpět, aby si vzpomněl na událost, která se v onom dávnověku stala.

Pomalu procitl a aniž ještě pohlédl na Kandidáta, řekl:

„Stál jsem před ním a viděl jsem ho před sebou.

Nejdřív jsem si myslel, že to je moje vlastní myšlenka, a ne on. Chtěl jsem ho zabít.

Vyhladit ho byla moje vůle.

Pozoroval jsem, že nedělám nic…

Nevím, zda to, co tu říkám, je něco, co jsem věděl už tam, nebo jestli jsem to myslel až později.

Ano. Bylo to všechno v pocitu, který jsem měl.

Vím, že jsem v sobě cítil beznadějný pocit.

On nemohl být vyhlazen. Kdybych ho zapálil a spálil na popel — jeho popel nemohl zmizet ze světa, jeho čin nemohl být nespáchán.

Mohl jsem tam stát beznadějně dál.

Ale strach, který ho spoutával, mě uvolnil.

On svoji myšlenku neovládal. Visela na něm zvenčí, že jsem ji mohl vidět. A já ji vzal.

Myslel si, že se chci pomstít, a já cítil, že to mohu a chci.

Myslel jsem si, že jsem ho udeřil.

Ale stál pořád přede mnou.

Moje noha se neposunula, moje ruka se nepohnula.

Znovu jsem chtěl, ale moje vůle nedokázala zdvihnout ruku.

Nechápal jsem to. Byl v mé moci. Nechal jsem ho stát. Nechápal jsem to.

Ale cítil jsem, že jsem pochopen.

Sklonil jsem hlavu a myslel si: Jen, jenž chápe, mi může také dát vědět.

435$

Opět jsem pohlédl na něj, který tu stál přikován přede mnou.

Ale nebyly to moje oči, které viděly, protože jsem neviděl jen jeho, nýbrž nás oba. Stáli jsme a nevěděli, odkud přicházíme, kam jdeme, jací jsme a proč takoví jsme.

Nevím, jak dlouho jsem stál a díval se na nás, neboť ten pohled tu ještě je a bude tu po celý život a je to, jako by ve mně byl od narození.

Ale když jsem opět hleděl svýma očima, řekl jsem mu:

„Já tě nestvořil. Jdi.“

Chtěl jsem dodat ,s pokojem’, ale nemohl jsem, protože jsem viděl, že musí jít daleko, než najde pokoj. Potuluje se nazdařbůh a nezná místo, kde pokoj je.

A když šel, bylo mi ho líto.

Ale nebyl jsem už beznadějný, protože jsem věděl, že člověk může být vyhlazen ze světa. Ale nevyhladil jsem jeho, nýbrž sebe.”

Jeho hlas zmíral, jako by byl také smazán, vsát tichem kolem sebe. Osobní život zmizel z jeho tváře. Stál ještě v témže postavení s rukou na hlavě, loket opřen o veřeje a pohled upřen přímo do hlubokého vědění.

Po chvíli Kandidát řekl:

„Na co myslíte?”

Holgerův hlas zněl monotónně a náměsíčně, jakoby přicházel od já, jež se samo sotva účastní odpovědi:

„Bude-li to možné jednou říci, bude to zřejmě řečeno.”

Kandidát se zarazil nad neosobním výrazem. Měl pocit, že mu Holger uniká. Zíral na nehybnou postavu a měl dojem, že vidí živého člověka pomalu mizet ze života.

Týž životní popud, který přiměje člověka, aby skočil a zachránil tonoucího, i kdyby snad smrt pro něho byla to nejlepší, zachvátil Kandidáta.

Snažil se zachytit soukromé vědomí Holgera Vdovina a vytáhnout je z hlubiny, v níž, jak cítil, počínalo mizet jako kapka v oceánu.

Sáhl po silném pudu pomsty Holgerovy prudké povahy a ptal se:

436$

„Nelitujete teď, že jste ho nechal jít s pokojem a žít?“

Slabé pohnutí, mírné vyrušení se objevilo v Holgerově pohledu, jako když se hodí kámen do hlubokého a klidného jezera. Otočil se — jako by se s námahou probouzel — ke Kandidátovi a pohlédl na něj. Zdálo se, že jsou tu slova, která nechápe:

„Jestli lituji…?“ Jeho pohled se sunul pátravě kolem, až se konečně zastavil u Kandidáta s osvobozeným úsměvem úplné chudoby.

„Vždyť nemám, čeho bych litoval.”

« Volná hodina »

Městečko se usmívalo červenou, sluncem teplou mlhou, když se Kristián Barnes nohou dotkl země. Spočíval v něm vlídný pokoj a zmírňoval temné myšlenky, jež vzbudila Dahlova smrt. Zprávu o ní obdržel den před svým odjezdem, když šel do penzionátu. Mrtvola byla nalezena, v kapse na břehu byla dvě psaní tajemníkovi ezoterické školy a vzadu byla Dahlova adresa. V zápisníku byl složen list z úkolového sešitu, na němž bylo krasopisně napsáno:

„Učinil jsem z Boží zahrady letohrádek.

Nyní je mi zabráněno v ní pracovat.”

Přítelova smrt Barnese hluboce dojala a na celé cestě domů hloubal o otázce, zda to byla sebevražda či nešťastná náhoda. Některé zprávy, jež obdržel od jediného z obyvatel penzionátu, k němuž byl Dahl poněkud důvěrnější, činily oboje stejně pravděpodobným.

Tady u malého přístavu, který byl jako stvořen pro nedělní zábavu lidí ve městě, se vynořovaly malé, klidné vzpomínky a odsunovaly vážné, ale marné hloubání stranou. Když šel touto ulicí naposledy, myslel si, že tu je hostem na krátkou návštěvu. Teď věděl, že zde bude doma.

Zahnul kolem gymnázia a na chvilku se zastavil, aby na ně

437$

pohlédl. V něm nebo nějakém podobném byla jeho budoucí činnost.

Plot, zavřená okna s dolní polovinou mléčnou, vedle domy, naproti domy, nikam nebylo vidět.

Rozezněl se zvon, žáci se vyvalili ven a v okamžiku bylo celé hřiště změněno v šílený běh všemi směry a v ohlušující rámus. Smál se: „Běhají jako koně, když jsme přišli k ohradě chytit ty, které jsme potřebovali.” Díval se kriticky na zástup: „Je jich tu několik, kteří se zdají mít chuť nejistého učitele v hodinách trochu provokovat… Jsou tu všichni, od malých, zaražených primánů až k dlouhánům, kteří již mají sny v očích a cítí důstojnost života, který nosí v sobě a kterému věru dovedou dát výraz.

Ona mne hubovávala, že se tak rád prohrabuji v myšlenkách jiných lidí. Ale snad nic není tak zlé, aby to nemohlo být k něčemu dobré. Rád bych věděl, zda mi to přece nedalo jakousi schopnost cítit něco z toho, co se odehrává v těchto chlapcích. Rozhodně asi ztracený syn dělá správně, když chce zůstat doma, vždyť už začínám ty hulákající darebáky mít rád, ačkoliv je vůbec neznám. Těším se na výchovu takových nezbedů. Sotva cítím rozdíl mezi nimi a sebou samým, v každém z nich znovu přicházím na tento svět.

No ano, vždyť také nejsem o nic větší než nejstarší z nich!”

Vážný úsměv mu přeletěl tváří. Štěstí a zdraví kypělo v jeho údech. Směl začít znova, zdravý na těle. Když ještě tam na to hřiště patřil, často musel skrývat své myšlenky i své tělo. Sotva by se našel takový, jenž by ho nedokázal zbít, a on tehdy choval mnoho myšlenek, jež nesnášely světlo. Teď tu stál připraven začít znova a jeho oči hleděly zpříma.

Přestávka byla u konce, hřiště ztichlo. Má jít dovnitř a pozdravit ředitele?

Stál opřen o plot a nevěděl, co chce — právě jako ve čtvrtečních volných hodinách, kdy měl zůstat uvnitř a učit se, ale raději chodil po ulici.

Kluci ho nakazili, povolil bláhové chuti si hrát. Všechny staré pocity zde kolem školy strašily, mohl šlápnout přímo do nich jako do starých bot, které — jak směšné — mu ještě

438$

padly. Nešel tedy k řediteli, ale poznovu trávil volnou hodinu na ulici.

Zastavil se ve školní ulici před obchodem s cukrovím. Hoho, tytéž prasklé máslové koláčky, z nichž některé byly asi včerejší. Ne, do těch se bohužel nemohl dát. Ale kdyby potkal nějakou druhou jasnookou Helenku Strömstadovou, věru že by ji pozval.

Tamhle stojí velká třešeň. Jak často tu chodil a pokukoval po vrátkách a doufal, že spatří klobouk nebo hnědý copánek.

Rukávem zachytil o tmí a to ho ostře bodlo do prsou. Bůhví jak často ho rozedralo do krve, když šel kolem hoch, který nesměl vidět, že na někoho čeká. Bylo tu ještě a podrželo svou přirozenost a své zvyky.

„Co je to s tebou?” řekl a vzal opatrně za jeho větve — ne s ohledem na trny, které mohly bodnout, nýbrž na duši, kterou vbásnil do keře. „Nad jakým pocitem věčnosti to hloubáš? Proč tě neporazili?

A co je to se mnou, který věřím, že jsi keřem, v jehož hořícím plameni se zjevil Bůh Mojžíšovi? Proč nejdu svou cestou a nepamatuji se, že čas šel touto cestou již dávno? Zde stojím a tonu v čemsi minulém, co se mi zdá být jediným vždy přítomným. Nejmenší věc v mém životě je největší, nejkratší doba je nejdelší, protože ji vždy nosím s sebou, čtvrteční volná hodina, kdy jsem nic nedělal, má větší význam než všechny moje činné dny dohromady. Kdyby bylo možné probádat celý svět, vždy by zbyla nepatrnost, kterou by člověk nechápal: vlastní malé, směšné já.

Nehloubám, ale beru svůj život na sebe tak, jak je. Jdu ulicí, která je, jak vždy byla. Neshledávám změny sám na sobě. Čas usnul, ale já procitl ve věčnosti, kterou nechápu, ve čtvrteční volné hodině, která — nepochopitelná pro můj rozum, ale jasná pro mé srdce — zůstane přítomna v práci celého mého života, a lze jen dbát, aby byla provedena a já si v ní mohl s klidným svědomím odpočinout. Nejmenší věc na světě je největší v nebeské říši. Nejbezvýznamnější okamžik v mém životě spadl z věčnosti, kypí její podstatou a polyká hodiny a dny a léta, v nichž jsem rostl a měřil svůj vzrůst.

439$

A ty, tvářičko, jež jsi vyšla z mého světa, a přece jsi tam zůstala s výrazem, který vždy vidím a na němž mohu zkoušet své skutky, ty…“

Byl u vrátek a zdvihl hlavu, aby nahlédl do zahrady. A pak se stalo to, co se děje ve snech, jimž člověk věří ještě chvíli po probuzení: tvář tu byla, ne zcela taková, jako bývala, ale výraz byl stejný… Bylo to, jak to má být, když člověk sní — ne tak docela, jak si člověk myslel, a přece správně, jak si to přál. Vrátka se otevřela a on vešel. Ještě nechápal, jak je to možné, ale Helena tam stála, naprosto jako obvykle, a on viděl, že na něj čeká. Vztáhla ruku a on ji vzal, ale nemohl ji zase pustit. Držel ji, aby se ujistil, že oba žijí a bdí. Povolil nátlaku, o němž nevěděl odkud přichází, ale kterému byl nucen povolit. Všechna léta, jež minula, a všechna léta, jež měla nastat, se setkala v jediném okamžiku a nutila ho k činu, o němž nepřemýšlel, který pouze prožil. Položil jí ruku kolem krku, přitiskl její tvář k své a pak ji políbil, jako školák líbá holčičku, jež k němu byla vždy tak dobrá.

Helena zůstala stát vedle něho. Nic neříkali, všechna slova utonula v hlubokém klidu, jenž obsahoval veškeré vědění, které o sobě potřebovali mít.

Trvalo to až do té chvíle, kdy začal myslet. Pak ji pustil, jeho ruce klesly ochromeny a on cítil, že bdí.

„Pro-promiňte,“ vykoktal nešikovně, zmateně a provinile.

Na jejím výraze viděl, že ho nechápe, a ona zas viděla na něm, že něco není v pořádku. Zmatek se šířil z jednoho na druhého a vzrůstal u obou.

„Proč?“ řekla a začervenala se.

Díval se k zemi a nemohl se setkat s jejím pohledem, protože se také sama zapomněla.

„Vždyť jste vdaná,” vypravil konečně ze sebe, ale hlas měl zamžený, že slovům bylo sotva rozumět.

Také jim nerozuměla, zírala na něj a pak překvapeně vykřikla:

„Já? A vdaná?”

Jeho oči se rychle zdvihly od země k ní s přibližně týmž výrazem, jako měla ona.

440$

„Ano, myslel jsem si… Copak… nejste?“

Zavrtěla hlavou.

„Ale…?“

Vzpomněla si: ,Ach, ano… je to vlastně pravda, byla jsem jednou vdaná. Krátký čas… ale to je dávno… Já…“

Dál se nedostala, protože ji prudce obejmul a líbal — teď už ne jako školák, ale jako jeden z „the boys“, jako hoch z Montany, který ví, koho drží v náručí.

Když se vzpamatovala, udiveně se zeptala:

„Copak jsi to opravdu nevěděl, že jsem se rozvedla? Vždyť se to stalo, ještě než si odejel?”

Chvíli stál a v mírném údivu rozvažoval. Konečně se mu vyjasnilo:

„Býval jsem zvědavý a hodně jsem se vyptával, ale nikdy jsem se nedokázal přimět k tomu, abych se zeptal na tebe.

Svrchovaný bože, Heleno, jak jsem tě asi měl rád!“

Oči jí zvlhly a on přitiskl její ruku na své oči.

Když už jednou začali o všem uvažovat, Helena se zeptala:

„Ale když jsi myslel… že nejsem volná, jak jsi pak mohl… vejít tak samozřejmě do vrátek…”

„Byl jsem mimo bdění,” odpověděl, „přicházel jsem od školy a měl jsem za to, že mám volnou hodinu.”

Helena sklonila hlavu.

„Ty také,” řekla a slzy jí stékaly po tvářích.

Barnes se ulekl a ona to cítila. Dřív než se mohl zeptat, vydechla: „Pane bože, vždyť jsem z té volné hodiny žila po všechna ta léta.”

„TV také?” téměř vykřikl Barnes a když Helena udiveně vzhlédla, pokračoval:

„Vždyť to bylo to jediné, co jsem si vzal z domova s sebou, když jsem jel do Ameriky.”

Usedli na lavici a vyprávěli si vše, co se o té volné hodině vyprávět dalo. Tehdy tak alespoň soudili. Později nabyli lepšího pochopení nevyčerpatelnosti tohoto předmětu.

„Patřili jsme si tedy vždycky,” řekla Helena šťastně a trochu slavnostně.

Barnes se rozesmál.

441$

„Proč se tomu směješ?” ptala se. „Vždyť je to pravda.”

„Ano,” souhlasil, „ale připomíná mi to nedělní dopoledne, které jsem si pokazil doma na faře tím, že jsem hledal nůž, a měl jsem ho přitom v kapse.”

„Ale když jsi nůž našel, neměl jsi z něho menší radost jenom proto, že jsi ho po celou tu dobu měl?” mínila.

„Ne,” uznal a dodal vážněji. „Možná ještě větší, protože jsem už věděl, jaké to je ho mít i ztratit. Věř, že jsem na něj dával pozor. Bylo to krásné nedělní odpoledne… Jaký je dneska vlastně den?”

„Čtvrtek.”

„Ano, ovšemže je čtvrtek,” pravil Barnes, „tehdy byl vždycky čtvrtek… ale jaký den je letos?“

Helena se smála:

„Dneska je opravdu čtvrtek — i letos.”

Barnes se na ni podíval trochu nedůvěřivě.

„A to se stane mně, který si vždycky přál zažít zázrak!” zakroutil hlavou.

Helena sledovala změnu jeho obličeje od šťastného údivu k vážnému přemítání.

„Na co myslíš?” ptala se.

Vzhlédl k ní pohledem, jehož prodlévající zkoumání se ztrácelo v bezprostřední radosti z ní.

„Člověk nemá hloubat o tom, co nemůže být jiné,” řekl. „Myslím na to, že kdybych onoho řečeného nedělního rána strčil ruku do kapsy, mohl jsem vzít svůj nůž hned a nemusel běhat a všude ho hledat.

Říkáš, že jsme si vždycky patřili, a to je šťastná, sobě odporující pravda. Takový má být poznatek lásky. Přece však mám pocit, že jsem tě svého času nemohl dostat tak snadno jako strčit ruku do kapsy. Ale dnes, kdy jsem na to ani nemyslel, potřeboval jsem jen projít vrátky, abys na mne rovnou spadla jako zralé jablko.”

Helena trochu zrozpačitěla. „Je to skutečně pravda,” řekla, „byla jsem to já, kdo se o tebe ucházel.”

„Ucházel!” vybuchl Barnes. „Bůh nám buď milostiv, to jsme docela zapomněli udělat!”

442$

„Ne,“ namítla, „viděla jsem tě stát tam pod třešní a vypadal jsi, jako bys rozmlouval s trním. Tak velice jsem si přála, abys přišel sem a řekl to, co jsi neřekl, že jsem se do toho přání vnořila, až jsem o sobě nevěděla.“

„Miluji tě,“ řekl. „Ale ty,“ pokračoval po chvíli, „ty tedy také… ačkoliv…”

„Milovala jsem tě vždycky,” řekla Helena, „naprosto samozřejmě. Copak jsem mohla něco jiného?”

„Ale…”

„Ale my byli nejdřív malí,” pokračovala, „a když jsme byli velcí, nikdy jsme spolu nemluvili.”

„Ne, to jsem nemohl,” pravil.

„Samozřejmě, že jsem tě měla ráda,” myslela nahlas, „ale zamilovaná jsem do tebe jistě nebyla… tenkrát.”

„To věřím,“ pravil Barnes,, já nebyl člověk, do kterého by se někdo zamiloval.“

„Viděla jsem tě toho dne, kdy jsi přišel domů,” řekla, „a nemohla jsem myslet na nic jiného než na to, jestli jsi to opravdu ty. Nebyla jsem si jistá. Uvnitř sice ano, zvenčí ale ne! V té chvíli jsem poznala, co je to zamilování. Viděla jsem tě zas, když jsi jel do Kodaně. Je to dávno.”

„Ano, týden,” usmál se.

„Při čekání je to dlouho,” přikývla. „Zvlášť když člověk ani neví, má-li to vůbec nějakou cenu… čekat.”

„Mohlas vědět, že mě máš v kapse,” řekl.

Za takového obsahem bohatého rozhovoru se procházeli po zahradě a často se zastavovali, jelikož Barnes shledával nutným hmatatelně se ujistit, že „skutečně má svůj nůž.”

Konečně si vzpomněl, že jde na faru.

„Starý pastor,” chytil se za hlavu, „chodí doma sem a tam a nechápe, co se stalo s jeho ztraceným synem. Čeká už víc než dvě hodiny.

Nemohla bys jít se mnou a vyprávět mu, co mě to vlastně cestou zdrželo?”

•••

443$

Pastor Barnes stál před farou a vyhlížel pátravě na silnici, která byla i nadále dlouhá a prázdná. Konečně se vynořila dvojice na vrcholku návrší.

„To je Kristián,” řekl si pastor Barnes s úlevou, „ale kdo je to mladé děvče, co jde s ním?“

« Nedělní odpoledne »

Byla neděle poledne. Kandidát chodil po hřbitově a byl tak říkajíc za školou. Měl v úmyslu jít do kostela, kam na služby boží tu a tam chodil kvůli pastoru Barnesovi, ale počasí dnes bylo tak krásné, že se nedokázal přimět, aby vešel. A tak se plížil venku a pochechtával se sám sobě, a pak si lehl na záda na poli Jakuba Hansena, kouřil doutník a díval se na modré nebe a bílé mraky, poslouchal hvízdání ptáků a bučení telat. Nasával svěží vzduch a cítil chlapeckou rozkoš při myšlence, že ostatní sedí zavřeni a snášejí kázání, jemuž ještě schází notný kus do amen. Byl rád, že se rozhodl jít do kostela, jinak by neměl šťastný pocit, že si lstí opatřil volnou hodinu.

Hodina uplynula a nic z ní nezbývalo, ale ještě ho čekalo, že uvidí vycházet ostatní.

Vešel na hřbitov a opřel se o zeď pod starým šeříkem na hřišti.

„Přišel jsem pozdě,“ řekl, když pastor Barnes vyšel.

„Asi schválně,” řekl kněz.

„Tady to máme,” usmál se Kandidát. „Těšil jsem se, že budu lhát knězi do očí. Člověk to v neděli nemůže udělat, aniž by byl odhalen. Poletoval tu špaček, který si pískal, a tele, které bučelo, obojí tak obsahuplně, že…”

„Kristiáne,” pravil pastor, „ten muž si tropí blázny z tvého otce. Zastřel ho nebo mu natluč!”

Helena se postavila před Kandidáta, který vykoukl přes její hlavu a řekl:

„Co teď udělá Divoký západ?”

„Well — lam roped!“ pravil Kristián.

444$

„Ach, ano,“ řekl Kandidát, „mnohý starý vdovec by byl rád přivázán takovým hezkým provazem.”

Šli společně přes hřiště, kde ještě postávali lidé a při loučení si povídali.

Niels Petr, Martina a Annina šli k nim.

„Chceme jen blahopřát,” řekl Niels Petr a smekl klobouk. Jeho pohyby začaly být od práce poněkud ztuhlé.

„Odkud už to víte?” ptal se Kristián.

Martininy unavené oči zajiskřily starou živostí.

„Tchyně bydlí u nás,” řekla.

„Škoda, že to nemůže povědět Kirsten Petra kováře,” přidal se Kandidát, ale Annina odpověděla klidně:

„Věru že jsem si na ni tam u hrobu vzpomněla. A pomyslete, teď je učitelův syn také mrtev, ten, který studoval — Jeníček, který stál vždy v plotě a díval se tak daleko mimo mne, když jsem šla kolem. Ach, ano, někteří lidé žijí a někteří umírají, ale všichni musíme pryč. Jaká podivná věc je život a co všechno se zde v obci stalo potom, co Kirsten odešla. Ale sejdeme se zase a věčnost je dobrá, protože tam je čas.”

„Ano,” souhlasila Martina, „bylo by hezké, kdybychom mohli zadržet čas. Nevím, co s ním je, ale vždycky uplyne. Zvláště co jsme starší, si někdy myslím, že zítřek přichází přímo po včerejšku, aniž si dal práci být dneškem. Ale když se tak podíváme do zrcadla, zjistíme, že se mu přece jen podařilo nás v letu poznamenat… totiž, tady máme jednu výjimku z pravidla.”

Ukázala na Týnu, která s Petrem přicházela blahopřát.

„Jak to, Týno, děláš, že pořád vypadáš tak nestydatě mladá, zatímco my ostatní stárneme?” pokračovala Martina. „Vždyť vypadáš, jako bys dosud dovedla snít romány, zatímco my ostatní spíme jako unavený dobytek. Čím déle se na tebe dívám, tím víc jsem přesvědčená, že ještě umíš snít.”

„Také tomu jinak není,” řekla Týna.

Kristián Barnes na ni pohlédl a udiveně si pomyslel: vždyť ona je jako rytmus v básni, nejprostší věta v jejích ústech získá zvuk poezie.

„Vy sníte, Týno?” zeptal se Kandidát.

Zdvihla k němu pomalu oči s dlouhými černými řasami

445$

v rozvážném čtveráctví, které dávalo více tušit než skutečně zjevovalo. Oči všech byly na ni tázavě upřeny. Martina s údivem sledovala, že Týna není ani zmatená ani nejistá. Stála uprostřed nich jako výraz pro přírodu, v níž denně žili a do níž byli všichni zamilováni, ať o tom věděli nebo ne. Měkké linie úrodné krajiny se zrcadlily v jejím těle, její mírný půvab žil v každém jejím pohybu, jasné teplo slunných dnů a čarovné sny měsíčních nocí se usmívaly v jejích očích a kolem jejích úst.

„Záleží asi na tom,“ odpověděla Kandidátovi, „aby se život a sen staly jedním a týmž.“

„Jinak totiž jedno praskne,” kývl Petr.

,,A jestli my máme obojí,” řekla Týna, „vděčíme za to vám.”

Zády Anniny Clausenové tato věta prudce škubla a touha poslouchat vtáhla její hlavu mezi pastora a Týnu, aby jí neušlo nic z toho, co by se mohlo povídat, a bude-li Týna mlčet, namísto aby mluvila a sdělovala, pak se sama zeptá. Martina ji však vzala taktně v podpaží a odtáhla ji s sebou na jídlo.

Ve vhodné vzdálenosti za nimi šel Petr s Týnou.

Kandidát se dlouho díval za Týnou a pak se otočil k Heleně:

„Zlobí mě, že vždycky je nějaký chlap buď ženatý, nebo aspoň zasnoubený právě s těmi krásnými ženami, které ke mně chovají laskavé city.”

„Vidím, že více lidí vám vděčí za život,” pravila Helena.

„Ano,” řekl pastor Barnes, „mám v něm až příliš zdatného konkurenta.”

„Naprosto ne,” bránil se Kandidát, „máme se k sobě jako lékař a porodní bába.”

„Přál bych si, aby ,porodní bába’ měla více důvěry ke knihám lékařovým,” pravil pastor, „ale klaním se před jejím přispěním a myslím, že ho zakusila celá obec.”

„Tady ovšem přicházejí dva, kteří nikdy nepotřebovali mého umění porodní báby,” pravil Kandidát.

Byli to Jan Olsen a Ellen, kteří zůstali stát opodál u Haniččina hrobu a nyní přicházeli za ostatními.

„To jsou dva pilní lidé,” řekl pastor Barnes.

„Vždyť oni vypadají stejně, jako když chodili do školy!” podivil se hlasitě Kristián. „Viděl jsem mnoho věcí, ale nikdy jsem

446$

se nesetkal s dospělou dvojicí s tak zřejmými znaky, že nikdy nebyli nablízku zapovězenému stromu se znalostí dobra a zla. Jak to jen zařídili, že si ponechali tvář tak úplně nevinnou?”

„Ti dva to zařídili docela prostě tím, že se zasnili,” vysvětloval Kandidát. „Ze hry vyrostli bezprostředně do práce, kterou dělali pro zábavu. Když byla denní dřina za nimi a pro většinu ostatních začínaly hříchy večera, seděli ti dva spolu a civěli do jsoucnosti a všechno zlé se sunulo mimo nějako voda od koles plujícího parníku. A bylo v nich více plavby, než sami vědí. Vyrostli naprosto neuvědoměle a nikdy nepomysleli na to, aby měřili svou výšku.”

Helena se dívala s nezvratnou pevností na Kandidáta. „Teď, když tu stojím před vámi,” řekla, „nechápu a neodpouštím si, že jsem vás nikdy nevyhledala a nepoděkovala vám.“

„K čemu by to bylo?” odpověděl. „Cožpak tu nestojíte a nejste tou, kterou jste? Zeptejte se snoubence, jestli to nestačí!”

Kristián se díval z jednoho na druhého, Z Kandidátovy škádlivé mrzutosti nechápal nic, ale hluboká vážnost Helenina ho polekala.

„Co je?” ptal se. „Jakoby to, Heleno, bylo velmi vážné!”

„Jde o to,” řekla, „že kdyby nebylo jeho, dneska bych tu nestála. Budu ti to vyprávět, až budeme uvnitř.”

„Ano, pojďme dovnitř,” pravil pastor Barnes a zavěsil se do Kandidáta, ale Kandidát se vyprostil.

„Ne, děkuji,” řekl, „půjdu domů.”

„Nemáte naspěch,” mínil pastor, „nikdo vás nečeká. Přijdete do prázdného domu.”

„A to je právě příjemné,” pravil Kandidát a zašilhal po Heleně. „Nesedí tam také žádná bláhová dívka a nevypravuje sentimentální historky.”

Zdvihl klobouk a šel. Pastor Barnes se za ním díval. Když se obracel, aby vešel za druhými dvěma, řekl s malým povzdechem:

„V domě našeho otce je mnoho příbytků, bude tam asi jeden i pro něj, i když… i když…”

Nedokončil větu, protože se nemohl přimět k tomu, aby Kandidáta nazval nevěřícím.

447$

« Volný »

Kandidát nepřišel domů do samoty, kterou očekával. Na schodech před domem seděl Holger Vdovin. Seděl tam už dosti dlouho, takže se zabral do sebe a nepohnul se, neslyšel ani neviděl.

Kandidát pozoroval klidnou postavu a jak kráčel zahradní stezkou, pomyslel si:

, Je stejně nehybný jako dům, u kterého sedí. Docela dobře by mohl být velkým kamenem nebo možná zvířetem, protože dýchá.”

Když k němu Holger obrátil tvář a vstal, zapomněl Kandidát pozdravit, protože ho napadla myšlenka:

„Mohl by na mou věru být také bohem! Jediné, čemu se ani v nejmenším nepodobá, je — člověk.”

Malý úsměv, který se objevil kolem Holgerových úst, tuto myšlenku popřel a způsobil, že se Kandidát zarazil, ano, překvapením skoro civěl. Vždyť tu stál a byl předmětem laskavého úsměvu, s nímž se Holger již od dětství díval na vše, co bylo malé, útlé a něžné a potřebovalo ochranu.

Kandidát zažil různé věci ve svém pestrém životě, ale tato zkušenost byla nová. Poprvé — pokud sahaly jeho vzpomínky — ztratil svou jistotu a nedovedl se do toho vpravit. Nebyl zvyklý, aby se na něho pohlíželo jako na „hodného drobečka”. Cítil, že je předmětem zvláštní výchovné lásky, která, aniž by to měla v úmyslu, mu vykazovala místo, jež nebylo tak prostorné jako to, které míval obyčejně k použití. Mastičkářská činnost, na niž byl trochu pyšný, sklesla na bezvýznamnost, nestojící za řeč. A příčinou tohoto pocitu nepatrnosti byl sám nejlepší výsledek této činnosti — muž, který tu nyní stál a hleděl na něj s otcovskou něhou a v jehož úsměvu byl otec, matka a přítel dohromady.

Žena, jež posluhovala Kandidátovi, měla jídlo hotové a Holger byl pozván, aby se s ním najedl.

Když donesla dovnitř kávu a umyla nádobí, odšourala se domů, a přemítala: „Je to přece jen podivné slyšet tyto dva lidi povídat o počasí a obilí zrovna tak, jako povídáme my ostatní…

448$

Ačkoli o čem by ostatně mohli mluvit? Jeden je učený muž a druhý výrobce dřeváků, který nebyl ani na vysoké škole.“

Kandidát si zapálil doutník a nabídl Holgerovi, ale Holger odmítl.

„Ze zásady?” zeptal se Kandidát.

„Ne, nemám žádné zásady,” odpověděl Holger. „Ale… ale nevím, proč bych měl kouřit.”

Kandidát se opřel pohodlně o židli a oddaně pozoroval velký doutník a vypouštěl přitom pomalu kouř z úst. Nebylo třeba výkladu, proč by on měl kouřit.

„Přišel jste se onehdy ke mně zeptat na něco, co se týkalo vissingrödského stárka,” začal Holger. „A já vám řekl, co jsem v tom okamžiku mohl. Ale ptal jste se mne také, na co myslím, a já vám nemohl hned odpovědět, protože jsem vlastně nemyslel, nýbrž žil v tom, co předcházelo a v tom, co přišlo potom.

Což vlastně bylo totéž.

Ale pak jsem myslel, že vy se přece…,” usmál se, jako by podával dítěti legrační hračku, „velmi zajímáte o to, co se děje v jiných lidech. A byl jste ke mně dobrý jako nikdo jiný, takže zajímá-li vás to, je správné, když se dozvíte, co předcházelo onomu setkání na křižovatce.”

„Cožpak jste ho viděl už předtím?” ptal se Kandidát.

„Ne. Ale viděl jsem něco jiného a pak jsem pochopil, že právě proto jsem ho nechal jít s pokojem.

Ono vyhlazení člověka, které bylo nutné — protože on a já jsme se nemohli setkat a žít dále zde na tomto světě — to se stalo již dřív, aniž jsem to zpozoroval.

Setkání na křižovatce bylo jen jeho potvrzením.”

„Co se stalo?”

„Ano, co se stalo,” opakoval Holger, „co se stalo, abych to dovedl vyprávět. Nic. Všechno. Zjevení. Sen. Větší skutečnost než ta, kterou jindy vidíme.”

Pohlédl na Kandidáta, jako by chtěl zkusit uzpůsobit svoji řeč podle jeho chápacích schopností.

„Ano, byl to asi sen,” pokračoval, „řekněme, že to byl sen.

Ale v tom případě jsem především snil, že bdím.

Snil jsem, že vsedě bdím na loži a mám otevřít oči a nabýt

449$

schopnosti vidět. Protože mi připadalo, že jsem dosud byl slepý, ale nyní se mají moje od otevřít.

Otevřel jsem je a hleděl do nebe.

A tam žili lidé společně s těmi, které milovali. A nebylo nedorozumění ani možnosti sporu, a rozloučení nemohlo nastat. A život tam byl takový, že se více sbližovali a každou chvíli viděli lépe, jak se mohou mít rádi. A teplo mi vstoupilo do srdce a já pravil: ,To je země štěstí!’

A byl jsem zarmoucen, protože lidské štěstí jsem nikdy neokusil.

Ale hledal jsem to, v čem je moje štěstí a ptal jsem se: ,Kde je Bůh?’

Neboť on nebyl v této zemi štěstí.

Leda — lze-li to tak říci — jako dík v jejich srdcích za jejich štěstí.

Tehdy jsem se cítil, jako bych byl ještě slepý a moje oči se měly otevřít. A pak jsem viděl do nebe, kde jsou ti, kteří uctívají Boha.

Velká milost se na ně vylévala, právě taková, kolik měli místa ve svých srdcích. Andělé je obklopovali a učili je ještě hlubšímu uctívání, takže měli místo ještě pro větší milost.

Pomyslel jsem si: ,To je blaženost. Ale kde je Bůh?’

Protože on nebyl v nebi blažených.

Nemohl tam být nikdo kromě nich samých, protože oni se modlili k Bohu kvůli sobě samým, aby byli plni jeho milosti.

A bylo mi znovu, jako bych byl slepý a moje oči se musely otevřít, než budu moci vidět.

Pak jsem viděl do nebe, kde jsou ti, kteří hloubají o životě, aby pochopili, odkud přichází, jaký je a kam jde.

Tam byli lidé, kteří věděli vše, co se nikdy nedozvím, a co se dozvědět ani netoužím.

Před každým byla zeměkoule, která byla živá a pohybovala se, zatímco život vznikal a rostl před jejich očima a oni ho sledovali tak přesně, že nebylo nic kromě nich a toho, co viděli. Bylo tak ticho v tomto nebi, že by jejich myšlenky musely být slyšeny tím, kdo by je dovedl pochopit.

Před každou z těchto zeměkoulí bylo malé zlaté slunce,

450$

takřka zrcadlo, ale ze živého zlata, které neodráželo toho, kdo do něho pohlédl, nýbrž ukazovalo bezednou zlatou hlubinu.

Viděl jsem tvář přesunout se přes jedno z těchto živoucích sluncí. A ten, který seděl před ním, vstal, a já věděl, že život jeho ženy na zemi skončil.

Viděl jsem, jak čeká, viděl jsem ji přicházet, viděl jsem, jak ji bere za ruku a vede do nebe, kde bylo jeho srdce.

Věděl jsem, že toto nebe není jejím nebem, ale že se jejím nebem stane, poněvadž je to nebe jeho, a myslel jsem si: ,Taková je láska.’

Ale ptal jsem se znovu: ,Kde je Bůh?‘

Protože Bůh nebyl v nebi, kde se učili chápat vše — kromě Boha samého.

Tu se opět zdálo, jako bych i nadále byl slepý a moje oči se otevřely, takže jsem mohl vidět.

Viděl jsem nebe, kde jsou ti, kteří uctívají Boha kvůli němu samému. Ale nemohu říci, co jsem viděl, protože — zatímco jsem hleděl — stávalo se to stále větším, to, co zářilo, nabylo paprsků, jako by to předtím bylo jen mdlé, to, co bylo mocné, vyrostlo, jako by to předtím bylo jen malé, blaženost nabyla plnosti, jako by předtím byla jen nedostatkem.

To byl lesk. To byla sláva.

Vše, co zde na zemi září před našima očima, má od toho svůj lesk — ranní slunce svůj jas, večerní slunce svou nádheru, život sám svůj život. Bez toho by byly všechny oči mdlé, zlato žluté, nikoliv však zlaté.

Ano, ano — právě tak to je.“

Zmlkl a hleděl před sebe. Jeho oči zářily, jako by dosud viděl to, o čem mluvil. Nyní se jejich výraz změnil, místo vytržení nastoupil hluboký klid, který byl větší než klid smrti. Byl to klid života a smrti současně, jako by nesmiřitelné mocnosti zde splynuly v nějakou třetí, která je mocnější než obě dohromady.

Kandidát cítil zamrazení, jež se podobalo úzkostí i úctě. Holger začal opět mluvit:

„Byla tam rozmanitost, nadbytek rozmanitosti. Ale jedna věc byla společná — všechno existovalo ve velkém povznesení, dýchalo v úlevě nemající mezí.

451$

Ale podivné je, že věčné povznesení se mi stalo jakoby jhem, ač nikdy nemohlo unavit, a úlevu, která byla stále větší, jsem cítil jako břímě. Zíral jsem do slávy, ale nenalézal jsem jiné, pro které to bylo takové, a — zatímco jsem zíral — slyšel jsem hlas, ne však mimo mne, který pravil:

„Po čem pátráš v Boží slávě?”

Odpověděl jsem, ale nepoužil jsem slov: „Pátrám po Bohu.”

Hlas řekl: „Toto je sláva Boží.”

Ptal jsem se opět:

„Kde je Bůh sám?“

Hlas odpověděl:

„Ty, jenž si troufáš se zde tázat, otevři oči a viz!”

Ale v téže chvíli jsem byl vyloučen ze slávy. Byla tak říkajíc za mnou.

Pode mnou bylo něco — mohu to snad nazvat… prostorou.

Nebyla v ní radost, myslel jsem si, ač jsem nic neviděl: „Vše, co je opak radosti, je zde uvnitř.”

Ale za touto… prostorou jsem viděl jinou.

Nemám jméno, jímž bych ji mohl nazvat. Každé jméno je příliš velké.

Mohu ji nazvat pouští, mohu říci komora čeledínova. Obě jména jsou příliš velká, neboť něco znamenají.

Zde nebylo nic, na co by člověk mohl vložit ruku a co by mohl pojmenovat a nazvat svým. Ale touha mě táhla k ní a ačkoliv jsem již neslyšel žádný hlas, ani neviděl ukazatele cesty, věděl jsem, že tam chci.

Neboť tam uvnitř byl Bůh.

Ale když jsem chtěl projít bezradostnou prostorou, která byla před Boží chudobou, zastavil jsem se a cele mne pojala hrůza.

Hrůza byla déšť, který do mne pršel a vnikal jako zžírající led, rozpouštějící a ničící vše, co bylo mnou. Netroufal jsem si vejít zcela dovnitř, neboť jsem si netroufal přestat být já, netroufal jsem si dále žít a nebýt já.

Ale pak jsem opět viděl prostoru, jež byla tak nepatrná, že v ní nemohl být nikdo jiný kromě Boha a touha mě táhla vpřed a já si pomyslel:

452$

,Když přestáváš být, jsi blíže Bohu, než když se tu zastavíš a zůstaneš sám sebou.’

Vešel jsem a zemřel smrtí, jež se podobá smrti našeho těla jako klidný spánek noční můře.“

Oční víčka mu klesla, tvář se zavřela. Seděl nehybně jako zprvu na kamenech schodů.

Cosi dopadlo na zem s krátkým, temným zvukem. Byl to Kandidátův doutník, který uhasí a nyní mu vypadl z prstů. Nezdvihl ho, ale zíral na Holgera, jenž seděl tak blízko a zdál se být tak daleko, že nebylo možné myslet na spojení s ním. Pozoroval, že sám pohybuje rty v horlivé otázce: „Co pak? Co pak?“ Ale když si to plně uvědomil, nebyl s to se ptát. Bylo to, jako by se hrůza, kterou Holger cítil před boží chudobou, postavila do cesty této poslední otázce. Hluboký klid, jenž se nepodobal ani životu, ani smrti, spočíval na Holgerově postavě a šířil se od ní. Kandidát cítil instinktivní snahu zachránit se, on, který jindy bral většinu své potravy z ticha a mlčení, cítil před tímto tichem cosi, co se podobalo strachu, že by se jeho vědomí mohlo ponořit ke dnu a již nikdy se nevynořit. Kdyby něco nepodnikl, vír nekonečnosti by se ho chopil a stáhl ho s sebou. S napětím, jako by používal vší své síly, se shýbl, zdvihl doutník, zapálil ho a začal chodit sem a tam po místnosti. Ale ani to ještě nestačilo, musel přimět Holgera, aby mluvil, slyšet jeho živý hlas, cítit pohyb jeho myšlenek, a tak se zeptal:

„Byla tam tedy různá nebe — podle různé povahy lidí?“

Holger vzhlédl a jeho hlas zněl vyrovnaně a tiše, tu a tam trochu hledavě jako jindy.

„Není snadné to vysvětlit,“ odpověděl. „Viděl jsem toho tolik, co neumím sdělit jinému. Ale to, na co se ptáte, je správné. Viděl jsem je přicházet od toho, co nazýváme smrtí, a viděl jsem je stoupat k nebi, až se zastavili, protože nemohli stoupat výše. Stalo se to samo od sebe. Zdálo se, že se to děje podle… zákona přírody, nebo jak bych to nazval.

Nejlépe pochopíte, co míním, když budete myslet na balon. Je to tak, že když vzduch v něm a vzduch kolem něho má stejnou teplotu a hustotu, pak již nestoupá, nýbrž stojí, že?“

453$

Kandidát kývl a Holger pokračoval:

„Lidé byli vedeni vzhůru vlastním nejvyšším citem. Když dospěli do nebe, které mělo přirozenost tohoto citu, zastavili se a byli doma.

Ale v každém nebi bylo mnoho… jakýchsi stupňů. Některé byli nižší a některé vyšší v témže nebi, ačkoliv konkrétní rozdíl nebyl a já mohl vše přehlédnout.

Ale mezi různými nebi byl asi rozdíl, protože mé oči se musely otevřít vždy, když jsem měl vidět nové.

Ale ve všech platil týž zákon — lidé přicházeli tam, kam je vedla jejich přirozenost.

Viděl jsem však jednoho, který nepřišel tak daleko, jak ho mohla jeho přirozenost vést, třebaže došel mnohem, mnohem dále než většina ostatních.

Bylo to v nebi slávy.

Viděl jsem ho přicházet. Stále rychle stoupal skrze všechna nebe. Na jeho tváři byl malý úsměv, který dokazoval, že ví, že bude stoupat vysoko.

Stoupal stále a přišel do slávy Boží a stoupal v ní a já viděl jeho přirozenost a myslel jsem si: „Dospěje nejdále, kam člověk může dospět.“

Ale v tu chvíli se zastavil a já to nechápal. V téže chvíli mi to bylo ukázáno. Nemůžu vysvětlit, jakým způsobem, ale viděl jsem to.

Viděl jsem jeho život na zemi. Bylo to daleko na jihu, kdesi tam, kde to nazýváme teplými kraji. Stromy nebyly zcela takové jako naše. Byly tmavší, mnoho z nich užších, většinou jakési borovice, a listnaté měly tenčí a šedivější listí.

Byl knězem — ne takovým jaké máme my. Byl jakýmsi mnichem, ale přece byl více než mnich. Nevím, jak se něco takového nazývá, existuje to však — kdesi na jihu.

Téměř ho zbožňovali. Byl to učený a chytrý muž a zvláště věděl, co sídlí v lidech. Ale hlavně to byla zbožná a velká duše.

Viděl jsem jeho pozemskou postavu, ač nyní byla asi mrtvá. Ale byla mi ukázána. Jeho vlasy byly bílé jako bílá vypraná vlna. Jeho oči svítily, jako by pozůstávaly ze samého slunce, ze

454$

slunce, které právě vyšlo. Byly tak čisté, že lidé, kteří ho viděli, klekali a vyznávali mu své hříchy. Mysleli si, že je světec.

Ale hle: kam pohlédl, setkal se s tou myšlenkou u všech lidí. Neviděl nic jiného než ji, protože ji měli všichni. Do té míry si na ni zvykl, že se na něj tak nějak přilepila, aniž o tom přemýšlel. Nosil ji s sebou všude jako něco, co bylo jeho. Pověsili ji na něj jako ozdobu. A on věděl, že jeho činnost je požehnáním pro lidi.

Z toho právě pocházel ten malý úsměv, který jsem viděl na jeho tváři, když stoupal.

Ale vše dobré, co podržel jako vědění o sobě, stalo se v nebi slávy závažím, jež ho táhlo dolů, zatímco jeho přirozenost se snažila stále vzhůru.

Čím výše duše stoupá, tím lehčí věci se stanou těžkými, tím menší hříchy se stanou velkými.”

Kandidát přestal chodit, stál a díval se na Holgera, jeho pozorný výraz byl vyjasněn malým úsměvem, o němž sotva věděl.

Holger ho viděl a pravil:

„Že mi bylo dovoleno to ještě jednou vidět!”

„Co?”

„Že stojíte tak laskavě a tropíte si ze mne blázny.”

„Netropím si z vás blázny,” odpověděl Kandidát.

„Ne,” pravil Holger, „nemyslel jsem také vlastně na vás, nýbrž na hochy ve škole. Podobáte se jim. Takový úsměv mívali, když jsem náhodou uměl své otázky. Vždy jsem tvrdil, že je umím ,uvnitř’, ale když měly vyjít ven z úst, přicházely zpřeházeny bez souvislostí, a já byl pro smích.

Ale někdy, když jsem nemyslel na to, co mám říci, přišlo to vše doslova samo od sebe. A pak se všichni hoši pousmáli určitým způsobem, jako by mínili: vždyť on má pravdu, skutečně to umí. A já viděl na jejich úsměvu, že mi přejí, že jsem to dostal ven. Před chvíli jste se jim podobal, takže jsem sotva viděl rozdíl.”

„Dnes už podruhé mě redukujete na školáka,” poznamenal Kandidát.

„Nebylo to zle míněno,” odpověděl Holger, „nechtěl jsem vás… vás… redukovat.”

455$

„Možná proto se to tak dobře daří,“ usmál se Kandidát. „Je to jako se školními úkoly: jen když nemyslíte na to, co máte říci, jde to samo.

Ale hleďte, počasí je mírné a vítr tichý — nepůjdeme si sednout do zahrady?“

Vyšli ven ke staré jabloni, kde Holger stál napůl bez vědomí, než ho Kandidát dostal dovnitř. Šli k novému plotu z jilmů a břečťanu.

V koutě ležel kámen, poslední zbytek starého plotu, který Kandidát rozbořil a odvezl.

Holger usedl na kámen, Kandidát naproti němu na lavici.

Dívali se na pole, kde sluneční svit pozvolna nabýval na měkkosti a tichosti, zatímco se schylovalo k večeru. Viděli den téměř klesat do minulosti — den, který byl a nikdy již nebude.

Kandidát se díval na stíny, jak se stále prodlužují, a měl pocit, jako by se jeho zvláštní měřítko pro všechno krátilo.

Obrátil se k Holgerovi, aby něco řekl, ale zmlkl v hlubokém údivu, protože ve velké tváři mu život ukázal novou důstojnost, pro niž neznal míru a váhu.

Tvář byla nehybná, a přece se díval do úsměvu bez paprsků, do úsměvu bez předmětu, do úsměvu samého v sobě.

V této tváři byla prostá velikost, která nedbala vlastní bytosti, příval nepatrnosti, přebytek Ničeho — paradoxní triumf sebezničení.

Kandidát se odvrátil a díval se do klesání dne a zůstal tak sedět, až se mu zdálo, že život sám mizí a táhne jeho samého i jeho činnost s sebou ve svém mizení — cosi zbytečného, co vklouzlo do hlubokého zapomenutí veškerenstva.

„Bůh je tedy… Nic,” pravil pomalu, „podle vašeho snu.”

„To je možné říci,” řekl Holger.

„Pak není Boha.”

„Ano.”

„Musí buďto být, nebo nebýt.”

„Ne.”

„Není nic třetího.” Obrátil se prudce k Holgerovi a jeho tón byl slabě podrážděný.

Holger chvíli váhal.

456$

„Chcete, abych řekl, co myslím?” ptal se.

„Ano.”

„Dobrá. Pak si vzpomeňte na Haničku. Kdo miloval a zabil?”

„Vy.”

„Myslete pak na vissingrödského stárka. Kdo nenáviděl a odpustil?”

„S obdivem říkám, že jste to byl také vy.”

„A kdo sedí nyní vedle vás?”

„Když se ptáte — pak jste to tedy vy.”

„Ale když nyní řeknu, že necítím vlasy na své hlavě jako své, nýbrž jen, že tu jsou, a necítím, že moje oči vidí, nýbrž jen, že je viděno, a necítím, že moje uši slyší, nýbrž jen, že je slyšeno, a necítím svůj dech jako svůj, nýbrž jen, že se děje, a necítím, že moje nohy jdou a moje ruce pracují, nýbrž jen, že se to děje…

Kdo jsem tedy já, který vykonal věci si odporující? Který miloval a zabil, který nenáviděl a odpustil, který již ani nemiluje, ani nepropadá nenávisti. Který není přitahován ani odpuzován. Který nemá vůli nebo cíl?”

„Míníte tím, že neexistujete?”

„To je možno říci.”

„Ale vždyť tu jste.”

„Pak musí být něco ,třetího’.“

pamatujete se, co jste učinil. Tedy vy, jenž tu sedíte, jste ten, kdo to učinil.”

„Nebyl jsem to já, kdo to učinil.”

„Nebyl jste to vy?”

„Jan Olsen mi jednou řekl: nebyl jsi sám sebou, tehdy, když jsi to udělal Haničce.

Ale stejně jsem nebyl ,sám sebou’, když jsem někomu prokazoval dobro. Byl jsem vždy ovládán nějakou mocí a věděl jsem sám o sobě málo. Ano, dokonce se stalo, že jsem nenáviděl z lásky, že jsem bil z něhy. Mocnosti života se mnou jednaly, jak chtěly.”

„Mocnosti života jednaly — a co jste byl vy?“

„Já byl boj mezi nimi. V něm jsem se naučil sama sebe znát, a cítil jsem to, co mě mohlo osvobodit od toho boje.”

457$

„A co to bylo?”

„Byl to Bůh.”

„A nyní?”

„Nevím o ničem jiném než o osvobození.”

„Ale to, co nazýváte Bohem, co vás hnalo k osvobození, byl asi pud ve vás samém?”

„Pak by byl ustal, když jsem přestal být ,sebou’.

Myslím však na to, co jsem nazval svým snem a co bylo snad pravdou. Každému citu snad odpovídá nebeská krajina nebo pekelná díra, které skutečně jsou, ačkoliv je nemůžeme vidět.

Cit také je, ačkoliv ho nevidíme.

Dobrý cit ve mně k malým dětem nebyl mnou, nýbrž mým, a byl důkazem, že jsem, a byl pokoj kolem maličkých, protože jsem ho měl.

Nebe jsou snad dobrými city Boha k světu.

Poněvadž jsou a poněvadž my je cítíme, víme, že On je.

Ale Bůh sám dbá jen málo o svá nebe.”

„Proč si to myslíte?”

Holger pohlédl šetrně na Kandidáta a pravil:

„Nezděste se toho, co nyní řeknu:

Nepřeji si, aby se můj zločin nestal. Je mi stejně blízký a stejně drahý, je mi stejně vzdálený a stejně lhostejný jako snopy, jež jsem svazoval na poli Haničce, nebo jako ochráněné dítě na školním hřišti.

Pomáhal jsem malým z lásky. Z lásky k nim jsem krutě bil velké. Miloval jsem a zabil. Kde je láska takového druhu, je také nenávist.

Dokud je nebe, existuje peklo.

Nepřeji si, aby se můj zločin nestal. Bez něho bych se nikdy nebyl stal volným, nikdy bych nebyl dospěl tam, že nepřikládám svému nejlepšímu skutku větší ceny než tomu nejhanebnějšímu.”

Kandidát na něj pohlédl s nedůvěrou.

„Nečiníte to?“

„Ne. A věřím, že tak hledí Bůh na své nebe a na své peklo a praví: ,Ani to, ani ono nejsem Já.‘ — Obojí je ale znamením, že on je.”

458$

„Podle toho,“ řekl Kandidát, „by život byl bojem mezi protikladnými mocnostmi, z něhož vzniká vědomí, a Bůh bytostí, jež se připoutala k světu a osvobozuje se od něho — spolu s námi lidmi.”

Holger zavrtěl hlavou:

„To, co tu říkáte, jsou myšlenky, které máte o něm.

Ale každá myšlenka, kterou máme o něm, nás o kousek od něho posune.

On nemůže být myšlen, může být pouze žit.

Jsme mu blíže, když sotva věříme, že je, ale cítíme ho v sobě.

Ano, v sobě — neboť on je na nepatrném místě.

Tak nepatrném, že je to místo všude a je majetkem každého.

Ano, vpravdě: skrytý příbytek boží je u silnice, a je tak otevřený, že si ho nikdo nevšímá.

Ale nelze o něm říci nic, než že je.

Co lze říci, je: ,Bůh existuje pro každého, kdo ho potřebuje.’ Každou míli, kterou jsem ušel na cestě svého života — tehdy, když byl život, který jsem nazýval svým —, modlil jsem se k Bohu v úzkosti a chvění, v důvěře a otevřenosti. Při každém kroku jsem si ho představoval před sebou, při každém kroku jiného a pokaždé většího. Ale po celou dobu tu bylo něco, co zůstávalo stejné.

To, co bylo stejné po celou cestu, je pravda o něm.

Nevytvářím si ho už, vím, že jsem v něm, že jsem jím.

Nemodlím se již, ale je mi, jako bych se vždy modlil.

Je to asi chvalozpěv nad tím, že můj život je skončen a že jsem volný.“

Hleděl ven do šera, kde den a noc se v sobě navzájem ztrácely.

Kandidát sklonil hlavu a tiše sám pro sebe řekl:

„A chodil Enoch stále s Bohem a nebyl více viděn; neb ho vzal Bůh.“

•••

459$

« Doslov »

Jeden můj dobrý duchovní učitel kdysi řekl: „Lidé zažívají svět obráceně. Hmota, která je iluzorní, je vnímána jako skutečná, Duch, jenž je skutečný, není vnímán vůbec.”

Vzpoměl jsem si na tato moudrá slova při čtení Larsenova Kamene mudrců. V této knize je vnímán Duch mezi řádky, a přestože je nevyjádřitelný, nelze mu uniknout od počátku do konce. Četl jsem Kámen mudrců už před léty, přesto však mne znovu oslovil jako málokterá kniha nevšedním spojením působivého děje s mimořádným myšlenkovým bohatstvím. Ne nadarmo získal ocenění za nejlepší skandinávský román.

Hluboké duchovní zkušenosti se tu střídají s okultními i zevními v kaleidoskopu lidských postav, nejrůznějších povah a temperamentů, sledovány moudrým Kandidátem, v němž tušíme samotného autora v roli pozorovatele. Z Larsenovy autobiografie Dveře dokořán však víme, že sám již v mládí nahlédl hluboko do podstaty příčinnosti a jiných tajů ezoteriky.

Mladý mystik Anker Larsen se stal spisovatelem nejspíš proto, aby mohl nejvhodnější romantickou formou sdílet se čtenáři své zážitky a také povzbudit k duchovní práci ty, kteří ještě váhají, uchváceni hmotařstvím světa.

Píše: „Tehdy Bůh vstoupil do mého vesmíru a přinesl s sebou také vzpomínku na dětství… Od té doby shledávám, že můj obyčejný každodenní život se nachází v samém středu Věčnosti… V nebeské řeči je všude zde a člověk je osvobozen od času a prostoru. Není vzdálenosti, není minulosti ani budoucnosti, vše je nyní. Není třeba slov, neboť veškeré vědomí je bytí.”

Larsen ze světa neutíká, není escapista, i když cítí, myslí a zažívá svět mezi nebem a zemí mnohem hlouběji než ostatní. Hladce a přirozeně řeší jeho složité problémy. Není okultista, třebaže to mnozí o něm soudí. Okultní jevy jsou pro něj spíše lákadly svádějícími z pravé duchovní cesty, ne nepodobné běžným lákadlům světa. Autorovým centrem zájmu a vodítkem je Pravda sama, což je při podrobnějším studiu patrné nejen z jeho knih, ale z celého jeho plodného života.

461$

Kámen mudrců se čte jedním dechem. Přitom čtenáře dokáže jak pobavit, tak i pobídnout k zamyšlení a introspekci. Vedle vzrušující četby vás jemně vede a povznáší eticky, esteticky a především duchovně až k samému prolomení vnitřní nevědomosti.

Je dosud velmi málo tak vzácných a vskutku zajímavých literárních děl, která by takto citlivě a silně přibližovala čtenáře k zážitku Věčnosti. Tím větší dík za toto obohacení našich knihoven a hlavně za nové objasnění záhadných hlubin naší vlastní duše.

dr. Eduard Tomáš

462$

Obsah

Na místo úvodu — 5

Hřbitov a hřiště — 9

V kupě sena — 17

Bratříček — 21

Padající hvězda — 24

Nebeská řeč — 28

Pastor Barnes — 31

„Otevřeno” — 35

Sluneční jas hřiště — 37

Pryč — 42

U šeříku — 44

Tajný úsměv — 49

Hrůzný čin — 53

Prokleté město — 61

Poznání — 63

Týna — 74

Zavřeno — 79

Krejčího tragédie — 84

Noc z pátku na sobotu — 90

Bez domova — 98

Zklamání — 103

Hračka — 108

Vidění — 110

Nanna Bangová — 113

Matka a dcera — 118

Pochopení — 132

Teozofové — 135

Kaplanovy předpisy — 140

Nanna Bangová uvažuje — 143

Extáze — 145

Odlesk — 155

Psychický badatel — 159

Delirium — 163

Rozluka — 172

Těžkomyslná — 177

Venkovská idyla — 183

Rozvod — 185

Duševní suchost — 191

Černý — 196

Čísla — 212

Světec — 219

Kandidátův oběd — 223

Zamilování — 237

Pod bukem — 243

Státní rada — 248

Zločinec, který dostal milost — 254

Setkání — 266

Maj — 268

Zvláštní dáma — 275

Stíny minulosti — 280

Miss Dalová — 284

Výlet — 296

Andělé — 303

Do Ameriky — 308

Pokoj a štěstí — 315

„Platonická láska“ — 323

Věštecké sny — 332

Jeho vůle se staň — 335

Dva světy — 348

Ze světa duchů — 353

Chudý duchem — 357

Peklo vrahů dětí — 363

Perpetuum mobile — 371

Portrét — 374

Nešťastný asketa — 381

Chrám — 390

Opojení — 396

„Scházející kolečko” — 403

Blázen? — 406

Zázrak — 414

Mája — 426

Křižovatka — 430

Volná hodina — 437

Nedělní odpoledne — 444

Volný — 448

Doslov — 461

Anker Larsen -KÁMEN MUDRCŮ

Vydalo nakladatelství AVATAR v edici Zlatý věk v roce 1999 (digr v1) Těšínská tiskárna, a. s.,; Třetí vydání, v nakl. Avatar druhé (jazykově upravené); ISBN 80-85862-28-X