Marc Levy

A co když je to pravda

1

Léto 1996

Na nočním stolku ze světlého dřeva zazvonil malý budík. Bylo půl šesté a pokoj naplňovalo nazlátlé světlo, jaké lze spatřit jen v San Franciscu za svítání.

Uprostřed veliké postele, zahrabaná do přikrývky, spala Lauren, na velkém koberci hned vedle postele oddechovala fenka Kali a na malém sekretáři stará mourovatá kočka Shouba.

Laurenin byt překvapoval něžností. Nacházel se v posledním patře viktoriánského domu na Green Street a tvořila jej obytná kuchyň, šatna, velký pokoj a prostorná koupelna s oknem. Podlaha byla ze širokých světlých parket, v koupelně natřených bílou barvou, s černými podle šablony malovanými čtverci. Bílé zdi zdobily staré kresby, které Lauren objevila v galerii na Union Street, strop rámovala dřevěná lišta, jemně opracovaná šikovnou rukou talentovaného řemeslníka z počátku století, kterou Lauren zvýraznila karamelovou barvou.

Několik kokosových koberců, obšitých béžovou jutou, rozdělovalo pokoj na obývák, jídelnu a kout s krbem. Naproti krbu lákala k posezení velká pohovka s bavlněným potahem. Na několika skříňkách, rozmístěných volně po místnosti, stály pěkné lampy s plizovanými stínidly, pořízené během uplynulých tří let.

Tentokrát se Lauren příliš nevyspala. Její služba v San Francisco Memorial Hospital, kde pracovala jako sekundářka, se protáhla přes obvyklých čtyřiadvacet hodin, neboť na poslední chvíli přivezli pacienty zraněné při velkém požáru. První sanitky dorazily na příjem deset minut před střídáním služby. Za zoufalých pohledů svých kolegů začala Lauren okamžitě rozdělovat zraněné na jednotlivé sály. Každého během několika minut bravurním způsobem vyšetřila, podle závažnosti jeho stavu ho označila barevnou cedulkou, sepsala předběžnou diagnózu, předepsala první vyšetření a za chvíli už ho zřízenec odvážel na příslušný sál. Příjem šestnácti zraněných, které přivezli mezi půlnocí a čtvrt na jednu, skončil přesně v půl jedné. Ve tři čtvrtě na jednu mohli narychlo svolaní chirurgové zahájit první z operací, které je tuto dlouhou noc čekaly.

Lauren asistovala doktoru Fernsteinovi u dvou po sobě následujících operací. Domů odešla až na jeho výslovný příkaz. Jasně jí dal najevo, že pokud únava otupuje její pozornost, ohrožuje tím zdraví pacientů.

Uprostřed noci vyrazila ve svém triumphu z nemocničního parkoviště a uháněla pustými ulicemi domů. „Jsem moc unavená a jedu moc rychle,“ opakovala si nahlas, aby přemohla ospalost. Představa návratu do nemocnice v roli pacientky ji však sama o sobě stačila udržet bdělou.

Dálkovým ovládáním otevřela vrata a zaparkovala svůj starý vůz. Prošla chodbou, schody hlavního schodiště vyběhla po čtyřech najednou a s úlevou vstoupila do bytu.

Hodiny na krbu ukazovaly půl druhé. Lauren ze sebe shodila šaty rovnou na zem a úplně nahá se postavila za kuchyňský pult, aby si připravila bylinkový čaj. Dózy na poličce obsahovaly všemožné bylinky, jako kdyby každý okamžik dne měl svoji vůni. Šálek s čajem položila na noční stolek.

Zavrtala se do přikrývky a okamžitě usnula. Předešlý den byl příliš dlouhý a do toho nadcházejícího musí vstát brzy.

Chtěla využít dvou dní volna, které se pro jednou shodovaly s víkendem, a přijala pozvání přátel na výlet do Carmelu. Po náročné službě by si zasloužila tu trochu ranního lenošení, ale od časného vstávání ji nemohlo nic odradit. Lauren milovala východ slunce nad silnicí lemující Tichý oceán a spojující San Francisco se zálivem Monterey. Ještě v polospánku šmátrala po budíku, aby zastavila jeho zvonění. Sevřenými pěstmi si protřela oči a její první pohled padl na Kali, ležící na koberci.

„Nekoukej tak na mě, ještě jsem se neprobrala.“

Při zvuku jejího hlasu fenka rychle oběhla postel a položila hlavu na břicho své paničky.

„Holka, já tě na dva dny opustím. Máma si pro tebe přijede okolo jedenácté. Uhni, vstanu a dám ti nažrat.“

Lauren se protáhla, dlouze zívla a vyskočila na nohy. Došla do kuchyně, podrbala se ve vlasech, a otevřela ledničku. Znovu zívla. Vyndala máslo, džem, toasty, jednu konzervu pro psa, druhou pro kočku, načatý balíček parmské šunky, kus goudy, dvě misky mléka, misku jablečného kompotu, dva bílé jogurty, müsli a půlku grapefruitu. Druhou půlku nechala ve spodní přihrádce. Kali ji sledovala a párkrát pohodila hlavou. Lauren se na ni zašklebila a houkla: „Mám hlad!“ A jako obvykle začala v těžké keramické misce připravovat snídani pro svého miláčka.

Pak připravila snídani pro sebe a posadila se k pracovnímu stolu. Když trochu otočila hlavu, mohla odtud vidět Saussalito s domky rozhozenými po kopcích, most Golden Gate natažený jako čára mezi oběma břehy zátoky, rybářský přístav v Tiburonu a pod sebou terasovité střechy rozprostírající se až k Marině. Otevřela okno dokořán. Město bylo úplně tiché, ospalé ráno rušily jen sirény velkých nákladních lodí, mísící se s křikem racků. Znovu se protáhla a s chutí se pustila do opulentní snídaně. Včera večer neměla ani čas na večeři. Třikrát se pokusila sníst sendvič, ale pokaždé ji vyrušilo pípátko, volající ji k novému příjmu. Pokud jste ji potkali a zeptali se jí, co dělá, odpověděla vždy stejně: „Nestíhám.“

Když spořádala podstatnou část připraveného jídla, odložila tác do dřezu. Poté zamířila do koupelny. Přejela prsty po dřevěných žaluziích, sklopila je, bílou bavlněnou košili spustila na podlahu a vstoupila pod sprchu. Silný proud vlažné vody ji definitivně probral.

Po sprše si kolem beder ovinula osušku, zašklebila se na sebe do zrcadla a rozhodla se pro lehké líčení. Oblékla si džíny, svetřík, sundala si džíny, oblékla si sukni, svlékla sukni a vrátila se k džínám. Ze skříně vytáhla látkovou tašku, naházela do ní pár věcí, toaletní potřeby, a byla připravena na víkend. Podívala se na nepořádek všude kolem. Šaty na zemi, pohozené ručníky, dřez plný nádobí, rozestlaná postel. Nasadila odhodlaný výraz a všem věcem v místnosti hlasitě oznámila: „Mlčet, nevztekat se, zítra se vrátím brzo a udělám velký úklid!“

Pak popadla papír a tužku, aby napsala vzkaz. Ten připlácla na dveře ledničky velkým magnetem ve tvaru žáby:

Mami,

děkuju za psa, hlavně nic neuklízej, udělám to, až se vrátím.

Kali si u tebe vyzvednu v neděli kolem páté. Líbám tě.

Tvoje milovaná Doktorka.

Oblékla si kabát, něžně pohladila fenku po hlavě, políbila ji na čelo a zabouchla dveře bytu. Seběhla po hlavním schodišti a okolo domu došla do garáže, kde rovnýma nohama skočila do svého starého kabrioletu.

„Jsem pryč, odjela jsem,“ opakovala si. „Nemůžu tomu uvěřit, je to hotový zázrak. Teď ještě abys nastartoval. Zkus jedinkrát zakašlat! Dám tě do šrotu a koupím si novou káru, celou elektronickou, bez sytiče a bez trampot, když je ráno zima. Doufám, žes pochopil! Start!“

Starý anglický vůz byl zřejmě tak zaskočen proslovem své paní, že motor chytil při prvním otočení klíčkem. Začínal pěkný den.

2

Lauren se rozjela potichu, aby neprobudila sousedy. Green Street je hezká ulice, kterou lemují stromy a budovy. Lidé se tu navzájem znají jako na vesnici. Šest křižovatek před Van Ness, jednou ze dvou hlavních tepen protínajících velkoměsto, přidala plyn. Slabé světlo mělo každou chvíli jinou barvu a nabízelo stále nové a nové pohledy na město. Vůz svižně uháněl po liduprázdných ulicích. Lauren byla tou chvílí přímo opilá. Kopce San Francisca dokáží vyvolat pocit závrati.

Ostrá zatáčka na Sutter Street. Hluk a chroupání v řízení. Prudké klesání k Union Square, je 6.30, přehrávač hraje naplno, Lauren je šťastná jako už dlouho ne. Stres, nemocnice, povinnosti, všechno je pryč. Má před sebou víkend jen a jen pro sebe a nesmí ztratit ani minutu. Na Union Square je klid. Za pár hodin začnou po chodnících proudit turisté a místní obyvatelé, jdoucí za nákupy do obchodních domů, které obklopují náměstí. Tramvaje pojedou jedna za druhou, výklady budou osvětlené, před vjezdem na hlavní parkoviště v podzemí pod parkem, v němž hrají skupinky muzikantů za pár centů či dolarů, se vytvoří dlouhá kolona aut.

Takhle brzy ještě panuje klid. Výlohy jsou zhasnuté, na lavičkách spí tuláci. Hlídač parkoviště dřímá ve své budce. Triumph polyká asfalt podle povelů plynového pedálu. Na semaforech svítí zelená, Lauren řadí na dvojku, aby plynule zatočila na Polk Street, jednu ze čtyř ulic lemujících náměstí. Opojená jízdou, kolem hlavy šátek místo čelenky, zatáčí přes obří průčelí Macy`s. Perfektní oblouk, pneumatiky lehce hvízdají… Jakýsi cizí zvuk, podezřelé skřípění, vše se odehraje hrozivě rychle. Kovové zvuky se střídají a navzájem prolínají.

Náhlé trhnutí! Čas se zastavuje. Volant a kola přestávají spolupracovat, jejich spojení se definitivně přerušilo. Vůz ujíždí do strany a na ještě mokré vozovce dostává smyk. Lauren vraští čelo. Ruce svírají poddajný volant, který se najednou otáčí do nekonečna. Triumph klouže dál, čas si dává načas a protahuje se jakoby v dlouhém zívnutí. Lauren se točí hlava, ale to se všechno kolem ní míhá obrovskou rychlostí. Vůz se roztočil jako dětská káča. Kola prudce naráží na obrubník, předek vozu nadskakuje a naráží do hydrantu. Kapota se zvedá až k nebi. Z posledních sil se vůz otočí kolem své osy a odhazuje řidičku, která je najednou příliš těžká pro takovou piruetu na hranici zákonů gravitace. Laurenino tělo je vymrštěno do vzduchu a dopadá na průčelí obchodního domu. Obří výloha se tříští a mění v záplavu střepů. Mladá žena padá na koberec ze skla, kutálí se po zemi a nakonec se s rozpuštěnými vlasy zastaví uprostřed střepů, zatímco starý triumph končí svoji jízdu i kariéru koly vzhůru, z poloviny na chodníku. Z jeho nitra vytryskne trocha páry a pak vydá poslední vzdech, poslední rozmar starého Angličana.

Lauren se nehýbá. Leží klidně. Její rysy jsou hladké, dýchání pomalé a pravidelné. Ústa jsou trochu pootevřená, možná je na nich lehký úsměv, oči má zavřené. Vypadá, jako by spala. Dlouhé vlasy rámují její tvář, pravá ruka spočívá na břiše.

Hlídač parkoviště ve své budce zamrká. Později bude vyprávět, že viděl všechno „jako v kině“, ale tentokrát to bylo „doopravdy“. Vstává, běží ven, rozmyslí si to a běží zpátky. Třesoucí se rukou zvedá sluchátko a vytáčí 911. Volá pomoc, a pomoc se vydává na cestu.

Jídelna nemocnice San Francisco Hospital je veliká místnost s podlahou z bílých dlaždic a žlutě natřenými stěnami. Podél střední uličky, jež vede k jídelním automatům s nápoji a vakuovanými potravinami, je rozmístěno množství obdélníkových umakartových stolů.

Na jednom stole dřímal vleže doktor Philip Stern, v ruce šálek studené kávy. Kousek dál se s pohledem upřeným do prázdna houpal na židli jeho kolega. V kapse mu zapísklo pípátko. Otevřel jedno oko a se zaklením se podíval na hodinky. Za čtvrt hodiny mu končí služba. „To snad není možný! Já mám teda smůlu. Franku, zavolej centrálu.“ Frank popadl telefon, visící nad ním na zdi, vyslechl zprávu, zavěsil a otočil se ke Sternovi. „Vstávej, kamaráde, to je pro nás. Union Square, kód 3, vypadá to vážně…“ Oba sekundáři přidělení k jednotce Záchranné služby San Francisca se zvedli a zamířili k východu, kde na ně čekala sanitka se spuštěným motorem a rozsvíceným majákem. Dvě krátká houknutí sirény oznámila odjezd jednotky 02.

Bylo 6.45. Market Street byla zcela pustá a sanitka uháněla na plný plyn časným ránem.

„Sakra, vypadá to, že dneska bude hezky.“

„Proč nadáváš?“

„Protože jsem utahanej jako kůň, takže budu spát a neužiju si to.“

„Zahni doleva, vezmem to v protisměru.“

Frank poslechl a sanitka zamířila po Polk Street směrem k Union Square.

„Přidej, už to vidím.“ Když vjeli na náměstí, uviděli nejdřív kostru starého triumphu naraženou na hydrantu. Vypnuli sirénu.

„Koukni, trefil se,“ konstatoval Stern, vyskakující ze sanitky. Na místě už byli dva policisté a jeden z nich ukazoval Philipovi směrem k rozbité výloze.

„Kde je?“ zeptal se doktor jednoho policisty.

„Tamhle, přímo před vámi. Je to žena a je to doktorka, pravděpodobně ze záchranky. Neznáte ji?“

Stern už klečel u Lauren a křičel na parťáka, aby si pospíšil. Nůžkami rozstřihl džíny a svetřík a obnažil kůži. Viditelná deformace na levé noze, lemovaná velkým hematomem, svědčila o zlomenině. Zbytek těla nejevil známky poškození.

„Připrav mi elektrody a infuzi, mám rychlý slabý pulz a žádný tlak, dýchání slabé, rána na hlavě, zavřená fraktura pravé stehenní kosti s vnitřním krvácením, připrav mi dvě dlahy. Známe ji? Je od nás?“

„Už jsem ji viděl, slouží na záchrance. Dělá s Fernsteinem. Ona jediná mu dovede odporovat.“

Na poslední poznámku Philip nereagoval. Frank připevnil na hrudník mladé ženy sedm elektrod, různobarevnými kablíky je propojil s přenosným elektrokardiografem a zapnul přístroj. Obrazovka se okamžitě rozzářila.

„Jak vypadá křivka?“ zeptal se kolegy.

„Špatně, ztrácíme ji. Tlak 80 na 60, pulz 140, rty namodralé. Připravím ti sedmičku kanylu, budeme intubovat.“

Doktor Stern umístil katétr a nádobku s roztokem podal jednomu z policistů.

„Držte to pořádně nahoře, potřebuju mít volné ruce.“

Požádal kolegu o injekci 5 miligramů adrenalinu do infuze, 125 miligramů solumedrolu a přípravu defibrilátoru. V té chvíli začala Laurenina teplota prudce klesat a křivka na elektrokardiografu přestala být pravidelná. Na spodní straně zelené obrazovky začalo blikat červené srdíčko a zároveň se ozvalo opakované krátké pípání, upozorňující na hrozící fibrilaci srdce.

„No tak, holka, chyť se! Asi má vnitřní krvácení. Jak vypadá břicho?“

„Měkké, krvácí zřejmě do nohy. Jsi připraven na intubaci?“

Ani ne za minutu byla Lauren intubována a připojena na dýchací přístroj. Stern požádal o přehled životních funkcí. Frank hlásil, že dýchání je stabilní, tlak spadl na 50. Neměl čas větu dokončit, pípání přístroje bylo vystřídáno pronikavým pískáním.

„Je to tady. Fibriluje, nabij na 300.“

Philip otřel elektrody přístroje o sebe.

„Dobrý, máš to tam,“ zakřičel Frank.

„Běžte dál, jdu na to!“

Pod silou výboje se tělo vzepjalo do oblouku a padlo zpět.

„Pořád špatný.“

„Nabij na 360, jdeme znova.“

„360, můžeš.“

„Pryč!“

Tělo se napnulo a bezvládně kleslo. „Dej mi znova 5 miligramů adrenalinu a nabij na 360. Pryč!“ Nový výboj, nové nadskočení. „Stále fibriluje! Ztrácíme ji, dej jí jednu jednotku lidocainu do infuze a nabij na 360. Pryč!“ Tělo se nadzvedlo. „Dáme 500 miligramů beryllia a hned nabij na 360!“

Lauren dostala ještě jeden šok. Srdce vypadalo, že reaguje na podané preparáty a má zase pravidelný rytmus, ale jen na chvíli. Pískání, které na několik vteřin ustalo, se znovu ozvalo naplno… „Srdeční zástava!“ vykřikl Frank.

S nebývalou zuřivostí začal Philip se srdeční masáží. Zkoušel ji přivést k životu a přitom ji prosil: „Neblbni, dneska je krásně, vrať se, nedělej nám to.“ Pak přikázal kolegovi nabít znovu na 360. Frank se ho pokoušel uklidnit. „Philipe, nech toho, je to k ničemu.“ Ale Stern to nevzdával. Znovu chtěl nabít defibrilátor. Kolega poslechl. Po x-té požádal, aby se vzdálili. Tělo se znovu vzepjalo, ale čára kardiogramu byla stále rovná. Philip pokračoval v masáži, čelo se mu lesklo potem. Únava prozrazovala beznaděj mladého lékaře tváří v tvář bezmoci. Frank postřehl, že jeho chování ztrácí logiku. Už před několika minutami měl přestat a stanovit čas smrti, ale on stále pokračoval v masáži srdce.

„Dej jí ještě půl miligramu adrenalinu a nabij na 400.“

„Philipe, přestaň, nemá to smysl, je mrtvá. Nevíš, co děláš.“

„Sklapni a dělej, co ti říkám!“

Policista upřel zkoumavý pohled na doktora klečícího vedle Lauren. Doktor tomu nevěnoval nejmenší pozornost. Frank pokrčil rameny, stříkl novou dávku do infuze a nabil defibrilátor. Oznámil hodnotu 400 miliampérů. Stern spustil výboj, aniž by je požádal, aby se vzdálili. Hrudník se působením proudu prudce zvedl od země, stopa na obrazovce však zůstala beznadějně rovná. Doktor se na ni nepodíval, už před tímhle posledním šokem to tušil. Pěstí udeřil Lauren do hrudníku. „Do prdele, do prdele!“ Frank ho popadl za ramena a silně stiskl.

„Přestaň, Philipe, přestáváš se kontrolovat, uklidni se! Konstatuj smrt a balíme. Máš toho dost, musíš si odpočinout.“

Philip se potil, oči měl vytřeštěné. Frank zvýšil hlas, uchopil hlavu svého přítele do dlaní a přinutil ho podívat se mu do očí. Opět mu přikázal, aby se uklidnil, a když nepřišla žádná odezva, vlepil mu facku. Mladý doktor ránu mlčky přijal. Jeho přítel nasadil konejšivý tón: „No tak, kamaráde, vzpamatuj se.“ Vyčerpaně ho pustil a s prázdným pohledem vstával.

Policisté se na doktory zaraženě dívali. Frank se potácel, zjevně zcela vyvedený z míry. Philip, klečící a jakoby schoulený do sebe, zvedl pomalu hlavu, otevřel ústa a tiše řekl: „Smrt nastala v 7 hodin 10 minut.“ Pak se obrátil k policistovi, který se zatajeným dechem stále ještě držel láhev s infuzním roztokem: „Konec. Odvezte ji, my už pro ni nemůžeme nic udělat.“ Zvedl se, chytil svého kolegu za rameno a táhl ho k sanitce. „Tak pojď, jedem zpátky.“

Oba policisté sledovali, jak nasedají do vozu. „Těm felčarům teda nerozumím!“ řekl jeden z nich. Druhý si ho změřil pohledem.

„Už jsi se někdy dostal do situace, kdy někoho z našich sejmuli?“

„Ne.“

„Takže nemůžeš pochopit, co prožívají. Pojď mi pomoct, opatrně ji zvedneme a dáme ji na nosítka.“

Sanitka mezitím zahnula za roh. Policisté zdvihli nehybné tělo, položili ho na nosítka a přehodili přes ně přikrývku. Posledních pár čumilů se rozešlo, divadlo skončilo. Doktoři uvnitř sanitky nepromluvili zatím ani slovo. Ticho přerušil Frank. „Philipe, co tě to popadlo?“

„Není jí ani třicet, je to doktorka a je k smrti krásná.“

„Jo, smrt, tu právě potkala! A mění na tom něco to, že byla krásná a že byla doktorka? Mohla být klidně ošklivá a pracovat v supermarketu. To je osud, s tím nic nenaděláš, přišla její chvíle. Jedem zpátky, lehneš si a zkusíš na to zapomenout.“

Dva bloky za nimi vjížděl právě policejní vůz do křižovatky, když nějaký taxík projel na červenou. Policista vztekle dupl na brzdu a zatroubil. Řidič taxíku zastavil a ledabyle se omluvil. Laurenino tělo přitom spadlo z nosítek. Oba muži šli dozadu, mladší uchopil Lauren za kotníky, starší za ruce. Když spatřil hrudník mladé ženy, ztuhly mu rysy.

„Ona dýchá!“

„Cože?“

„Říkám ti, že dýchá. Padej za volant a uháněj k nemocnici.“

„No tohle! Ti dva doktůrci mi byli hned podezřelí!“

„Nekecej a jeď. Já tomu nerozumím, ale ještě o mně uslyší.“

Policejní dodávka předjela sanitku, sledována udivenými pohledy doktorů. To jsou přece „jejich“ policajti! Philip chtěl spustit sirénu a jet za nimi. Jeho kolega nesouhlasil, byl úplně vyčerpaný.

„Proč tak uhánějí?“

„Já nevím,“ odpověděl Frank, „a možná to ani nejsou oni. Vypadají všichni stejně.“

O deset minut později zaparkovali vedle policejního vozu, jehož dveře zůstaly otevřené. Philip vystoupil a šel na příjem. Čím dál víc pospíchal k přijímacímu pultu. Bez pozdravu oslovil sestru.

„Na kterém je sále?“

„Kdo, doktore Sterne?“ zeptala se sestra.

„Ta mladá žena, co ji právě přivezli.“

„Je na trojce, postará se o ni doktor Fernstein. Prý je z jeho týmu.“

Za ním stojící starší policista mu poklepal na rameno. „Co vy, doktoři, nosíte v hlavě?“

„Promiňte, prosím, já vám nerozumím.“

Udělal dobře, že se omluvil, ale to bylo málo. Jak prý mohl konstatovat smrt, když ta žena v jejich dodávce dýchala. „Uvědomujete si, že beze mě by ji dali do mrazáku živou?“ Prý o něm ještě uslyší. Ve stejnou chvíli vyšel ze sálu číslo 3 doktor Fernstein, a jako by policistu ani neviděl, přistoupil k mladému lékaři: „Sterne, kolik dávek adrenalinu jste jí píchnul?“

„Čtyřikrát 5 miligramů,“ odpověděl. Profesor mu to vzápětí vyčetl a připomněl mu, že jeho chování prozrazuje přílišnou horlivost. Policistovi řekl, že Lauren byla mrtvá dávno předtím, než doktor Stern konstatoval smrt.

Dodal, že lékaři pochybili svým přílišným soustředěním se na srdce pacientky. Celou debatu pak uzavřel vysvětlením, že vstříknutá tekutina se nahromadila v osrdečníku: „Když jste prudce zabrzdili, dostala se tekutina do srdce. To pak reagovalo čistě chemicky a začalo opět bít.“ To bohužel nic nezměnilo na mozkové smrti. Co se týká zmíněného srdce, až koncentrace klesne, zastaví se. „Pokud se tak v tomto okamžiku už nestalo.“ Doporučil policistovi, aby se doktoru Sternovi omluvil za to, že se nechal unést, a doktora požádal, aby se u něj zastavil, než odejde. Policista se otočil k Philipovi a zabručel: „Vidím, že nejen my od policie umíme držet basu. Hezký den vám ani nepřeju.“ Otočil se na podpatku a opustil nemocnici. Jen co se za ním zavřely dveře, bouchla dvířka dodávky.

Stern stál s lokty opřenými o pult a přivřenýma očima se díval na sestru. „Co se to tady děje?“ Pokrčila rameny a připomněla mu, že na něj čeká doktor Fernstein.

Zaklepal na pootevřené dveře pracovny. Velký šéf ho pozval dál. Stál za svým stolem, zády k němu, díval se z okna a viditelně čekal, až Stern promluví první. Ten tak učinil. Přiznal se, že nechápe, co profesor říkal policistovi. Fernstein jej suše přerušil.

„Poslouchejte dobře, Sterne, to, co jsem řekl policii, bylo to nejmenší, co jsem mohl říct, aby na vás nenapsal hlášení a nezničil vám tak kariéru. Pro člověka s vašimi zkušenostmi je takové chování nepřijatelné. Občas je třeba se smířit se smrtí. Nejsme bohové a nezodpovídáme za osud. Ta mladá žena byla mrtvá už při vašem příjezdu, a vaše tvrdohlavost vás mohla přijít draho.“

„Jenže jak si vysvětlujete, že začala zase dýchat?“

„Já si to nevysvětluji a ani si to vysvětlovat nehodlám. Medicína neví všechno. Je mrtvá, doktore Sterne. Je vaše věc, jestli se vám to líbí nebo ne, ale prostě je pryč. Mně je jedno, že se její plíce hýbou a srdce tepe samo od sebe. Její EEG je rovné jako stůl. Mozková smrt je nevratná. Počkáme, dokud nebude následovat i to ostatní, a pak ji pošleme do márnice. Hotovo, tečka.“

„Ale za současného stavu to přece nemůžete udělat!“

Pohybem hlavy a zvýšením hlasu dal Fernstein najevo svoji podrážděnost. Nepotřebuje, aby ho někdo poučoval. Zná Stern cenu jednoho dne resuscitace? Myslí si snad, že nemocnice si bude blokovat lůžko umělým udržováním jednoho ležáka při životě? Vřele mu doporučil, aby nebyl tak umíněný. On odmítá nutit rodinu sedět celé týdny u postele nehybného stvoření v bezvědomí, drženého na přístrojích. Odmítá být zodpovědný za takové rozhodnutí, které by pouze uspokojilo jeho lékařské ego.

Přikázal Sternovi, aby si šel dát sprchu a zmizel mu z očí. Mladý lékař zůstal stát proti profesorovi a znovu opakoval své argumenty. Když ji prohlásil za mrtvou, byla jeho pacientka již deset minut ve stavu zástavy srdce a dýchání. Její srdce a plíce přestaly fungovat. Jistě, pokračoval v oživování, protože poprvé ve své lékařské praxi cítil, že ta žena nechce zemřít. Popsal profesorovi, jak v jejím pohledu cítil, že bojuje a odmítá to vzdát. Proto s ní bojoval až za hranice normy. A o deset minut později, navzdory vší logice a navzdory všemu, co ho učili, začalo srdce bít, plíce vdechovat a vydechovat vzduch, byl tam závan života. „Máte pravdu,“ pokračoval, „jsme lékaři a neumíme všechno. Ta žena je taky lékař.“ Poprosil Fernsteina ještě o jednu šanci. Jsou přece známy případy, kdy se život vrátil po šestiměsíčním komatu, aniž by kdo věděl proč. To, co udělala ona, nikdy nikdo neudělal, tak k čertu s tím, co to bude stát. „Nenechte ji odejít. Ona to nechce, to je to, co se nám snaží naznačit.“

Profesor si dal s odpovědí načas: „Doktore Sterne, Lauren byla jednou z mých studentek. Měla sice hroznou povahu, ale měla skutečný talent, vážil jsem si jí a vkládal do její kariéry spoustu nadějí, stejně jako do vaší. Náš rozhovor je u konce.“

Stern při odchodu ani nezavřel dveře. Na chodbě na něj čekal Frank.

„Co tady děláš?“

„Philipe, co je to s tebou? Uvědomuješ si, s kým jsi mluvil takovým tónem?“

„A co má být?“

„Chlápek, se kterým jsi mluvil, tu mladou ženu učil. Zná ji už víc než rok, a zachránil víc životů, nežli stihneš ty za celý svůj doktorský život. Musíš se naučit ovládat. Někdy nevíš, co říkáš.“

„Dej mi pokoj, Franku, dneska už jsem jednu morální lekci dostal.“

3

Doktor Fernstein zavřel dveře pracovny, popadl telefon, zaváhal, zavěsil, popošel pár kroků k oknu a znovu uchopil sluchátko. Vyžádal si operační sál.

„Tady Fernstein. Připravte se, za deset minut operujeme. Posílám vám dokumentaci.“

Zlehka zavěsil, potřásl hlavou a vyšel ze své pracovny. Ve dveřích se srazil s profesorem Williamsem.

„Jak se máš?“ zeptal se ho Williams. „Necháš se pozvat na kávu?“

„Ne, díky, nemám čas.“

„Co děláš?“

„Hloupost. Chystám se provést jednu hloupost. Už musím letět. Ozvu se ti.“

Fernstein vstoupil na operační blok a zelený plášť ho svíral v pase. Sestra mu navlékla sterilní rukavice. Sál byl rozlehlý a operační tým stál kolem Laurenina těla. Monitor za její hlavou osciloval v rytmu jejího dechu a tlukotu srdce.

„Jak vypadají životní funkce?“ zeptal se Fernstein anesteziologa.

„Stabilní, neuvěřitelně stabilní. Pulz 65 a tlak 90 na 60. Je uspaná, krevní plyny normální, můžete začít.“

„To máte pravdu, je dokonale uspaná.“

Skalpelem rozřízl stehno po celé délce zlomeniny. Zatímco odtahoval svaly, mluvil ke svému týmu. Oslovil je „drazí kolegové“ a vysvětlil jim, že uvidí profesora chirurgie s dvacetiletou praxí, jak provádí operaci hodnou studenta pátého ročníku – redukci stehenní kosti. „A víte, proč to dělám?“

Protože žádný student pátého ročníku by nepřistoupil na to, aby rovnal pacientovi zlomeninu dvě hodiny po jeho mozkové smrti. Zároveň všechny požádal, aby mu nekladli žádné otázky. Ujistil je, že to bude trvat nanejvýš patnáct minut, a poděkoval jim za spolupráci. Lauren byla jednou z jeho studentek, a tak všechen zdravotní personál na sále chirurga chápal a stál za ním.

Vešel rentgenolog. Snímky, které přinesl, ukazovaly krevní sraženinu v úrovni týlního laloku. Rozhodli se proto uvolnit tlak punkcí. V týle udělali otvor a na obrazovce sledovali, jak tenká jehla proniká mozkovými plenami. Chirurg ji vedl až k místu hematomu. Mozek se zdál nepoškozený. Sondou odtékala krevní sraženina. Téměř okamžitě opadl vnitrolební tlak a anesteziolog mohl zvýšit množství kyslíku přiváděné ventilátorem. Buňky, osvobozené od tlaku, obnovily normální metabolismus, zvolna odstraňující nahromaděné toxiny. Minutu po minutě získávala operace jinou atmosféru. Celý tým postupně zapomínal, že operuje klinicky mrtvého pacienta. Všichni se zapojili a pohyby profesionálně navazovaly jeden na druhý. Udělali rentgenové snímky hrudního koše, reponovali zlomeniny žeber a provedli punkci hrudníku. Operace byla metodická a přesná. O pět hodin později doktor Fernstein práskl při svlékání rukavicemi. Požádal o došití operačních ran a převoz pacientky na pooperační pokoj. Nařídil postupné odpojování od ventilátoru.

Znovu poděkoval svému týmu za spolupráci a do budoucna je požádal o diskrétnost. Ještě než opustil sál, poprosil Betty, jednu ze sester, aby mu dala vědět, až Lauren odpojí.

Vyšel z operačního bloku a rychlým krokem zamířil k výtahu. Když šel kolem centrály, oslovil sestru a zeptal se, zda je doktor Stern ještě v nemocnici. Dívka odpověděla, že odešel před deseti minutami a byl velmi sklíčený. Profesor jí poděkoval a ujistil ji, že v případě potřeby bude ve své pracovně.

Z operačního bloku odvezli Lauren na pooperační pokoj. Betty zapojila srdeční monitoring, EEG a připojila intubační kanylu na dýchací přístroj. Takto vybavena vypadala mladá žena na posteli jako kosmonaut. Sestra jí ještě odebrala krev a opustila pokoj. Spící pacientka byla klidná, její řasy jako by vykreslovaly sladký a hluboký svět spánku. Uběhla půlhodina a Betty volala profesora Fernsteina. Oznámila mu, že Lauren už není pod vlivem anestetik. Zeptal se jí na životní funkce. Potvrdila mu to, co očekával. Jsou stabilní. Trvala ještě na tom, aby jí potvrdil další postup.

„Vypněte umělé dýchání. Za chvíli přijdu dolů.“

Zavěsil. Betty vešla do pokoje, odpojila trubici kanyly a nechala pacientku, aby se zkusila sama nadechnout. Chvíli poté odstranila kanylu a uvolnila průdušnici. Upravila Lauren jeden pramen vlasů, něžně se na ni podívala, vyšla z pokoje a zhasla za sebou. Místnost naplňovalo pouze zelené světlo EEG. Křivka byla stále rovná. Byl večer a všude panovalo ticho.

Zhruba za hodinu se začala čára na obrazovce chvět. Zprvu jen lehce. Najednou počátek čáry poskočil nahoru a vykreslil špičatý hrot. Vzápětí spadl prudce dolů, aby se opět vrátil do horizontály.

Nikdo tu anomálii neviděl. Byla však zaznamenána na proužek papíru, odvíjející se z přístroje. Osud už je takový.

Betty přišla do pokoje až hodinu poté. Zapsala Laureniny hodnoty, odvinula několik centimetrů proužku, spatřila nezvyklý hrot, svraštila čelo a pokračovala v prohlídce dalších centimetrů záznamu. Čára byla stále rovná, a tak odložila papír, aniž by se nad tím zamýšlela. Zvedla telefon a zavolala doktoru Fernsteinovi.

„To jsem já. Je v komatu, funkce jsou konstantní. Co dál?“

„Připravte lůžko na pátém patře. Děkuji vám, Betty.“

Fernstein zavěsil.

4

Zima 1996

Arthur stiskl tlačítko dálkového ovládání vrat a zajel do garáže, aby zaparkoval auto. Vyšel po vnitřním schodišti domu, vstoupil do svého nového bytu a nohou za sebou zavřel dveře. Nejprve položil tašku a sundal si kabát, potom se svalil na pohovku. Ne nadlouho. Dvě desítky kartónových krabic, jež kralovaly uprostřed obýváku, mu připomněly jeho povinnosti. Svlékl si tedy oblek, natáhl džíny a začal rozbalovat balíky a rovnat knížky do knihovny. Parkety mu vrzaly pod nohama. Skončil až pozdě večer. Složil krabice, vyluxoval a pak ještě dokončil úklid kuchyňského koutu. Rozhlížel se po svém novém hnízdě. „Začínám být chorobně pořádný,“ řekl si a odešel do koupelny. Tam chvíli váhal mezi sprchou a koupelí. Nakonec zvolil koupel. Napustil si vanu, zapnul malé rádio položené na dřevěné polici vedle radiátoru, svlékl se a s úlevným povzdechem vlezl do vody.

Zatímco na frekvenci 101,3 FM zpívala Peggy Lee svoji Fever, ponořil Arthur několikrát hlavu pod vodu. Zprvu byl překvapen výbornou akustikou písničky, potom ohromujícím stereofonním efektem, zvláště když přístroj byl zjevně přepnut na mono. Zdálo se mu, že luskání prstů doprovázející melodii vychází ze šatníku. Puzen zvědavostí vylezl z vody a po špičkách se kradl k jeho dveřím. Zaváhal, nadechl se a prudce otevřel obě křídla. Vytřeštil oči a couvl.

Mezi ramínky stála žena se zavřenýma očima, zjevně unesená rytmem písně. Luskala palcem o ukazováček a broukala si k tomu.

„Kdo jste a co tu děláte?“ zeptal se.

Žena sebou trhla a ohromeně se na něj dívala.

„Vy mě vidíte?“

„Samozřejmě že vás vidím.“

Byla tou skutečností zjevně vyvedena z míry.

Arthur jí naznačil, že není ani slepý, ani hluchý, a znovu se zeptal, co tam dělá. Místo odpovědi s úsměvem pravila, že jí to připadá skvělé. Neviděl na této situaci nic „skvělého“ a mnohem podrážděnějším tónem než prve se potřetí zeptal, co dělá tak pozdě v noci v jeho koupelně.

„Mám pocit, že vám to nedochází,“ odpověděla. „Sáhněte si na moji ruku!“

Zůstal zaraženě stát, ale ona naléhala.

„Sáhněte si, prosím, na moji ruku.“

„Ne, nebudu sahat na vaši ruku. Co se to tady děje?“

Vzala ho za zápěstí a zeptala se, zda cítí, když na něj sáhne. Dotčeně odpověděl, že cítí její dotek a také ji vidí a perfektně slyší. Počtvrté se zeptal, kdo je a co dělá v šatníku v jeho koupelně. Přešla jeho otázku a rozjařeně zopakovala, jak je „báječné“, že ji vidí, slyší a může se jí dotknout.

Unavený Arthur neměl náladu. „Slečno, už je toho dost. To je nějaký žertík mého společníka? Kdo jste? Slečna na telefon jako dárek do nového bytu?“

„Jste vždycky takhle hrubý? Copak vypadám jako děvka?“

„To ne, jako děvka nevypadáte,“ povzdechl si Arthur. „Ale je půlnoc a vy jste v mojí koupelně.“

„Když už o tom mluvíte, nahý jste tu vy, ne já!“

V tu chvíli sebou trhl. Popadl osušku, omotal si ji kolem boků a snažil se vypadat klidně. Pak zvýšil hlas.

„Dobrá, tak teď tu hru skončíme. Vy odtud okamžitě vypadnete, půjdete domů a řeknete Paulovi, že to bylo velmi, velmi slabé.“

Reagovala velice rozrušeně. Žádného Paula nezná a Arthura požádala, aby tak nekřičel. Konečně, ona taky není hluchá. Ostatní ji sice neslyší, ale ona slyší dobře.

Arthur byl vysílený a vůbec té situaci nerozuměl. Dokončil své stěhování a chtěl mít prostě klid.

„Buďte tak laskavá, vezměte si svoje věci a vraťte se domů. A hlavně vylezte z té skříně.“

„Pomalu, to není tak jednoduché. Ještě se neumím přesně trefit, i když v posledních dnech se to zlepšuje.“

„Co že se v posledních dnech zlepšuje?“

„Zavřete oči, já to zkusím.“

„Zkusíte co?“

„Vylézt z té skříně. To přece chcete, ne? No tak, zavřete oči a buďte chvilku zticha, musím se soustředit.“

„Vy jste ale opravdu blázen!“

„Ó! Přestaňte být protivný, zmlkněme a zavřete oči, nemáme na to celou noc.“

Zaraženě poslechl. O dvě vteřiny později slyšel z obýváku hlas.

„Není to špatné. Kousek vedle pohovky, ale není to špatné.“

Rychle vyšel z koupelny a uviděl tu ženu sedět na zemi uprostřed pokoje. Dělala, jako by o nic nešlo.

„Nechal jste tu koberce, to jsem ráda. Ale ten obraz na zdi se mi nelíbí.“

„Obrazy věším, jaké chci a kam chci. Rád bych si lehl, takže jestli mi nechcete říct, kdo jste, dobrá, ale teď ven! Jděte domů!“

„Já jsem doma! Tedy, byla jsem. Je to všechno tak neuvěřitelné.“

Arthur zavrtěl hlavou. Byt si najal před deseti dny. Doma je tu on.

„Jo, já vím. Jste můj posmrtný nájemník. To je docela komická situace.“

„Mluvíte z cesty. Majitelka je sedmdesátiletá paní. Co to má znamenat ,posmrtný nájemník??“

„Ta by vám dala, kdyby vás slyšela! Je jí dvaašedesát, je to moje matka a v dané situaci je mým zákonným zástupcem. Skutečná majitelka jsem já.“

„Vy máte zákonného zástupce?“

„Ano, protože vzhledem ke své situaci mám teď šílené potíže s podepisováním papírů.“

„Vy se léčíte v nějakém ústavu?“

„Jo, dalo by se to tak říct.“

„Musí tam už o vás mít velkou starost. Který je to ústav, já vás tam odvezu.“

„Poslyšte, vy mě považujete za cvoka, co utekl z blázince?“

„Ale ne…“

„Protože s tou děvkou před chvílí je toho na první setkání trochu moc“

Bylo mu jedno, jestli je slečna na telefon nebo cvok. Byl utahaný a chtěl si prostě jenom lehnout. Ona ale nereagovala a dál vedla svou.

„Jaká se vám zdám?“ zajímala se.

„Nerozumím vaší otázce.“

„Jaká jsem? Já se totiž nevidím v zrcadle. Tak jaká jsem?“

„Rozrušená,“ řekl suše.

„Chci říct fyzicky.“

Arthur zaváhal. Pak ji popsal jako vysokou, s dlouhými kaštanovými vlasy, velkýma očima, pěknými ústy a jemnou tváří. Vykládal jí o jejích hezkých, ladně se pohybujících pažích.

„Kdybych se vás zeptala na stanici metra, popsal byste mi celou trasu?“

„Promiňte, ale já vám nerozumím.“

„Každou ženu popisujete tak dopodrobna?“

„Jak jste se sem dostala? Vy máte druhý klíč?“

„Nepotřebuju ho. To je neuvěřitelné. Vy mě opravdu vidíte.“

Byl to pro ni úplný zázrak, že ji vidí. Navíc způsob, jakým ji popsal, ji velmi potěšil. Poprosila ho, aby si sedl vedle ní.

„To, co vám teď řeknu, se neposlouchá snadno a ještě hůř se to připouští, ale jestli si poslechnete můj příběh, jestli mi budete důvěřovat, možná mi nakonec uvěříte. To je moc důležité, protože jste zřejmě jediný člověk na světě, se kterým mohu sdílet své tajemství.“

Arthur pochopil, že nemá na vybranou. Bude muset vyslechnout, co mu ta mladá žena chce říct, přestože momentálně je jeho jedinou touhou jít spát. Sedl si vedle ní a poslouchal ten nejneuvěřitelnější příběh, jaký ve svém životě slyšel.

Prozradila, že se jmenuje Lauren Klineová, je doktorka medicíny a v důsledku závady na řízení měla před šesti měsíci vážnou autonehodu. „Od té doby jsem v komatu. Ne, nedělejte ukvapené závěry a nechte mě to dopovědět.“

Z nehody si prý nic nepamatuje. Probrala se až na pooperačním pokoji, kde se smíšenými pocity vyslechla všechno, co se kolem ní říkalo. Nemohla se ale ani pohnout, ani promluvit. Zpočátku to přičítala anestézii. „Zmýlila jsem se. Hodiny ubíhaly a já se pořád nemohla fyzicky probrat.“ Stále všechno vnímala, ale nebyla schopna komunikovat s okolím. Několik dní si myslela, že je ochrnutá na celém těle. Zažila tak největší strach ve svém životě. „Nedovedete si představit, čím jsem prošla. Doživotní vězeň svého těla.“

Ze všech sil si přála zemřít, jenže těžko to můžete skoncovat, když nedokážete ani pohnout malíčkem. Matka seděla u jejího lůžka a ona ji v duchu prosila, ať ji udusí polštářem. Pak přišel do pokoje nějaký lékař. Podle hlasu poznala svého profesora. Paní Klineová se ho zeptala, zda je možné, že její dcera slyší, když na ni mluví. Profesor Fernstein si nebyl zcela jist, ale podle studií lze předpokládat, že lidé v její situaci mohou vnímat podněty z okolí a je třeba si dát pozor na to, co se v jejich přítomnosti říká. „Maminka od něho, chtěla slyšet, zda se jednoho dne vrátím.“ Klidným hlasem jí odpověděl, že ještě neví. Jistá naděje tu podle něho je. Viděli už takové nemocné, co se vrátili po několika měsících. Je to prý velmi vzácné, ale stává se to. „Možné to je,“ řekl. „Nejsme bohové, nedokážeme všechno. Hluboké koma je pro medicínu záhadou.“

Bylo zvláštní, jak ji jeho slova uklidnila. Její tělo bylo neporušené. Diagnóza sice nebyla povzbudivá, ale aspoň nebyla konečná. „Celkové ochrnutí je nevratné. V případě hlubokého komatu je stále naděje, i když minimální,“ pokračovala Lauren.

Týdny byly čím dál tím delší a delší. Trávila je vzpomínáním a myslela na spoustu věcí. Jedné noci, když snila o životě za dveřmi svého pokoje, představila si chodbu se sestrami, chodícími sem a tam s rukama plnýma chorobopisů nebo tlačícími vozíky; své kolegy, jak přecházejí z pokoje do pokoje…

„A tehdy se to poprvé stalo. Ocitla jsem se uprostřed chodby, na kterou jsem silně myslela. Nejdřív jsem si řekla, že si se mnou zahrává moje představivost. Znám to místo dobře, vždyť v té nemocnici pracuju. Jenže situace byla přesvědčivě realistická. Viděla jsem kolem sebe personál, viděla jsem Betty otevírat skříň, brát z ní obvazy a zase ji zavírat. Viděla jsem Stephana, jak jde kolem a drbe se na hlavě. Má takový tik, dělá to pořád.“

Slyšela dveře výtahu, cítila vůni jídla, které nesli službě. Nikdo ji neviděl, lidé procházeli kolem ní, aniž by se jí snažili vyhnout. Vůbec si neuvědomovali její přítomnost. Cítila se unavená, a tak se vrátila do svého pokoje.

Během následujících dní se naučila pohybovat po nemocnici. Myslela na jídelnu a už byla v ní, myslela na úrazový příjem a bingo, byla tam. Po třech měsících cvičení se jí podařilo vzdálit se z budovy nemocnice. S nějakým francouzským manželským párem tak sdílela večeři v jedné ze svých oblíbených restaurací. Viděla polovinu filmu v kině, strávila několik hodin v bytě své matky: „Tenhle pokus jsem už neopakovala. Příliš mě trápilo, že jsem si s ní nemohla promluvit.“ Kali cítila její přítomnost a se skučením se točila dokolečka. To ji přivádělo k šílenství. Proto se vrátila sem. Tady byla doma, a tady se také cítila nejlépe. „Žiju v absolutní samotě. Nedovedete si představit, co je to nemoct si s nikým promluvit, být úplně průhledná, nebýt součástí ničího života. Takže pochopíte moje překvapení a moje rozrušení, když jste na mě dnes večer promluvil, tam v koupelně, a když jsem si uvědomila, že mě vidíte. Nevím, proč to tak je, ale doufám, že to potrvá. Mohla bych s vámi mluvit celé hodiny, tolik potřebuju mluvit. Chtěla bych toho tolik říct.“ Záplavu slov vystřídalo ticho. V koutcích očí se jí zaleskly slzy. Podívala se na Arthura a přejela mu dlaní po tváři a pod nosem. „Musíte si myslet, že jsem šířená.“ Arthur se uklidnil, zasažen dojetím mladé ženy, zaujat neuvěřitelným příběhem, který právě vyslechl.

„To všechno je velmi, jak to říct, ohromující, překvapivé, nezvyklé. Nevím, co na to říct. Rád bych vám pomohl, ale nevím jak.“

„Nechte mě tady, budu úplně malinkatá, nebudu vás rušit.“

„Opravdu věříte všemu, co jste mi řekla?“

„Vy mně ani trochu nevěříte? Myslíte si, že máte před sebou úplně vykolejenou ženskou? Nemám tedy žádnou šanci?“

Zeptal se jí, co by dělala na jeho místě. Kdyby se ocitla o půlnoci v koupelně s cizím mužem, schovaným ve skříni, který by se jí pokoušel vysvětlit, že je jakýsi duch a že je v komatu. Co by si asi pomyslela a jaká by byla její první reakce?

Laureniny rysy se uvolnily, přes slzy se pokusila o úsměv. Nakonec uznala, že v první chvíli by určitě křičela. Přiznala mu jisté polehčující okolnosti, za což jí poděkoval.

„Arthure, zapřísahám vás, musíte mi věřit. Nikdo si nemůže vymyslet takový vtípek.“

„Ale ano, ano, můj společník to dokáže.“

„Tak už na svého společníka zapomeňte! Nejede v tom, není to žádný vtip.“

Zeptal se, odkud zná jeho křestní jméno. Odpověděla mu, že tu byla dávno předtím, než se nastěhoval. Viděla ho, když se přišel podívat na byt a když na pultu v kuchyni podepisoval smlouvu se zástupcem realitní kanceláře. Taky viděla, jak přivezli krabice a jak při vybalování rozbil svůj model letadla. Aby byla upřímná, i když jí ho přitom bylo líto, strašně se tehdy smála jeho vzteku. Taky ho viděla věšet nad postel ten fádní obraz.

„Vy jste asi trochu maniak. Přemístit dvacetkrát pohovku, abyste ji nakonec dal na jediné vhodné místo. Měla jsem chuť vám povědět, jak to bilo do očí. Jsem tady s vámi od prvního dne. Pořád.“

„Jste tady taky, když jsem ve sprše nebo v posteli?“

„Nejsem voyeur. I když… Máte pěknou postavu a až na to rostoucí bříško, které byste si měl hlídat, nejste vůbec špatný.“

Arthur svraštil obočí. Byla velice přesvědčivá nebo spíš velmi přesvědčená. Měl však pocit, že stále bloudí v kruhu. Historka té mladé ženy nedávala smysl. Pokud ona jí chce věřit, je to její problém, on nemá jediný důvod pokoušet se dokázat jí opak. Není psychiatr. Chtěl spát, a tak, aby to ukončil, nabídl jí nocleh. Sám si chtěl lehnout v obýváku na pohovku, „se kterou se tak trápil, než ji dal na správné místo“, a jí přenechat svůj pokoj. Předpokládal, že se příští den vrátí k sobě do nemocnice, nebo kam bude chtít, a jejich osudy se rozejdou. Jenže Lauren nesouhlasila. Postavila se proti němu s odhodlaným výrazem, rozhodnuta říct své. Nadechla se a krok za krokem mu zrekapitulovala, co dělal během posledních dnů. Zopakovala mu telefonní rozhovor s Carol-Ann předevčírem okolo jedenácté večer. Ta zavěsila hned poté, co jí udělal přednášku o tom, proč už nechce slyšet o jejich vztahu. „Věřte mi!“ Připomněla mu dva šálky, které rozbil při rozbalování krabic. „Věřte mi!“ Jak ráno zaspal a opařil se sprchou. „Věřte mi!“ Také čas, který strávil nervózním hledáním klíčků od vozu. „Tak už mi sakra věřte!“ Připadal jí velmi roztržitý. Klíčky přece ležely na stolku v předsíni. V úterý v sedmnáct hodin přišli z telefonní společnosti a byli tu půl hodiny. A jedl sendvič s uzeným hovězím, umazal si vestu a před odchodem se převlékl.

„Teď už mi věříte?“

„Takže už mě pár dní špehujete, co? Proč?“

„Jak bych vás mohla špehovat, copak tohle je Watergate? Copak jsou tu všude kamery a mikrofony?“

„A proč ne! Znělo by to pravděpodobněji než vaše historka, ne?“

„Vemte si klíčky od auta!“

„A kam pojedem?“

„Do nemocnice. Podíváte se na mě.“

„Jo, samozřejmě! Je skoro jedna hodina ráno, já se potáhnu do nemocnice na druhý konec města a budu chtít po noční sestře, aby mě honem zavedla do pokoje ženy, kterou ani neznám, protože její duch je v mém bytě. Povím jí, že bych rád spal, že ta žena je hrozně umíněná a tohle je jediný způsob, jak mi dá pokoj.“

„Znáte snad nějaký jiný?“

„Co jiný?“

„Jiný způsob. Protože řekněte mi, jestli teď budete moct usnout.“

„Pane Bože, co jsem ti udělal, že se mi stane zrovna tohle?“

„Vy na Boha nevěříte. Říkal jste to do telefonu vašemu společníkovi kvůli nějaké smlouvě: ‚Paule, nevěřím v Boha. Jestli máme tenhle kšeft, je to proto, že jsme byli nejlepší, a jestli ho ztratíme, budeme z toho muset vyvodit závěry a soustředit se.‘ Tak se na pět minut soustřeďte. To je všechno, co po vás chci. Věřte mi! Já vás potřebuju. Vy jste jediný…“

Arthur zvedl sluchátko a vytočil číslo svého společníka.

„Vzbudil jsem tě?“

„Kdepak. Je jedna v noci a já čekám, až mi zavoláš, abych si mohl jít lehnout,“ odpověděl Paul.

„Proč, já jsem ti měl volat?“

„Ne, neměl jsi mi volat. Ale budíš mě. Co chceš takhle pozdě?“

„Někoho ti předat a říct ti, že tvoje fórky jsou čím dál pitomější.“

Arthur podal sluchátko Lauren a požádal ji, aby si promluvila s jeho společníkem. Marně se mu snažila vysvětlit, že nemůže uchopit žádný předmět, ani telefon. Paul, netrpělivě čekající na druhém konci drátu, se Arthura zeptal, s kým to mluví. Ten se vítězoslavně usmál a zapnul hlasitý příposlech.

„Paule, slyšíš mě?“

„Jo, slyším tě. Řekni mi, na co si to hraješ. Chtěl bych spát.“

„Já bych chtěl taky spát, tak buď chvíli zticha. Mluvte s ním, Lauren, no tak, mluvte s ním!“

Pokrčila rameny.

„Jak je libo. Dobrý večer, Paule. Vy mě určitě neslyšíte, ale váš společník také ne.“

„Dobře, Arthure, jestli mi voláš proto, abys mlčel, tak už je opravdu moc pozdě.“

„Odpověz jí.“

„Komu?“

„Té, co s tebou teď mluvila.“

„Mluvil jsi se mnou ty a já ti odpovídám.“

„Ty jsi neslyšel nikoho jiného?“

„Řekni mi, ty Johanko z Arku, nejsi trochu přetažený?“

Lauren se na něj dívala soucitným pohledem.

Arthur kroutil hlavou. Kdyby byli smluveni, nenechali by toho tak snadno. V reproduktoru slyšeli Paula, jak se znovu ptá, s kým mluvil. Arthur mu raději řekl, aby na to zapomněl, a omluvil se za pozdní volání. Jeho přítel se ještě znepokojeně zajímal, zda je všechno v pořádku a jestli nepotřebuje, aby se u něj stavil. Arthur ho ujistil, že si nemusí dělat starosti a poděkoval mu.

„No, nemáš za co, brácho. Kvůli svým žertíkům mě vzbuď, kdy se ti zachce. Neváhej ani vteřinu, vždyť jsme společníci v dobrém i zlém. Takže když budeš mít takovéhle problémy, prostě mě vzbudíš a podělíme se o ně. Tak, a já jdu zase spát. Nebo máš ještě něco?“

„Dobrou noc, Paule.“

Oba zavěsili.

„Pojeďte se mnou do nemocnice. Už jsme tam mohli být.“

„Já s vámi nikam nepojedu. Projít těmito dveřmi by znamenalo přijmout tuhle neuvěřitelnou historku. Slečno, jsem unavený a chci si lehnout, takže buď si necháte pokoj a já pohovku, nebo odtud odejdete. Naposledy vám to nabízím.“

„Ach jo. Narazila jsem na většího tvrdohlavce, než jsem sama. Jen si jděte do svého pokoje, já postel nepotřebuju.“

„A co tedy budete dělat?“

„Proč vás to zajímá?“

„Prostě mě to zajímá, to je vše.“

„Já zůstanu tady, v obýváku.“

„Do zítra do rána. A potom…“

„Ano, do zítra do rána. Děkuju za vaši laskavou pohostinnost.“

„A nebudete mě v mém pokoji špehovat?“

„Proč, proboha? Protože spíte jen tak? Já už jsem vás viděla, víte?“

„A já myslel, že nejste voyeur.“

Poznamenala, že předtím v koupelně nemusela být voyeur, ale musela by být slepá, aby ho neviděla. Zrudnul a popřál jí dobrou noc.

„Přesně tak, Arthure, dobrou noc. A spěte sladce.“

Arthur odešel do svého pokoje a zabouchl dveře. „To je teda blázen,“ bručel. „A má bláznivé nápady.“ Okamžitě se svalil na postel. Zelené číslice radiobudíku ukazovaly 0.30. Upřeně sledoval jejich střídání. Ve 2.11 náhle vyskočil, natáhl si tlustý svetr, džíny, ponožky a rázně vešel do obýváku. Lauren seděla na parapetu okna s koleny u brady. Když vstoupil, promluvila, aniž by se otočila.

„Mám ráda tenhle výhled. Vy ne? To mě na tomhle bytě zlákalo nejvíc. Ráda se dívám na most, v létě ráda otevřu okno a poslouchám houkání lodí. Vždycky jsem snila o tom spočítat vlny, které se rozbijí o jejich příď, než projedou pod Golden Gate.“

„Dobrá, tak jedem,“ odpověděl rázně.

„Vážně? Co to náhlé rozhodnutí?“

„Zkazila jste mi noc, tak to aspoň vyřídíme hned. Zítra muním pracovat. Brzy ráno mám důležitou schůzku a musím aspoň dvě hodiny spát, takže jedeme hned. Pospíšila byste si, prosím?“

„Jen jděte, já přijdu za vámi.“

„Kam za mnou přijdete?“

„Říkám, že přijdu za vámi, tak mi věřte.“

Měl pocit, že už jí prokázal důvěry až až. Než opustil místnost, zeptal se jí znovu na příjmení. Řekla mu ho i s číslem patra a pokoje, kde leží. Páté patro, pokoj 505. Je to snadné, samé pětky. On však neshledával na tom, co ho čekalo, nic snadného. Zavřel za sebou dveře, sešel ze schodů a vešel do garáže. Lauren už byla ve voze, usazená na zadním sedadle.

„Nevím, jak to děláte, ale je to síla. Vy jste pracovala s Houdinim!“

„S kým?“

„Houdini, ten kouzelník.“

„Vy tedy máte přesné informace.“

„Pojďte dopředu. Nejsem osobní šofér.“

„Buďte ke mně aspoň trochu shovívavý,“ zaprosila. „Už jsem vám přece řekla, že mi ještě chybí drobet přesnosti. Trefit se dozadu byl slušný výkon. Taky jsem se mohla ocitnout na kapotě, i když jsem se soustředila na vnitřek vozu. Ujišťuju vás, že se lepším den ode dne,“ dodala ještě a usadila se vedle něj.

Arthur mlčky ujížděl nocí, Lauren se dívala z okýnka. Najednou se jí zeptal, co budou dělat, až dorazí do nemocnice. Napadlo ji, že by se mohl vydávat za bratrance z Mexika, který, když se dozvěděl o nehodě, jel celý den a celou noc, aby ji viděl. Brzy ráno mu letí letadlo do Anglie a vrátí se až za šest měsíců, takže je nezbytné obejít předpisy a i přes pokročilou hodinu mu dovolit spatřit jeho milovanou sestřenku. Arthur si nepřipadal jako jihoamerický typ a namítl, že takový podfuk nemůže vyjít.

Nesouhlasila s ním a dodala, že v takovém případě mohou jít do nemocnice rovnou až druhý den ráno.

Saab vjel mezitím do areálu nemocnice. Lauren Arthurovi přikázala, aby zahnul doprava, pak druhou alejí doleva, a nechala ho zaparkovat za stříbrným smrkem. Potom mu prstem ukázala, kde je zvonek na noční službu. Požádala ho, aby nezvonil dlouho, neboť to nemají rády.

„Kdo?“ zeptal se.

„Sestry, které někdy musí jít přes celou chodbu a nemohou se teleportovat. Tak už se konečně proberte.“

„Rád bych,“ odvětil.

5

Arthur vystoupil z auta a dvakrát krátce zazvonil. Přišla mu otevřít drobná žena v brýlích s masivními želvovinovými obroučkami. Pootevřela dveře a zeptala se, co si přeje. Přednesl svoji báchorku, jak nejlépe dovedl. Ošetřovatelka se ohradila tím, že existují jisté předpisy, a pokud si dal někdo práci s tím je vymyslet, tak zcela jistě proto, aby se dodržovaly. Poradila mu, aby svůj odjezd odložil a přišel druhý den.

Arthur prosil, žadonil o výjimku potvrzující pravidlo, připraven na to, že neuspěje. Na pokraji zoufalství viděl, že ošetřovatelka už už povoluje, dívá se na hodinky, aby mu nakonec řekla: „Musím zkontrolovat pokoje. Pojďte za mnou, buďte zticha, na nic nesahejte a za patnáct minut ať jste venku.“ Uchopil její ruku a na znamení díků ji políbil. „Takoví jste v Mexiku všichni?“ zeptala se s náznakem úsměvu. Nechala ho vejít a vyzvala ho, aby ji následoval. Došli k výtahům a vyjeli přímo do pátého patra.

„Dovedu vás do pokoje, obejdu si svoje kolečko a stavím se pro vás. Na nic nesahejte.“

Otevřela dveře pokoje číslo 505. V místnosti bylo šero. Žena, která ležela na posteli, vypadala ve světle noční lampičky, jako by spala hlubokým spánkem. Ode dveří Arthur nemohl rozeznat rysy uvolněného obličeje.

Ošetřovatelka promluvila tlumeným hlasem: „Nechám otevřeno. Běžte klidně dál, ona se neprobudí. Ale dejte si pozor na pusu, u pacientů v komatu jeden nikdy neví. Aspoň tak to říkají doktoři. Já si o tom myslím své.“

Arthur po špičkách vstoupil. Lauren stála u okna. Poprosila ho, aby šel blíž: „Pojďte, já vás nekousnu.“ Stále se sám sebe ptal, co tu vlastně dělá. Přistoupil k posteli a podíval se na mladou ženu. Podoba byla zarážející. Nehybná žena byla bledší než její dvojnice, která se na Arthura usmívala, ale kromě toho detailu byly jejich rysy totožné. Ustoupil o krok zpátky.

„To snad není možné. Vy jste dvojčata?“

„A vy beznadějný případ! Já nemám sestru. To jsem já, kdo tu leží. To jsem přece já. Pomozte mi a pokuste se připustit neuvěřitelné. Není to žádný trik a vy nespíte. Arthure, já mám jenom vás, musíte mi věřit, nemůžete se ke mně otočit zády. Potřebuji vaši pomoc. Jste jediný člověk na světě, se kterým mohu po šesti měsících mluvit. Jediný člověk, který cítí moji přítomnost a který mě slyší.“

„A proč já?“

„Nemám nejmenší tušení. Není mezi námi žádná spojitost.“

„Je to celé dost děsivé.“

„Myslíte si, že já se nebojím?“

Strachu měla na rozdávání. Bylo to její vlastní tělo, které viděla každým dnem vadnout víc a víc. Ležící tělo s močovou cévkou a s umělou výživou. Nedostalo se jí žádné odpovědi na otázky, které si od té nehody kladla každý den. „Kladu si otázky, o kterých nemáte ani tušení.“ Se smutným pohledem se mu svěřila se svými pochybami, se svým strachem, jak dlouho bude ta záhada trvat. Bude moci ještě prožít aspoň pár dní jako normální člověk, normálně chodit, sevřít v náručí lidi, které má ráda? Proč obětovala tolik let studiu medicíny, má-li skončit takhle? Kolik ještě zbývá dní, než jí selže srdce? Viděla se umírat a příšerně se bála. „Jsem živý duch, Arthure.“ Sklopil oči, aby se vyhnul jejímu pohledu.

„Aby člověk umřel, musí odejít. A vy jste ještě tady. Pojďte, jdeme domů. Jsem unavený a vy taky. Odvezu vás.“

Položil jí ruku kolem ramen a přitiskl ji k sobě, jako by ji chtěl ukonejšit. Když se otočil, ocitl se tváří v tvář ošetřovatelce. Udiveně na něj hleděla.

„Dostal jste křeč?“

„Ne, proč?“

„Co ta ruka ve vzduchu, ta sevřená pěst, to není křeč?“ Arthur okamžitě pustil Laurenino rameno a svěsil ruku podél těla.

„Vy ji nevidíte, že?“ zeptal se ošetřovatelky.

„Koho nemám vidět?“

„Nikoho!“

„Nechcete si před odjezdem trochu odpočinout? Vypadáte najednou divně.“

Ošetřovatelka mu chtěla pomoci. Je to přece jen šok, ale to je normální, to přejde. Arthur mluvil zvolna, jako by zapomněl slova a teď je teprve hledal: „Ne, jsem v pořádku. Půjdu.“ Obávala se, že nenajde východ. Když se vzpamatoval, ujistil ji, že ano. Východ je přece na konci chodby.

„Tak já vás nechám, mám ještě práci ve vedlejším pokoji. Musím převlíknout postel. Taková drobná nehoda.“

Arthur se rozloučil a vydal se chodbou. Ošetřovatelka viděla, jak zase zvedá ruku a mumlá: „Já vám věřím, Lauren, věřím vám.“ Svraštila čelo a vrátila se do vedlejšího pokoje. „No jo. S někým to fakt zamává,“ povzdechla si.

Vstoupili do kabiny výtahu. Arthur se díval do země a mlčel, Lauren také. Vyšli z nemocnice. Severní vítr vál zálivem a přinašel drobný déšť. Byla pořádná zima. Arthur si zvedl límec kabátu a podržel Lauren dveře. „Trochu si odpočiňte od procházení zdí a dělejte prosím věci postaru.“ Nastoupila normálně do vozu a usmála se na něj.

Cestou ani jeden z nich nepromluvil. Arthur se soustředil na řízení, Lauren se dívala ven na mraky. Promluvila až před domem, aniž by přestala sledovat nebe: „Měla jsem ráda noc kvůli tichu, siluetám bez stínu, pohledům, jaké přes den nevidíte. Jako by se o město dělily dva světy, které se neznají a které o sobě navzájem nevědí. Spousta lidských bytostí se objevuje za soumraku a mizí za svítání. Nevíme, kam jdou. Znali jsme je jenom my v nemocnici.“

„Přece jen je to bláznivá historie. Uznejte sama. Těžko se to připouští.“

„To ano, ale kvůli tomu přece nezůstaneme tady a nebudeme si to po zbytek noci opakovat.“

„Tedy aspoň co mně z té noci zbývá!“

„Zaparkujte a já na vás počkám nahoře.“

Arthur nechal auto na ulici, aby otvíráním vrat od garáže nebudil sousedy. Vyšel po schodech a vstoupil do místnosti. Lauren seděla na zemi uprostřed pokoje.

„Mířila jste na pohovku?“ zeptal se pobaveně.

„Kdepak, chtěla jsem na koberec a jsem na něm. Přesně.“

„Lhářko, jsem si jistý, že jste chtěla na pohovku.“

„A já vám říkám, že jsem mířila na koberec!“

„Jste podvodnice.“

„Chtěla jsem vám připravit čaj, ale… Měl byste si jít lehnout, máte už jenom pár hodin spánku.“

Přál si, aby mu pověděla o své nehodě, a ona mu vyprávěla o rozmarech svého milovaného „stařečka triumpha“ a o víkendu v Carmelu začátkem minulého léta, který skončil na Union Square. Nevěděla, co se vlastně stalo.

„A váš přítel?“

Jaký přítel?“

„Jela jste za ním?“

„Položte svoji otázku jinak,“ řekla Lauren s úsměvem. „Chtěl jste se zeptat: ‚Máte přítele?‘“

„Měla jste přítele?“ opakoval Arthur.

„Děkuji za minulý čas. Už se mi to kdysi přihodilo.“

„Neodpověděla jste mi.“

„Co je vám do toho?“

„Nic. Ostatně nevím, proč se do toho vůbec pletu.“

Arthur se otočil na podpatku a zamířil do ložnice. Znovu nabídl Lauren postel, zatímco on se uloží v obýváku. Poděkovala mu za jeho galantnost a ubezpečila ho, že jí stačí pohovka. Šel si lehnout příliš unavený na to, aby přemýšlel o tom, co se dnes večer stalo. Proberou to zítra. Než zavřel dveře, popřál jí dobrou noc a ona ho ještě požádala: „Políbil byste mě na tvář?“ Arthur naklonil tázavě hlavu na stranu. „Takhle vypadáte jako desetiletý chlapeček. Já jsem vás jenom požádala o polibek na tvář. Šest měsíců mě nikdo nepolíbil na tvář.“ Vrátil se, přistoupil k ní, vzal ji za ramena a políbil na obě tváře. Opřela se mu hlavou o hruď. Zmatený Arthur byl v rozpacích. Neobratně ji objal kolem útlého pasu. Položila mu tvář na rameno.

„Děkuju, Arthure, děkuju za všechno. Běžte už spát, jste unavený. Já vás potom vzbudím.“

Odešel do pokoje, sundal si svetr a košili, kalhoty hodil přes židli a vklouzl pod přikrývku. Během několika minut ho přemohl spánek. Po chvíli zavřela Lauren, která zůstala v obýváku, oči, soustředila se a přistála ve vratké poloze na opěradle křesla naproti Arthurově posteli. Dívala se, jak spí. Jeho obličej byl klidný, dokonce zahlédla na rtech úsměv. Dlouhé minuty ho pozorovala, dokud sama neusnula. Bylo to poprvé od její havárie.

Když se před desátou probrala, Arthur ještě spal. „Do háje,“ zvolala. Sedla si vedle postele a mocně s ním zatřásla. „Vzbuďte se, je spousta hodin.“ Otočil se a zamumlal: „Carol-Ann, prosím tě, nekřič.“

„Fajn, moc fajn. Vstávat, je deset hodin a já nejsem Carol-Ann.“

Arthur nejprve pootevřel oči, pak je vytřeštil a prudce se posadil na posteli.

„Srovnání vás zklamalo?“ zeptala se.

„Vy jste tady? Takže to nebyl sen?“

„Tenhle fór jste si mohl odpustit, ten jsem čekala. Měl byste si pospíšit, už je deset pryč.“

„Cože?“ zakřičel; „Měla jste mě přece vzbudit.“

„Já nejsem hluchá. Carol-Ann snad ano? Je mi líto, usnula jsem. To se mi nestalo, co ležím v nemocnici. Chtěla jsem to s vámi oslavit, ale vidím, že nemáte náladu. Běžte se obléknout.“

„Poslyšte, nemusíte používat takový kousavý tón. Zkazila jste mi celou noc, a ráno to pokračuje, takže prosím vás…!“

„Ráno jste vážně milý. Víc se mi líbíte, když spíte.“

„Chcete mi dělat scénu?“

„Přestaňte snít a běžte se oblíct, nebo to zase bude moje chyba.“

„Samozřejmě že je to vaše chyba. A buďte tak laskavá a běžte vedle, jsem nahý.“

„Teď jste dokonce puritán?“

Požádal ji, aby ho ušetřila manželské scény hned po probuzení, a měl ten nešťastný nápad zakončit svoji větu: „protože jinak…“ – „Jinak, to bývá slůvko navíc!“ odsekla. Kysele mu popřála pěkný den a znenadání zmizela. Arthur se rozhlížel kolem sebe, chvíli váhal, a nakonec zvolal: „Lauren? To už stačí, já vím, že jste tady. Jenže máte děsnou povahu, tak vylezte, vždyť je to hloupé.“ Stál nahý uprostřed pokoje a rozhazoval rukama, když tu se jeho pohled setkal s pohledem souseda, který celou scénu udiveně sledoval z okna. Vrhl se k pohovce, popadl přehoz, omotal si ho kolem pasu a s bručením zamířil do koupelny: „Stojím nahý uprostřed obýváku, mám zpoždění jako hrom a mluvím sám k sobě. To je teda blázinec!“

V koupelně otevřel dveře šatníku a tiše se zeptal: „Lauren, jste tady?“ Nedostal žádnou odpověď, a byl tím zklamán. V rychlosti se osprchoval. Na odchodu běžel ještě do svého pokoje, zopakoval pokus se šatníkem, a když se ani teď nedočkal žádné odezvy, vzal si na sebe oblek. Uzel na kravatě si musel třikrát převázat, a tak prskal: „A ještě mám po ránu obě ruce levý!“ Oblečený šel do kuchyně a hledal klíče, až je našel v kapse. Ve spěchu opustil byt. Najednou se zastavil, vrátil se a odemkl dveře: „Lauren, ještě stále tu nejste?“ Pár vteřin ticha. Zamkl na dva západy. Vnitřním schodištěm seběhl rovnou do garáže a hledal svůj vůz. Pak si vzpomněl, že ho nechal stát před domem, znovu proběhl chodbou a konečně se ocitl na ulici. Když zvedl oči, uviděl zase svého souseda, jak ho zmateně pozoruje. Rozpačitě se na něj usmál, neobratně zastrčil klíč do zámku, sedl si za volant a prudce se rozjel. Když dorazil do své kanceláře, jeho společník už tam byl. Jakmile spatřil Arthura, zakroutil hlavou, a než na něj promluvil, ušklíbl se.

„Měl by sis asi vzít pár dní volna.“

„Vezmi si je sám. A nesnaž se mě po ránu naštvat, Paule.“

„Milé, opravdu velmi milé.“

„Tak ty s tím taky začínáš?“

„Že ty jsi zase viděl Carol-Ann?“

„Ne, neviděl jsem Carol-Ann. S Carol-Ann jsem skončil, víš to moc dobře.“

„Pro tvoje chování jsou jen dvě vysvětlení. Buď Carol-Ann, nebo nějaká nová.“

„Není žádná nová. A uhni, už takhle mám zpoždění.“

„Nekecej, vždyť je teprve tři čtvrtě na jedenáct. Jak se jmenuje?“

„Kdo?“

„Už ses dneska viděl?“

„Co je zvláštního na tom, jak vypadám.“

„Ty jsi musel strávit noc s buldozerem! Povídej!“

„Nemám nic, co bych mohl vyprávět.“

„A co tvoje noční volání, ty hlouposti v telefonu, to byl kdo?“

Arthur se na svého společníka upřeně zahleděl.

„Koukni, já jsem včera večer zbaštil něco, co jsem neměl, pak se mi zdál hrozný sen a moc jsem se nevyspal. Prosím tě, nemám náladu, tak mě nech jít, já opravdu nestíhám.“

Paul poodstoupil. Když Arthur procházel kolem něj, poklepal ho po rameni: „Jsem tvůj přítel, že jo?“ Arthur se k němu otočil, a on dodal: „Řekneš mi, kdybys měl nějaké problémy?“

„Co pořád máš? Akorát jsem se v noci špatně vyspal, to je všechno. Nedělej z toho aféru.“

„Dobrá, dobrá. Schůzka je v jednu, sejdeme se s nimi nahoře na Hyatt Embarcadero. Můžeme jít společně, jestli chceš. Vracím se pak do kanceláře.“

„Ne, vezmu si auto, mám potom schůzku.“

„Jak chceš.“

Arthur vešel do své kanceláře, odložil aktovku a posadil se. Zavolal asistentku, požádal ji o kávu, otočil si křeslo tak, aby viděl ven, zhoupl se dozadu a začal přemýšlet.

O chvíli později zaklepala na dveře Maureen, v jedné ruce desky, ve druhé šálek, na kraji podšálku koblihu. Položila horký nápoj na stůl.

„Dala jsem vám tam mléko, předpokládám, že je to dneska vaše první.“

„Děkuji, Maureen, jak vypadám?“

„Vypadáte, jako byste dnes ještě neměl svoji kávu.“

„To jsem taky neměl!“

„Máte tu nějaké vzkazy. Klidně se nasnídejte, není tam nic důležitého. Nechám tu poštu k podpisu. Je vám dobře?“

„Ano, jsem v pořádku, jsem jen trochu unavený.“

Přesně v tom okamžiku se v místnosti objevila Lauren a těsně minula roh stolu. Okamžitě zmizela z Arthurova zorního pole a spadla na koberec. Vyskočil z křesla.

„Ublížila jste si?“

„Ne, jsem v pořádku,“ řekla Lauren.

„Proč bych si měla ublížit?“ zeptala se Maureen.

„Vy ne,“ řekl Arthur.

Maureen přejela místnost pohledem.

„Moc nás tady není.“

„Přemýšlel jsem nahlas.“

„Vy jste přemýšlel nahlas, jestli jsem si neublížila?“

„Ale ne, myslel jsem na někoho jiného a prostě jsem to řekl nahlas. Vám se to nikdy nestalo?“

*

Lauren si sedla se zkříženýma nohama na roh stolu a odhodlala se Arthura oslovit.

„Nemusíte mě přirovnávat ke špatnému snu!“ řekla.

„Ale já vás nenazval špatným snem.“

„To by tak ještě scházelo. Kolik byste našel špatných snů, co vám uvaří kafe?“ odpověděla Maureen.

„Maureen, já nemluvím s vámi!“

„Je tu snad v místnosti nějaký duch, nebo mě postihla částečná slepota a něco mi uniká?“

„Promiňte mi, Maureen, je to směšné. Vypadám směšně, jsem utahaný a povídám si nahlas. Jsem duchem někde jinde.“

Maureen se zeptala, zda už někdy slyšel o depresi z přepracování. „Víte, musíte reagovat na první příznaky, jinak se z toho budete dostávat měsíce.“

„Maureen, nemám depresi z přepracování. Prožil jsem špatnou noc, to je celé.“

„Vidíte, špatná noc, špatný sen…“ ozvala se Lauren.

„Nechte toho, prosím vás, takhle to nejde, aspoň minutku mě nechte být.“

„Ale já nic neřekla,“ ozvala se Maureen.

„Maureen, nechte mě prosím osamotě, musím se soustředit. Budu chvíli relaxovat a zas to bude dobré.“

„Vy budete relaxovat? Mám o vás starost, Arthure. Velkou starost.“

„Ale ne, všechno je v pořádku.“

Požádal ji, aby ho nechala a nepřepojovala mu žádný hovor, protože potřebuje klid. Maureen neochotně vyšla z kanceláře a zavřela za sebou dveře. Na chodbě potkala Paula. Poprosila ho o krátký soukromý rozhovor.

V samotě své kanceláře se Arthur upřeně díval na Lauren.

„Nemůžete se zjevit takhle nečekaně. Dostanete mě do maléru.“

„Chtěla jsem se omluvit za dnešní ráno. Byla jsem nesnesitelná.“

„Kdepak, to spíš já, měl jsem mizernou náladu.“

„Nepromarněme dopoledne vzájemnými omluvami. Chtěla jsem s vámi mluvit.“

Paul vstoupil bez zaklepání.

„Můžu ti říct pár slov?“

„Už je říkáš.“

„Zrovna jsem mluvil s Maureen. Co je s tebou?“

„Tak už mi dejte pokoj! Přece kvůli tomu, že jednou přijdu pozdě a v mizerné náladě, mi hned nevnutíte depresi.“

„Já jsem ti přece neřekl, že máš depresi.“

„Ne, ale podle toho, co mi Maureen naznačila, dneska ráno vypadám jako přelud.“

„Nikoli že vypadáš jako přelud, ale že máš přeludy.“

„Já je mám, příteli.“

„Proč? Někoho jsi potkal?“

Arthur roztáhl ruce a s lišáckým výrazem přikývl.

„Aha, vidíš? Přede mnou nic neutajíš. Já to věděl. Kdo je to, znám ji?“

„Tak to těžko.“

„Řekneš mi o ní něco? Kdo je to? Kdy mi ji ukážeš?“

„To bude složité. Ona je totiž duch. Můj byt je začarovaný. Přišel jsem na to zcela náhodou včera večer. Je to žena-duch a bydlí ve skříni v mé koupelně. Strávil jsem s ní noc, ve vší počestnosti ovšem. Je to velmi krásný duch, žádná obluda. Fakt ne. Velmi krásný duch. Vlastně ne duch. Patří do kategorie těch, co zůstali, protože ještě neodešla. Tím se to vysvětluje. Už je ti to trochu jasné?“

Paul na svého společníka soucitně pohlédl.

„Dobrá, pošlu tě k doktorovi.“

„Přestaň, Paule, mně nic není,“ hlesl Arthur a ještě dodal směrem k Lauren: „To nebude tak snadné.“

„Co nebude tak snadné?“ zeptal se Paul.

„To jsem neříkal tobě.“

„Ty jsi mluvil s duchem? Je tady?“

Arthur mu připomněl, že se jedná o ženu, která navíc sedí na rohu stolu zrovna vedle něj. Paul se na něj pochybovačně podíval a pomalu přejel dlaní po desce stolu.

„Poslyš, já vím, že jsem tě mockrát dostal svými vtípky, ale teď mi naháníš strach, Arthure. Ty se nevidíš, ale dneska vypadáš u konce s dechem.“

„Jsem unavený, málo jsem spal a určitě nevypadám dobře, ale uvnitř jsem ve výborné formě. Ujišťuju tě, že je všechno v pořádku.“

„Uvnitř se cítíš výborně? Zvenku ale vypadáš dost špatně.“

„Paule, nech mě pracovat. Jsi můj přítel a ne psychiatr, navíc psychiatra vůbec nemám. Prostě ho nepotřebuju.“

Paul ho poprosil, aby nešel na tu dnešní schůzku kvůli podpisu smlouvy. O tu zakázku by určitě přišli. „Myslím, že si neuvědomuješ svůj stav. Budíš hrůzu.“ Arthur se naštval, vyskočil, vzal si aktovku a vyrazil ke dveřím.

„Dobrá. Naháním strach, mám halucinace, takže jdu domů. Uhni. Nech mě odejít. Pojďte, Lauren, jdeme!“

„Arthure, ty jsi génius! To tvoje číslo je skvělé.“

„Nepředvádím žádné divadlo. Ty jsi prostě příliš – jak to jen říct – konvenční na to, aby sis představil, co prožívám, Paule. Ale já ti to nemám za zlé. Já sám jsem se od včerejšího večera šíleně změnil.“

„Víš vůbec, co říkáš? To je fakt úžasné!“

„Nemusíš to opakovat. Poslyš, nech to plavat. Jestli se chceš o ten podpis postarat sám, výborně. Já jsem opravdu málo spal, takže si půjdu odpočinout, Děkuju ti, vrátím se zítra a všechno půjde mnohem líp.“

Paul mu doporučil pár dní odpočinku, aspoň do konce týdnu. Stěhování je vždycky únavné. A pokud by cokoli potřeboval, může o víkendu využít jeho služeb, ať to bude co to bude. Arthur ironicky poděkoval, opustil místnost a seběhl po schodech dolů. Vyšel z budovy a na chodníku vyhlížel Lauren.

„Jste tu?“

Náhle ji uviděl, jak sedí na kapotě jeho vozu.

„Je mi to moc líto. Přináším vám jenom problémy.“

„To je v pořádku. Koneckonců, tohle už jsem neudělal hrozně dlouho.“

„Co jste neudělal?“

„Jít za školu. Celý týden se ulejvat.“

Paul u okna sledoval se svraštělým čelem svého společníka, jak mluví na ulici sám se sebou, otvírá bezdůvodně dveře u spolujezdce a zase je zavírá, obchází vůz a sedá si za volant. Byl přesvědčený, že jeho nejlepší přítel má buď depresi z přepracování nebo dostal ránu do hlavy. Arthur položil ruce na volant a povzdechl si. S tichým úsměvem se upřeně díval na Lauren. V rozpacích mu jeho úsměv opětovala.

„Je to vysilující být pokládán za blázna, že? A to vás ještě nenazval courou!“

„Proč? Moje vysvětlení bylo příliš zmatené?“

„Ne, to tedy ne. Kam pojedeme?“

„Dáme si velkou snídani a vy mi všechno podrobně vypovíte.“

Z okna kanceláře sledoval Paul dál svého přítele, parkujícího před vchodem do budovy. Když ho viděl, jak mluví ve voze sám se sebou a obrací se na neviditelnou a vymyšlenou osobu, rozhodl se zavolat mu mobilem. Jen co se Arthur ozval, řekl mu, aby neodjížděl. Běží prý dolů, potřebuje s ním mluvit.

„O čem?“ zeptal se Arthur.

„Proto jdu dolů!“

Paul seběhl schody, jak nejrychleji mohl, přeběhl dvůr, a když přiběhl k saabu, otevřel dveře u řidiče a téměř se posadil svému nejlepšímu příteli na klín.

„Uhni!“

„Sakra, tak jdi z druhé strany!“

„Nevadilo by ti, kdybych řídil?“

„Já ti nerozumím, budeme si povídat nebo jedeme?“

„Oboje. Tak už si přesedni!“

Paul strčil do Arthura a usadil se za volant, otočil klíčkem a kabriolet opustil parkoviště. Na první křižovatce prudce zabrzdil.

„Jenom jednu předběžnou otázku: Ten tvůj duch je teď s námi v autě?“

„Jo. Když viděla tvoje galantní nastupování, sedla si dozadu.“

Paul tedy otevřel svoje dveře, vystoupil z vozu, sklopil opěradlo své sedačky a obrátil se na Arthura: „Buď tak laskav a řekni Casperovi, ať nás nechá a vystoupí. Potřebuju s tebou mluvit soukromě. Sejdete se zase u tebe!“

Lauren se objevila u okénka spolujezdce.

„Přijď za mnou do North-Point,“ řekla, „půjdu se tam projít. Víš, nemusíš mu říkat pravdu, jestli to bude moc složité. Nechci tě dostat do nesnází!“

„Je to můj společník a přítel, já mu nemůžu lhát. Musím mu o tobě říct pravdu.“

„Jen si o mně klidně popovídej s přihrádkou!“ spustil Paul. „Já jsem si včera otevřel lednici, viděl jsem světlo, vlezl jsem dovnitř a půl hodiny jsem si o tobě povídal s máslem a se salátem.“

„Nemluvím o tobě s přihrádkou, ale s ní!“

„Dobře, tak popros paní Casperovou, ať si jde přežehlit prostěradlo, ať si můžeme promluvit!“

Zmizela.

„Odešel?“ zeptal se Paul nervózně.

„Ona, ne on!, Jo, odešla, protože jsi hrubián! Dobrá, na co si to hraješ?“

„Na co si já hraju?“ zeptal se Paul s úšklebkem a znovu se rozjel.

„Chtěl jsem jen, abychom byli sami a mohli si promluvit o osobních věcech.“

„O čem?“

„O vedlejších účincích, které se někdy objeví pár měsíců po rozchodu.“

Paul spustil dlouhý monolog. Carol-Ann se podle něho k Arthurovi nehodila, „příliš ho trápila“ pro nic za nic a „nestála za to“. Konečně, ta žena byla „citový invalida“. Nestála za ten stav, v jakém byl Arthur po jejich rozchodu. Od dob Karin nebyl nikdy „takhle zničený“. Karin, tu uznával, ale Carol-Ann…

Arthur podotkl, že v dobách skvělé Karin jim bylo devatenáct, a navíc s ní nikdy neflirtoval. Už deset let o ní Paul mluví, čistě proto, že ji viděl první. Paul popřel, že by o ní někdy mluvil.

„Aspoň dvakrát třikrát do roka!“ odsekl Arthur. „Hop! a vyskočí z památníku. A já si přitom ani nepamatuju její obličej!“

Paul náhle začal rozčileně gestikulovat: „Tak proč jsi mi o ní nikdy nechtěl říct pravdu? Přiznej to, sakra, že jsi s ní chodil. Jak sám říkáš, už je to deset let, už je to promlčené!“

„Paule, jdeš mi na nervy. Přece jsi neletěl z kanceláře a teď nejezdíme po městě jenom proto, že se mnou chceš najednou mluvit o Karin Lowenské! Kam vůbec jedeme?“

„Nepamatuješ si, jak vypadala, a přitom si pamatuješ její příjmení!“

„Tohle je teda to tvoje důležité téma?“

„Ne, já mluvím o Carol-Ann.“

„Proč o ní mluvíš? Potřetí za dnešní dopoledne. Už jsem ji nikdy neviděl a ani jsme si nevolali. Jestli ti tohle dělá starosti, není to důvod k tomu, abychom jeli mým vozem až do Los Angeles, protože jestli sis nevšiml, tak už jsme přejeli přístav a jsme na South-Market. Co se děje, pozvala tě snad na večeři?“

„Jak si můžeš myslet, že chci večeřet s Carol-Ann? Dělalo mi to potíže, už když jste byli spolu, a přitom ty jsi tam byl taky.“

„Tak o co tedy jde, proč mě vezeš přes půlku města?“

„Jen tak, abych s tebou mluvil, a ty abys mluvil se mnou.“

„O čem?“

„O tobě!“

Paul odbočil doleva a vjel se saabem na parkoviště velké čtyřpatrové budovy s bíle obloženým průčelím.

„Paule, já vím, že ti to bude připadat šílené, ale já opravdu potkal ducha!“

„Arthure, já vím, že ti to bude připadat šílené, ale já tě opravdu vezu na vyšetření!“

Arthur, který se díval na svého přítele, otočil prudce hlavu a zahleděl se na nápis nad vstupem do budovy.

„Ty jsi mě vezl na kliniku? To myslíš vážně? Ty mi nevěříš?“

„Ale jo, já ti věřím! A budu ti věřit ještě víc, když si necháš udělat podrobné vyšetření.“

„Ty mě posíláš na prohlídku?“

„Poslouchej mě dobře, ty osle! Jestli jednoho dne přijdu do kanceláře s výrazem člověka, který strávil celý měsíc uvězněný na eskalátoru, jestli budu vztekle vybuchovat, i když se jinak nikdy nerozčílím, jestli mě z okna uvidíš jít po chodníku s rukou vodorovně ve vzduchu a otvírat dveře svýho auta někomu, kdo neexistuje, a v autě pokračovat v debatě a rozhazovat rukama, jestli budu mluvit s někým a nikdo, opravdu nikdo tam nebude, a jako jediné vysvětlení ti řeknu, že jsem potkal ducha, doufám, že si o mě budeš dělat starosti tak, jako si je právě já dělám o tebe.“

Arthur se pokusil o úsměv.

„Když jsem ji našel ve své skříni, myslel jsem si, že je to nějaký tvůj fór.“

„Pojď za mnou, ať mám klid.“

Arthur se nechal táhnout za ruku až do přijímací haly. Dívka za pultem je sledovala očima. Paul posadil Arthura do křesílka a přikázal mu, aby nikam nechodil. Zacházel s ním jako se zlobivým dítětem, které vám každým okamžikem může zmizet z dohledu. Pak přistoupil k pultu a důrazně oslovil dívku.

„Mám naléhavý případ!“

„O co jde?“ odsekla, zatímco Paulův tón jasně prozrazoval netrpělivost a rozčilení.

„O toho chlápka tamhle v křesle!“

„Chci říct, proč je to naléhavé?“

„Úraz hlavy!“

„Jak se to stalo?“

„Láska je slepá a on si krátí čas tím, že dostává přes hlavu bílou holí, takže ho to nakonec skolí!“

Odpověď jí přišla legrační, přestože si nebyla jista, zda pochopila její smysl. Oznámila mu, že bez objednání a bez doporučení pro něj nemůže nic udělat, což je jí samozřejmě „líto“.

„Počkejte s tou lítostí!“ osopil se na ni. „Líto vám to bude, až s vámi domluvím,“ dodal ještě a panovačným hlasem se zeptal, jestli je to opravdu klinika doktora Bresnika. Dívka přikývla. Paul jí ostrým tónem vysvětlil, že právě do téhle budovy přichází každoročně šedesát zaměstnanců jeho projektového ateliéru na pravidelnou lékařskou prohlídku, přivést na svět své děti, dát je očkovat nebo vyléčit jejich rýmy, chřipky, angíny a jiné podobné neřády. Bez nadechnutí pokračoval a sdělil jí, že všichni ti pacienti, a vlastně klienti tohoto lékařského zařízení, jsou jeho podřízení a stejně tak toho pána, který se zmateným výrazem sedí v křesle naproti.

„Takže, slečno, buď se doktor Jaksejenjmenuje bude okamžitě zabývat mým společníkem, nebo vám zaručuju, že ani jeden z našich zaměstnanců už nepřekročí práh vaší skvělé kliniky, i kdyby šlo jen o to nechat si dát ovázat palec.“

*

O hodinu později podstoupil Arthur v Paulově doprovodu celý komplex prohlídek v rámci celkového vyšetření. Po zátěžovém EKG, kdy ho nechali dvacet minut šlapat na rotopedu se spoustou elektrod nalepených na hrudi, mu vzali krev (Paul v místnosti nevydržel). Pak mu nějaký doktor udělal sérii neurologických testů. Chtěli po něm, aby zvedl jednu nohu, nejdřív se zavřenýma a potom s otevřenýma očima, malým kladívkem mu klepali na lokty, na kolena a na bradu, dokonce ho šimrali jehlou na chodidle. Na Paulův nátlak absolvoval i počítačový tomograf.

Vyšetřovna byla rozdělena velkou prosklenou přepážkou. Na jedné straně se tyčil impozantní válcovitý přístroj, uprostřed dutý, aby se do něj po délce vešlo pacientovo tělo – často ho proto přirovnávali k sarkofágu – na druhé straně byla technická místnost plná pultíků a monitorů propojených tlustými svazky černých kabelů. Arthur ležel připoután čelem a boky k úzkému lehátku, pokrytému prostěradlem. Doktor stiskem tlačítka poslal lehátko dovnitř přístroje. Mezera mezi Arthurovým tělem a přístrojem nebyla větší než několik centimetrů, nemohl se proto ani pohnout. Upozornili ho, že se může dostavit intenzivní pocit klaustrofobie.

Po celou dobu vyšetření zůstal Arthur sám, ale stále byl v kontaktu s Paulem i s doktorem na druhé straně přepážky. Dutina, v níž byl uvězněn, byla vybavena dvěma reproduktory. Stiskem malé plastikové hrušky, kterou dostal do ruky, zapnul mikrofon a mohl mluvit. Z kontrolní místnosti šlo takto s pacientem komunikovat.

Dveře se zavřely a přístroj začal vydávat hlasité zvuky.

„Dá se to snést?“ zeptal se Paul pobaveně.

Doktor mu vysvětlil, že je to dost nepříjemné. Hodně pacientů s klaustrofobií tohle vyšetření nesnese a prosí ho, aby vyšetření přerušil.

„Nebolí to, ale omezení pohybu a hluk dělají vyšetření náročné na nervy.“

„Dá se s ním mluvit?“ pokračoval Paul.

Stiskem žlutého knoflíku mohl sice s přítelem komunikovat, ale doktor ho požádal, aby raději vyčkal, až tomograf nebude hučet, jinak že by pohyby Arthurovy sanice mohly při odpovědi rozmazat snímky.

„Tady vidíte vnitřek jeho hlavy?“

„Ano.“

„A co se tam dá poznat?“

„Každá anomálie, například výduť na cévě…“

Vtom zazvonil telefon. Doktor ho zvedl a po krátkém rozhovoru se Paulovi omluvil s tím, že musí na chvíli odejít. Požádal ho, aby na nic nesahal. Všechno je automatické a on bude pryč jen pár minut.

Když doktor odešel, zadíval se Paul přes sklo na svého přítele a na rtech se mu usadil podivný úsměv. Oči mu zabloudily na žlutý knoflík mikrofonu. Chvilku váhal a pak jej stiskl: „To jsem já, Arthure! Doktor musel odejít, ale neboj se, já dávám pozor, aby bylo všechno v pořádku. Je tady neuvěřitelný množství knoflíků, připadám si jako v pilotní kabině. A já teď řídím. Pilot vyskočil padákem! Tak co, starouši, teď se konečně přiznáš? I když jsi s Karin nechodil, přece jen jsi s ní spal, že jo?“

*

Když vyšli na parkoviště před klinikou, měl Arthur pod paží hromadu obálek s úplně normálními výsledky vyšetření.

„Teď už mi věříš?“ zeptal se Paula.

„Hodíš mě do kanceláře a pojedeš si domů odpočinout, jak jsme se dohodli.“

„Neodpověděl jsi mi na otázku. Věříš mi teď, když víš, že nemám nádor na mozku?“

„Poslyš, jdi si na chvíli odpočinout, může to být z přepracování.“

„Paule, přistoupil jsem na tvoji hru s celkovou prohlídkou, tak ty teď hraj se mnou!“

„Nejsem si jistý, jestli mě tvoje hra baví! Promluvíme si o tom později, musím letět na tu schůzku. Vezmu si taxíka. Ozvu se ti během dne.“

Arthur osaměl. Vyjel z parkoviště a zamířil k North-Point. Hluboko uvnitř se mu začínala líbit nejen ta historka, ale i její hrdinka a situace, které ještě způsobí.

6

Turistická restaurace, zavěšená na útesu, čněla nad Tichým oceánem. Místnost byla skoro plná, na dvou televizorech nad barem mohli hosté sledovat dva baseballové zápasy. Sázky padaly ze všech stran. Arthur s Lauren seděli za prosklenou přepážkou.

Arthur chtěl právě objednat Cabernet Sauvignon, když tu si se zachvěním všiml, že ho Lauren hladí svou bosou nohou, na rtech vítězoslavný úsměv a v očích poťouchlé jiskřičky. Jako zasažený bleskem ji chytil za kotník a jel výš po její noze.

„Já vás taky cítím!“ přiznal se.

„Chtěla jsem se o tom ujistit.“

„Povedlo se vám to.“

„Cože cítíte?“ zeptala se ho nejistě servírka, která si přišla pro objednávku.

„Nic, nic necítím.“

„Právě jste mi řekl ‚Já vás taky cítím‘.“

Arthur se obrátil k Lauren, která se zářivě smála, a pronesl: „Je to jednoduché, takhle se můžu nechat zavřít.“

„Možná že byste udělal dobře,“ odpověděla servírka, pokrčila rameny a otočila se na podpatku.

„Můžu si objednat, prosím?“ zvolal Arthur.

„Pošlu vám Boba. Schválně jestli ho taky ucítíte.“

Bob přišel za pár minut a byl ještě ženštější než jeho kolegyně. Arthur si objednal míchaná vajíčka s lososem a ochucený rajčatový džus. Tentokrát počkal, až se číšník vzdálí, a pak se zeptal Lauren na její samotu během posledních šesti měsíců. Bob, stojící opodál, se na něj zaraženě díval, jak mluví sám se sebou.

Začali si povídat. Uprostřed věty ho Lauren najednou zarazila a zeptala se, jestli má mobilní telefon. Nechápal ji, nicméně kývnutím přisvědčil. „Vezměte si ho a dělejte, že telefonujete, jinak vás opravdu zavřou,“ poradila mu. Arthur se otočil a zjistil, že od několika stolů ho upřeně sledují, Popadl svůj mobil, naoko vyťukal číslo a velmi nahlas řekl „Haló!“. Lidé si ho ještě několik vteřin prohlíželi, ale po chvíli se opět vrátili ke svému jídlu. Zopakoval do telefonu svoji otázku.

V prvních dnech to Lauren celkem bavilo, měla pocit absolutní svobody. Nemusela se už starat o oblečení, o účes, o to, jak vypadá, o svoji linii. „Nikdo už se na vás nedívá. Žádná povinnost, nemusíte stát fronty, každého předběhnete a nikomu nevadíte, nikdo už neposuzuje vaše chování. Nemusíte už předstírat diskrétnost, můžete poslouchat hovory tady i tam, můžete vidět neviditelné, slyšet neslyšitelné, můžete být tam, kde nemáte právo být, nikdo už o vás neví. Mohla jsem si sednout na roh stolu v Oválné pracovní a vyslechnout všechna státní tajemství, posadit se na klín Richardu Gerovi nebo se sprchovat s Tomem Cruisem.“

Všechno bylo pro ni možné. Nebo spíš skoro všechno. Zajít do muzea, když bylo zavřené, nebo do kina bez placení, spát v palácích, proletět se ve stíhačce, zúčastnit se špičkových chirurgických operací, potají navštívit výzkumné laboratoře, procházet se na vrcholcích pilířů Golden Gate.

S uchem přilepeným na mobilu se Arthur zajímal, jestli toho aspoň někdy využila.

„Kdepak. Trpím závratí, nesnáším letadlo, Washington je moc daleko, neumím se přenést na takovou vzdálenost. Spala jsem poprvé včera, takže paláce jsou mi na nic, a co se týče obchodů, k čemu to je, když nemůžete na nic sáhnout?“

„A Richard Gere a Tom Cruise?“

„Stejný případ jako obchody!“

Vysvětlila mu, že být duchem není žádná legrace. Připadalo jí to patetické. Všechno je přístupné, ale zároveň nemožné. Chybí jí lidé, které měla ráda. Nemůže už s nimi komunikovat. „Už nejsem. Mohu je vidět, ale spíš to bolí, než těší. Takhle možná vypadá očistec. Věčná samota.“

„Věříte v Boha?“

„Ne, jenže v mojí situaci si člověk začne klást otázku, v co věří a v co ne. Ani já jsem dřív nevěřila na duchy.“

„Já taky ne,“ řekl.

„Vy nevěříte na duchy?“

„Vy nejste duch.“

„Myslíte?“

„Lauren, vy nejste mrtvá, vaše srdce bije na jednom místě a vaše duše je živá někde jinde. Prostě se momentálně rozešly, to je všechno. Musíme přijít na to proč, a pak je zase spojit.“

„Uznejte, že z mého pohledu je to rozvod s vážnými následky.“

Byl to jev za hranicí jeho chápání, ale nepočítal s tím, že by se spokojil s takovým konstatováním. Stále s telefonem u ucha se to snažil pochopit. Je třeba hledat a najít způsob, jak by se vrátila do svého těla. Je třeba, aby se dostala z komatu.

„Oba jevy spolu souvisí,“ dodal.

„Promiňte, ale myslím si, že tady jste udělal v pátrání velký pokrok.“

Nereagoval na její sarkasmus a navrhl jí, aby se vrátili a zkusili hledat na internetu. Chtěl si prostudovat vše, co se vztahovalo ke komatu: vědecké studie, lékařské zprávy, bibliografie, různá svědectví. Zvláště ta týkající se případů dlouhého komatu, ze kterého se pacienti probrali. „Musíme je najít a vyslechnout je. Jejich výpovědi mohou být velmi důležité.“

„Proč to děláte?“

„Protože nemáte na vybranou.“

„Odpovězte na moji otázku. Uvědomujete si, jak se do toho zapletete a kolik času vás to bude stát? Máte svoji práci, svoje povinnosti.“

„Vy jste velmi rozporuplná žena.“

„Ne, jsem jenom prozíravá. Copak jste si nevšiml, jak se na vás křivě dívali jenom proto, že jste deset minut mluvil sám se sebou? Víte, že až příště přijdete do téhle restaurace, tak vám řeknou, že je obsazeno? Lidi nemají rádi odlišnost. Vadí jim chlápek, co si mluví nahlas pro sebe a gestikuluje, když sedí u oběda sám.“

„To není podstatné, ve městě je víc než tisíc restaurací.“

„Jste laskavý, Arthure, hrozně laskavý, jenže nejste vůbec realista.“

„Aniž bych se vás chtěl dotknout, myslím, že v současné situaci máte v oblasti nereálna náskok jedné délky.“

„Nehrajte si se slovy, Arthure. Nedávejte lehkovážné sliby. Nikdy nedokážete rozřešit takovou záhadu.“

„Nikdy nedávám lehkovážné sliby a nejsem laskavý!“

„Nedávejte mi planou naději. Prostě nebudete mít čas.“

„Příčí se mi dělat něco takového v restauraci, jenže vy mě k tomu nutíte. Omluvte mě na chvíli.“

Arthur dělal, jako že skončil hovor, zadíval se na ni, znovu vzal telefon a vytočil číslo svého společníka. Poděkoval mu za čas, který mu dnes ráno věnoval, za jeho pozornost. Několika konejšivými větami ho uklidnil, vysvětlil mu, že byl opravdu na pokraji zhroucení a že bude jak pro něj, tak pro podnik lepší, když na pár dní vysadí. Předal mu několik nespecifických informací o probíhajících zakázkách a naznačil mu, že Maureen je mu k dispozici. Jelikož je příliš unavený, aby kamkoli odjel, zůstane doma a bude určitě k zastižení po telefonu.

„A je to. Teď nemám žádné pracovní povinnosti a navrhuji vám, abychom s naším pátráním začali hned.“

„Nevím, co na to říct.“

„Pro začátek mi pomozte vašimi lékařskými znalostmi.“

Bob přinesl účet a upřeně sledoval Arthura. Ten široce rozevřel oči, udělal odpornou grimasu, vyplázl jazyk a prudce vyskočil. Bob o krok ucouvl.

„Čekal jsem od vás víc, Bobe. Velmi jste mě zklamal. Pojďte, Lauren, tohle prostředí není pro nás dost na výši.“

V autě cestou domů vysvětlil Arthur Lauren pátrací metodu, kterou hodlal použít. Podebatovali o tom a sestavili bojový plán.

7

Doma se Arthur posadil za svůj pracovní stůl. Zapnul počítač a připojil se na internet. Informační dálnice mu umožňovala okamžitý přístup ke stovkám databází o tématu, které ho zajímalo. Jednoduchým vyťukáním slova ‚kóma‘ do příslušné kolonky zadal prohlížeči svůj dotaz a síť mu nabídla několik adres stránek obsahujících publikace, svědectví, články a rozhovory na dané téma. Lauren si sedla na roh stolu.

Nejdřív se připojili na server Memorial Hospital, do rubriky Neuropatologie a Mozková traumatologie. Čerstvá publikace od profesora Silverstona, pojednávající o úrazech lebky, jim umožnila přístup ke klasifikaci různých druhů komatu podle glasgowské stupnice: tři číslice udávají reakci na zrakové, sluchové a hmatové podněty. Lauren odpovídala ohodnocení 1.1.2. Součet tří číslic udával koma 4. třídy, takzvané překročené koma. Jiný server je nasměroval k další knihovně informací, uvádějící podrobněji statistické analýzy o vývoji pacientů v každé třídě komatu. Z cesty „čtvrtou třídou“ se ještě nikdy nikdo nevrátil…

Spousta diagramů, axonometrických řezů, kreseb, souhrnných zpráv a bibliografických pramenů se hromadila v Arthurově počítači a prošla tiskárnou. Zhruba sedm set stran informací, zařazených, seřazených a roztříděných podle zájmových okruhů.

Arthur objednal pizzu a dvě piva. Prohlásil, že teď už stačí jenom číst. Lauren se znovu zeptala, proč to všechno dělá. S vážnou tváří odpověděl: „Protože to dlužím někomu, kdo mě během hodně krátké doby naučil spoustě věcí, a zvláště pak jedné – pocitu štěstí. Víš, každý sen něco stojí.“ Vrátil se ke čtení a dělal si poznámky tam, kde nerozuměl, to znamená skoro všude. Postupně, jak jejich hledání pokračovalo, mu Lauren vysvětlovala lékařské termíny a úvahy.

Arthur rozložil na svém rýsovacím prkně velký arch papíru a začal na něj zaznamenávat souhrn z poznámek, které si vypsal. Třídil informace do skupin, kroužkoval je a spojoval mezi sebou podle jejich vztahu. Postupně tak vznikal obrovský diagram, přelévající se na druhý list, na kterém se úvahy proměňovaly v závěry.

Dva dny a dvě noci byly zasvěceny pokusům porozumět a najít klíč k záhadě, která stála před nimi. Dva dny a dvě noci jim trvalo, než došli k závěru, že koma je a zůstane pro další roky a další badatele nejasnou krajinou, kde tělo žije odděleně od vědomí, které ho oživuje a dává mu duši.

Vyčerpaný, s očima zarudlýma, usnul Arthur na zemi, Lauren, sedící u prkna, se dívala na diagram, přejížděla koncem prstu po šipkách a překvapeně sledovala, jak se při tom papír pod jejím prstem kroutí. Sedla si na bobek vedle Arthura, třela si ruku o koberec a pak mu přejela dlaní po paži. Zježily se mu chloupky. Malinko se usmála, zajela mu rukou do vlasů a zamyšleně se natáhla vedle něho.

*

Probudil se o sedm hodin později. Lauren už zase seděla u prkna.

Protřel si oči a poslal jí úsměv, který mu vzápětí vrátila, „Bylo by ti líp v posteli, ale spal jsi tak tvrdě, že jsem se neodvážila tě vzbudit.“

„Jak dlouho jsem spal?“

„Dlouho, ale ne dost na to, abys dohnal to ponocování.“

Chtěl si dát kávu a pokračovat, ona jej však zarazila v rozletu. Jeho zaujetí ji sice těšilo, jenže podle ní to byla marná snaha. Byla pouze sekundářka a dospěla k závěru, že spolu nemohou tajemství komatu rozluštit.

„Co navrhuješ?“

„Aby sis dal kávu, jak jsi chtěl, pak pořádnou sprchu a abychom se šli projít. Nemůžeš se přece zavřít do izolace ve svém bytě pod záminkou, že jsi vzal do podnájmu ducha.“

Souhlasil s tím, že si dá kávu a pak se uvidí. A taky chtěl, aby přestala s tím svým „duchem“. Vždyť vypadá jako všechno možné, jen ne duch.

Zajímalo ji, co myslí tím „všechno možné“, ale odmítl jí to prozradit. „Já budu říkat milé věci a ty mi to pak budeš mít za zlé.“

Lauren povytáhla obočí s tázavým výrazem, co znamenají ty „milé věci“. Chtěl, aby zapomněla na to, co řekl. Bylo to marné, přesně jak se obával. Dala si tedy ruce v bok, postavila se proti němu a trvala na svém.

„Co jsou to ty milé věci?“

„Zapomeň, co jsem řekl, Lauren. Prostě nejsi žádný duch ze záhrobí.“

„Co tedy jsem?“

„Jsi žena, krásná žena. A teď se jdu osprchovat.“

Opustil místnost, aniž by se ohlédl. Potěšená Lauren pohladila ještě jednou koberec. O půl hodiny později si Arthur oblekl džíny, tlustý kašmírový svetr a vyšel z koupelny s tím, že dostal chuť na pořádný kus masa. Poznamenala, že je teprvé deset hodin dopoledne, ale okamžitě argumentoval tím, že v New Yorku je čas jít na oběd a v Sydney zase na večeři.

„Jo, jenže my nejsme ani v New Yorku, ani v Sydney. My jsme v San Franciscu.“

„To nic nemění na mé chuti na maso.“

Přála si, aby se vrátil ke svému normálnímu životu, a také mu to řekla. Má štěstí, že takový život má, a měl by toho využít. Nesmí takhle všeho nechat.

Nechtěl, aby to dramatizovala. Koneckonců, vzal si jenom pár dní volna. Jenže podle ní se pouští do nebezpečné a bezvýchodné hry.

Arthur vybuchl: „Od doktora se to skvěle poslouchá. Já si myslel, že neexistuje řízení osudu a platí: pokud je život, je naděje a všechno je možné. Proč tomu já věřím víc než ty?“

Odpověděla, že snad právě proto, že je lékařka a má na rozdíl od něho jasnou hlavu. Byla přesvědčena o tom, že ztrácejí čas.

„Nesmíš se na mě vázat, já ti nemám co nabídnout. No mám s tebou co sdílet, nic ti nemůžu dát. Já ti ani nemůžu udělat kafe, Arthure!“

„Do prdele práce. Takže když mi nemůžeš udělat kafe, tak to nemá žádnou budoucnost, jo? Já se na tebe nevážu, Lauren, ani na tebe, ani na nikoho jiného. Já jsem tě nechtěl potkat ve svém šatníku, prostě jsi tam byla. To je život, tak to chodí. Nikdo tě neslyší, nikdo tě nevidí, nikdo s tebou nemluví.“

Připustil, že má pravdu. Starat se o její problém je riskantní pro ně pro oba. Pro ni pro falešné naděje, které to může vzbudit, a pro něj kvůli času, který to zabere, a kvůli zmatku, jaký to způsobí. Ale to je právě život. On už nemá jinou možnost. Ona je tady, kolem něj, v jeho bytě, který je také jejím bytem. Je v těžké situaci a on se o ni postará. V civilizované společnosti se to prostě tak dělá, i když to přináší rizika. Dát žebrákovi dolar, když vycházíte ze supermarketu, je snadné a nic to nestojí.

„Doopravdy dáváme, když dáváme z toho mála, co máme,“ dodal.

Byl rozhodnutý pokračovat až do konce, ať to stojí, co to stojí. Požádal ji, aby mu nebrala právo jí pomoct, a trval na tom, že jediná věc, co jí zbývá z opravdového života, je přijmout, co se jí dává. A jestli si myslí, že nad tím nepřemýšlel, než se rozhodl do toho jít, tak má úplnou pravdu. Vůbec o tom nepřemýšlel. „Protože zatímco počítáme a zvažujeme pro a proti, život nám utíká a nic se neděje.“

„Nevím jak, ale dostaneme tě z toho. Jestli jsi měla umřít, tak už by se to bylo dávno stalo. Já jsem tu jen proto, abych ti pomohl.“

Uzavřel to celé požadavkem, aby uznala jeho přístup, když už ne kvůli sobě, tak aspoň kvůli těm, které bude v budoucnu léčit.

„Tys měl být advokát.“

„Měl jsem být lékař.“

„Proč nejsi?“

„Protože maminka umřela moc brzo.“

„Kolik ti bylo?“

„Umřela moc brzo, a já o tomhle tématu vážně nechci mluvit.“

„Proč o tom nechceš mluvit?“

Upozornil ji, že není psychoanalytička.

„Nechci o tom mluvit, protože ta vzpomínka mě bolí, a když o tom mluvím, padá na mě smutek. Minulost je minulost, to je všechno.“

Řekl jí, že teď vede projektový ateliér a je takhle velmi šťastný. „Mám rád to, co dělám, a lidi, se kterými dělám.“

„Je to tvoje tajné území?“

„Ne, to není nic tajného, naopak, je to dar. Nenaléhej, prosím, je to něco osobního.“

Svou matku ztratil velmi mladý a otce ještě dřív. Dali mu to nejlepší, co v sobě měli, dokud mohli. Jeho život byl prostě takový, mělo to své výhody i nevýhody.

„Mám pořád hrozný hlad, i když nejsme v Sydney, takže si jdu udělat vajíčka se slaninou.“

„Kdo tě vychoval po smrti rodičů?“

„Nejsi náhodou trochu umíněná?“

„Ani v nejmenším.“

„To není zajímavé. Nechme to být, máme důležitější věci na práci.“

„Ale mě to zajímá.“

„Co tě zajímá?“

„Co se v tvém životě stalo, že jsi tohohle schopen.“

„Schopen čeho?“

„Nechat všechno plavat a starat se o pouhý stín ženy, kterou ani neznáš, a není to kvůli sexu. To mě dráždí.“

„Nedělej mi prosím psychoanalýzu. Nemám na to náladu a ani to nepotřebuju. Neexistuje žádná země stínů, rozumíš? Existuje pouze konkrétní a definitivní minulost, protože už je pryč.“

„Takže nemám právo dozvědět se o tobě víc?“

„Jo, máš právo, samozřejmě že ho máš, jenže ty chceš poznát moji minulost a ne mě.“

„To se to tak těžko poslouchá?“

„To ne, ale je to osobní. Není to moc veselé, je to nadlouho a teď o to nejde.“

„Nepospícháme přece na vlak. Dva dny a dvě noci jsme v jednom kuse věnovali komatu. Můžeme si dát pauzu.“

„Ty jsi měla být advokát!“

„Jo, jenže jsem lékařka! A teď mi odpověz.“

Neměl chuť jí odpovídat, vymluvil se na práci. Mlčky dojedl vajíčka, odložil talíř do dřezu a znovu usedl k pracovnímu stolu. Otočil se k Lauren, sedící na pohovce.

„Bylo ve tvém životě hodně žen?“ zeptala se, aniž by zvedla hlavu.

„Když člověk miluje, tak nepočítá!“

„Pak že nepotřebuješ psychoanalytika! Měl jsi hodně takových, co ‚stály‘ za to?“

„A ty?“

„Já se ptala první.“

Svěřil se jí, že měl tři lásky. Jednu v pubertě, jednu jako mladík a jednu „ve zralejším věku“, než se stal mužem, ale přece jen ještě ne úplně, jinak by byli ještě spolu. Uznala odpověď za férovou, ale zároveň chtěla vědět, proč to nevyšlo. Byl přesvědčený, že proto, že byl příliš náročný. „Myslíš majetnický?“ zeptala se, ale on pořád trval na slůvku náročný.

„Moje matka mě zahltila příběhy o ideální lásce, a mít ideály je velký handicap.“

„Proč?“

„Člověk pak dává laťku moc vysoko.“

„ Tomu druhému?“

„Ne, sám sobě.“

Přála si, aby to rozvedl, ale on toho chtěl nechat z obavy, že bude „staromódní a směšný“. Chtěla, aby zkusil štěstí. Jelikož viděl, že ji od tématu nic neodradí, zvolil první možnost: „Poznat štěstí, když ho máš u nohou, mít odvahu a rozhodnost sehnout se a vzít ho do rukou… a nechat si ho. To je moudrost srdce.“

„Takže ona tě nechala?“

Arthur neodpověděl.

„A ty ses z toho úplně nevyléčil.“

„Ale jo, vyléčil, jenomže jsem nebyl nemocný.“

„Nedokázal jsi ji milovat?“

„Nikdo není majitelem štěstí. Máme jen dekret a jsme jen nájemníci. A nájem se musí platit pravidelně. Velmi rychle tě můžou vyhodit.“

„Co říkáš, je povzbudivé.“

„Všichni se bojí všednosti, jako by šlo o něco osudového, co s sebou přináší nudu a zvyk. Já na takovou osudovost nevěřím…“

„A na co věříš?“

„Já věřím, že každodennost je zdrojem spoluúčasti. Právě tady navzdory zvykům můžeme vymýšlet luxus i banálnost, přemíru i všednost.“

Vyprávěl jí o plodech, které nebyly sklizeny a zůstávají hnít na zemi. „Nektar štěstí, který nebude nikdy vypit, ať z nedbalosti, ze zvyku, z jistoty nebo z domýšlivosti.“

„Zkoušel jsi to?“

„Nikdy ne doopravdy, jenom teorii uvedenou do praxe. Věřím na rozvíjející se vášeň.“

Pro Arthura nebylo nic dokonalejšího než dva lidé, kteří jdou spolu časem a kteří přistoupí na to, že něha zaplaví vášeň. Jenže jak tohle prožít, když toužíme po dokonalosti? Pro něho nebylo omylem zachovat v sobě část dětství a část snu.

„Nakonec se stáváme rozdílnými, ale na začátku jsme byli dětmi. A co ty, měla jsi někoho ráda?“ zeptal se.

„Znáš hodně lidí, kteří nikdy nemilovali? Chceš vědět, jestli miluju? Ne, ano, a ne.“

„Zažila jsi hodně zklamání?“

„V poměru k mému věku dost.“

„Nejsi moc sdílná. Kdo to byl?“

„Ještě nezemřel. Osmatřicet, filmař, pěkný kluk, stále zaneprázdněný, trochu sobec, ideální typ…“

„A dál?“

„A dál tisíce světelných let od toho, co popisuješ jako lásku,“

„Každý má svůj svět, víš? To hlavní je zapustit kořeny tam, kde nám to vyhovuje.“

„To máš vždycky takovéhle metafory?“

„Často, leccos se mi pak líp říká. Tak co ten tvůj příběh?“

Čtyři roky života prožila se svým filmařem, čtyři roky ukončovaného a znovu navazovaného příběhu, kde se aktéři stokrát rozcházejí a zase udobřují, jako kdyby nějaký dramaturg dával životu jeden rozměr navíc. Označila takový vztah jako sebestředný a nezajímavý, udržovaný pouze přitažlivostí těl.

„Jsi hodně fyzicky založená?“ zeptal se.

Otázka jí připadala nemravná.

„Nemusíš mi odpovídat.“

„Taky že ti neodpovím! Nakonec se se mnou rozešel, dva měsíce před mou nehodou. Tím líp pro něj, aspoň není dneska za nic odpovědný.“

„Lituješ toho?“

„Ne. Bylo mi to líto v okamžiku rozchodu, dneska si říkám, že jedna ze základních vlastností pro život ve dvou je velkorysost.“

Užila si dost příběhů, které končí vždy ze stejného důvodu. Jestliže někdo ztrácí ideály s věkem, u Lauren tomu bylo naopak. Čím byla starší, tím byla větší idealistka. „Říkám si, že pokud zamýšlím sdílet část života ve dvou, je třeba přestat věřit a přestat působit dojmem, že začíná něco vážného, pokud nejsme opravdu připraveni dávat. Na štěstí se nesahá jen tak letmo. Buď jsi ten, kdo dává, nebo ten, kdo přijímá. Já dávám, ještě než přijmu, a udělala jsem definitivně kříž nad sobci, složitými povahami a těmi, kteří jsou příliš citově skoupí na to, aby uskutečnili něco ze svých tužeb a svých nadějí.“ Nakonec připustila, že jsou chvíle, kdy si musíme přiznat své vlastní pravdy a stanovit, co od života očekáváme. Arthurovi přišlo její vyprávění strhující. „Příliš dlouho mě přitahoval pravý opak mých snů. Zcela jiný typ mužů. Ne ti, kteří mě mohli obohatit, to je vše,“ odpověděla.

Dostala chuť jít na vzduch, a tak se šli spolu projít. Arthur ji zavezl na Ocean Drive.

„Moc rád chodím k vodě,“ řekl, aby prolomil mlčení.

Lauren hned neodpověděla. Sledovala obzor. Najednou uchopila Arthura za paži.

„Co se ti v životě přihodilo?“ zeptala se.

„Proč taková otázka?“

„Protože nejsi jako ostatní.“

„To ti vadí moje dva nosy?“

„Nic mi nevadí. Prostě jsi jiný.“

„Jiný? Necítil jsem se jiný. A vůbec, jiný než co nebo kdo?“

„Jsi bezstarostný!“

„A to je vada?“

„Vůbec ne, ale příliš to mate. Jako by pro tebe nic nebyl problém.“

„Nemám strach z problémů, protože rád hledám řešení.“

„Ne, je to něco jiného.“

„Tak tady je znova můj OPP.“

„Co je OPP?“

„Můj Osobní Přenosný Psychiatr.“

„Máš právo mi neodpovědět. Ale já mám právo věci cítit, a nedělám z toho inkvizici.“

„Bavíme se jako staří manželé. Lauren, nemám co skrývat. Žádná země stínů, žádné tajné území, žádné trauma. Jsem, jaký jsem, se spoustou chyb.“

Neměl se nijak zvlášť rád, ale také nelze říct, že by se nenáviděl. Cenil si svůj způsob být volný a nezávislý na zavedených šablonách. Možná to cítila. „Nepatřím k nějakému systému, vždycky jsem proti tomu bojoval. Stýkám se s lidmi, které mám rád, chodím, kam chci, knihu čtu proto, že mě láká, a ne protože je ‚vhodné‘ si ji přečíst. Takový je celý můj život. Dělám to, co mám chuť dělat, aniž bych si kladl tisíce otázek proč a nač, a ostatním se nezatěžuju.“

„Nechtěla jsem tě zatěžovat.“

Rozhovor na chvíli ustal. Vstoupili do tepla hotelové haly. Arthur si dal cappuccino a chroupal sušenky.

„Miluju tenhle kout,“ řekl. „Je to tu takové rodinné. Rád pozoruju rodiny.“

Na pohovce se v maminčině klíně choulil malý, sotva osmiletý chlapec. Matka držela velkou knihu a povídala mu o obrázcích, které spolu objevovali. Ukazováčkem levé ruky hladila chlapce po tváři pomalým, něžným pohybem. Jak se smál, dva dolíčky mu svítily jako dvě miniaturní sluníčka. Arthur se na ně dlouho upřeně díval.

„Kam se díváš?“ zeptala se Lauren.

„Na opravdový okamžik štěstí.“

„Kde?“

„To dítě tamhle. Podívej se na jeho tvář. Je uprostřed světa, svého světa.“

„Něco ti to připomíná?“

Místo odpovědi se usmál. Chtěla vědět, jestli si se svou matkou rozuměl.

„Máma umřela včera. Včera před mnoha lety. Víš, co mě nejvíc udivilo den poté? To, že tu pořád stály domy, dál lemovaly ulice plné aut, která dál jezdila, chodci pokračovali v chůzi, jako by úplně ignorovali, že můj vlastní svět zmizel. Já to věděl kvůli tomu prázdnu, co se zachycovalo na můj život jako na zmuchlaný film. Protože město najednou přestalo hlučet, jako kdyby všechny hvězdy v jediné minutě spadly nebo přestaly svítit. V den její smrti, a přísahám ti, že je to pravda, včely v zahradě nevylétly z úlu, ani jedna jediná nepoletovala v růžích, jako kdyby to taky věděly. Chtěl bych být aspoň na pět minut tím malým chlapcem, schovaným před ostatními v jejím náručí a kolébaný jejím hlasem, Prožít znovu to mrazení, které mi sestupovalo po zádech, když mě provázela dětstvím od probuzení po usnutí, hladíc mě prstem pod bradou. Nic mi nemohlo ublížit, ani pronásledování staršího Steva Hacchenbacha ve škole, ani křik profesora Mortona, když jsem neuměl, ani štiplavé pachy školní jídelny. Řeknu ti, proč jsem ‚bezstarostný‘, jak říkáš. Nemůžeme prožít všechno, takže nejduležitější je prožít to podstatné, a každý z nás má svoji představu o tom, co je ,podstatné?.“

„Přála bych si, aby tě v mém případě nebe vyslyšelo. Moje ‚podstatné‘ mě ještě čeká.“

„Proto je ‚podstatné‘, abychom to nevzdali. Vrátíme se a dáme se zase do práce.“

Arthur zaplatil účet a zamířili k parkovišti. Ještě než nasedli do vozu, políbila ho Lauren zlehka na tvář. „Děkuju ti za všechno,“ řekla. Arthur se usmál, začervenal se a mlčky otevřel dveře.

8

Tři týdny strávil Arthur v městské knihovně, impozantní neoklasicistní budově postavené na počátku století, kde v desítkách sálů s majestátními klenbami panuje atmosféra tak odlišná od podobných míst. V sálech vyhrazených pro městský archiv zde často potkáte členy františkánské high society, kráčející vedle obstarožních hippies, jak si vyměňují názory na historii města.

Arthur seděl v sále číslo 27, ve kterém byla shromážděna lékařská díla, v řadě 48, obsahující knihy o neurologii. Během několika dní zhltl tisíce stran o komatu, bezvědomí a lebeční traumatologii. Studium mu sice pomohlo proniknout do Laurenina případu, nic jej ale nepřiblížilo k řešení problému, který měl před sebou. S každou zavíranou publikací doufal, že v té další na něco přijde.

Přicházel každé ráno, když otvírali, usadil se s horou knih a ponořil se do svého „úkolu“. Někdy přerušil práci a přešel od stolku k počítači, aby některému z významných profesorů poslal zprávu plnou otázek. Někteří mu odpověděli, překvapeni cílem jeho bádání. Pak se vracel ke své židli a pokračoval ve čtení.

Polední pauzy trávil v malé kavárničce, a s sebou měl odborné časopisy, pojednávající o podobných případech. Své studijní dny končil většinou těsně před desátou hodinou večerní, kdy knihovna zavírala.

Pozdě večer se scházel s Lauren a při večeři ji seznamoval s výsledkem denního studia. Pak spolu vedli vášnivé diskuse, při kterých Lauren zapomínala, že Arthur není student medicíny. Překvapovala ji rychlost, s jakou si osvojil lékařské výrazy. Argumenty a protiargumenty navazovaly, nebo se stavěly proti sobě navzájem, často až k hranici noci a vyčerpání. Za svítání, když snídal, popisoval jí směr, kterým se vydá ve svém dalším bádání. Nechtěl, aby chodila s ním. Tvrdil, že její přítomnost ho rozptyluje. Přestože Arthur před ní nikdy neztrácel nadšení a jeho návrhy byly vždy plné optimismu, každá chvíle mlčení jim dávala pocítit, že nemohou nikdy uspět.

Jednou v pátek, asi tak po třech týdnech studia, odešel z knihovny dřív. V autě pustil v rádiu naplno Barryho Whitea. S úsměvem na rtech vyrazil prudce na California Street a stavil se pro nějaké nákupy. Neobjevil dnes nic zvláštního, ale najednou prostě dostal chuť na sváteční večeři. Byl rozhodnut připravit slavnostní tabuli, rozsvítit svíčky a zaplnit byt hudbou. Vyzve Lauren k tanci a vyhne se jakémukoli lékařskému hovoru. Zatímco se zátoka halila do nádherného podvečerního světla, zaparkoval přede dveřmi malého viktoriánského domu na Green Street. Vyskotačil po schodech, chvíli se trefoval klíčem do zámku a pak vstoupil dovnitř s plnou náručí balíčků. Nohou zavřel dveře a všechny balíčky položil na kuchyňský pult.

Lauren seděla na parapetu. Dívala se ven a ani se neotočila la. Arthur na ni zavolal. Měla ale špatnou náladu a okamžitě zmizela. Z pokoje uslyšel vzteklé brblání: „A nemůžu ani prásknout dveřmi!“

„Něco se ti stalo?“ zavolal.

„Dej mi pokoj!“

Arthur si svlékl kabát a pospíchal za ní. Když otevřel dveře, uviděl ji stát těsně u okna, s hlavou v dlaních.

„Ty pláčeš?“

„Jak mám plakat, když ani nemám slzy?“

„Pláčeš! Co se děje?“

„Nic. Vůbec nic se neděje.“

Prosil ji, aby se na něj podívala, ale chtěla, aby ji nechal být. Došel k ní, vzal ji do náruče a otočil ji tváří k sobě. Sklonila hlavu, on jí položil prst pod bradu a hlavu jí zvedl.

„Co se děje?“

„Chtějí to skončit!“

„Kdo co chce skončit?“

„Dneska ráno jsem byla v nemocnici, byla tam máma. Přesvědčili ji, aby souhlasila s eutanazií.“

„Co to povídáš? Kdo koho o čem přesvědčil?“

*

Laurenina matka přišla do Memorial Hospital jako každé ráno. U lůžka na ni čekali tři lékaři. Když vešla do místnosti, jeden z lékařů, žena zralého věku, k ní přistoupila a požádala ji o soukromý rozhovor. Psycholožka uchopila paní Klineovou za paži a řekla jí, aby se posadila.

Začalo dlouhé vysvětlování. Lékařka vyjmenovala všechny důvody, které měly paní Klineovou přesvědčit, aby přistoupila na nemožné. Lauren už není nic než tělo bez duše, které její rodina udržuje za cenu neúnosných nákladů. Je jednodušší udržovat někoho drahého uměle při životě, nežli se rozhodnout přijmout jeho smrt. Jenže za jakou cenu? Je třeba přijmout nepřijatelné a rozhodnout se bez pocitu viny. Všechno se již zkusilo. Nejde o žádnou zbabělost. Je třeba mít odvahu si to připustit. Doktorka Clombová navíc zdůraznila, že se matka příliš upnula na tělo své dcery.

Paní Klineová zavrtěla hlavou v rozhodném nesouhlasu. Odmítala takový nátlak. Nemůže a nechce udělat něco takového.

Psycholožčiny argumenty, mnohokrát opakované, však pomalu nahlodávaly emoce ve prospěch rozumného a humánního rozhodnutí. Přesvědčivě paní Klineové vysvětlovala, jak by odmítnutí bylo nesprávné, kruté pro ni i pro její blízké, sobecké a škodlivé. Matka začala pochybovat. Zazněla ještě obratnější slova obvinění, velmi jemná, ale stále důraznější. Místo, které její dcera zabírala na resuscitačním oddělení, znemožňuje někomu jinému přežít, nějaké jiné rodině bere naději. Jeden pocit viny byl nahrazen druhým… a pochyby se prohlubovaly. Lauren přihlížela této scéně zděšená, viděla, jak její matku pomalu opouští rozhodnost. Po čtyřhodinovém rozhovoru se odpor paní Klineové zlomil. Bude uvažovat o provedení eutanazie u své dcery. Má jen jednu podmínku. Počkají čtyři dny, „pro jistotu“. Dnes je čtvrtek, takže až do pondělí se nic nepodnikne. Musí připravit sebe i své blízké. Lékaři soucitně pokývali hlavami, dávajíce najevo své pochopení a maskujíce vlastní uspokojení nad tím, že našli řešení problému, který celá jejich věda nemohla vyřešit: co dělat s lidským tvorem, který není ani živý, ani mrtvý?

Hippokrates nemohl předvídat, že jednoho dne vytvoří medicína takové drama. Lékaři opustili místnost a nechali matku s dcerou samotnou. Uchopila její ruku, položila si hlavu do jejího klína a v slzách prosila o odpuštění. „Já už nemůžu, moje maličká. Chtěla bych být na tvém místě.“ Lauren ji sledovala z druhého konce pokoje, plna směsi strachu, smutku a hrůzy. Teď to byla ona, kdo vzal matku kolem ramen, i když ta ji necítila. Ve výtahu si doktorka Clombová a její kolegové navzájem gratulovali.

„Nebojíš se, že změní názor?“ zeptal se Fernstein.

„Myslím, že ne. A kdyby, tak s ní znovu promluvíme.“

Lauren opustila matku i své vlastní tělo a nechala je spolu. Bez přehánění bloudila jako duch. Vrátila se na okenní parapet, rozhodnuta naplnit se všemi světly, výhledy, vůněmi a chvěním města.

Arthur ji teď držel v náručí a velmi něžně tiskl.

„Jsi krásná, i když pláčeš. Utři si slzy, já jim v tom zabráním.“

„A jak?“ zeptala se.

„Dej mi pár hodin na přemýšlení.“

Odstoupila od něj a vrátila se k oknu.

„K čemu?“ řekla, hledíc na lucernu na ulici. „Možná je to takhle lepší, možná že mají pravdu.“

„Co znamená ‚možná je to takhle lepší‘?“ Agresivně položená otázka zůstala bez odpovědi. Byla obvykle tak silná, a najednou rezignovala. Po pravdě řečeno má už jenom poloviční život. Ničí život své matky, a podle jejích slov ji na konci tunelu nikdo nečeká.

„Jestli se někdy probudím… všechno je tak nejisté.“

„Protože jsi na chvíli uvěřila, že matce se uleví, když odejdeš jednou provždy.“

Přerušila ho: „Jsi milý.“

„Co jsem řekl?“

„Nic, to tvoje ‚odejít jednou provždy‘ mi připadá milé, zvlášť v současné situaci.“

„Myslíš, že zaplní mezeru, která po tobě zbude? Myslíš, že vzdát to je to nejlepší, co pro ni můžeš udělat? A co já?“

Tázavě se na něj zadívala.

„Co ty?“

„Já na tebe budu čekat, až se probudíš. Možná že ostatní tě nevidí, ale já ano.“

„To má být vyznání lásky?“

Její hlas zněl jízlivě.

„Nebuď domýšlivá,“ odpověděl suše.

„Proč to všechno děláš?“ řekla téměř vztekle.

„Proč pořád provokuješ a útočíš?“

„Proč jsi tady, kolem mě, proč chodíš pořád dokola, proč za mě bojuješ? Co se ti v hlavě pomotalo?“ rozkřikla se, „Jaké máš důvody?“

„Tak teď už jsi zlá!“

„Tak mi odpověz. A na rovinu!“

„Sedni si ke mně a uklidni se. Povím ti pravdivý příběh a pochopíš. Byla jednou jedna večeře, tam u nás, nedaleko Carmelu. Bylo mi nejvýš sedm…“

*

Arthur jí vyprávěl příběh. Slyšel ho od dávného přítele svých rodičů, kterého jednou pozvali na večeři. Doktor Miller byl známý oční chirurg. Toho večera se choval divně, jako by ho něco trápilo nebo se styděl, což se mu nepodobalo. Paní domu si dělala starosti a zeptala se, co ho trápí, a on vyprávěl následující příběh. Čtrnáct dní před tím operoval malou, od narození slepou holčičku. Nevěděla ani, jak sama vypadá, nechápala, co je nebe, neznala barvy a nikdy neviděla tvář své matky. Okolní svět byl pro ni neznámý, v jejím mozku se nikdy nevytvořil žádný obraz. Celý svůj život si domýšlela tvary a obrysy, aniž by mohla připojit nějaký obraz k tomu, co jí sdělovaly její ruce.

A pak Coco – tak mu všichni říkali – vsadil všechno na jednu kartu: provedl „nemožnou“ operaci. Toho rána před večeří u Arthurových rodičů byl sám v pokoji s tou malou holčičkou a sundával její obvazy.

„Ještě než ti úplně sundám obvaz, začneš trochu vidět, připrav se!“

„A co uvidím?“ ptala se.

„Už jsem ti to vysvětloval. Uvidíš světlo.“

„Ale co je to světlo?“

„Světlo je život, jen chvíli počkej…“

…A jak jí slíbil, několik sekund nato vstoupilo denní světlo do jejích očí. Proniklo jejími zornicemi, rychlejší než řeka proudící protrženou hrází, plnou rychlostí proletělo čočkami a promítlo v obou očích miliardy informací. Miliony buněk obou sítnic se zachvěly, poprvé od dívčina narození, a způsobily nádherně složitou chemickou reakci, která vytvořila kódy obrazů. Kódy pak byly okamžitě předány dvěma optickým nervům. Ty se probudily z dlouhého spánku a přenesly to obrovské množství dat do mozku. V několika tisícinách vteřiny zpracoval mozek získané informace, složil zpět pohyblivé obrázky, nechávaje vědomí za úkol je zpracovat. Nejstarší, nejdokonalejší a nejmenší grafický procesor světa byl náhle připojen na optiku a dal se do díla. Holčička, stejně nedočkavá jako vyděšená, chytila doktora za ruku a řekla mu: „Počkej chvíli, já mám strach.“ Zaváhal, vzal holčičku do náruče a znovu jí pověděl, co se stane, až úplně sundá obvazy. Stovky nových informací ke strávení, k pochopení, ke srovnání se vším, co její fantazie pro ni vytvořila. Pak Coco pokračoval v sundávání obvazů.

První, na co se podívala, když otevřela oči, byly její ruce. Otáčela s nimi jako s maňásky. Naklonila hlavu, usmála se, pak se smála a taky plakala; nemohla odtrhnout oči od svých deseti prstů. Jako kdyby chtěla utéct před vším, co ji obklopovalo a co se stávalo reálným, protože byla zřejmě vyděšená. Pak její pohled padl na panenku, kousek látky, který ji provázel v jejích černočerných dnech a nocích.

Na druhém konci té veliké místnosti vstoupila mlčky její matka. Holčička zvedla hlavu a podívala se na ni. Ještě nikdy ji neviděla! Přestože žena byla od ní ještě několik metrů, výraz dítěte se náhle změnil. Ve zlomku vteřiny se jí vrátila tvář úplně malé holčičky. Roztáhla doširoka ruce a bez váhání zavolala: „Maminko!“

„Když Coco dovyprávěl, pochopil jsem, že od této chvíle měl v sobě nesmírnou sílu. Mohl si říct, že udělal něco velikého. Prostě si řekni, že to, co já dělám pro tebe, je na památku Coco Millera. Takže jestli ses už uklidnila, nech mě prosím přemýšlet.“

Lauren mlčela, jen zabručela něco, co nikdo neslyšel, Arthur si sedl na pohovku a začal okusovat tužku, sebranou z konferenčního stolku. Dlouhé minuty tak seděl, pak najednou vyskočil, sedl si za psací stůl a začal čmárat na kus papíru.

Zabralo mu to skoro hodinu. Lauren ho sledovala, tak jako kočka sleduje pozorně motýla nebo mouchu. Zvědavě nakláněla hlavu pokaždé, když začal psát nebo naopak přestal a okusoval tužku. Když skončil, vážně na ni promluvil.

„Co všechno dělají v nemocnici s tvým tělem?“

„Myslíš kromě hygieny?“

„Myslím lékařskou péči.“

Protože nemohla přijímat potravu jinak, dostávala infuzi. Třikrát týdně jí preventivně píchali injekci antibiotik. Popsala Arthurovi masáže kyčlí, loktů, kolen a ramen, kteří zabraňují proleženinám. Zbytek péče sestával ze sledování životních funkcí a teploty. Nebyla připojena na umělé dýchání.

„Nejsem závislá na přístrojích, a v tom je jejich problém, protože jinak by stačilo mě odpojit. To je tak zhruba všechno.“

„Proč tedy tvrdí, že je to moc nákladné?“

„Kvůli lůžku.“

Vysvětlila mu, proč stojí nemocniční lůžko takovou spoustu peněz. Ve skutečnosti se druhy péče poskytované pacientům nerozlišují. Stačí vydělit náklady na provoz odděleni počtem jejich lůžek a počtem dní v roce, kdy jsou lůžka obsazena. Dostaneme tak denní náklady na hospitalizaci pro každé oddělení: neurologie, ARO, ortopedie…

„Možná že vyřešíme náš i jejich problém najednou,“ poznamenal Arthur.

„Ty máš nějaký nápad?“

„Měla jsi někdy na starosti pacienty ve stejném stavu, jako jsi teď ty?“

Starala se už o pacienty ležící na úrazovce, ale vždy jen krátce. Nikdy to nebylo v rámci delší hospitalizace.

„A kdybys to musela udělat?“

Domnívala se, že by jí to nedělalo problémy. Byla to vlastně práce pro sestru, vyjma náhlých komplikací.

„Takže bys to dokázala?“

Nechápala, kam tím míří.

„A co infuze, je to složité?“ naléhal.

„V čem složité?“

„Obstarat si ji. Šlo by to například v lékárně?“

„V nemocniční lékárně určitě.“

„V běžné ne?“

Chvíli přemýšlela a nakonec přisvědčila. Infuzi můžeme vytvořit, když nakoupíme glukózu, heparin, fyziologický roztok, a smícháme je. Takže provést se to dá. Konečně, pacientům v domácím ošetřování to dělají ošetřovatelky, jednotlivé složky objednávají v centrální lékárně.

„Teď musím zavolat Paula,“ řekl.

„Proč?“

„Kvůli sanitce.“

„Jaké sanitce? Co máš za lubem? Můžeš mi o tom něco říct?“

„Uneseme tě!“

Vůbec nepochopila, co chce říct, ale začínala si dělat starosti.

„Uneseme tě. Když nebude tělo, nebude eutanazie.“

„Ty ses zbláznil.“

„Ne tak docela.“

„A jak mě unesete? Kam schováte tělo? Kdo o ně bude pečovat?“

„Ne všechny dotazy najednou, prosím.“

O své tělo se podle jeho slov postará sama, má požadované zkušenosti. Je jenom třeba najít způsob, jak si obstarat zásobu infuzního roztoku. V tom ale také neviděl nepřekonatelný problém. Možná jen budou muset střídat lékárny, aby nevzbudili pozornost.

„A kde vezmeme recepty?“ zeptala se.

„Když mi pomůžeš, nebude to problém.“

„Takže?“

„Paulův nevlastní otec je karosář, který se specializuje na opravy zásahových vozidel: hasiči, policie, záchranka. ‚Vypůjčíme‘ si u něj sanitku, ukradneme lékařské pláště, dojedeme do nemocnice a převezeme tvoje tělo do bezpečí.“

Lauren se začala nervózně smát. „Ale to se přece takhle nedělá!“

Připomněla mu, že do nemocnice se nechodí jako do supermarketu. Převoz znamená spoustu papírování. Je potřeba formulář o převzetí do péče, povolení k převozu podepsané ošetřujícím lékařem, cestovní příkaz převozní společnosti doplněný podmínkami převozu.

„To bude tvoje práce, Lauren, pomůžeš mi sehnat všechny papíry.“

„Já přece nemůžu. Jak chceš, abych to udělala? Nedokážu přece nic vzít, ani přemístit.“

„Ale víš, kde je najdeme.“

„To ano, ale co dál?“

„Ukradnu je já. Znáš ty formuláře?“

„Samozřejmě. Na oddělení jsem je podepisovala každý den.“

Popsala mu, jak vypadají. Byly to typizované formuláře na bílém, růžovém a modrém papíře, s hlavičkou a znakem nemocnice nebo přepravní společnosti.

„Okopírujeme je,“ uzavřel debatu. „Pojď se mnou.“

Arthur si vzal bundu a klíče. Byl jako v transu, ani nedal Lauren možnost namítat cokoli proti takovému nereálnému plánu. Nasedli do vozu, dálkovým ovládáním otevřel vrata garáže a vyjel na Green Street. Byla tma. Město bylo klidné, ale on ne. Velkou rychlostí dojel až k Memorial Hospital. Zajel rovnou na parkoviště příjmu naléhavých případů. Když se ho Lauren při vystupování zeptala, co dělá, odpověděl jí s úsměvem v koutku úst: „Pojď za mnou a nesměj se!“

Ve chvíli, kdy procházel dveřmi příjmu, zkroutil se a zamířil k přijímacímu pultu. Služba se ho zeptala, co se mu stalo. Popsal prudké křeče, které se dostavily dvě hodiny po jídle. Dvakrát zdůraznil, že slepé střevo už má vyoperované, ale že od té doby už takové nesnesitelné bolesti měl. Ošetřovatelka ho vybídla, aby si lehl na lehátko, než se o něj postará doktor. Lauren, sedící na opěradle kolečkového křesla, se začínala usmívat. Arthur hrál dokonalou komedii. Ona sama málem dostala strach, když se v hale téměř zhroutil.

„Nevíš, co děláš,“ pošeptala mu ve chvíli, kdy si ho bral do péče doktor.

*

Doktor Spacek ho vyzval, aby šel za ním do jednoho z boxů, oddělených mezi sebou jednoduchým závěsem. Arthur si lehl na vyšetřovací lůžko. Doktor se vyptával na jeho bolesti a odpovědi zapisoval do ambulantní karty. Kromě data, kdy dospěl v muže, tam o něm mělo být napsáno téměř vše. Až to připomínalo policejní vyšetřování.

Arthur si stěžoval, že má hrozné křeče. „Kde máte ty křeče?“ ptal se doktor. „V celém břiše. Bolí to jako pes.“

„Nepřeháněj to,“ šeptala mu Lauren. „Dostaneš uklidňující injekci, nechají si tě tu přes noc a zítra ráno ti udělají rentgen střev, fibroskopii a kolonoskopii.“

„Hlavně ne injekce!“ uklouzlo mu mimoděk.

„Já o žádné injekci nemluvil,“ řekl Spacek a zvedl hlavu od karty.

„Já vím, já jen preventivně, protože injekce nesnáším,“

Doktor se zajímal, jestli není nervózní povaha, a Arthur kývnutím přisvědčil. Chystal se ho prohmatat, a chtěl, aby mu Arthur řekl, kde je bolest největší. Ten znovu přikývl. Doktor položil dlaně jednu přes druhou na Arthurovo břicho a začal s vyšetřením.

„Tady vás to bolí?“

„Ano,“ odpověděl váhavě.

„A tady?“

„To by bolet nemělo,“ pošeptala mu Lauren s úsměvem Arthur vzápětí popřel, že by měl v tom místě bolesti. Tak mu napovídala během celého vyšetření. Doktor nakonec usoudil, že se jedná o zánět střev nervového původu, vyžadující podání léku proti křečím. Napsal mu recept pro nemocniční lékárnu. Dva stisky rukou, třikrát „Děkuju, doktore“ a za chvíli už lehkým krokem procházel dlouhou chodbou vedoucí k lékárně. V ruce držel tři různé formuláře, všechny s hlavičkou a znakem Memorial Hospital. Jeden modrý, druhý růžový, třetí zelený. Recept, příjmový formulář i propouštěcí list s velkým záhlavím „Poukaz na přepravu/Propouštěcí list“ a s poznámkou v kurzívě Nehodící se škrtněte. Na tváři se mu usadil široký úsměv, byl sám se sebou spokojen. Lauren šla po jeho boku. Chytil ji pod paží: „Přece jen jsme dobrý tým!“

Doma vložil formuláře do scanneru a okopíroval je. Teď měl k dispozici nevyčerpatelný zdroj tiskopisů všech barev a druhů s oficiálním tiskem Memorial Hospital.

„Jsi jednička,“ řekla mu Lauren, když viděla vyjíždět z barevné tiskárny první hlavičkové papíry.

„Za hodinku zavolám Paulovi,“ odpověděl.

„Nejdřív si musíme trochu promluvit o tvém plánu, můj milý Arthure.“

Souhlasil. Musí se jí vyptat na všechno, co souvisí s průběhem převozu. Jenže to nebylo zrovna to, o čem by si přála hovořit.

„O čem tedy?“

„Arthure, tvůj plán mě dojal. Ale nezlob se, je nereálný, bláznivý, a pro tebe moc nebezpečný. Jestli se necháš chytit, tak půjdeš za mříže. Ve jménu čeho, proboha?“

„Vždyť ty strašně riskuješ, když se o něco nepokusíme. Laurenn, máme jen čtyři dny!“

„Nemůžeš to udělat, Arthure. Nemám právo nechat tě to udělat. Promiň.“

„Měl jsem přítelkyni, která říkala promiň za každou větou. Bylo to tak přehnané, že kamarádi už se ani neodvážili nabídnout jí sklenici vody ze strachu, že se bude omlouval za svoji žízeň.“

„Arthure! Nedělej hloupého, víš dobře, co chci říct. Ten plán je šílený!“

„Celá ta situace je šílená! Ale já jiné řešení neznám.“

„Nedopustím, abys kvůli mně tolik riskoval.“

„Lauren, já potřebuju, abys mi pomohla, a ne mě zdržovala. Vždyť v sázce je tvůj život.“

„Musí přece existovat jiné řešení.“

Arthur viděl jedinou alternativu svého plánu. Promluvil si s Laureninou matkou a rozmluvit jí souhlas s eutanaziíl Jenže tahle varianta byla těžko proveditelná. Nikdy se nepotkali a sjednat si schůzku bylo nepravděpodobné. Nesvolila by k setkání s někým neznámým. Mohl sice tvrdit, že je blízky přítel její dcery, ale Lauren byla toho názoru, že matka by mu nevěřila. Znala všechny, kdo byli její dceři blízcí. Možná že by ji mohl potkat náhodou, někde, kam obvykle chodí. Bude třeba najít vhodné místo.

Lauren chvíli přemýšlela.

„Každé ráno chodí se psem na Marinu,“ řekla.

„Dobře, ale potřeboval bych psa.“

„Proč?“

„Protože když půjdu s vodítkem bez psa, nebudu vypadat důvěryhodně.“

„Tak si tam jdi jenom zaběhat.“

„To by bylo ještě horší, asi jsi mě nikdy neviděla v šortkách! Musíme vymyslet něco jiného.“

Jí ten nápad připadal lákavý. Stačí, když se bude v době věnčení Kali procházet po Marině, bude se nad ní rozplývat, hladit ji a dá se s matkou do hovoru. Souhlasil, že to tedy zkusí a půjde tam hned zítra.

Vstal za svítání, vzal si plátěné kalhoty a košili s krátkým rukávem. Před odchodem požádal Lauren, aby ho silně objala.

„Co tě to popadlo?“ zeptala se stydlivě.

„To nic, to je kvůli psovi. Nemám čas ti to vysvětlovat.“

Objal ji, ona mu položila hlavu na rameno a vzdychla.

„Paráda,“ pronesl energicky, když ji zlehka odstrčil, „já běžím, nebo ji prošvihnu.“ Ani jí nedal sbohem a vyrazil. Dveře za ním zapadly a Lauren s povzdechem pokrčila rameny: „Tak on mě objímá kvůli psovi.“

*

Když vyšel z domu, spal ještě Golden Gate v mracích. Z mlhy vystupovaly jen vrcholky pilířů červeného mostu. V zátoce byl klid, časní rackové vyhlíželi v širokých kruzích ryby, na rozlehlých trávnících lemujících nábřeží se ještě leskly kapky nočního deštíku a v přístavišti se zvolna pohupovaly přivázané lodě. Všude bylo ticho, jen pár běžců proráželo vzduch plný vlhka a svěžesti. Za několik hodin se nad kopce Saussalita a Tiburonu zavěsí horké slunce a vysvobodí most z mlžného zajetí.

Uviděl ji už z dálky. Přesně odpovídala tomu, jak ji její dcera popsala. Kali cupitala kousek od ní. Paní Klineová byla zamyšlena a vypadala, jako by v sobě nesla celou tíhu svého trápení. Fenka minula Arthura. Najednou se z neznámého důvodu zastavila a krouživým pohybem čenichu a hlavy zkoumala jeho pach. Přiblížila se k němu, očichala mu kalhoty a najednou si se skučením lehla. Její ocas začal divoce kmitat, zvíře se chvělo radostí a vzrušením. Arthur si dřepl a zlehka ji hladil. Fenka mu začala olizovat ruku a skučela čím dál hlasitěji. Laurenina matka udiveně přišla blíž.

„Vy se znáte?“ řekla.

Arthur se zvedl: „Proč myslíte?“

„Obvykle je velmi nedůvěřivá. Nikdo se k ní nemůže přiblížit, a teď vypadá, jako by se před vámi plazila.“

„Já nevím, možná že… Je neuvěřitelně podobná fence jedné dívky, kterou jsem velmi dobře znal.“

„Ano?“ Srdce paní Klineové se prudce rozbušilo.

Fenka se posadila Arthurovi k nohám, ňafala a dávala mu pac.

„Kali!“ okřikla ji Laurenina matka. „Nech pána.“ Arthur jí podal ruku a představil se. Žena zaváhala a pak podanou ruku přijala. Chování jejího psa jí připadalo velmi zvláštní a omlouvala se za takovou familiérnost.

„To je naprosto v pořádku, já mám zvířata rád, a ona je tak roztomilá.“

„Jenže obvykle bývá plachá. Opravdu vypadá, že v<U zná.“

„Vždycky jsem přitahoval psy a oni asi cítí, kdo je má rád, Je moc milá.“

„Je to kříženec. Napůl křepelák, napůl labrador.“

„To je neuvěřitelné, jak se podobá Laurenině fence. Taky jí říkala Kali.“

Paní Klineová málem omdlela a její rysy ztuhly.

Arthur ji chytil za paži. „Jste v pořádku, paní?“

„Vy jste znal moji dceru?“

„To je Laurenin pes? Vy jste její matka?“

„Vy ji znáte?“

„Velmi dobře, byli jsme si dost blízcí.“

Nikdy o něm neslyšela, a tak chtěla vědět, jak se seznámili. Řekl, že je architekt a Lauren potkal v nemocnici. Zašila mu ošklivé říznutí. Padli si do oka a často se vídali. „Občas jsem s ní obědval v nemocnici, někdy jsme spolu večeřeli, když skončila dřív.“

„Lauren nikdy neměla čas obědvat a vždycky se vracela pozdě.“

Arthur mlčky sklonil hlavu.

„Každopádně to vypadá, že Kali vás zná.“

„Je mi moc líto, co se jí stalo. Po té nehodě jsem se za ní byl mockrát podívat.“

„Nikdy jsem vás tam nepotkala.“

Nabídl jí doprovod. Šli podle vody. Arthur se odvážil zeptat, co je nového s Lauren, protože už za ní nějaký čas nebyl. Paní Klineová hovořila o setrvalém stavu, který nedává žádnou naději. Nezmínila se o svém rozhodnutí, ale popisovala dceřin stav slovy plnými beznaděje. Arthur chvíli mlčel, a pak jí začal dodávat naději. „Doktoři o komatu nic nevědí… Lidi v komatu nás slyší… Někteří se vrátili po sedmi letech… Není nic posvátnějšího než život, a jestli stále žije všemu navzdory, je to jasné znamení.“ Zmínil se i o Bohu jako o jediném, kdo může rozhodovat o životě a smrti. Paní Klineová se zastavila a zadívala se na Arthura.

„Vy jste mě nepotkal náhodou. Kdo jste a co chcete?“

„Já se tady jen procházel, a jestli vám tohle setkání nepřipadá jako náhoda, musíte si vy sama položit otázku proč. Já jsem nevycvičil Laurenina psa, aby za mnou přišel bez zavolání.“

„Co po mně chcete? A co vy víte, že mi vykládáte o životě a smrti? Vy nevíte nic, nic, co to znamená být u ní každý den, vidět, jak nehybně leží, jak nehne ani brvou, vidět, jak se jí pohybuje hrudník, a přitom se dívat na její nehybnou tvář.“

V návalu vzteku mu popisovala dny a noci, kdy na ni mluvila s šílenou nadějí, že ji uslyší, popisovala svůj život, který přestal existovat ve chvíli, kdy její dcera odešla, mluvila o čekání na telefon, oznamující konec. Dala jí život. Každý den jejího dětství ji ráno budila, oblékala a vedla do školy, každý večer ji uložila do postele a vyprávěla jí pohádky. Vyslechla všechny její radosti, všechny starosti. „Když dospívala, snášela jsem její nálady, sdílela s ní první trápení s láskou, učila se s ní po nocích, připravovala se s ni na zkoušky. Dokázala jsem se stáhnout, když bylo potřeba, a kdybyste věděl, jak mi chyběla, ještě když žila. Každý den svého života jsem se budila i usínala s myšlenkou na ni.“

Paní Klineová se odmlčela, přemohly ji vzlyky. Arthur jí vzal kolem ramen a omlouval se.

„Já už dál nemůžu,“ řekla tiše. „Promiňte mi to. A běžte už. Neměla jsem s vámi vůbec mluvit.“

Arthur se znovu omluvil, pohladil fenku po hlavě a pomalým krokem odcházel. Nasedl do vozu a ve zpětném zrcátku viděl, jak se za ním paní Klineová dívá. Když se vrátil do bytu, Lauren stála na konferenčním stolku.

„Co to děláš?“

„Trénuju.“

„Aha.“

„Jak to proběhlo?“

Podrobně jí popsal setkání, zklamán, že stanovisko matky nezměnil.

„Neměl jsi moc šancí. Ona svůj názor nikdy nemění, je tvrdohlavá jako mezek.“

„Nebuď bezohledná. Vždyť ona prožívá muka.“

„Byl bys ideální zeť.“

„Jaký je skrytý smysl té poslední poznámky?“

„Žádný, jenom že jsi typ, jaký tchyně zbožňují.“

„Myslím, že to nebylo moc vtipné. Taky si nemyslím, že jde právě o tohle.“

„To tedy opravdu ne! Ty budeš vdovec, ještě než se oženíš.“

„Co má znamenat ten kyselý tón?“

„Nic, vůbec nic. Dobrá, jdu se dívat na oceán, dokud ještě můžu.“

Najednou zmizela a nechala Arthura samotného a zaraženého. „Co to s ní je?“ ptal se polohlasem sám sebe. Pak si sedl k pracovnímu stolu, zapnul počítač a začal pracovat. V autě cestou z Mariny se definitivně rozhodl. Nebyla jiná možnost a on musel jednat rychle. Už v pondělí ji lékaři „uspí“. Sepsal seznam všeho, co potřeboval k provedení svého plánu, vytiskl ho a zvedl sluchátko, aby zavolal Paulovi.

„Potřebuji s tebou strašně nutně mluvit.“

„Ale, ty už zase žiješ?“

„Hrozně to spěchá, Paule, potřebuju tě.“

„Kde se sejdeme?“

„Kde chceš.“

„Tak přijeď ke mně.“

Za půl hodiny byl u Paula. Sedli si v obýváku.

„Tak co potřebuješ?“

„Potřebuju, abys mi pomohl a na nic se neptal. Chci, abys mi pomohl odvézt tělo z jedné nemocnice.“

„To má být nějaký horor? Po duchovi se budeme starat o mrtvolu? Jestli budeš pokračovat, můžu ti dát moji. Bude volná!“

„Nejde o mrtvolu.“

„Tak kdo je to? Nějaký Zdravý nemocný?“

„Paule, mluvím vážně a strašně pospíchám.“

„Nemám se tě na nic ptát?“

„Odpověď bys těžko pochopil.“

„Protože jsem hlupák?“

„Protože nikdo nemůže uvěřit tomu, co prožívám.“

„Zkus to.“

„Potřebuju, abys mi pomohl odvézt tělo jedné ženy v komatu. V pondělí jí mají udělat eutanazii. A to já nechci.“

„Ty ses zamiloval do ženy, která je v komatu? Tak to byla ta tvoje historka s duchem?“

Arthur tiše zamručel. Paul se zhluboka nadechl a zaklonil hlavu.

„Tahle historka bude stát dva tisíce dolarů za sezení u psychiatra. Rozmyslel sis to dobře, jsi pevně rozhodnutý?“

„Já to udělám, Paule. S tebou nebo bez tebe.“

„Ty si opravdu libuješ v jednoduchých zápletkách!“

„Nikdo tě nenutí.“

„Já vím, že ne. Už dva týdny o tobě nemám zprávy, jako bys nebyl. Pak se tu objevíš a chceš, abych riskoval deset let basy tím, že ti pomůžu unést z nemocnice tělo. A já se budil modlit, abych se proměnil v dalajlámu. To je moje jediná šance. Tak co potřebuješ?“

Arthur předložil svůj plán a seznam věcí, které má Paul sehnat. Hlavně sanitku ze servisu nevlastního otce.

„Jo, a navíc abych obral manžela vlastní matky! Jsem rád, že tě znám, kamaráde, tohle by mi mohlo celý život scházet.“

„Já vím, chci toho po tobě hodně.“

„Kdepak, nic nevíš! Na kdy to potřebuješ?“

„Zítra večer.“

Chtěl to provést v jedenáct v noci a potřeboval, aby ho Paul vyzvedl u něj doma půl hodiny předtím. Řekl mu, že ještě brzo ráno zavolá, aby domluvili detaily. Pevně stiskl přítele v náručí a vřele mu děkoval. Paul ho zamyšleně vyprovodil až k vozu.

Arthur vystrčil hlavu z okýnka. „Ještě jednou díky.“

„Od toho jsou přátelé. Koncem měsíce tě asi budu potřebovat, půjdeme do hor ostříhat grizzlymu drápy. Ještě ti dám vědět. No tak jeď, asi musíš ještě udělat spoustu věcí.“

Vůz zmizel za křižovatkou. Paul se s rukama k nebi obrátil na Boha a zvolal: „Proč zase já?“

Chvíli mlčky pozoroval hvězdy, a když žádná odpověď nepřicházela, pokrčil rameny a zabručel: „Já vím. Nakonec, proč ne.“

Arthur strávil zbytek dne běháním po lékárnách, až měl kufr auta skoro plný. Doma našel Lauren, jak spí v jeho posteli. Opatrně se posadil vedle ní a přejel dlaní těsně nad jejími vlasy, aniž by se jich dotkl. Pak zašeptal: „Tak už umíš usnout. Jsi opravdu velmi krásná.“

Opatrně se zvedl a vrátil se do obýváku ke svému pracovnímu stolu. Sotva opustil místnost, otevřela Lauren jedno oko a šibalsky se usmála. Arthur popadl formuláře, které den předtím vytiskl, a začal je vyplňovat. Některé řádky nechal prázdné. Nakonec vložil formuláře do desek. Oblékl si bundu, nasedl do vozu a vyjel směrem k nemocnici. Zastavil na parkovišti úrazového příjmu, dvířka nechal otevřena a vkradl se dovnitř. Chodbu snímala kamera, ale té si nevšiml. Prošel chodbou až k velké místnosti, která sloužila jako jídelna. Sestra ve službě na něj zavolala: „Co tady děláte?“

Přišel prý překvapit dlouholetou přítelkyni, která tu pracuje, Možná ji zná, jmenuje se Lauren Klineová. Sestra zůstala chvilku ohromena.

„Jak dlouho jste ji neviděl?“

„Nejmíň půl roku!“

Vydával se za fotoreportéra, který se právě vrátil z Afriky a chce pozdravit svoji blízkou kamarádku. „Jsme si moc blízcí. Ona už tu nepracuje?“ Sestra nechala otázku bez povšimnutí a poslala ho na hlavní příjem, kde mu poradí: „Tady ji nenajdete. Je mi líto.“ Arthur předstíral znepokojení a ptal se, co se děje. S jistými rozpaky trvala na tom, aby šel na hlavní příjem. „To musím zase ven?“

„V podstatě ano, ale budete muset jít oklikou…“

Popsala mu, jak se tam dostane budovou. Rozloučil se a poděkoval jí, stále s tím znepokojeným výrazem, který tak mistrně nasadil. Sestra už byla z dohledu, a tak se plížil chodbami, až našel, co hledal. Pootevřenými dveřmi jedné místnosti uviděl na věšáku dva bílé pláště. Vešel dovnitř, sebral pláště, sbalil je do balíčku a ukryl pod bundu, V kapse jednoho z nich ucítil stetoskop. Rychle vyšel na chodbu, podle rady sestry prošel budovou a vyšel hlavním vchodem. Obešel budovu, na parkovišti úrazového příjmu nastoupil do vozu a vrátil se domů. Lauren na něj čekala před počítačem. Ani nepočkala, až vejde, a už volala: „Ty jsi úplnej blázen!“ Neodpověděl. Přistoupil ke stolu a hodil na desku dva pláště.

„Ty jsi opravdu cvok. Sanitka je v garáži?“

„Paul ji přiveze zítra v půl jedenácté večer.“

„Kde jsi je vzal?“

„U tebe v nemocnici!“

„Jak to můžeš dělat? Může tě vůbec někdo zastavit, když se pro něco rozhodneš? Ukaž mi jmenovky na těch pláštích.“

Arthur je rozložil, ten větší si oblékl a otočil se jako manekýn na přehlídce. „Jak se ti líbím?“

„Ty jsi štípnul Bronswickův plášť!“

„Kdo je to?“

„Významný kardiolog. Ve špitále bude dusno, už vidím ty oběžníky. Šéf bezpečností dostane vynadáno. Tohle je nejhašteřivější a nejdomýšlivější felčař z celé nemocnice.“

„Jaká je šance, že mě někdo pozná?“

Ujistila ho, že velmi malá, musela by to být opravdu smůla. Budou se střídat služby, víkendová a noční. Neriskuje setkáni s nikým z jeho týmu. V neděli večer je to úplně jiná nemocnice, jiní lidé a jiná atmosféra.

„Koukej, mám dokonce stetoskop.“

„Dej si ho na krk!“

Udělal to.

„Víš, že jako doktor jsi hrozně sexy?“ řekla něžným a velmi ženským tónem.

Arthur se lehce začervenal. Vzala ho za ruku a pohladila po prstech. Zvedla k němu oči a řekla něžně: „Děkuju ti za všechno, co pro mě děláš. Ještě nikdy se o mě nikdo takhle nestaral.“

„A proto přijel Zorro mstitel!“

Vstala a její tvář se přiblížila k jeho. Dívali se jeden druhému do očí. Vzal ji do náručí, přejel jí dlaní šíji a položil si její hlavu na rameno.

„Máme ještě spoustu práce,“ řekl. „Musím se do toho dát.“

Pustil ji a sedl si ke stolu. Podívala se na něj pohledem plným něhy a tiše odešla do vedlejší místnosti. Dveře nechala otevřené. Pracoval dlouho do noci, s přestávkou na pár soust. Seděl u počítače, soustředil se na své poznámky a psal dlouhé řádky textu. Slyšel, jak pustila televizi. „Jak si to dokázala?“ zeptal se nahlas. Neodpověděla. Zvedl se.

Přešel obývák a nakoukl do otevřených dveří. Lauren ležela natažená na břiše na posteli. Odtrhla oči od obrazovky a škádlivě se usmála. Opětoval její úsměv a vrátil se k počítači. Když si byl jist, že je zabraná do filmu, vstal a přešel k sekretáři. Vyndal z něj krabici, položil ji na stůl a dlouho se na ni díval, než ji otevřel. Měla hranatý tvar, velikost krabice od bot a byla potažená lety vybledlou látkou. Nadechl se a odklopil víko. Uvnitř byl balíček dopisů svázaný konopným provázkem. Vzal jednu obálku, tlustší než ostatní, a otevřel ji. Vypadl z ní zapečetěný dopis a svazek velkých a těžkých starých klíčů. Chytil je a mlčky otáčel v ruce. Dopis nečetl, ale strčil jej i s klíči do kapsy saka. Vstal, dal krabici zpátky na místo a vrátil se ke stolu, aby vytiskl plán akce. Nakonec vypnul počítač a šel do pokoje. Seděla na zemi u postele a sledovala televizní seriál. Vlasy měla rozpuštěné, vypadala klidně a vyrovnaně.

„Připravil jsem všechno, jak nejlíp to šlo,“ řekl.

„Ještě jednou se zeptám. Proč to děláš?“

„Proč to chceš vědět?“

„Jen tak.“

Odešel do koupelny. Poslouchala zvuk sprchy a hladila přitom přehoz. Pod její dlaní se vlákna zvedala, zježena statickou elektřinou. Vyšel z koupelny zabalený do županu.

„Půjdu si lehnout. Zítra musím být fit.“

Došla k němu a políbila ho na čelo.

Se slovy „dobrou noc a ahoj zítra“ vyšla z místnosti.

Následující den ubíhal v líném nedělním rytmu. Slunečné počasí střídaly přeháňky. Mluvili málo. Chvílemi se na něj upřeně zadívala a zeptala se, jestli hodlá pokračovat. Na tuhle otázku už neodpovídal. V poledne se šli projít k oceánu.

„Pojď, půjdeme až k vodě, chci ti něco říct.“ Než promluvil, položil jí ruku kolem ramen.

Šli ke kraji, jak nejblíž to šlo, až tam, kde se vlny tříští na písku. „Podívej se pozorně na všechno kolem nás: rozzlobená voda, země, která si z toho nic nedělá, majestátní hory, stromy, světlo, které stále mění barvu a intenzitu, ptáci vznášející se nad našimi hlavami, ryby, které loví jiné ryby a přitom se snaží nestat se kořistí racků. Celá ta harmonie zvuků, hluk vln, větru, písku; a uprostřed toho neskutečného koncertu života a hmoty jsme ty, já, všichni lidé kolem. Kolik z nich uvidí to, co jsem právě popsal? Kolik z nich má každé ráno tu výsadu probudit se a vidět, cítit, osahat si, slyšet, pociťovat?

Kdo z nás dokáže na chvíli zapomenout na svá trápení, aby se nechal okouzlit tím úžasným představením? To, co si člověk nejméně uvědomuje, je jeho vlastní život. Ty si to všechno uvědomuješ, protože ti hrozí nebezpečí, a to z tebe dělá jedinečnou bytost. Takže abych ti odpověděl na otázku, kterou mi už tolik dní kladeš pořád dokola. Jestliže nebudu riskovat, všechna tahle krása, všechna tahle energie, všechna tahle živoucí hmota bude pro tebe definitivně nedostupná. Proto to dělám. Vrátit tě zpátky na svět dává mému životu smysl. Kolikrát mi život nabídne možnost udělat takovou zásadní věc?“

Lauren neřekla ani slovo. Sklopila oči a dívala se upřeně do písku. Bok po boku došli až k autu.

V deset hodin večer zaparkoval Paul sanitku v garáži a zazvonil u dveří. „Jsem připraven,“ řekl. Arthur mu podal tašku.

„Oblíkni si tenhle plášť a vezmi si brýle. Mají obyčejná skla.“

„Falešný fousy nemáš?“

„Všechno ti řeknu cestou, pojď, jdeme na to. Musíme být na místě při střídání služeb, přesně v jedenáct. Lauren, ty pojeď taky, budeme tě potřebovat.“

„To mluvíš se svým duchem?“ zeptal se Paul.

„S někým, kdo je s námi, ale ty ho nevidíš.“

„Arthure, je to vtip, nebo už ses dočista zbláznil?“

„Ani jedno, ani druhé. Nedá se to pochopit, takže je zbytečné to vysvětlovat.“

„Radši bych se teď proměnil v tabulku čokolády. Čas by ubíhal rychleji a já bych se ve svém staniolu tak nebál.“

„Jednou ses rozhodl, tak už si pospěš.“

Převlečeni za lékaře a saniťáka došli do garáže.

„Ta sanitka snad prošla válkou!“

„Promiň, ale vzal jsem, co bylo. A ještě si nechám vynadat. To se mi snad zdá! Jestli chceš, můžeš na mě mluvit s německými titulky.“

„Dělal jsem si srandu. Je docela dobrá.“

Paul si sedl za volant, Arthur se posadil vedle něj a Lauren mezi ně.

„Chceš maják a sirénu, doktore?“

„Nemohl bys to brát vážně?“

„Tak to ne, kamaráde. Jen to ne. Jestli si vážně uvědomím, že sedím ve vypůjčené sanitce a jedu do nemocnice ukrást mrtvolu, tak se probudím a tvůj plán bude v háji. Tím pádem udělám všechno pro to, abych byl co nejmíň vážný, a budu dál věřit, že jsem ve snu hraničícím s noční můrou. Víš, ta lepší stránka je, že nedělní večery mi vždycky připadaly jednotvárné. Tohle je aspoň zpestření.“

Lauren se zasmála.

„Tobě to připadá směšné?“ zeptal se Arthur. „Nechtěl bys už přestat s tou samomluvou?“

„Já nemluvím sám se sebou.“

„Dobrá, vzadu sedí duch! Ale přestaň si s ním povídat, znervózňuje mě to!“

„S ní!“

„Co s ní?“

„Je to žena a slyší všechno, co říkáš!“

„Chtěl bych kouřit to, co ty!“

„Jeď už!“

„Vždycky jste takoví?“ zajímala se Lauren.

„Často.“

„Často co?“ zeptal se Paul.

„To nebylo na tebe.“

Paul prudce zabrzdil.

„Co děláš?“

„Přestaň s tím! Přísahám ti, že mě to vytáčí!“

„Ale co?“

„Ale co?“ pitvořil se Paul. „Ten tvůj absurdní trik se samomluvou.“

„Paule, já nemluvím sám se sebou, ale s Lauren. Prosím tě, důvěřuj mi.“

„Arthure, ty jsi namol. Musíš okamžitě přestat s tou historkou. Potřebuješ pomoc.“

Arthur zvýšil hlas.

„Všechno se ti musí říkat dvakrát. Sakra, já chci jenom, abys mi důvěřoval!“

„Jestli chceš, abych ti důvěřoval, tak mi to všechno vysvětli!“ zařval Paul. „Protože takhle vypadáš jako blbec, děláš pitomosti, mluvíš si pro sebe, věříš laciným duchařským historkám a taháš mě do šílené záležitosti!“

„Prosím tě jeď. Pokusím se ti to vysvětlit a ty to zkusíš pochopit.“

A zatímco sanitka jela městem, Arthur vysvětloval příteli nevysvětlitelné. Vylíčil mu všechno od začátku, od skříně v koupelně až po dnešní večer.

Na chvíli zapomněl, že Lauren je s nimi, a vyprávěl mu o ní, o jejím životě, pochybách, síle, o svých rozhovorech s ní, o něze společných chvil, o jejich popichování. Paul ho přerušil.

„Jestli je fakticky tady, tak sis právě nadělal problémy, kamaráde.“

„Jak to?“

„Protože tohle bylo skutečné vyznání lásky.“

Paul otočil hlavu a podíval se na svého přítele. Pak pokračoval se spokojeným úsměvem: „Každopádně té své povídačce věříš.“

„Samozřejmě že jí věřím. Proč?“

„Protože ses právě začervenal. A já tě nikdy neviděl se červenat.“ Chvástavě pokračoval: „Slečno, co máme ukrást vaše tělo, jestli jste opravdu tady, tak vám můžu říct, že je v tom až po uši. Takhle jsem ho ještě nikdy neviděl!“

„Mlč a jeď.“

„Budu té tvé povídačce věřit, protože jsem tvůj přítel a protože mi nic jiného nezbývá. Jestli přátelství neznamená dělit se o všechna šílenství, co potom znamená, ptám se? Tady máš ten svůj špitál.“

„Vy jste teda dvojka!“ Lauren s radostným výrazem prolomila své mlčení.

„A kam teď?“

„Zajeď ke vchodu pro naléhavé případy a zastav. Zapni maják.“

Všichni tři vystoupili a zamířili k příjmu, kde je pozdravila sestra. „Co nám vezete?“ ptala se.

„Nic. Naopak, chceme si někoho odvézt,“ odpověděl Arthur rázně.

„A koho?“

Řekl jí, že je doktor Bronswick a jede si pro pacientku, jistou Lauren Klineovou, která má být dnes večer převezena. Sestra chtěla vidět převozní doklady. Arthur jí podal svoji složku. Nespokojeně protáhla: „To jste museli přijet, zrovna když se střídají služby! Za pět minut končím a tohle bude trvat aspoň půl hodiny.“

Arthur se omluvil: „Je mi to líto, ale měli jsme toho moc.“

„Mně je to taky líto,“ odsekla sestra. Poslala je do pokoje 505 v pátém patře s tím, že jim zatím podepíše papíry a až bude odcházet, nechá je ležet v sanitce a upozorní svoji nástupkyni. „Přijít s převozem v takovouhle hodinu!“ Arthur se neudržel: „Nikdy není ten správný čas. Vždycky je to nevhod.“ Spokojila se s tím, že jim ukázala cestu.

„Já jdu pro nosítka,“ řekl Paul, aby ukončil jejich rozepři. „Přijdu za vámi nahoru, doktore.“

Sestra jim neochotně nabídla pomoc. Arthur její asistenci odmítl a požádal ji, aby našla Laureninu dokumentaci a dala ji s ostatními papíry do sanitky.

„Dokumentace zůstane tady, pošleme ji poštou. To byste měl vědět,“ řekla.

Najednou zaváhala.

Arthur rychle odpověděl: „Já vím, slečno. Mám na mysli stav, životní funkce, krevní obraz, krevní plyny, ionty, hematokrit.“

„Vedeš si zatraceně dobře,“ šeptala Lauren, „kde ses to naučil?“

„Koukal jsem na televizi,“ zašeptal.

Sestra navrhla, že si zprávu může přečíst na pokoji a ona ho doprovodí. Arthur jí poděkoval a ujistil ji, že si poradí bez ní, aby mohla skončit službu včas. Je neděle a ona si zaslouží odpočinek. Paul, který se právě vrátil s nosítky, vzal svého parťáka za paži a táhl ho do chodby. Výtah vyvezl všechny tři do pátého patra. Dveře se otevřely a Arthur se obrátil na Lauren: „Zatím to jde dobře.“

„Jo!“ odpověděli Lauren i Paul naráz.

„To jsi říkal mně?“ ptal se Paul.

„Oběma.“

Z jednoho pokoje vyběhl mladý medik. Před nimi prudce zabrzdil, mrkl na Arthurův plášť a popadl ho za ramena. „Vy jste doktor?“ Arthur byl překvapený.

„Ne, vlastně ano. Co se děje?“

„Panebože, jdete akorát. Pojďte za mnou, na pětsetosmičce mám problém!“ zvolal a rozeběhl se k pokoji, odkud předtím vyběhl.

„Co budeme dělat?“ ptal se Arthur vystrašeně.

„To se ptáš mě?“ odpověděl mu Paul stejným tónem.

„Ne, Lauren!“

„Jdeme tam, nemáme na vybranou. Já ti pomůžu,“ řekla.

„Jdeme tam, nemáme na vybranou,“ opakoval Arthur nahlas.

„Jak to, jdeme tam? Copak jsi doktor? Přestaň šílet, nebo někoho zabijeme!“

„Ona nám pomůže!“

„A jó, ona nám pomůže!“ Paul sepnul ruce k nebi. „Proč zrovna já? Proč já?“

Všichni tři vstoupili do pokoje 508. Medik stál u postele, vedle něj ošetřovatelka. V panice se obrátil na Arthura: „Má srdeční arytmii, je to těžký diabetik a já ho nedokážu stabilizovat. Jsem teprve ve třetím ročníku.“

„Tak to mu teda pomůže,“ pronesl Paul.

Lauren zašeptala Arthurovi do ucha: „Utrhni proužek, co leze z kardiografu, a prohlížej si ho tak, abych na něj dobře viděla.“

„Rozsviťte tady,“ poručil Arthur.

Zamířil na druhou stranu postele a jedním pohybem utrhl záznam kardiografu. Rozvinul ho, otočil se a zašeptal: „Vidíš na to?“

„To je trouba. Je to komorová arytmie!“

Arthur to téměř doslova zopakoval: „Je to komorová arytmie, vy troubo!“

Paul zakoulel očima a přejel si rukou po čele.

„To vidím, že je to komorová arytmie, doktore, ale co budeme dělat?“

„Nic nevidíte, vy nulo! Co uděláme?“ pokračoval Arthur. „Zeptej se, co mu píchnul,“ radila Lauren.

„Co jste mu píchnul?“

„Nic!“

Ošetřovatelčin pohrdavý tón prozrazoval, do jaké míry je medikem pobouřena.

„Trochu nám zpanikařil, doktore!“

„Vy jste ale mamlas!“ opakoval Arthur. „Takže, co uděláme?“

„Sakra, nebudeme ho teď přece učit. Ten chlap ztrácí barvu, kamaráde. Vlastně doktore!“ Paul nervózně podupával.

„Skončíme všichni v base. Čeká nás Saint-Quentin1!“

„Uklidněte se, příteli,“ Arthur se obrátil k Paulovi a zpátky na ošetřovatelku. „Omluvte ho. On je nový, ale byl to jediný dostupný saniťák.“

„Nephrine, 2 miligramy do injekce, a udělat punkci osrdečníku!“ radila Lauren.

„Injekci 2 miligramy nephrinu,“ opakoval Arthur.

„Bylo načase! Už jsem ho připravila, pane doktore,“ řekla ošetřovatelka, „čekala jsem jen, až to tu někdo vezme do ruky.“

„A pak uděláme punkci osrdečníku,“ napůl se ptal, napůl oznamoval Arthur. „Uměl byste udělat punkci?“ zeptal se medika.

„Nech to udělat ošetřovatelku, bude šílet radostí, doktoři je to nikdy nenechají dělat,“ řekla Lauren, ještě než medik stačil odpovědět.

„Ještě nikdy jsem to nedělal,“ přiznal se medik.

„Slečno, uděláte punkci!“

„Udělejte to vy, doktore. Já bych moc ráda, ale nemáme čas. Já to připravím. Každopádně vám děkuju za důvěru. Moc mě to potěšilo.“

Ošetřovatelka přešla na druhý konec místnosti, aby připravila jehlu a kanylu.

„Co mám dělat teď?“ ptal se Arthur přiškrceným hlasem.

„Jdeme odtud,“ řekl Paul. „Nebudeš dělat punkci, ani cokoli jiného. Fofrem se vypaříme, kámo!“

Lauren promluvila:

„Stoupneš si před něj, zamíříš dva prsty pod hrudní kost, víš přece, co je hrudní kost! Řeknu ti, když to nebude správně. Přiložíš jehlu pod úhlem 15 stupňů a pomalu, ale rázně bodneš. Když se trefíš, vyteče čirá tekutina, v opačném případě poteče krev. A modli se, abys měl štěstí jako každý začátečník, jinak jsme fakticky v průseru. My i ten chlap v posteli.“

„Tohle já nemůžu udělat!“ zašeptal. „Nemáš na vybranou, a on taky ne. Když to neuděláš, tak skončil.“

„Řekla jsi mi drahoušku nebo se mi to jen zdálo?“

Lauren se usmála: „Pořádně se nadechni a dělej.“ Ošetřovatelka podala Arthurovi nástroj. „Vem to za umělohmotný konec a hodně štěstí!“ Arthur přiložil jehlu, kam mu Lauren řekla. Ošetřovatelka se na něj pozorně dívala. „Výborně,“ šeptala Lauren, „menší sklon jehly a bodni.“ Jehla se ponořila do pacientova hrudníku. „Stačí. Otoč tím malým kohoutkem na trubici.“ Arthur poslechl. Trubicí začala proudit bělavá tekutina. „Skvělé, udělal jsi to mistrovsky,“ řekla. „Právě jsi ho zachránil.“

Paul, který málem dvakrát omdlel, neustále potichu opakoval: „Nemůžu tomu uvěřit.“ Srdce, zbavené tekutiny, která se na ně tlačila, začalo bít normálním rytmem. Ošetřovatelka Arthurovi poděkovala. „Teď už se o něj postarám,“ řekla. Arthur a Paul se s ní rozloučili a vyšli na chodbu. Paul si na odchodu neodpustil strčit hlavu do dveří a zavolat na medika: „Vy jste vážně nula!“

Za chůze se obrátil na Arthura.

„Tak teď jsi mi opravdu nahnal strach!“

„Ona mi pomáhala. Všechno mi napověděla,“ zašeptal Arthur.

Paul zakroutil hlavou: „Až se probudím a vylíčím ti do telefonu tenhle hrozný sen, tak se budeš smát. Nedovedeš si představit, jak se budeš smát a dělat si ze mě blázny!“

„Pojď, Paule, nesmíme ztrácet čas,“ přerušil ho Arthur.

Všichni tři vešli do pokoje 505. Arthur stiskl vypínač a zářivky zamrkaly. Přistoupil k lůžku.

„Pomoz mi,“ požádal Paula.

„To je ona?“

„Ne, ten chlap vedle! Samozřejmě že je to ona! Postav nosítka vedle postele,“

„Ty to snad děláš každý den.“

„Tak, strč ruce pod její kolena, a dávej pozor na infuzi. Na tři ji zvednem. Tři!“

Položili Laurenino tělo na pojízdná nosítka. Arthur jí upravil pokrývku, sundal láhev s infuzi a pověsil ji na háček nad její hlavou.

„První etapa je hotová. Teď rychle dolů, ale opatrně!“

„Jistě, pane doktore!“ odpověděl Paul dotčeně.

„Vedete si oba velmi dobře,“ šeptala Lauren.

Dojeli k výtahu. Z konce chodby na ně zavolala ošetřovatelka. Arthur se pomalu otočil.

„Přejete si, slečno?“

„Všechno v pořádku? Nepotřebujete pomoct?“

„Ne, děkuji, všechno je v pořádku.“

„Ještě jednou vám děkuju.“

„Nemáte za co.“

Dveře se otevřely a oni vešli do kabiny. Arthur i Paul si oddechli.

„Tři topmodelky, dva týdny na Havaji, Ferrari Testarosa a k tomu jachta!“

„Cože?“

„To nic, jen si počítám honorář za dnešní večer.“

Když vyjeli z výtahu, byla hala liduprázdná. Prošli ji rychlým krokem. Laurenino tělo naložili dozadu do sanitky. Pak nasedli do kabiny.

Na Arthurově sedačce ležely převozní doklady a lístek s poznámkou:

Zítra mi zavolejte, v převozní dokumentaci chybí dvě položky. Karen (415) 725 00 00 – linka 21554. P. S.: Hodně štěstí.

Sanitka opustila Memorial Hospital.

„Šlohnout nemocného je vlastně docela snadné,“ řekl Paul.

„Protože spoustu lidí to nezajímá,“ odpověděl Arthur.

„Já je chápu. Kam jedeme?“

„Nejdřív ke mně a pak na jedno místo, které je taky v komatu. A my tři ho probereme.“

9

Sanitka projela Market Street a zahnula na Van Ness. V kabině bylo ticho.

Podle Arthurova plánu měli jet k němu a přeložit tělo do jeho vozu. Byli domluveni, že zatímco Paul odveze vypůjčenou sanitku zpět do otcovy dílny, naloží Arthur všechny věci připravené na cestu a pobyt v Carmelu. Zdravotnický materiál byl pečlivě zabalen a uložen ve velké lednici General Electric.

Když přijeli před garáž, stiskl Paul ovladač, ale nic se nedělo.

„Takhle je to ve špatných detektivkách vždycky.“

„Co se děje?“ zajímal se Arthur.

„Ne, ve špatných detektivkách nasadí komplic silácký a nenucený výraz a řekne: ‚Co má tohle znamenat?‘ Tady se shodou okolností neotvírají tvoje vrata, a to, co parkuje před tvým domem v době, kdy všichni sousedi půjdou věnčit čokly, je sanitka z dílny mého otce. A v ní máme tělo.“

„To je v háji!“

„Čteš mi myšlenky, Arthure.“

„Podej mi ovládání.“

Paul mu ho s pokrčením ramen podal. „A navíc mě má za debila.“

Arthur nervózně stiskl knoflík. Nic se nedělo.

„Baterka je v čudu,“ řekl.

„Samozřejmě že je to baterka,“ usoudil Paul sarkasticky, „všichni geniální zločinci se nechají chytit kvůli nějaké prkotině.“

„Doběhnu pro novou. Objeď zatím blok.“

„Modli se, abys měl nějakou v šuplíku, ty génie!“

„Neodpovídej a utíkej nahoru,“ ozvala se Lauren.

Arthur vyskočil ze sanitky, vyběhl po schodech, vletěl do bytu a začal prohledávat zásuvky. Nikde žádná baterie. Postupně vyházel zásuvky ze sekretáře, z komody, z kuchyňské linky. Paul zatím už popáté objížděl blok.

„Jestli si mě nevšimne hlídka, tak jsem největší paroháč ve městě,“ skuhral Paul při šestém kolečku, zrovna ve chvíli, kdy míjel policejní vůz. „Tak ne, nejsem paroháč. A zrovna teď by se mi to bývalo hodilo!“

Vůz zastavil vedle něj a policista mu gestem naznačil, aby stáhl okénko. Paul poslechl.

„Ztratil jste se?“

„Kdepak, čekám jenom na kolegu. Šel si pro nějaké věci a pak odvezeme Daisy do garáží.“

„Kdo je Daisy?“ zajímal se policista.

„Tahle sanitka. Dneska jede naposled. Dosloužila. Deset let spolu jezdíme, ona a já, a je těžké se rozloučit, chápete? Spousta vzpomínek a pořádný kus života.“

Policista přikývl. Chápal Paula, jen ho žádal, aby tu nejezdil dlouho. Na centrále budou mít spoustu telefonátů. V téhle čtvrti jsou lidé zvědaví a podezřívaví. „Já vím, taky tu bydlím. Jen naložím kolegu a jedeme. Dobrou noc!“ Policista mu rovněž popřál dobrou noc a hlídkový vůz odjel. Jeho řidič se sázel s kolegou o deset dolarů, že saniťák na nikoho nečeká.

„Nemůže se odhodlat tu svoji rachotinu odvézt. Deset let, to musí bolet.“

„Jo. Jenže na druhou stranu, jsou to ti samí, co demonstrují, když jim radnice nechce dát peníze na nové vozy.“

„Stejně ale, deset let, to už je nějaký pouto.“

„To teda jo…“

V bytě už byl stejný zmatek jako v Arthurově hlavě. Najednou se zarazil uprostřed pokoje a čekal na nápad, který by je zachránil.

„Dálkové ovládání k televizi,“ šeptala Lauren.

Překvapeně se k ní otočil a skočil po černé krabičce. Krytku doslova utrhl, vyndal baterii a vložil ji do ovladače vrat. Přiskočil k oknu a stiskl knoflík.

Rozzuřený Paul zrovna začínal devátý okruh, když viděl, jak se vrata garáže otvírají. Vjel dovnitř se zbožným přáním, aby se zavřela co možná nejrychleji. „To je ale vážně blbec. Fakt to byla baterka!“

Arthur zatím sešel po schodech do garáže.

„Jak to šlo?“

„Mně nebo tobě? Já tě uškrtím!“

„Radši mi pomoz, máme ještě spoustu práce.“

„Nedělám nic jiného, než že ti pomáhám!“

Velmi jemně přenesli Laurenino tělo. Posadili ji na zadní sedadlo, zabalili do deky a láhev s infuzí zastrčili mezi opěradla. Její hlava se opírala o dvířka, takže zvenku to vypadalo, jako by spala.

Paul klel: „Mám pocit, jako bych byl v nějakém filmu. Znáš to, lotr se zbavuje…“

„Přestaň! Nebo řekneš nějakou pitomost.“

„Copak celý tenhle večer není pitomost? Pojedeš snad ty vrátit sanitku?“

„To ne, spíš kvůli tomu, že ona sedí vedle a mohlo by se jí to dotknout, to je celé.“

Lauren mu položila ruku na rameno. „Nehádejte se, těžký den jste měli oba dva,“ řekla konejšivě.

„Máš pravdu, pokračujem.“

„Mám pravdu, i když nic neříkám?“ zamručel Paul.

Arthur pokračoval: „Jeď k otci do dílny, přijedu pro tebe za deset minut. Dojdu nahoru pro věci.“

Paul nastoupil do sanitky, vrata garáže se tentokrát hladce otevřela a on bez jediného slova odjel. Na křižovatce s Union Street si nevšiml hlídkového vozu, se kterým se před chvílí setkal.

„Nech přejet ještě jedno auto a pak ho sleduj!“ řekl policista kolegovi.

Sanitka zahnula na Van Ness, sledována hlídkovým vozem městské policie číslo 627. Když o deset minut později zajela na dvůr dílny, policisté zpomalili a pokračovali v hlídce. Paul se o svém sledování nikdy nedozvěděl.

Arthur přijel za patnáct minut. Paul vyšel na ulici a sedl si dopředu.

„Prohlížel sis San Francisco?“

„Jel jsem kvůli ní pomalu.“

„Myslíš, že dorazíme za svítání?“

„Přesně tak. Paule, už se uvolni. Už to máme skoro za sebou. Vím, že jsi mi nepředstavitelně píchnul, jen nevím, jak ti to říct. A taky vím, že jsi hodně riskoval.“

„Tak už jeď. Děkovačky nesnáším.“

Vůz vyjel z města po jižní dvěstěosmdesátce. Po chvíli vjeli na jedničku, vedoucí podél útesů směrem do zálivu Monterey, Mířili ke Carmelu silnicí, po které měla jet počátkem loňského léta Lauren za volantem stařičkého triumphu.

Krajina byla úchvatná. Útesy se rýsovaly ve tmě jako černá krajka. Srpek měsíce osvětloval obrys silnice. Jeli za zvuku houslového koncertu Samuela Barbera.

Arthur přenechal řízení Paulovi a díval se z okénka. Na konci téhle cesty ho čekalo jiné probuzení. Probuzení spousty vzpomínek, které už tak dlouho spaly…

10

Arthur vystudoval architekturu na univerzitě v San Franciscu. V pětadvaceti letech prodal malý byt, který mu odkázala matka, a odjel do Evropy, na dvouleté studium na škole Camando v Paříži. Usadil se v malé garsonce v ulici Mazarine a prožil dva úchvatné roky. Než se vrátil do rodné Kalifornie, odjel ještě na rok studovat do Florencie.

Ověšený diplomy nastoupil k Millerovi, uznávanému architektovi. Dva roky tam byl na stáži a zároveň pracoval na poloviční úvazek v Muzeu moderního umění. Tam se poznal s Paulem, svým budoucím společníkem. Dva roky nato spolu založili architektonický ateliér. Díky ekonomickému rozvoji regionu se ateliér stával stále známějším a zaměstnával okolo dvaceti lidí. Paul se staral o „obchod“, Arthur kreslil: nábytek, nemovitosti, domy. Každý měl svoji parketu a mezi dvěma přáteli, které nikdo a nic neodloučilo od sebe na víc než několik hodin, nikdy nebyl ani mráček.

Spojovalo je mnoho společných rysů. Smysl pro přátelství, chuťdo života i dětství nabité podobnými zážitky. A scházely jim podobné věci.

Arthura, stejně jako Paula, vychovala matka. Paulův otec odešel od rodiny, když bylo Paulovi pět, aby se už nikdy neobjevil. Arthurovi byly tři, když otec odjel do Evropy. Jeho letadlo vyletělo tak vysoko do nebe, že tam zůstal zavěšený mezi hvězdami.“

Oba vyrůstali na venkově. Oba poznali penzionát. Sami dorostli v muže.

Arthurova matka Lilian čekala dlouho, a pak se s tím aspoň naoko smířila. Prvních deset let svého života prožil Arthur mimo město, na břehu oceánu, poblíž rozkošného městečka Carmel, kde měla Lili, jak matce říkal, velký dům. Celý z bílého dřeva se tyčil nad mořem na konci obrovské zahrady, táhnoucí se až dolů k pláži. V malém domku patřícím k usedlosti tam žil Antoine, Liliin dávný přítel. Lili přijala tohoto zkrachovalého umělce, nebo se ho spíš „ujala“, jak říkali sousedé. Udržovali spolu zahradu, rok co rok natírali ploty a dřevěné fasády, a večer spolu dlouze rozmlouvali. Přítel, společník; pro Arthura představoval mužskou přítomnost, která pár let předtím zmizela z jeho života. První roky školy absolvoval v obecné škole v Monterey. Ráno ho tam Antoine dovezl a odpoledne kolem šestnácté hodiny si pro něj přijela matka. Tahle léta byla v jeho životě ta nejvzácnější. Jeho matka byla zároveň jeho nejlepší přítelkyní. Lili ho naučila všemu, co může srdce milovat. Někdy ho probudila brzy ráno jenom proto, aby ho naučila pozorovat východ slunce a naslouchat zvukům probouzejícího se dne, Naučila ho vůni květů. Podle listů ho naučila znát stromy. V obrovském parku, sousedícím s domem a táhnoucím se až k moři, ho učila objevovat každičký detail přírody, kterou místy kultivovala, zatímco jinde ji dobrovolně nechávala divokou. Po dvě roční období, poznamenaná zelení a ambrou, ho nechávala odříkávat jména ptáků, kteří se na svých dlouhých cestách usadili na špičkách sekvojí.

V zeleninové zahradě, Antoinem pečlivě udržované, sklízel zeleninu, vypěstovanou jako kouzlem. Ale „jen tu zralou“. Na břehu ho nechávala počítat vlny, přicházející občas hladit skály, jako kdyby se chtěly omluvit za svoji dravost v ostatních ročních obdobích, aby se „nadýchal moře, jeho napětí, jeho nálady“. „Moře nese naše pohledy, země naše nohy,“ říkávala. Na těsném spojení mraků a větru ho učila předpovídat počasí, a málokdy se spletla. Arthur znal každý kámen jejich zahrady, mohl se po ní pohybovat se zavřenýma očima a pozpátku. Žádný kout mu nebyl neznámý. Každá díra v zemi měla své jméno, každé zvířátko, které se rozhodlo snít v ní svůj poslední sen, tam mělo svůj hrobeček. Ale ze všeho nejvíc ho naučila milovat a stříhat růže. Růžová zahrada bylo místo jako obestřené kouzlem. Mísily se tam stovky vůní. Lili ho tam vodila, aby mu vyprávěla příběhy, ve kterých děti snily o tom, jak se stanou dospělými, a dospělí zase dětmi. Růže měl ze všech květin nejraději.

Jednoho rána začátkem léta vešla za rozbřesku do jeho pokoje, sedla si na postel u jeho hlavy a hladila mu vlasy.

„Vzbuď se, můj malý Arthure. Vstávej, odjíždíme.“

Chlapec chytil matčiny prsty, sevřel je ve své malé ruce a přitulil se tváří k její dlani. Obličej se mu rozzářil úsměvem plným něhy.

Vůně její ruky se z Arthurovy paměti nikdy nevytratila. Směsice různých vůní, kterou vytvářela u svého toaletního stolku a kterou používala každé ráno. Jedna z těch vzpomínek, jež se vážou k určité vůni.

„Pojď, miláčku, budeme závodit se sluníčkem. Za pět minut ať jsi dole v kuchyni.“

Chlapec si oblékl staré bavlněné kalhoty, natáhl si tlustý svetr a se zívnutím se protáhl. Oblékal se beze slova. Naučila ho respektovat klid svítání. Obul si holinky, neboť dobře věděl, kam po snídani půjdou. Takto připravený přišel do prostorné kuchyně.

„Nedělej rámus, Antoine ještě spí.“

Naučila ho milovat kávu, její chuť, ale hlavně její vůni.

„Je ti dobře, Arthure?“

„Ano.“

„Tak otevři oči a podívej se pořádně kolem sebe. Dobré vzpomínky nemají být prchavé. Zapamatuj si barvy a materiály. Až budeš velký, bude to základ tvé nostalgie.“

„Ale já jsem velký!“

„Chtěla jsem říct dospělý.“

„To jsme my děti tak jiné?“

„Samozřejmě! My dospělí máme své úzkosti, o kterých dětství neví. Nebo spíš obavy, jestli chceš.“

„Čeho se bojíš?“

Vysvětlila mu, že dospělí mají strach ze spousty věcí. Ze stáří, ze smrti, z toho, co nikdy neprožili, z nemoci, někdy i z dětského pohledu, z toho, že je bude někdo soudit.

„Víš, proč si my dva tak dobře rozumíme? Protože já ti nelžu, protože s tebou mluvím jako s dospělým, protože nemám strach. Důvěřuju ti. Dospělí mají strach, protože neumějí být objektivní. Já se tě to snažím naučit. Teď prožíváme spokojené chvíle, které se skládají ze spousty maličkostí: my dva, tenhle stůl, náš rozhovor, moje ruce, na které se už chvíli díváš, vůně téhle místnosti, tohle prostředí, které je ti známé, klid probouzejícího se dne.“

Vstala, sebrala ze stolu šálky a odložila je do smaltovaného dřezu. Pak smetla do dlaně drobečky a houbou utřela stůl. Vedle dveří stál pletený slaměný košík a v něm rybářské šňůry. Na vrchu, zabalený v utěrce, ležel chleba, sýr a salám. Lili vzala košík a druhou ruku podala Arthurovi.

„Pojď, drahoušku, nebo přijdeme pozdě.“

Šli cestičkou, která vedla k přístavišti.

„Koukni se na všechny ty bárky, kolik mají barev. Vypadají jako kytice mořských květů.“

Arthur vlezl jako obvykle do vody, odvázal loďku a vlekl ji ke břehu. Lili do ní položila košík a nastoupila.

„Tak vesluj, synku.“

Loďka se vzdalovala od břehu podle toho, jak chlapec zabíral vesly. Když byl břeh ještě v dohledu, složil vesla dovnitř loďky. Lili vytáhla ze slaměného košíku šňůru a napíchala červy na háčky. Jako obvykle mu připravila pouze první řadu, na ty ostatní už musel sám umístit malé červené červíčky, kteří se mu k jeho velkému znechucení kroutili mezi prsty. Korkovou cívku měl položenou na dně loďky a přidržoval ji nohama. Vlasec si obtočil kolem ukazováčku a hodil ho do vody. Olůvko unášelo návnadu rychle do hlubiny. Jestli je tohle správné místo, brzy chytí rybu.

Seděli proti sobě a již několik minut nepromluvili. Upřeně se na něj dívala a pak se zvláštním hlasem zeptala: „Arthure, ty víš, že neumím plavat. Co bys dělal, kdybych spadla do vody!“ – „Skočil bych pro tebe,“ odpověděl chlapec bez zaváhání. Lili se okamžitě rozčílila: „To je blbost, co říkáš!“ Arthur byl zaražen tak prudkou odpovědí.

„Prostě bys vesloval až ke břehu, to bys udělal!“

Lili křičela.

„Jen tvůj život je důležitý, nezapomeň, a nikdy nebuď tak bláhový, aby sis s ním zahrával. Přísahej!“

„Přísahám,“ řekl chlapec ustrašeně.

„Vidíš,“ řekla mírněji, „že bys mě nechal se utopit.“

Malý Arthur se rozplakal. Lili mu hřbetem ukazováčku stírala slzičky.

„Někdy jsme i se svým přáním bezmocní, s tím, co chceme, s tím, co nás k něčemu nutí, a to někdy způsobuje nesnesitelné trápení. Tenhle pocit tě bude provázet celý život. Občas za něj zapomeneš, občas jím budeš posedlý. Část umění žít závisí na naší schopnosti překonat naši nemohoucnost, když jsme zamilovaní, když se s něčím pereme nebo když jsme v nesnázích. Je to těžké, protože nemohoucnost často plodí strach! A strach ruší naše reakce, rozum, a otevírá dveře slabosti. A poznáš hodně druhů strachů. Strach ze ženy, co budeš jednou milovat, prostý strach z lásky, strach ze zkoušky, až budeš studovat, strach z následků rozhodnutí, která budeš muset učinit. Bojuj s nimi, ale nenahrazuj je dlouhým váháním. Přemýšlej, rozhodni se a konej! Nepochybuj. Neschopnost přijmout svá vlastní rozhodnutí nepřináší dobrý životní pocit. Každá otázka se může stát hrou, každé rozhodnutí ti může pomoct poznat sám sebe, rozumět sám sobě. Pohni světem, svým světem! Postav domy a města, buď lékařem a pomáhej nemocným, nebo buď advokátem a obhajuj vinné i nevinné, buď soudcem a suď spravedlivě, buď účetním a počítej přesně, staň se hercem, hudebníkem, malířem, vším, čím chceš. Ale to, co se rozhodneš dělat, dotáhni až do konce. Podívej se na tuhle krajinu kolem tebe, obdivuj, jak je pobřeží jemně vykreslené, jako krajka. Vidíš, jak v něm slunce rodí tisíce různých světel? Každý strom se ve větru pohybuje svým rytmem. Myslíš si, že příroda si nebyla jistá, když vymyslela tolik podrobností, tolik rozmanitostí. Ale to nejkrásnější, co nám země dala a co z nás dělá lidské bytosti, je radost ze sdílení. Ten, kdo neumí věci sdílet, je citový invalida. Podívej, Arthure, tohle ráno se ti vryje do paměti. Později, až tu nebudu, si na ně vzpomeneš, a ta vzpomínka bude mít jistou něhu, protože jsme tenhle okamžik prožili spolu. Takže mě dobře poslouchej. Kdybych spadla do vody, nevrhneš se za mnou, abys mě zachránil. To by byla hloupost. Podal bys mi z loďky ruku, abys mi pomohl zpátky. A kdyby se to nepovedlo a já se utopila, budeš mít klidné svědomí. Správně by ses rozhodl neriskovat zbytečnou smrt, ale zkusil bys všechno pro moji záchranu. Dokázal bys svoji schopnost přemýšlet, rozhodnout se, konat a přijmout své rozhodnutí, ať má jaký chce následek.“

Zatímco vesloval ke břehu, uchopila chlapcovu hlavu do dlaní a něžně ho políbila na čelo. „Zarmoutila jsem tě?“

„Jo. Pokud jsem tady, tak se nikdy neutopíš. A stejně bych skočil do vody. Jsem dost silný na to, abych tě vytáhl.“

Lili zemřela se stejnou elegancí, s jakou žila. To ráno, kdy zemřela, přišel chlapec k její posteli: „Proč musela zemřít?“

Muž u postele neřekl ani slovo, jen zvedl oči a díval se na chlapce.

„Měli jsme se tak rádi. Proč mi neřekla sbohem? Já bych něco takového nikdy neudělal. Ty jsi dospělý, tak víš proč. Řekni mi to, musím to vědět. Dětem všichni lžou, dospělí si myslí, že jsme hloupí! Takže jestli máš odvahu, řekni mi pravdu. Proč takhle odešla, když jsem spal?“

Antoine mu položil ruce na ramena.

„Nemohla to udělat jinak. Smrt si nezveme, přichází, kdy chce. Tvoje matka se probudila uprostřed noci, měla strašné bolesti. Čekala na východ slunce, a přes všechnu svoji vůli zůstat vzhůru pomalu usnula.“

„Takže je to moje chyba, protože jsem spal.“

„Kdepak, takhle se na to nesmíš dívat. Chceš vědět pravý důvod, proč odešla bez rozloučení?“

„Jo.“

„Tvoje maminka byla velká dáma, a všechny velké dámy dovedou odejít důstojně a nechat ty, které mají rády, sobě samým.“

Chlapec chápal dojetí v Antoinových očích, cítil zřetelně porozumění, které až dosud pouze tušil. Sledoval slzu, stékající po tváři až do rašícího strniště. Muž si otřel oči hřbetem ruky.

„Vidíš mě plakat,“ řekl. „Měl bys taky plakat, slzy odplavují žal.“

„Já budu plakat až pak,“ odpověděl človíček, „ten žal mě s ní ještě spojuje, a chci si ho ještě podržet. Byla celý můj život.“

„Kdepak, chlapče, tvůj život je před tebou, ne ve tvých vzpomínkách. Tohle tě učila, toho se drž, Arthure. Nikdy nezapomeň, co ti ještě včera říkala: ‚Všechny sny mají svou cenu.‘ Za její smrt platíš cenu snů, co ti dala.“

„Tyhle sny jsou příliš drahé, Antoine,“ řekl chlapec. „Nech mě samotného.“

„Jsi s ní sám. Zavřeš oči a zapomeneš na moji přítomnost, V tom je síla emocí. Jsi sám se sebou, a do budoucnosti vede dlouhá cesta.“

„Je krásná, že? Myslel jsem si, že smrt mě bude děsit, ale připadá mi krásná.“

Vzal matku za ruku. Modré žíly, rýsující se pod její hebkou a světlou kůží, jako by vypovídaly o jejím bouřlivém a pestrém životě. Přitiskl si ruku na obličej a pomalu si hladil tvář. Pak ji políbil na dlaň.

Jaké políbení by mohlo vyjádřit takovou lásku?

„Mám tě rád,“ řekl. „Měl jsem tě rád tak, jako má rádo dítě. Teď budeš navždy v mém dospělém srdci.“

„Arthure?“ ozval se Antoine.

„Ano?“

„Nechala ti tenhle dopis. Přečti si ho. Já půjdu.“ Když Arthur osaměl, čichl si k obálce a vdechoval vůni, kterou byla nasáklá. Pak ji otevřel.

Můj velký Arthure,

vím, že až budeš číst tento dopis, někde hluboko uvnitř se na mě budeš hrozně zlobit, protože jsem tě takhle oklamala. Arthure, tohle je můj poslední dopis a taky moje vyznání lásky.

Moje duše odlétá, nesena veškerým štěstím, které jsi mi dal. Život je báječný, Arthure. Uvědomíme si to, až když po špičkách odchází, jenže život se má vychutnávat každý den.

Někdy nás nechává o všem pochybovat. Nikdy to nevzdávej, můj milý. Ode dne, kdy jsi se narodil, jsem viděla ve tvých očích to světýlko, co tě odlišuje od ostatních chlapců. Viděla jsem tě padat a vstávat se zaťatými zuby tam, kde by jiné děti plakaly. Ta odvaha je tvoje síla, ale zároveň i tvoje slabost. Dej si na to pozor. City se musí sdílet, a síla a odvaha jsou jako dvě hole, které se mohou obrátit proti tomu, kdo je neumí správně použít. I muži mají právo plakat, Arthure, i muži znají žal.

Od této chvíle nebudu s tebou, abych odpovídala na tvé dětské otázky, protože přišla chvíle, kdy se musíš stát velkým.

Na téhle dlouhé cestě, co máš před sebou, neztrať nikdy svoji dětskou duši, nezapomeň na své sny. Budou motorem tvého bytí, budou chutí a vůní tvých rán. Už brzy poznáš jiný druh lásky, než jakou cítíš ke mně. Až ten den nastane, poděl se o ni s tou, která tě bude mít ráda; sny prožívané ve dvou jsou nejkrásnějšími vzpomínkami. Samota je zahrada, kde duše usychá, a rostou v ní květy, co nevoní.

Láska má nádhernou chuť. Měj na paměti, že abys dostal, musíš dávat; mysli na to, že musíš být sám sebou, abys mohl milovat. Můj velký hochu, spolehni se na svůj instinkt, naslouchej svému svědomí a svým pocitům. Žij svůj život, protože máš jen jeden. Odnynějška jsi zodpovědný sám za sebe a za ty, které budeš mít rád. Buď řádný člověk, miluj, neztrácej tenhle pohled, co nás tak spojoval, když jsme so spolu dělili o svítání. Vzpomeň si na hodiny strávené společným stříháním růží, pozorováním měsíce, vzpomeň si, jak jsme poznávali vůni květů a učili se poznávat zvuky našeho domu. Jsou to prosté věci, někdy možná staromódní, ale nedovol lidem zatrpklým nebo lhostejným zničit ty okamžiky, které jsou pro toho, kdo je umí prožít, kouzelné. Takové okamžiky mají jméno, Arthure, a to jméno zní „okouzlení“. Záleží jen na tobě, jestli tvůj život bude okouzlením. To je největší půvab té dlouhé cesty, co máš před sebou.

Loučím se s tebou, můj maličký. Miluj svět, je tak krásný, Mám tě ráda. Byl jsi smyslem mého života, a vím také, jak mě máš rád. Odcházím s klidnou duší. Jsem na tebe pyšná.

Tvoje maminka

Chlapec složil dopis a vsunul ho do kapsy. Políbil matku na studené čelo. Prošel kolem knihovny a přejížděl prsty po svazcích. „Když umře maminka, je to, jako když shoří knihovna,“ říkávala. Opustil místnost pevným krokem tak, jak ho to učila. „Muž, který odchází, se nikdy nesmí ohlédnout.“

Arthur šel do zahrady. Ranní rosa dýchala svěžestí. Došel k růžovým keřům a klekl si.

„Odešla, a už nikdy nepřijde stříhat vaše větvičky. Kdybyste věděly,“ řekl, „kdybyste jen mohly chápat. Mám pocit, jako by mé ruce byly hrozně těžké.“

Květy odpověděly zachvěním okvětních plátků ve větru. Teprve tady, v růžové zahradě, začal plakat. Na verandě stál Antoine a díval se na něj.

„Ach Lili, pro něj jsi odešla příliš brzy,“ šeptal, „až moc brzy. Arthur je teď sám. Kdo jiný než ty uměl vstoupit do jeho světa? Jestli máš tam, kde teď jsi, možnost otevřít mu dveře našeho světa, udělej to.“

V zahradě zakrákala z plna hrdla vrána.

„To ne, Lili, tohle ne,“ řekl Antoine. „Nejsem jeho otec.“

Ten den byl nejdelší, jaký kdy Arthur zažil. Pozdě večer seděl na verandě a slyšel ještě ticho té těžké chvíle.

Antoine seděl vedle něj, ale ani jeden z nich nepromluvil. Naslouchali společně nočním zvukům, ponořeni do vzpomínek. V hlavě malého človíčka začaly pomalu vířit noty dosud neznámé hudby: osminové představovaly podstatná jména, půlové příslovce, čtvrťové slovesa a pomlky celé věty, které už nic neznamenaly.

„Antoine?“

„Copak, Arthure?“

„Dala mi svoji hudbu.“

A chlapec mu usnul v náručí.

Antoine seděl dlouhé minuty bez hnutí ze strachu, aby ho neprobudil. Když si byl jistý, že tvrdě spí, vzal ho do náručí a vešel do domu. Jen pár hodin uběhlo od chvíle, kdy Lili odešla, a všechno se už změnilo. Nepopsatelná rezonance, pár vůní, některé barvy jako by slábly, aby snáze zmizely.

„Musíme si to vrýt do paměti a zachovat ty chvíle,“ šeptal Antoine, když stoupal do schodů. V chlapcově pokoji položil Arthura na postel a přetáhl přes něj přikrývku, aniž by ho svlékl. Pohladil chlapce po hlavě a po špičkách odešel.

Lili před svým odchodem všechno zařídila. Pár týdnů po její smrti zavřel Antoine ten velký dům a používal jen dvě velké přízemní místnosti, kde se usadil pro zbytek svého života. Dovedl Arthura na nádraží, vyprovodil ho až ke dveřím vagonu, který ho odvážel do penzionátu. Arthur tam vyrůstal osamocený. V penzionátu byl poklidný život, učitelé uznávaní, někteří i oblíbení. Lili pro něj určitě vybrala nejvhodnější místo. Zdánlivě nic tam nebylo smutné. Jenže Arthur si s sebou přinesl vzpomínky na matku a zaplnil si jimi hlavu až do posledního místečka. Naučil se brát život správně. Z Liliiných pouček si vytvořil postoje a přísně logické uvažování. Arthur byl klidné dítě, posléze pak mladík se stále stejnou logikou, rozvíjející mimořádný pozorovací talent. Mladý muž, kterým se brzy stal, vypadal, jako by nikdy nepodléhal náladám. Byl normální žák, ani geniální, ani špatný, jeho známky byly vždy lehce nadprůměrné, hlavně v dějepise, ve kterém přímo vynikal, a lehce prošel všemi ročníky až k závěrečným zkouškám.

Jednoho červnového večera na konci studií si jej zavolala ředitelka ústavu. Vyprávěla mu, jak za ní dva roky před svou smrtí přišla jeho matka, jež věděla o své nemoci a mohla pouze odhadovat čas, který ještě zbývá. Dlouhé hodiny strávily vyřizováním veškerých podrobností jeho výchovy. Arthurova studia byla zaplacena na dlouhou dobu dopředu. Při svém odchodu svěřila ředitelce, paní Senardové, několik věcí. Klíče od domu v Carmelu, kde vyrostl, a od malého bytu ve městě. Až do minulého měsíce byl byt pronajatý, ale teď, v den jeho plnoletosti, se přesně podle instrukcí uvolnil. Peníze za nájem byly převedeny na účet vedený na jeho jméno, stejně jako zbytek úspor, které mu odkázala. Představovalo to slušnou sumičku, umožňující mu vysokoškolské studium a i mnohem víc.

Arthur sebral svazek, který paní Senardová nechala na stole. Jako přívěsek byla na něm stříbrná kulička s ryskou po obvodu a miniaturním zavíráním. Arthur stiskl uzávěr a kulička se otevřela, odhalujíc na každé straně jednu miniaturní fotografii. Na jedné byl on ve věku sedmi let, na druhé Lili. Arthur přívěsek opatrně zavřel.

Ředitelka se zeptala: „Co bys chtěl studovat na vysoké škole?“

„Architekturu. Chci být architekt.“

„Nepojedeš do Carmelu podívat se na dům?“

„Ještě ne. Ještě dlouho ne.“

„Proč ne?“

„Ona ví proč. Je to tajemství.“

Ředitelka se zvedla a Arthur učinil totéž. U dveří pracovny ho vzala do náručí a přivinula ho k sobě. Do ruky mu vtiskla obálku a zavřela mu prsty kolem ní.

„To je od ní,“ pošeptala mu do ucha. „Pro tebe. Chtěla, abych ti to předala právě dnes.“

Otevřela obě křídla dveří, Arthur vyšel a vydal se chodbou. Ani se neotočil. V jedné ruce tiskl objemný a těžký svazek, ve druhé dopis. Zahnul na hlavní schodiště. Ředitelka za sebou zavřela masivní dveře pracovny.

11

Vůz ukrajoval poslední minuty dlouhé noci. Světlomety ozařovaly oranžové a bílé pásy, střídající se před každou zatáčkou vytesanou do skal, stejně jako každou rovinku lemovanou močálem a pustou pláží. Lauren dřímala. Paul řídil mlčky, soustředěný na silnici a ponořený do vlastních myšlenek. Arthur využil té chvilky klidu, aby vytáhl z kapsy dopis, který tam strčil, když si bral z krabice svazek velkých a těžkých klíčů.

Roztrhl obálku. Ucítil závan plný vzpomínek, směs dvou vůní, kterou matka míchala ve velkém flakonu ze žlutého křišťálu s uzávěrem z matného stříbra. Vůně, stoupající z obálky, přinesla vzpomínku na ni. Vytáhl z obálky list papíru a opatrně ho rozložil.

Můj velký Arthure,

jestli čteš tenhle dopis, znamená to, že jsi se konečně rozhodl vydat na cestu do Carmelu. Ráda bych věděla, kolik je ti v téhle chvíli let.

Máš v ruce klíče od domu, ve kterém jsme spolu prožili tak krásné roky. Věděla jsem, že se tam nerozjedeš hned, že počkáš, až budeš připraven ten dům probudit.

Milý Arthure, za chvíli vstoupíš do dveří, jejichž zvuk je mi tak známý. S nostalgií projdeš každou místností. Pomalu otevřeš okenice a vpustíš dovnitř slunce. To slunce, co mi bude tolik chybět. Budeš muset zajít i do růžové zahrady. Dojdi pomalu až k růžím. Za tu dobu určitě zplaněly.

Jistě půjdeš i do mé pracovny a usadíš se tam. Ve skříni najdeš černý kufřík. Jestli budeš mít chuť a sílu, otevři ho. Jsou v něm popsané sešity. Psala jsem do nich každý den tvého dětství.

Svůj život máš před sebou, jsi jeho jediný pán. Buď hoden toho, že jsem tě milovala. Mám tě tady nahoře ráda a bdím nad tebou.

Tvoje maminka Lili

Svítalo, když dojeli do zálivu v Monterey. Nebe se potahovalo světle růžovým hedvábím, načechraným do dlouhých klikatých stuh, které místy vypadaly, že se na obzoru slévají s mořem. Arthur ukazoval cestu. Uběhly roky, on nikdy nejel touhle cestou na předním sedadle, a přesto mu každý kilometr připadal známý. Každá ohrada, každá vrátka, jež míjeli, se mu vybavovala v paměti. Ukázal rukou místo, kde měli odbočit z hlavní silnice. Za příští zatáčkou už tušil hranice usedlosti. Paul jel podle jeho pokynů. Vjeli na prašnou cestu rozbitou zimními dešti a vysušenou letními vedry. Za jednou zatáčkou se proti nim tyčila kovaná brána.

„Tak jsme tady,“ řekl Arthur.

„Máš klíče?“

„Jdu otevřít. Dojeď až k domu a počkej tam na mě. Půjdu pěšky.“

„Ona půjde s tebou nebo zůstane v autě?“ Arthur se naklonil do okýnka a řekl: „Zeptej se jí!“

„Ne, radši ne.“

Lauren se obrátila na Arthura: „Nechám tě samotného, Myslím, že pro tuhle chvíli je to tak lepší.“

„Zůstane s tebou, šťastlivce!“ řekl Arthur Paulovi s úsměvem.

Auto odjelo, zbyl po něm jen oblak prachu. Arthur zůstal sám a rozhlížel se po okolí. Široké pásy okrové země, osázené piniemi a stříbrnými borovicemi, sekvojemi, granátovníky a rohovníky, vypadaly, jako by se táhly až k oceánu. Půda byla pokryta jehličím zrezivělým sluncem. Vydal se úzkým kamenným schodištěm, které lemovalo cestu. V půli cesty už vpravo rozeznával zbytky růžové zahrady. Park byl zpustlý. Směs různých vůní přinášela na každém kroku nekonečný rej vzpomínek.

Jak šel kolem, cikády na chvilku zmlkly a pak se ozvaly ještě hlasitěji. Vzrostlé stromy se houpaly v lehkém ranním vánku. Oceán tříštil své vlny o skaliska. Přímo před sebou uviděl tichý opuštěný dům, přesně tak, jak ho měl ve svých vzpomínkách. Okenice byly zavřené. Paul na něj čekal před vchodem a opíral se o vůz.

„To ti to trvalo!“

„Skoro dvacet let!“

„Co teď?“

Laurenino tělo přesunou do pracovny v přízemí. Strčil klíč do zámku a bez zaváhání jím otočil opačným směrem tak, jak bylo třeba. Paměť uchovává útržky vzpomínek a dokáže je kdykoli vyvolat, aniž bychom věděli jak. Dokonce i zvuk zámku se mu okamžitě připomněl. Vešel do chodby, nalevo od vchodu otevřel dveře pracovny, přešel místnost a otevřel okenice. Schválně nevěnoval pozornost tomu, co ho obklopovalo. Na znovuobjevení tohoto místa bude čas později, a on se rozhodl tyto chvíle prožít naplno. Urychleně vyložili krabice, tělo položili na rozkládací pohovku a pověsili infuzi. Arthur napůl zavřel okenice. Pak vzal malou hnědou krabici a poprosil Paula, aby s ním šel do kuchyně: „Udělám kávu. Otevři zatím tu krabici, já dám vařit vodu.“

Otevřel skřínku nad dřezem a vyndal kovový předmět neobvyklého tvaru, složený ze dvou symetrických částí. Začal ho zvolna rozšroubovávat tak, že točil každou částí na opačnou stranu.

„Co to je?“ ptal se Paul.

„Tohle je italský kávovar!“

„Italský kávovar?“

Arthur mu vysvětlil princip. Hlavní výhoda je v tom, že není potřeba papírový filtr, a vůně tak zůstane zachována. Dvě až tři vrchovaté lžičky se nasypou do malého trychtýře, který se umístí mezi spodní část naplněnou vodou a vrchní díl. Obě části se sešroubují a celé se to postaví na oheň. Vroucí voda stoupá, prochází kávou v malém děrovaném trychtýři a proudí do vrchní části, filtrována pouze jemnou kovovou mřížkou. Vtip je v tom sundat včas kávovar z ohně, aby se tekutina v horní části nezačala vařit, protože tam už není voda, ale káva. A „spařená káva je zkažená káva“!

Paul udiveně hvízdl: „Poslyš, to je potřeba být inženýr a umět cizí jazyky, aby si člověk v tomhle domě udělal kafe?“

„Je potřeba mnohem víc, příteli. Musíš mít talent, protože to je hotový rituál!“

Paul se odpovědi svého přítele pochybovačně ušklíbl a podal mu balíček kávy. Arthur se sehnul a otevřel uzávěr plynové bomby pod dřezem. Pak otočil kohoutkem na levé straně sporáku a nakonec zapnul hořák.

„Myslíš, že tam ještě bude plyn?“ zajímal se Paul.

„Antoine by nikdy nenechal v kuchyni prázdnou bombu, a vsadím se s tebou, že v garáži jsou ještě minimálně dvě plné.“

Paul šel automaticky k vypínači vedle dveří a rozsvítil. Žluté světlo zaplavilo místnost.

„Jak jsi to dokázal, že je v domě ještě proud?“

„Předevčírem jsem volal rozvodné společnosti, aby znovu zprovoznili přípojku. Stejně tak s vodou, jestli tě to trápí. A zhasni, musím nejdřív utřít prach na žárovkách, jinak prasknou, až se zahřejí.“

„Kde ses to všechno naučil? Dělat italskou kávu a oprašovat žárovky, aby nepraskly?“

„Tady, kamaráde, v téhle místnosti. A ještě spoustu dalšího.“

„Už bude to kafe?“

Arthur položil na dřevěný stůl dva šálky a nalil do nich horkou tekutinu.

„Počkej ještě,“ řekl.

„Proč?“

„Zaprvé se spálíš a zadruhé je nejdřív třeba, abys ho vychutnal čichem. Nasaj tu vůni.“

„Sereš mě s tím svým kafem, starouši, nic nenasaju! To se mi snad zdá. Nasaj tu vůni. Kam na to chodíš?“

Přiložil šálek k ústům a okamžitě vyplivl doušek horké tekutiny. Lauren se postavila za Arthura a objala ho. Položila si mu hlavu na rameno a zašeptala: „Líbí se mi tady. Je mi tu dobře, uklidňuje to.“

„Kde jsi byla?“

„Zatímco jste filozofovali o kávě, trošku jsem se tu porozhlédla.“

„A?“

Paul ho podrážděně přerušil: „Teďka mluvíš s ní?“

Arthur nevěnoval Paulově otázce pozornost a dál mluvil s Lauren.

„Líbí se ti tu?“

„Musela bych být moc náročná, aby se mi tu nelíbilo,“ odpověděla. „Musíš mi svěřit svá tajemství. Tohle místo jich je plné, cítím je ve všech zdech, v každém kusu nábytku.“

„Jestli ti jdu na nervy, tak klidně dělej, že tu nejsem!“ ozval se znovu Paul.

Lauren nechtěla být nevděčná, nicméně pošeptala Arthurovi, že by s ním ráda byla sama. Hořela nedočkavostí a chtěla, aby jí vše ukázal. Dodala, že má hroznou chuť si povídat. Chtěl vědět o čem a ona odpověděla: „O tomhle místě, o minulosti.“

Paul čekal, až Arthur uzná za vhodné s ním hovořit, jenomže ten vypadal, že si opět povídá se svou neviditelnou přítelkyní. Rozhodl se je přerušit.

„Dobrá, budeš mě ještě potřebovat? Jestli ne, tak já se vrátím do San Francisca, v kanceláři je spousta práce a navíc mi tvoje rozhovory s Fantomasem nedělají dobře.“

„Nebuď tak úzkoprsý, ano?“

„Co prosím? Já jsem asi špatně slyšel! Ty řekneš někomu, kdo ti v neděli večer v kradené sanitce pomáhá ukrást ve špitále tělo a kdo pije italskou kávu čtyři hodiny cesty od domova, aniž by v noci vůbec spal, aby nebyl úzkoprsý? Ty máš teda povahu!“

„Tak jsem to nemyslel.“

Paul nevěděl, jak to myslel, ale rozhodl se, že raději odjede, dřív než se pohádají: „Protože to se může stát, víš, a to by byla vzhledem k vynaložené námaze škoda.“

Arthur se obával, jestli jeho přítel není příliš unavený na to, aby se vydal na zpáteční cestu. Paul ho ujistil, že s italskou kávou (ironicky trval na tomto termínu), kterou vypil, má před sebou minimálně čtyřiadvacet hodin, než se únava odváží vystrčit nos. Arthur na sarkasmus nereagoval.

Paul si jen nebyl jist, zda má nechat přítele v osamělém domě bez auta. „V garáži je fordka, kombík.“

„A kdypak ten kombík naposledy jel?“

„Dávno!“

„A nastartuje vůbec?“

„Určitě, dobiju baterii a nastartuje.“

„To určitě! Ale nakonec, vždyť ty si poradíš. Já už se dneska v noci obětoval dost.“

Arthur doprovodil Paula až k vozu.

„Nedělej si o mě starosti, už jsi toho pro mě udělal dost.“

„Samozřejmě že mám o tebe starost. Za normálních okolností bych tě nechal v tomhle domě samotného a umíral bych hrůzou z duchů, ale ty, ty si přivedeš vlastního!“

„Jeď už!“

Paul nastartoval, a než se rozjel, stáhnul ještě okénko.

„Vážně to zvládneš?“

„Zvládnu.“

„Dobrá, tak já jedu.“

„Paule?“

„Co je?“

„Děkuju. Za všechno, cos pro mě udělal.“

„Nemáš zač.“

„Ale mám. Hrozně jsi kvůli mně riskoval, aniž bys všechno chápal, čistě jen z loajality a přátelství, a to je hodně, já to vím.“

„Já vím, že to víš. No, já jedu, nebo se tu rozpláčeme. Dávej na sebe pozor a zavolej mi do kanceláře.“

Arthur mu to slíbil a saab rychle zmizel za kopcem. Lauren vyšla na schody před domem.

„Tak co,“ řekla, „provedeš mě tady?“

„Nejdřív interiér nebo radši exteriér?“

„Interiér. Ale nejprve mi řekni, kde to vlastně jsme.“

„Jsi v Liliině domě.“

„Kdo je Lili?“

„Lili byla moje matka. Tady jsem vyrůstal půlku svého dětství.“

„Už je to dávno, co odešla?“

„Velmi dávno.“

„Nikdy ses sem nevrátil?“

„Nikdy.“

„Proč?“

„Pojď dovnitř! Promluvíme si o tom později, nejdřív tě tu provedu.“

Trvala na svém: „Proč?“

„Já zapomněl, že ty jsi reinkarnace mezka. Prostě protože!“

„To já jsem tě přiměla znovu sem přijet?“

„Nejsi jediný duch v mém životě,“ řekl něžně.

„Je pro tebe asi těžké být tady.“

„To není přesné. Řekněme, že je to pro mě důležité.“

„A udělal jsi to kvůli mně?“

„Udělal jsem to, protože nastala chvíle to zkusit.“

„Zkusit co?“

„Otevřít černý kufřík.“

„Můžeš mi prosím vysvětlit, co znamená černý kufřík?“

„Vzpomínky.“

„Máš jich tu hodně?“

„Skoro všechny. Byl to můj dům.“

„A co bylo, když jsi odešel?“

„Pak jsem se snažil, aby čas běžel co nejrychleji. Pak jsem vyrůstal sám.“

„Matka zemřela náhle?“

„Ne. Umřela na rakovinu, věděla o tom. To jen pro mě to bylo náhlé. Pojď se mnou, ukážu ti zahradu.“

Vyšli společně ven a Arthur dovedl Lauren až k oceánu, který byl hned za zahradou. Posadili se na okraj skaliska.

„Kdybys věděla, kolik hodin jsem proseděl vedle ní. Počítal jsem hřebeny vln a sázel se. Často jsme se chodili dívat na západ slunce. Večer se na pláži schází mnoho lidí, vždy tak na půl hodiny, a sledují to představení. Každý den je jiné. Díky teplotě oceánu, vzduchu a spoustě jiných věcí nemá nebe nikdy stejnou barvu. Tak jako se ve městě lidé vracejí domů sledovat zprávy v televizi, tady se lidé scházejí, aby sledovali západ slunce. Je to rituál.“

„Žil jsi tu dlouho?“

„Jako malý kluk. Bylo mi deset, když odešla.“

„Dneska večer mi ukážeš západ slunce!“

„To je tady povinnost,“ řekl se smíchem.

Na dům za jejich zády dopadlo první ranní světlo. Fasáda směrem k moři byla omšelá, ale dům vcelku dobře odolal času. Zvenčí by nikdo nehádal, že tak dlouho spal.

„Přežil to dobře,“ řekla Lauren.

„Antoine byl blázen do údržby. Zahradník, kutil, rybář, chůva, domácí hlídač. Zneuznaný spisovatel, kterému maminka poskytla přístřeší. Bydlel v tom malém přístavku. Před otcovou leteckou nehodou byl rodinným přítelem. Já si ale myslím, že už byl do maminky zamilovaný, ještě když tu byl otec. Odhaduji, že se nakonec stali milenci, ale to až o hodně později. Mluvili spolu málo, aspoň když jsem byl vzhůru, ale byli skvěle sehraní. Rozuměli si pohledem. Ve společném mlčení překonali všechny nástrahy života. Mezi těmi dvěma bytostmi panoval klid, který mátl. Jako kdyby si každý z nich udělal řeholi z toho nepoznat nikdy hněv nebo vzpouru.“

„Co se s ním stalo?“

Uzavřel se v pracovně, tam co teď uložili Laurenino tělo, a přežil Lili o deset let. Zbytek života strávil péčí o dům. Lili mu odkázala peníze. To byl její styl, všechno předvídat, i to nepředvídatelné. V tom se jí Antoine podobal. Zemřel v nemocnici jednou na počátku zimy. Jednoho svěžího rána se probudil unavený. Když mazal panty u brány, usadila se mu na hrudi tupá bolest. Chodil mezi stromy a hledal vzduch, kterého se mu náhle nedostávalo. Když se nemohl udržet na nohou, přijala ho pod své větve stará borovice, pod kterou trávil své jarní a letní siesty. Zmučený bolestí se doplazil k domu a zavolal na pomoc sousedy. Odvezli ho do nemocnice v Monterey, kde následující pondělí zemřel. Jeden by si myslel, že si svůj odchod připravil. Po jeho smrti kontaktoval Arthura rodinný právník, aby mu Arthur dal pokyny, co podniknout s domem.

„Řekl mi, že byl úplně paf, když sem přijel. Antoine všechno uklidil, jako kdyby měl toho osudného dne někam odjet.“

„Možná že chtěl odjet?“

„Antoine a vyrazit na cesty? Kdepak. Už když bylo třeba ho dostat do Carmelu na nákupy, tak bylo nutné to dohodnout několik dní předem. Ne, já si myslím, že to byl instinkt starého slona. Cítil přicházet svoji hodinu. Nebo už toho měl dost a prostě to vzdal.“

Svůj pohled na věc doložil matčinou odpovědí na otázku, kterou jí jednou položil ohledně smrti. Chtěl tehdy vědět, jestli se jí dospělí bojí. Její odpověď si pamatuje doslova. „Když jsi prožil krásný den, když jsi vstal brzo ráno a šel se mnou na lov, když jsi běhal, když jsi pracoval s Antoinem na růžích, tak jsi večer unavený, takže i ty, který nerad chodíš spát, jsi rád, že vklouzneš do postele a můžeš spát. Tehdy nemáš strach usnout.

Život je trochu jako takový den. Pokud začal brzy, říkáme si s určitým klidem, že jednoho dne si odpočineme. Možná proto, že postupem času děláme všechno s čím dál větší námahou. Vše se stává těžším a únavnějším, takže představa věčného spánku už neděsí tak jako na počátku.“

„Tehdy už byla maminka nemocná a já si myslím, že věděla, o čem mluví.“

„Cos jí odpověděl?“

„Vzal jsem ji pod paží a zeptal se jí, jestli je unavená. Usmála se. Zkrátka, říkám to proto, že si nemyslím, že by Antoine byl unavený životem ve smyslu nějaké deprese. Prostě dosáhl určitého stupně moudrosti.“

„Jako sloni,“ doplnila Lauren polohlasem.

Kráčeli k domu a Arthur odbočil. Cítil se připravený vstoupit do růžové zahrady.

„Tak tady jsme v samém srdci celého království. Růžová zahrada!“

„Proč v srdci království?“

Tady je to Místo! Lili byla do svých růží zamilovaná. Byl to jediný případ, kdy ji viděl přít se s Antoinem. „Maminka znala každou kytičku, nemohla jsi utrhnout jednu jedinou, aniž by o tom věděla. Byla tu nepředstavitelná spousta odrůd. Podle katalogů objednávala řízky a chlubila se tím, že pěstuje druhy z celého světa, zvláště když podle návodu bylo k rozšíření rostliny zapotřebí klimatických podmínek zcela odlišných od našich. Usvědčit zahradníky ze lži a uspět při šlechtění růží bylo pro ni výzvou.“

„To jich bylo tolik?“

Napočítal jich téměř sto třicet pět. Při jednom prudkém lijáku vstali matka i Antoine uprostřed noci, utíkali do garáže a popadli plachtu, která byla dobře deset metrů široká a třicet metrů dlouhá. Na třech stranách přivazoval Antoine plachtu na kůly a na čtvrté straně ji pak oba drželi v natažených rukách. Jeden z nich stál na skládacích schůdkách a druhý na vysoké židli pro tenisového rozhodčího. Tak strávili část noci a třásli tím obřím deštníkem, když už byl moc těžký a plný vody. Bouře trvala přes tři hodiny. „Kdyby v domě hořelo, nebyli by tak rozčilení. Kdybys je viděla druhý den, Vypadali jako dvě trosky. Ale růže byly zachráněny.“

„Podívej,“ řekla Lauren při vstupu do zahrady, „je jich tu ještě plno!“

„Jo, to jsou plané růže, ty se nemusí obávat slunce ani deště, a když je chceš stříhat, musíš si vzít rukavice, kolik mají trnů.“

Velkou část dne strávili objevováním a znovuobjevováním velkého parku kolem domu. Arthur ukazoval stromy a zářezy, které na některých z nich zanechal. Pod jednou pinií jí ukázal místo, kde si zlomil klíční kost.

„Jak jsi to dokázal?“

„Dozrál jsem! Spadl jsem ze stromu.“

Den uběhl, aniž by si toho všimli. Večer se vrátili na břeh oceánu, posadili se na skálu a pozorovali představení, za kterým se sjíždějí lidé z celého světa. Lauren rozevřela náruč dokořán a zvolala: „Dnes večer je Michelangelo ve formě!“ Arthur se na ni díval a usmíval se. Rychle se stmívalo. Vrátili se do domu. Arthur „obstaral“ Laurenino tělo, pak zatopil v krbu a po lehké večeři se oba usadili v obýváku.

„Co je to ten černý kufr?“

„Tobě vážně nic neujde!“

„Prostě jen poslouchám, to je všechno.“

„Ten patřil mamince. Ukládala do něj všechny své dopisy a suvenýry. Mám pocit, že ukrývá to nejpodstatnější z jejího života.“

„Jak to myslíš ‚mám pocit’?“

Ten kufr byl pro něj veliká záhada. Arthurovi patřil celý dům, kromě skříně, kde byl uložen kufr. Vstup přísně zakázán. „A ujišťuju tě, že jsem se neodvážil riskovat!“

„Kde je teď?“

„Vedle v pracovně.“

„A to ses nikdy nevrátil, abys ho otevřel? Tomu nevěřím!“

Ten kufr musel obsahovat celý matčin život, a on nikdy nechtěl ten okamžik uspěchat. Řekl si, že než se odváží ho otevřít, musí být dospělý a dokonale připravený. Pod Laureniným skeptickým pohledem se přiznal: „Dobrá. Pravda je, že jsem se vždycky trochu bál.“

„Čeho?“

„Nevím. Třeba toho, že by to změnilo obraz, který jsem si o ní udělal. Že mě zavalí zármutek.“

„Běž pro něj!“

Arthur se nepohnul. Trvala na tom, aby ho přinesl. Nemá důvod se bát. Pokud dala Lili celý svůj život do toho kufru, pak určitě proto, aby její syn jednoho dne poznal, kdo byla. Nemilovala ho kvůli tomu, aby měl ve vzpomínkách jen obraz: „Riziko lásky je v tom, že musíme milovat stejně tak klady jako nedostatky, vždyť jsou neoddělitelné. Čeho se bojíš? Soudit vlastní matku? Ty nemáš povahu soudce. Nemůžeš obsah toho kufru ignorovat, porušuješ tím její zákon… Nechala ti ho, abys o ní věděl všechno. I to, co jí čas nedovolil ti říct, abys ji doopravdy poznal nejen očima dítěte, ale i očima a srdcem muže!“

Arthur nad jejími slovy chvíli přemýšlel. S pohledem upřeným na ni vstal, vešel do pracovny a otevřel skříň. Chvíli pozoroval malý černý kufr, ležící přímo před ním na polici, pak uchopil ohmatané držadlo a vynesl minulost na světlo přítomnosti. Vrátil se do obýváku a sedl si na zem vedle Lauren. Dívali se na sebe jako dvě děti, které našly zakázanou kazetu. Nadechl se a otevřel zámky. Víko odskočilo. Kufr přetékal obálkami všech velikostí. V nich byly dopisy, fotografie, různé drobnosti, malinké letadlo z těsta, které Arthur vyrobil kdysi ke Svátku matek, popelník z modelíny, ten byl k Vánocům, náhrdelník z mušliček kdoví odkud, stříbrná lžička a jeho první botičky. Hotová jeskyně pokladů. Na víku kufru byl přichycený přeložený list papíru. Lili na něj velkými písmeny napsala ARTHUR. Utrhl papír a rozložil ho.

Milý Arthure,

dorazil jsi domů. Čas hojí všechny rány, ale jizvy zůstávají. V tomto kufru najdeš všechny mé vzpomínky. Vzpomínky na tebe, na dobu před tvým narozením, ty, které jsem ti nemohla vyprávět, protože jsi byl ještě dítě. Uvidíš svoji mámu v jiném světle a dozvíš se spoustu věcí. Byla jsem tvoje matka, byla jsem žena, měla jsem své obavy, pochyby, neúspěchy, své žaly i vítězství. Při všech těch radách, kterými jsem tě zahrnovala, jsem se musela i mýlit, a stávalo se mi to často. Rodiče jsou jako hory, které se celý život snažíme překonat, a přitom si neuvědomujeme, že jednoho dne převezmeme jejich roli.

Víš, není nic těžšího než vychovávat dítě. Celý život dáváme to, co považujeme za správné, a přitom víme, že se neustále mýlíme. Ale pro většinu rodičů to není nic než láska, i když někdy se nevyvarujeme sobeckosti. Ten den, kdy jsem zavřela tenhle kufřík, jsem se bála, že tě zklamu. Nedopřála jsem ti čas na názory dospívajícího. Nevím, kolik ti bude let, až budeš číst tento dopis. Představuji si tě jako hezkého mladého muže kolem třicítky, možná trochu staršího. Bůh sám ví, jak bych chtěla prožít ta léta vedle tebe. Kdybys věděl, nakolik mě skličuje pomyšlení, že už neuvidím, jak se ráno probouzíš, že už tě neuslyším, jak mě voláš. Ta představa mi působí větší bolest, než je ta, která mě odnáší tak daleko od tebe.

Vždycky jsem milovala Antoina, ale nikdy jsem tu lásku neprožila, protože jsem se bála. Bála jsem se tvého otce, bála jsem se mu ublížit. Bála jsem se zbořit, co jsem vytvořila, bála jsem se přiznat si, že jsem se zmýlila. Bála jsem se zavedeného života, bála jsem se začít znova, že to nebude fungovat. Bála jsem se, že je to všechno jen sen. Neprožít tu lásku bylo jako zlý sen. Myslela jsem na něj ve dne v noci, a zakazovala jsem si to. Když tvůj otec zemřel, můj strach pokračoval. Strach, že zradím, strach o tebe. Všechno to byla obrovská lež. Antoine mě miloval tak, jak by si každá žena přála být milována aspoň jednou za život. A díky své velké zbabělosti jsem mu tu lásku nedokázala oplatit. Omlouvala jsem si svoje slabosti, libovala jsem si v tomhle laciném melodramatu, a přitom jsem neviděla, že můj život letí naplno kolem mě a že já letím někam jinam. Tvůj otec byl dobrý chlap. Jenže Antoine byl pro mě jedinečný, nikdo se na mě nedíval jako on, nikdo se mnou nemluvil jako on. Vedle něj se mi nemohlo nic stát, cítila jsem se v bezpečí. Rozuměl všemu, po čem jsem toužila. Rozuměl každému mému přání a nepřestal, dokud je nesplnil. Celý jeho život byl založen na harmonii, něze, na umění dávat tam, kde já hledala bitvy jako důvod existence a kde jsem ignorovala umění dostávat. Měla jsem strach a nutila jsem se věřit, že takové štěstí není možné, že život nemůže být tak přívětivý. Jednou jsme se milovali, to ti bylo pět. Byla jsem těhotná a to dítě jsem dala pryč. Nikdy jsem mu to neřekla, a přitom jsem si jistá, že to věděl. Uhádl o mně všechno.

Dnes si myslím – vzhledem k tomu, co se mi stalo –, že jsem udělala dobře, ale mám pocit, že kdybych byla smířená sama se sebou, ta nemoc by asi nepropukla. Celá ta léta jsme žili ve stínu mých lží. Byla jsem k životu pokrytecká a život mi to neodpustil. Takže už toho víš o své mámě víc. Váhala jsem, zda ti to říct, a bála jsem se tvého soudu. Jenže cožpak jsem tě neučila, že nejhorší lež je lhát si sám sobě? Je spousta věcí, o které bych se s tebou chtěla podělit, ale už jsme to nestihli. Kvůli mému váhání tě Antoine nevychoval. Když jsem se dozvěděla o své nemoci, bylo už pozdě zařadit zpátečku. V tomhle vetešnictví najdeš spoustu věcí. Svoje fotografie, moje, Antoinovy. Jsou tu i jeho dopisy – ty nečti, patří jenom mně, protože jsem se od nich nedokázala odloučit. Budeš se asi ptát, proč tu nejsou fotografie tvého otce. V návalu vzteku a frustrace jsem všechny jednou v noci roztrhala, zlobila jsem se sama na sebe…

Snažila jsem se ze všech sil, miláčku, nejvíc, jak jen žena může. Ale věz, že jsi byl celý můj život, můj důvod proč žít, to nejhezčí a nejsilnější, co mě mohlo potkat Modlím se, abys jednoho dne poznal ten pocit mít dítě. Plno věcí pak pochopíš.

Má největší pýcha je, že jsem tvoje maminka.

Mám tě ráda.

Lili

Složil dopis a vrátil ho do kufru. Lauren viděla, jak pláče. Přistoupila k němu a utírala mu slzy hřbetem ukazováčku. Překvapeně zvedl oči a všechna bolest byla smyta něhou jejího pohledu. Její prst pak sklouzl k jeho bradě. Teď zase on položil dlaň na její tvář, pak na šíji, a přiblížil svou tvář k její. Když se jejich rty dotkly, couvl, vzal ji za ruku a vedl ji ven z domu.

„Kam jdeme?“ ptala se.

„K oceánu.“

„Ne. Tady,“ řekla. „Teď.“

Stála vzpřímeně proti němu a rozepínala mu košili. „Jak to děláš? Vždyť jsi přece nemohla…“

„Neptej se, já nevím.“

Nechala sklouznout košili po jeho ramenou a položila mu ruce na záda. Byl na rozpacích. Jak se asi svléká duch? Usmála se, zavřela oči a v tu chvíli byla nahá.

„Stačí pomyslet na nějaké šaty a v momentě je mám na sobě. Kdybys věděl, kolikrát jsem toho využila…“

Na verandě se k němu přivinula a políbila ho.

Laurenina duše přijala jeho tělo a sama pak vstoupila do Arthurova těla, jen na jedno objetí, na kratičkou magickou chvíli zatmění… Kufr byl otevřený.

12

Inspektor Pilguez se dostavil do nemocnice v jedenáct dopoledne. Vrchní sestra volala na komisařství už v šest ráno, hned jak převzala službu. Došlo k únosu. Z nemocnice zmizela pacientka v komatu.

Pilguez našel lístek na svém stole, když přišel do kanceláře. Pokrčil rameny a ptal se sám sebe, proč zrovna on dostane vždycky takové případy. Nadával a utrhoval se na Nathálii, sedící na dispečinku.

„Má milá, co jsem ti udělal, že mi v pondělí ráno přihraješ takový případ?“

Odpověděla mu s provinilým úsměvem: „Při pondělku ses mohl líp oholit.“

„Zajímavá odpověď. Doufám, že máš tu svoji židli ráda, protože hodně dlouho se z ní nehneš!“

„Georgi, ty jsi přímo socha zasvěcená přívětivosti!“

„Jo, to je přesně ono. Proto mám právo vybrat si holuby, kteří na mě budou srát!“

Obrátil se a šel pryč. Týden začínal špatně a ten minulý taky nebyl zrovna nejlepší.

Podle Pilguezových představ by se dobrý týden měl skládat z dnů, v nichž by lidé volali policii jen k řešení sousedských sporů. Existence kriminálky je nesmysl, protože pak to znamená, že je v tomhle městě dostatek cvoků, kteří zabíjejí, znásilňují, kradou a teď i unášejí z nemocnice lidi v komatu. Někdy se přistihl při myšlence, že po třiceti letech kariéry by ho už nic nemělo překvapit. Jenže každý nový týden posouval limity lidského šílenství.

„Nathálie!“ zakřičel od svého stolu.

„Co se děje, Georgi?“ zeptala se dispečerka. „Měl jsi špatný víkend?“

„Nechtěla bys mi skočit dolů pro koblihy?“

Zavrtěla hlavou, oči upřené na svodku a okusujíc pero, „Nathálie!“ zakřičel ještě jednou. Sepisovala přehled nočních hlášení do příslušného formuláře. Jelikož kolonky byly příliš malé a jelikož šéf okrsku, její nadřízený, byl pedant, dávala si záležet na drobném písmu bez přetahování. Odpověděla, aniž by zvedla hlavu: „Georgi, řekni mi, že dneska večer jdeš do důchodu.“ Vyskočil od stolu a postavil se před ni.

„To bylo od tebe sprostý!“

„Nechtěl by sis pořídit něco, na čem by sis vybíjel svoje nálady?“

„Ne, vybíjím si je na tobě. Z poloviny to zdůvodňuje tvůj plat.“

„Já ti ty koblihy připlácnu na ksicht, chlupáči!“

„Nejsem chlupáč, ale chlupatej!“

„Ne, ty jsi odpornej chlupáč. Chodíš jako medvěd. Běž pracovat a nech mě být.“

„Jsi moc krásná, Nathálie.“

„To víš, že jo. A ty jsi tak krásný, jako jsi dobře naladěný.“

„Pojď, vem si svoji vestu po babičce a půjdeme dolů na kafe.“

„A kdo to za mě udělá, co?“

„Počkej, já ti to předvedu.“

Otočil se a rychlým krokem šel k mladému stážistovi, který na druhém konci místnosti ukládal spisy. Vzal ho za paži a přes celý sál ho přivedl k dispečerskému pultu.

„Koukni, hochu, madam byla povýšena, takže si sedneš na tuhle židli na kolečkách. Můžeš se na ní točit, ale ne víc než dvě otočky jedním směrem najednou. Když uslyšíš telefon, tak ho zvedneš a řekneš: ‚Dobrý den, vrchní komisařství, kriminálka, slyším.‘ Budeš pozorně poslouchat, všechno zapíšeš tady na papír a neodejdeš se ani vyčurat, dokud se nevrátíme. Kdyby se tě někdo ptal, kde je Nathálie, řekneš, že najednou dostala ty svoje ženské záležitosti a běžela do lékárny. Myslíš, že to zvládneš?“

„Inspektore, já bych i drhnul záchody, jen abych nemusel s vámi na kafe!“

George nereagoval. Uchopil Nathálii za paži a vedl ji ke schodišti.

„Ta vesta musela tvojí babičce moc slušet!“ řekl jí se smíchem.

„Georgi, až tě pošlou do důchodu, ukoušu se tady nudou!“

Na rohu ulice blikal červený neon z padesátých let. Červená písmena The Finzy Bar vrhala slabé světlo na výlohu starého bistra. Finzy bylo kdysi známé místo. Teď z jeho slávy zůstala jen výzdoba na zažloutlých zdech a na stropě a stará podlaha, ošlapaná tisíci opilých kroků a přešlapováním známostí na jeden večer. Z protějšího chodníku vypadal podnik jako obraz od Hoopera. Přešli ulici, sedli si ke starému dřevěnému barovému pultu a objednali si dvě kávy.

„Opravdu jsi strávil tak hroznou neděli, ty můj velký bručoune?“

„Kdybys jen věděla, jak se o víkendu nudím! Chodím pořád dokola.“

„Kvůli tomu, že jsem v neděli nemohla snídat s tebou?“

Přikývl.

„Tak jdi někam ven. Třeba do muzea!“

„Když půjdu do muzea, do dvou vteřin tam uvidím kapsáře a zase budu zpátky v práci.“

„Tak jdi do kina.“

„Ve tmě vždycky usínám.“

„Tak se jdi projít!“

„Jo, to je prima nápad, půjdu se projít. Aspoň nebudu vypadat jako cvok, co se jen tak potlouká po ulicích. Co děláš? Nic, procházím se! To by byl víkend. Jak to vypadá s tím tvým novým amantem?“

„Nic extra, ale aspoň se člověk zabaví.“

„Víš, jaká je mužská špatná vlastnost?“

„Kterou z nich máš na mysli?“

„S holkou jako ty by se přece muži nudit neměli. Mít tak o patnáct let míň, nechal bych se zapsat do tvého tanečního pořádku!“

„Ale tobě je o patnáct míň, než si myslíš, Georgi.“

„Mám to brát jako nadbíhání?“

„Jako poklonu. No, tak já jdu makat a ty běž do nemocnice. Byli dost vyděšení.“

George se setkal s vrchní sestrou Jarkowizskou. Pozorně si prohlédla neoholeného, kulatého, ale elegantního muže.

„Je to hrozné,“ řekla. „Nikdy se tu nic podobného nestalo.“

Jedním dechem dodala, že předseda správní rady zuří a chce se s ním odpoledne setkat. V podvečer musí podat zprávu členům správní rady. „Najdete ji, inspektore?“

„Možná, když mi povíte všechno pěkně od začátku.“

Jarkowizská vypověděla, že k únosu došlo určitě při střídání služby. Sestru z večerní služby ještě nesehnali, ale noční sestra prohlásila, že při kontrole ve dvě hodiny v noci bylo lůžko prázdné. Myslela si, že pacientka zemřela a lůžko ještě není připravené – podle nepsaného zákona zůstávalo lůžko po zemřelém pacientovi čtyřiadvacet hodin prázdné. Celou událost odhalila Jarkowizská při své první obhlídce a spustila poplach.

„Možná že se probrala z komatu a jelikož jí už tenhle hotel šel na nervy, šla se projít. To je normální, když tak dlouho ležela.“

„Váš humor se mi líbí, měl byste ho předvést její matce. Sedí v kanceláři službukonajícího lékaře. Přijde za chviličku.“

„Jo, jistě.“ Pilguez sledoval špičky svých bot. „Jaký může být důvod únosu?“

„Co na tom záleží?“ odpověděla podrážděně, jako kdyby tím jen ztráceli čas.

„Víte,“ zadíval se na ni, „i když se to nezdá, devadesát devět procent zločinů má motiv. To znamená, že nikdo nepřijede v neděli večer štípnout pacienta jen tak pro srandu. A propó, jste si jistá, že ji nepřevezli na jiné oddělení?“

„Tím jsem si jistá. Na příjmu jsou převozní papíry. Odvezli ji sanitkou.“

„Odkud byla ta sanitka?“ zeptal se a vytáhl tužku. „Odnikud.“

Když ráno přišla, vůbec ji nenapadlo, že došlo k únosu. Jakmile se dozvěděla, že lůžko na pětsetpětce je prázdné, šla okamžitě na příjem. „Je nepřijatelné, aby ji převezli bez mého vědomí. Jenže víte, jak to dnes chodí. Úcta k nadřízeným – konečně, to není podstatné.“ Sestra na příjmu jí předložila doklady a ona „okamžitě viděla“, že je to nějaká levota. Jeden formulář chyběl, druhý byl nesprávně vyplněný. „Ráda bych věděla, jak jen se ta husa mohla dát obalamutit…“ Pilguez chtěl znát jméno té „husy“.

Ta „husa“ se jmenovala Emanuela a včera měla službu na příjmu… „Ta to způsobila.“

George už řeči vrchní sestry unavovaly. Jelikož ona tu v době činu nebyla, zapsal si údaje o veškerém personálu, který měl včera službu, a rozloučil se.

Ze svého vozu zavolal Nathálii a požádal ji, aby všechny ty lidi předvolala na komisařství ještě dřív, než půjdou do práce.

Do večera všechny vyslechl a nyní už věděl, že v noci z neděle na pondělí přijel do nemocnice falešný lékař, oblečený do pláště ukradeného skutečnému lékaři – mimochodem velmi nepříjemnému – v doprovodu saniťáka a s falešnými převozními doklady. Bez nejmenších potíží odvezli tělo slečny Lauren Klineové, pacientky v hlubokém komatu. Pozdější svědectví jednoho medika mu skládačku doplnilo: ten falešný doktor mohl být skutečný lékař, zmíněný medik ho zavolal na pomoc a on mu velmi pomohl. Podle slov ošetřovatelky, která byla svědkem příhody, ji přesnost, s jakou to provedl, utvrzuje v přesvědčení, že buďto byl skutečný chirurg, nebo pracoval na úrazovce. Pilguez se zeptal, zda by to zvládl obyčejný zdravotník, a dostalo se mu odpovědi, že být ošetřovatel nebo ošetřovatelka sice znamená být vyškolen k takovému zákroku, ale v každém případě pokyny dávané medikovi a zručnost zásahu svědčí spíše ve prospěch jeho příslušnosti k lékařskému stavu.

„Tak co ten tvůj případ?“ ptala se Nathálie, připravená k odchodu.

„Něco tady nehraje. Doktor, který přijede do nemocnice unést tělo ženy v komatu. Práce profíka. Falešná sanitka, zfalšované papíry.“

„Co si o tom myslíš?“

„Možná obchod s orgány. Ukradnou tělo, převezou ho do tajné laboratoře, odeberou játra, ledviny, srdce, plíce, a prodají to klinikám, které nemají zábrany a potřebují peníze.“

Požádal ji, aby mu zkusila sehnat seznam všech soukromých zdravotnických zařízení, která disponují chirurgickým oddělením hodným toho jména a která mají finanční problémy.

„Už je devět večer, brouku, a já bych ráda šla domů. To může počkat do zítra. Ty tvoje kliniky přece nevyhlásí teď v noci úpadek?“

„Vidíš, jak jsi nestálá. Ráno sis mě zapisovala do tanečního pořádku a teď odmítáš strávit se mnou skvělý večer. Potřebuju tě, Nathálie. Pomůžeš mi, prosím?“

„Můj milý Georgi, ty jsi velký manipulátor, protože ráno takovýhle hlas nemíváš.“

„Jo, jenže teď je večer. Pomůžeš mi? Sundej si tu vestu po babičce a pojď mi pomoct.“

„Když mě takhle roztomile prosíš, nelze odolat. Přeju ti hezký večer.“

„Nathálie?“

„Ano, Georgi?“

„Jsi skvělá!“

„Georgi, moje srdce není volné.“

„Tak vysoko jsem nemířil, má drahá!“

„To jsi vymyslel sám?“

„Kdepak!“

„Taky jsem si říkala.“

„No tak běž domů. Já už si poradím.“ Nathálie došla ke dveřím a otočila se: „Víš určitě, že to půjde?“

„Určitě. Běž se starat o svoji kočku!“

„Já jsem na kočky alergická.“

„Tak zůstaň a pomoz mi.“

„Dobrou noc, Georgi.“

Seběhla po schodech, klouzajíc rukou po zábradlí. Zůstal na patře sám, noční služba měla své stanoviště v přízemí komisařství. Zapnul obrazovku počítače a připojil se na hlavní počítač. Na klávesnici vyťukal slovo „klinika“, zapálil si cigaretu a čekal, až server dokončí hledání.

O několik minut později vyplivla tiskárna asi šedesát listů potištěného papíru. Nevrle tu hromadu sebral a donesl ji ke svému stolu. „No toho teda je! A abych přišel na to, které v tom mohou jet, stačí spojit se se stovkou regionálních bank a zeptat se na soukromá zařízení, která si během posledních deseti měsíců půjčila peníze.“ Hovořil nahlas a z šera u vchodu uslyšel Nathálii, jak se ho ptá: „Proč za posledních deset měsíců?“

„To je policejní instinkt. Ty ses vrátila?“

„To je zase ženský instinkt. Jo, vrátila jsem se.“

„To je od tebe milé.“

„To bude záviset na tom, kam mě pak vezmeš na večeři. Myslíš, že jsi našel nějakou stopu?“

Ta zmíněná stopa mu připadala příliš jednoduchá. Chtěl, aby Nathálie zavolala na řídící středisko městské policie a zeptala se jich, zda tam nemají z nedělní noci nějaké hlášení, týkající se sanitky. „Nikdy nevíme, kdy se na nás štěstí usměje.“

Nathálie zvedla sluchátko. Policista na druhém konci drátu hledal ve svém počítači, jenže žádné hlášení nikdo nepodal. Nathálie ho poprosila, aby rozšířil své hledání na celý region. Ale i teď bylo hledání marné. Policista řekl, že je mu líto, ale v noci z neděle na pondělí nebyla žádná sanitka předmětem přestupku nebo kontroly. Ještě ho poprosila, aby jim dal vědět, kdyby bylo něco nového, a zavěsila.

„Bohužel. Nic nemají.“

„Tak tě tedy vezmu na večeři. Banky nám dneska večer nic neřeknou.“

Došli k Perry’s a usadili se v místnosti s výhledem do ulice. George roztržitě poslouchal Nathálii a jeho pohled bloudil přes sklo po ulici.

„Georgi, jak dlouho už se známe?“

„Má milá, to je jedna z těch otázek, jaké se nikdy nepokládají.“

„Proč?“

„Kdo miluje, ten nepočítá.“

„Tak jak dlouho?“

„Dost na to, abys mě tolerovala, málo na to, abys mě nesnášela!“

„Ba ne, to už je mnohem dýl!“

„Ty kliniky mi nesedí. Chybí mi motiv. Kdo na tom může mít zájem?“

„Mluvil jsi s tou matkou?“

„Ne, až zítra ráno.“

„Možná to byla ona, třeba už měla dost chození do nemocnice.“

„Neplácej pitomosti. Matka to nebyla, to je moc riskantní.“

„Chtěla jsem říct, že to možná chtěla skončit. Chodit se každý den dívat na vlastní dítě v takovém stavu. Někdy musíš zvolit konec, smířit se s myšlenkou na smrt.“

„Dovedeš si představit matku, která vymyslí takovou akci, aby zabila vlastní dceru?“

„Ne. Máš pravdu, to je bláznivé.“

„Bez motivu na to nepřijdeme.“

„Pořád ještě máš ty kliniky.“

„Mám dojem, že je to slepá ulička. Nesedí mi to.“

„Proč to říkáš? Chtěl jsi přece, abych ti dnes večer pomohla!“

„Chtěl jsem, abys se mnou dnes povečeřela! Příliš to bije do očí. Nemůžou to udělat znovu. Všechny nemocnice v okolí si dají pozor, a nemyslím si, že by cena jednoho těla stála za to riziko. Kolik může stát ledvina?“

„Dvě ledviny, jedny játra, jedna slezina, jedno srdce, to může dělat okolo sto padesáti tisíc dolarů.“

„Teda to je víc než u řezníka!“

„Jsi nechutný.“

„Tak vidíš, že to nesedí. Pro kliniku v nouzi sto padesát tisíc dolarů nic neřeší. To nebude otázka peněz.“

„Možná je to otázka dostupnosti.“

Rozvinula svůj nápad: pro někoho mohla být dostupnost vhodného orgánu otázkou života a smrti. Lidé umírají kvůli tomu, že nedostanou včas ledvinu nebo játra, které potřebují. A někdo, kdo má dost peněz, si mohl objednat únos člověka v hlubokém komatu, aby zachránil své dítě nebo sám sebe. Pilguezovi to sice připadalo věrohodné, ale překombinované. Nathálie nechápala, v čem by její teorie měla být překombinovaná. Pro Pilgueze byla. Poněkud by to rozšířilo spektrum podezřelých, protože v takovém případě se nemusí nutně jednat o zločince. Spousta lidí může kvůli záchraně své nebo svých dětí podlehnout pokušení odstranit někoho, kdo už byl shledán klinicky mrtvým. Autor takového činu by si nemusel připouštět, že jde o vraždu.

„Ty si myslíš, že musíme prověřit všechny kliniky, abychom našli bohatého pacienta, který právě čeká na nějaký orgán?“ zeptala se.

„Ani v to nedoufám, protože to je mravenčí práce na citlivé půdě.“

Nathálii zazvonil její mobil. S omluvou zmáčkla tlačítko, pozorně poslouchala, psala si poznámky na ubrus a nakonec několikrát poděkovala.

„Kdo to byl?“

„Ten chlap z řídícího střediska, co jsem mu předtím volala.“

„No a?“

„Dispečera napadlo zeptat se nočních hlídek, čistě jen aby si ověřil, zda některá posádka neviděla něco podezřelého ohledně sanitky a neohlásila to.“

„Takže co?“

„Takže měl velmi dobrý nápad, protože jedna posádka zastavila stařičkou sanitku, která včera večer jezdila dokola po Green Street, Filbert a Union Street, a pak ji sledovala.“

„Bezva. A dál?“

„Ten saniťák jim řekl, že po deseti letech dobré a věrné služby jde ten vůz do důchodu. Mysleli si, že saniťák se nemůže rozloučit se svým vozem a oddaluje chvíli, kdy jej bude muset naposled zavést do garáže.“

„Co to bylo za model?“

„Ford 71.“

Pilguez v duchu rychle počítal. Jestliže ta sanitka, co ji po deseti letech služby dali včera večer do šrotu, byla z roku 1971, znamenalo by to, že ji měli patnáct let zabalenou v krabici, než ji začali používat. Řidič tahal policisty za nos. Konečně narazil na stopu.

„Mám ještě něco lepšího,“ dodala jeho kolegyně.

„Co?“

„Sledovali ho až do garáží, kam ji vezl. A mají adresu.“

„Víš, Nathálie, je dobře, že my dva – ty a já – jsme se nedali dohromady.“

„Proč to říkáš právě teď?“

„Protože tady bych měl důkaz, že jsem byl paroháč.“

„Víš co, Georgi? Ty jsi opravdu trouba. To tam chceš jít hned teď?“

„To ne. Až zítra ráno. Garáže už budou stejně zavřené, a bez povolení k prohlídce nemůžu nic dělat. Navíc tam radši půjdu nenápadně. Nechci chytit sanitku, ale ty chlápky, co ji použili. Bude lepší tam jít jako náhodný zákazník, abych zajíce nevyplašil.“

Pilguez zaplatil útratu a oba vyšli na chodník. Místo, kde sanitku kontrolovali, bylo jednu křižovatku odtud. George sledoval roh ulice, jako kdyby tam něco hledal.

„Víš, co by mi udělalo radost?“ řekla Nathálie.

„Nevím, ale ty mi to řekneš.“

„Kdybys dnes přespal u mě. Nemám chuť spát dnes večer sama.“

„Máš tam zubní kartáček?“

„Mám tam ten tvůj!“

„Rád tě škádlím. Jenom ty mě pobavíš. Pojď, jdeme, já taky chtěl zůstat dnes večer s tebou. Už je to dlouho.“

„Minulý čtvrtek.“

„Vždyť to říkám.“

Když o hodinu a půl později zhasli světlo, byl si George jist, že tuhle záhadu rozřeší. Jeho přesvědčení selhávala jen v jednom případě ze dvou.

Úterý bylo úspěšné. Po setkání s paní Klineovou se rozplynulo jakékoli podezření proti ní. Dozvěděl se, že sami lékaři jí navrhovali, jak to ukončit. V podobných případech zákon už dva roky přivíral oči. Matka spolupracovala, zjevně byla velmi rozrušená, a Pilguez dovedl rozlišit upřímné lidi od těch, kteří duševní bolest jen předstírají. Obraz člověka schopného zorganizovat takovou akci se na ni vůbec nehodil.

V garážích Pilguez našel inkriminované vozidlo. Při příchodu byl zaskočen, firma se specializovala na opravy záchranářských vozidel. V karosářské dílně byly pouze sanitky, takže nemohl předstírat náhodného zákazníka. Pracovalo tu čtyřicet mechaniků a tucet úředníků. Zhruba padesát podezřelých osob. Majitel inspektora vyslechl a zajímal se, co mohlo vést pachatele k tomu, že sanitku vrátili, místo aby ji zlikvidovali. Pilguez odpověděl, že krádež by mohla vzbudit pozornost policie, a ta by pak našla souvislost. Jeden ze zaměstnanců garáží byl určitě spolupachatelem a doufal, že „půjčky“ si nikdo nevšimne.

Stačilo jen odhalit, kdo je ten dotyčný. Podle majitele nikdo, protože zámek byl neporušený a nikdo neměl klíče, aby se dostal v noci do garáží. Inspektor se vyptával vedoucího dílny, co asi vedlo „vypůjčitele“ k tomu, že si vybral zrovna tenhle starý model. Vedoucí mu vysvětlil, že tohle je jediný model, který se řídí jako běžné auto. Pilguez v tom viděl další důkaz spoluúčasti někoho ze zaměstnanců. Na otázku, zda je možné, aby někdo během dne sebral klíč a udělal si duplikát, odpověděl vedoucí kladně. „Je to možné, třeba v poledne, když zavíráme hlavní bránu.“ Podezřelí tedy byli všichni. Pilguez si nechal předložit materiály všech zaměstnanců a navrch hromady si přibral materiály těch, kteří odešli z garáží v posledních dvou letech. Na komisařství dorazil kolem druhé odpoledne. Nathálie se ještě nevrátila z oběda, a tak se ponořil do hloubkové analýzy padesáti sedmi hnědých obálek na svém stole. Přišla až před třetí hodinou, s novým účesem, a připravena čelit sarkasmu svého kolegy.

„Mlč, Georgi, nebo řekneš nějakou kravinu,“ vyhrkla, ještě než položila tašku.

Zvedl pohled od papírů, prohlédl si ji a pokusil se o úsměv. Než stačil cokoli říct, přistoupila k němu a položila mu ukazováček na ústa: „Mám něco, co tě bude zajímat mnohem víc než můj účes. Ale řeknu ti to, jen když se zdržíš všech komentářů. Souhlasíš?“ Předvedl gestem zacpaná ústa a zahuhlal na znamení souhlasu. Sundala mu prst ze rtů.

„Telefonovala matka té dívky. Vzpomněla si na jeden důležitý detail a chce, aby ses jí ozval. Je doma a čeká, až jí zavoláš.“

„Ten tvůj účes se mi strašně líbí. Moc ti sluší.“

Nathálie se usmála a vrátila se ke svému stolu.

Paní Klineová popsala Pilguezovi po telefonu svůj podivný rozhovor s mladíkem, kterého potkala na Marině a který s ní hovořil o eutanazii. Tvrdil jí, že je architekt a že se s Lauren seznámil před dvěma lety na úrazovce poté, co se ošklivě řízl. Od té doby s ní prý často obědval. Přestože Laurenina fenka vypadala, jako by ho poznala, přišlo paní Klineové zvláštní, že se o něm Lauren za celou tu dobu nikdy nezmínila. Tenhle poslední detail by určitě usnadnil pátrání. A hele, řekl si v té chvíli policista.

„Zkrátka,“ shrnul, „chcete po mně, abych našel architekta, který se před dvěma lety pořezal a vaše dcera ho ošetřila. My ho máme podezřívat z únosu, protože během náhodného setkání vám řekl svůj názor na eutanazii.“

„Vám to nepřipadá jako důležitá stopa?“ zeptala se.

„Ani ne,“ odvětil Pilguez a zavěsil.

„Tak o co šlo?“ zajímala se Nathálie.

„Ty delší vlasy předtím nebyly tak špatné.“

„Dobrá, byla to předčasná radost!“

Ponořil se znovu do svých papírů, a ani jeden z nich už nepromluvil. Najednou popadl sluchátko, ramenem si ho přitiskl k uchu a vytočil číslo nemocnice. Operátorka se ozvala až po devátém zazvonění. „Vás bych si poslal pro smrt!“

„Tak to si zavolejte rovnou do márnice!“ odsekla mu operátorka.

Pilguez se představil a zeptal se, zda se dá v jejich databázi najít ambulantní ošetření podle povolání pacienta a druhu úrazu. „To záleží na období, které vás zajímá,“ odpověděla a dodala, že lékařské tajemství jí nedovoluje poskytovat informace, a zvláště pak po telefonu. Bez pozdravu zavěsil, oblékl si plášť a vykročil ke dveřím. Seběhl po schodech a na parkovišti spěchal ke svému vozu. Městem projel s rozsvíceným majákem a ječící sirénou, a přitom neustále klel. Ani ne za deset minut byl v Memorial Hospital a stál před sestrou na příjmu.

„Chtěli jste po mně, abych našel ženu v komatu, kterou si od vás někdo vypůjčil v noci z neděle na pondělí. Takže buď mi budete pomáhat a nebudete otravovat s vaším podělaným lékařským tajemstvím, nebo jdu od toho.“

Ve dveřích se objevila vrchní sestra Jarkowizská. „Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se.

„Říct mi, jestli váš počítač dokáže najít pořezaného architekta, kterého ošetřila vaše zmizelá dáma.“

„Kdy to bylo?“

„Řekněme tak před dvěma lety.“

Sklonila se k počítači a ťukala na klávesnici.

„Podíváme se na příjmy a budeme hledat architekta,“ řekla. „Bude to chvíli trvat.“

„Já si počkám.“

Výsledek se objevil na obrazovce za šest minut. Žádný architekt s takovým zraněním nebyl za poslední dva roky ošetřen.

„Jste si tím jistá?“

Trvala na svém, rubrika „povolání“ se vyplňuje důsledně, kvůli pojištění a statistice pracovních úrazů. Pilguez poděkoval a vrátil se na komisařství. Cestou ho ta historka začala rozčilovat. Takový druh rozčilení, které může v krátkém čase zmobilizovat veškeré soustředění a nechat zapomenout na všechny ostatní možné stopy, když cítí, že našel článek řetězu. Popadl mobil a vytočil Natháliino číslo.

„Podívej se, jestli nějaký architekt nebydlí v tom bloku, kde viděli tu sanitku. Počkám na drátě.“

„To byla Union, Filbert a Green, že?“

„A ještě Webster, ale můžeš přidat i dvě sousední ulice.“

„Ozvu se ti,“ řekla a zavěsila.

V dané oblasti byly tři ateliéry a také byt jednoho architekta. Přitom pouze tento byt se nacházel v nejužším kruhu. Jeden ateliér byl v první sousední ulici, dva ostatní ještě o dvě ulice dál. Ze své kanceláře zavolal do všech tří ateliérů. Zajímal ho počet zaměstnanců. Celkem dvacet sedm lidí.

V 18.30 měl Pilguez zhruba osmdesát podezřelých. Jeden z nich možná čekal na darování orgánu, nebo měl někoho takového mezi svými blízkými. Chvíli přemýšlel a pak se obrátil k Nathálii.

„Je tu dneska nějaký volný stážista?“

„Nikdy není nikdo volný! To bych chodila domů ve slušnou hodinu a nežila jako stará panna.“

„Buď tak hodná, drahoušku, a pošli někoho, ať hlídá před domem, ve kterém bydlí ten architekt. A ať mi ho zkusí vyfotografovat, až se bude vracet domů.“

Druhý den ráno se Pilguez dozvěděl, že stážista se vrátil s nepořízenou. Ten chlap se za celou noc nevrátil.

„Bingo,“ řekl inspektor mladému stážistovi. „Do večera chci o něm všechno. Kolik je mu let, jestli je teplouš, jestli si píchá, kde dělá, jestli má psa, kočku, papouška, kde teď je, jeho studia, jestli byl v armádě, všechny jeho zájmy. Zavoláš armádu, FBI, to je mi fuk, ale chci to všechno vědět.“

„Já jsem teplouš, inspektore!“ odpověděl s jistou hrdostí stážista. „Nicméně mi to nebrání splnit vaše přání.“

Zamračený inspektor strávil zbytek dne sestavováním syntézy stop, které měl, a nic nepřispělo k jeho lepší náladě. Měli štěstí, že našli sanitku, jenže žádný z osobních spisů zaměstnanců garáží nenaznačoval možného podezřelého. To znamenalo spoustu výslechů. Musí vyslechnout řadu architektů, kteří pracují v okolí nebo bydlí v bloku domů, kolem kterého jezdila té noci sanitka. Jednoho z nich budou možná podezřívat, protože hladil psa matky oběti a nesouhlasil s eutanazií. Pilguez si musel přiznat, že to nepředstavuje motiv k únosu. „To je teda zkurvenej případ,“ řekl doslova.

Toho středečního rána zahalovala slunce nad Carmelem lehká mlha. Lauren se probudila brzy. Vyšla z pokoje, aby neprobudila Arthura, a vztekala se na svou neschopnost připravit mu třeba jen jednoduchou snídani. Nakonec sama sobě přiznala, že je vděčná za to, že v této absurdní situaci se jí mohl dotýkat, cítit ji a milovat jako normální ženu. Byla tu celá řada jevů, které ona nikdy nepochopí a které se ani nebude snažit pochopit. Vzpomněla si, co jí jednou řekl otec:

„Nic není nemožné, pouze meze našeho myšlení definují některé věci jako nemyslitelné. Často je třeba vyřešit hodně rovnic, než přijmeme nový způsob uvažování. Je to otázka času a hranic našeho mozku. Transplantovat srdce, vzlétnout s třistapadesátitunovým letadlem, chodit po měsíci, to všechno vyžadovalo spoustu práce, ale hlavně fantazie. Takže když naši tak vzdělaní vědci prohlašují za nemožné transplantovat mozek, cestovat rychlostí světla, klonovat lidskou bytost, říkám si, že se nenaučili nic o svých vlastních schopnostech, které předpokládají, že všechno je možné a že je jen otázka času pochopit, že možné to je.“

Všechno, co prožívala, bylo nelogické, nevysvětlitelné, odporovalo to všem základům její vědecké kultury, ale bylo tomu tak. Už dva dny se milovala s mužem a cítila emoce, které dřív nepoznala, ani když byla živá, když její tělo a duše byly pohromadě. Ze všeho nejvíc si přála, zatímco sledovala tu nádhernou ohnivou kouli, jak stoupá nad obzor, aby to trvalo.

Arthur vstal chvíli po ní. Nejprve ji hledal v posteli, pak si oblékl župan a vyšel na verandu. Vlasy měl rozcuchané a uhrábl si je jen tak prsty. Došel za ní na skálu a objal ji, aniž by si všimla, že přichází.

„Je to úchvatné,“ řekl.

„Víš, myslím, že když nemůžeme plánovat budoucnost, mohli bychom skončit s minulostí a žít přítomností. Dáš si kávu?“

„Bez ní to asi nepůjde. A pak tě vezmu podívat se na lachtany, jak se koupou.“

„Opravdoví lachtani?“

„A taky tuleni a pelikáni a… Ty jsi tu nikdy předtím nebyla?“

„Jednou jsem to zkusila, ale nepovedlo se to.“

„To je relativní, záleží, jak se na to díváš. A pak, já myslel, že máme skončit s minulostí a žít přítomností.“

Téhož dne položil stážista na Pilguezův stůl balík materiálů, které shromáždil.

„Jak to vypadá?“ zeptal se inspektor, než se do hromady pustil.

„Budete zklamaný a zároveň spokojený.“

Pilguez si klepal na uzel kravaty, aby vyjádřil svou netrpělivost, hraničící s podrážděním: „Jedna, dva, jedna, dva, dobrá, chlapče, mikrofon je v pořádku, poslouchám tě!“

Stážista četl ze svých poznámek: „Na tom architektovi není nic podezřelého. Je to úplně normální chlápek, nefetuje, se sousedy vychází, trestní rejstřík má čistý. Studoval v Kalifornii, nějaký čas byl v Evropě, pak se vrátil do rodného města. Není členem žádné politické strany, není v žádné sektě a za nic nebojuje. Daně i pokuty platí, a nebyl ani zadržen pro opilství nebo za překročení rychlosti. Prostě nudný chlápek.“

„A proč budu spokojený?“

„Protože není ani teplouš!“

„Sakra, já přece proti teploušům nic nemám! Co tam máš dál?“

„Jeho bývalou adresu, jednu postarší fotografii – tu mi dali na Imatrikulačním úřadě. Je asi čtyři roky stará. Koncem roku si musí obnovit řidičák. Jeden článek, který napsal do Architectural Digest, kopie jeho diplomů a přehled jeho majetku a bankovních účtů.“

„Jak jsi to všechno sehnal?“

„Mám kamaráda na berňáku. Ten váš architekt je sirotek, a zdědil dům v zálivu Monterey.“

„Myslíš, že je tam na prázdninách?“

„Je tam, a jediná věc, co vás zaujme, je právě ten dům.“

„Proč?“

„Protože tam nemá telefon, což mi u domu na samotě přišlo divné. Odpojili ho před deseti lety a nikdy nebyl znovu zapojený. Naproti tomu minulý pátek nechal znovu zapojit elektřinu a taky vodu. Koncem minulého víkendu se do toho domu vrátil poprvé po dlouhé době. Ale to není zločin.“

„Vidíš, právě ta poslední informace mě potěšila!“

„To bych řekl!“

„Odvedl jsi dobrou práci. Když máš takový slušný úsudek, bude z tebe asi dobrý policajt.“

„Když to říkáte vy, měl bych to brát jako poklonu.“

„To můžeš!“ vmísila se Nathálie.

„Zajdi s jeho fotografií za paní Klineovou a zeptej se jí, jestli je to ten chlápek z Mariny, co nemá rád eutanazii. Jestli ho pozná, máme solidní stopu.“

Stážista odešel a George Pilguez se začetl do Arthurovy složky.

Čtvrteční ráno bylo plodné. Nejprve mu stážista sdělil, že paní Klineová poznala muže na fotografii. Ale skutečný objev se mu podařil těsně předtím, než šli s Nathálií na oběd. Měl ji před očima už dlouho, ale netrklo ho to. Adresa unesené ženy byla totožná s adresou architekta. Bylo to příliš mnoho náhod, než aby s tím případem neměl nic společného.

„Vyšetřování postupuje, tak bys měl být spokojený. Proč se tak tváříš?“ zeptala se Nathálie, srkajíc Colu light.

„Protože nemůžu přijít na žádný motiv. Ten chlápek nevypadá jako cvok. Nepůjdeš přece do špitálu štípnout tělo v komatu jen tak, abys pobavila kámoše. Potřebuješ pořádný důvod. A podle lidí ze špitálu bylo na funkci osrdečníku zapotřebí jistou zkušenost.“

„Byla to punkce, ne funkce. Byl to její milenec?“

Paní Klineová ho ujistila o opaku a byla o tom pevně přesvědčená. Byla si takřka jistá, že se neznali.

„Má nějaký vztah k bytu?“ dodala Nathálie.

„Nemá,“ pokračoval inspektor. „Je jen nájemník, a podle realitní kanceláře byla čistá náhoda, že skončil tady. Málem už podepsal jiný nájem na Filbert Street, jenže horlivý agent z realitky trval na tom, že mu ukáže ještě tenhleten, „který mají právě k dispozici…“ Znáš ten páskovský, trochu koketní typ, který chce vzbudit u klientů důvěru a dá do toho úplně všechno.“

„Takže žádná spekulace s adresou.“

„Ne, prostě jen souhra náhod.“

„Je to tedy opravdu náš člověk?“

„No, to nemůžeme tvrdit,“ řekl lakonicky, „žádná stopa sama o sobě nepotvrzuje, že by v tom byl namočený.“ Jednotlivé dílky skládačky byly sice znepokojivé, ale bez motivu nemůže Pilguez nic dělat. „Nemůžeme obvinit člověka jenom kvůli tomu, že si před několika měsíci pronajal byt ženy, která se začátkem tohoto týdne nechala unést. Těžko bych našel prokurátora, který by ho obvinil.“ Navrhla mu, aby architekta předvolal a křížovým výslechem ho přinutil k přiznání. Starý policista se zasmál.

„Už vidím začátek výslechu: ‚Pane, pronajal jste si byt jedné mladé dámy, která je v komatu, a v noci z neděle na pondělí se nechala unést. Ve čtvrtek před zločinem jste si nechal do vašeho domu na venkově znovu zapojit vodu a elektřinu. Proč?‘ A chlap se mi podívá zpříma do očí a řekne, že nechápe zcela smysl otázky. Nezbývá mi než mu přiznat, že je moje jediná stopa a že by mi moc pomohlo, kdyby to byl udělal.“

„Vezmi si dva dny volna a sleduj ho!“

„Bez svolení prokurátora bude všechno, co najdu, k ničemu.“

„Když najdeš její tělo a ona bude ještě naživu, tak ne!“

„Ty věříš, že to udělal on?“

„Věřím na tvůj čuch, věřím stopám, a vím, že když se tváříš takhle, tak jsi si jistý, že máš svého pachatele, jen ještě nevíš, jak ho chytit. Georgi, nejdůležitější je najít tělo té dívky. I v komatu je to rukojmí. Zaplať účet a jeď za ním!“

Pilguez se zvedl, políbil Nathálii na čelo, na stůl položil dvě bankovky a rychle vyšel na ulici.

Během tří hodin jízdy do Carmelu nepřestal hledat motiv. Pak přemýšlel, jakým způsobem se přiblížit ke kořisti, aniž by ji vyplašil a vzbudil její pozornost.

13

Dům se pomalu probouzel k životu. Arthur a Lauren vstupovali do každé místnosti jako děti, které vybarvují kresbu a snaží se nepřetáhnout. Otvírali okenice, sundávali přehozy kryjící nábytek, otírali prach a otevírali jednu skříň za druhou. Vzpomínky se pomalu měnily na přítomnost. Dům se vracel k životu. Tenhle čtvrtek bylo zamračeno a oceán vypadal, jako by chtěl prorazit skálu na konci zahrady. V podvečer se Lauren usadila pod verandou a pozorovala krajinu. Voda zešedla, unášejíc s sebou spousty chaluh smíchaných s pletenci větví. Nebe zfialovělo a posléze zčernalo. Byla šťastná, měla ráda, když se příroda rozzlobila. Arthur skončil s úklidem obýváku, knihovny a pracovny své matky. Zítra se vrhnou na tři pokoje v patře.

Posadil se na polštáře, poházené v proskleném výklenku, a podíval se na Lauren.

„Víš, že od oběda ses už podeváté převlékla?“

„Já vím. To kvůli tomu módnímu časopisu, co jsi koupil. Nedokážu se rozhodnout, všechno mi připadá skvělé.“

„Tvůj způsob nakupování by okouzlil každou ženu na Zemi.“

„Počkej, to jsi ještě neviděl prostředek katalogu!“

„Co tam je?“

„Dámské spodní prádlo.“

Arthur měl možnost spatřit tu nejsmyslnější módní přehlídku, jakou kdy muž viděl. Později, v něžném poklidu naplněné lásky, zůstali ve tmě bez pohnutí, přituleni jeden k druhému, a pozorovali oceán. Nakonec usnuli, ukolébáni příbojem.

Pilguez dorazil za soumraku. Zastavil před hotelem Carmel Valley Inn. Recepční mu dal klíče od pokoje s výhledem na moře. Pokoj byl v bungalovu, úplně nahoře v parku, rozprostírajícím se nad zálivem. Musel tam dojet vozem. Ještě si ani nevybalil tašku, když první blesky protrhly oblohu; uvědomil si, že je sotva tři a půl hodiny cesty od domova a že si nikdy neudělal čas, aby se sem přijel podívat. Najednou měl chuť zavolat Nathálii, aby s ní sdílel tento okamžik, aby ho neprožíval sám. Zvedl sluchátko, nadechl se a pomalu ho zase položil. Ani nevytočil číslo.

Objednal si jídlo, sedl si k televizi a ještě před desátou ho přemohl spánek.

Už od prvních okamžiků nového dne svítilo slunce dostatečně silně. Mraky se neslyšně rozplynuly. Kolem domu se rodilo vlhké svítání. Arthur se probudil na verandě. Lauren tvrdě spala. Spánek byl pro ni něčím novým. Dlouhé měsíce to nedokázala, což činilo její dny nekonečně dlouhými. George byl ukryt nahoře v zahradě, schován za náspem, lemujícím bránu. Byl vybaven dalekohledem s velkým zvětšením, který dostal za dvacet let služby. Před jedenáctou viděl Arthura, jak stoupá parkem směrem k němu. Pak zahnul doprava kolem růžové zahrady a otevřel dveře garáže.

Když vešel dovnitř, stanul Arthur proti zaprášenému přehozu. Nadzvedl ho a odkryl starý kombík Ford 1961. Pod plachtou vypadal jako automobil ze sbírky. Arthur se usmál při vzpomínce na Antoinovu posedlost pořádkem. Obešel vůz a otevřel levá zadní dvířka. Ucítil vůni staré kůže. Usadil se na sedadle, zavřel dvířka, pak oči, a vzpomněl si na jeden zimní večer před Macy’s na Union Square. Viděl muže v nepromokavém plášti, kterého málem zastřelil ranou z mezigalaktické pušky a kterého v poslední chvíli zachránila něžná naivita jeho matky: vstoupila mu do dráhy střely. Atomový dezintegrátor, maskovaný jako zapalovač, by měl být ještě nabitý.

Měl dojem, že slyší vrčet motor, stáhl okýnko, vysunul hlavu a cítil, jak mu vlasy letí dozadu, zvednuté větrem vanoucím v jeho vzpomínkách. Vystrčil ven napůl nataženou ruku a hrál si s ní, protože se stala letadlem. Vystavoval ji proudu vzduchu, cítil ji, jak se jednou zvedá ke střeše garáže a podruhé prudce klesá.

Když otevřel oči, uviděl lístek, připevněný na volantu.

Arthure,

jestli chceš nastartovat, najdeš v pravé polici nabíječku. Než otočíš klíčkem, sešlápni dvakrát plynový pedál, abys napumpoval benzin. Nediv se, když hned naskočí. Je to Ford 1961, u něj je to normální. Když budeš chtít dohustit gumy, kompresor je v krabici pod nabíječkou. Líbám tě.

Antoine

Vystoupil z vozu, zavřel dvířka a zamířil k polici. Vzadu v rohu garáže uviděl člun. Došel k němu a pohladil ho konečky prstů. Pod dřevěnou sedačkou našel svoji rybářskou šňůru, zelené vlákno navinuté na kousku korku a zakončené rezavým háčkem. Dojalo ho to a musel si kleknout. Po chvilce vstal, vzal z police nabíječku, zvedl kapotu starého fordu, připojil svorky a zapnul nabíječku. Na odchodu otevřel dokořán posuvné dveře garáže.

George otevřel notýsek a dělal si poznámky. Nespouštěl podezřelého z očí. Viděl ho prostírat na verandě, sedat si, jíst, a pak sklízet ze stolu. Když si Arthur sedl na polštáře ve stínu verandy, udělal si pauzu na svačinu. Sledoval ho, jak jde znovu do garáže, uslyšel hluk kompresoru a pak zvuk motoru, který po dvou zakašláních naskočil. Sledoval vůz, jak dojel před dům, a rozhodl se přerušit hlídku a odjet do vesnice získat pár informací o podivné osobě. Večer kolem osmé se vrátil do svého pokoje a zavolal Nathálii.

„Tak co,“ zeptala se, „jak jsi daleko?“

„Nijak. Nemám nic zvláštního. Teda skoro. Je tu sám, přes den dělá spoustu věcí, uklízí, kutí, obědvá a večeří. Vyptával jsem se obchodníků. Dům patřil jeho matce, zemřela před mnoha lety. V domě bydlel až do své smrti zahradník. Tak vidíš, moc mi to nepomohlo. Má právo tam být, kdy se mu zlíbí.“

„A proč to skoro?“

„Protože má podivné zvyky. Mluví sám se sebou, u stolu se chová, jako by tam byli dva, někdy se deset minut dívá na moře s rukou ve vzduchu. Včera večer se na verandě objímal sám se sebou.“

„Cože dělal?“

„Jako kdyby se vášnivě líbal s holkou, jenomže byl úplně sám!“

„Možná že jenom zvláštním způsobem prožívá vzpomínky?“

„Těch ‚možná‘ je tu až moc!“

„Ještě stále věříš na svoji stopu?“

„Nevím, má milá, ale v jeho chování je každopádně něco podivného.“

„A co?“

„Na pachatele je obdivuhodně klidný.“

„Takže tomu pořád věříš.“

„Zůstanu ještě dva dny a pak se vrátím. Zítra si s ním zkusím promluvit.“

„Dávej na sebe pozor!“

Zamyšleně zavěsil.

Arthur hladil konečky prstů klapky piana. I když už nástroj neměl svůj někdejší hlas, zkoušel znovu zahrát Měsíční svit, vyhýbaje se některým příliš rozladěným klávesám. Byla to Liliina nejoblíbenější písnička. Při hře se obrátil k Lauren, která si sedla na okno, tak jak to měla ráda: jednu nohu nataženou na parapetu, druhou pokrčenou, zády opřená o zeď.

„Zítra pojedu do města na nákupy. Už tu skoro nic nemáme. Dům pořádně zamknu.“

„Arthure, jak dlouho chceš ještě opomíjet svůj vlastní život?“

„Musíme se o tom bavit zrovna teď?“

„V tomhle stavu můžu být ještě několik let, a ptám se sama sebe, jestli si uvědomuješ, do čeho ses pustil. Máš svoji práci, své přátele, svůj svět.“

„Co je můj svět? Já jsem doma všude, Lauren, já nemám svůj svět. Nejsme tu ještě ani týden, a já jsem už dva roky neměl dovolenou. Tak mi dopřej trochu času.“

Vzal ji do náruče a dělal, že chce spát.

„Ale ano, máš svůj svět. Všichni ho máme. K tomu, aby dva lidé spolu žili, nestačí jen jejich láska. Musí se shodnout, musí se potkat v pravý čas. A to není tak docela náš případ.“

„Neřekl jsem ti, že tě mám rád,“ pokračoval stydlivě.

„Svoji lásku jsi mi dokázal,“ řekla, „a to je mnohem víc.“

Nevěřila na náhodu. Proč byl jedinou bytostí na celé planetě, se kterou mohla komunikovat? Proč si takhle rozuměli, proč měla pocit, že o ní uhodne všechno, každý její pocit, každou její obavu?

„Proč mi dáváš ze sebe to nejlepší, když já ti dávám tak málo?“

„Protože ses objevila tak náhle, protože jsi, protože každý okamžik s tebou je úžasný. Včerejšek je pryč a zítřek ještě není. Je jenom dnešek, jenom přítomnost.“

Dodal, že neměl jinou možnost než udělat vše pro to, aby nezemřela…

Jenže právě z toho, co ještě není, měla Lauren strach. Aby ji uklidnil, řekl jí Arthur, že další dny budou takové, jaké je bude chtít mít. Bude žít podle toho, co dá sama ze sebe, a podle toho, co se rozhodne přijmout. „Pro každého je zítřek tajemstvím, a to tajemství má vyvolávat smích a chtění, ne strach a odmítání.“ Políbil ji na víčka, vzal její dlaň do své a přitiskl se k jejím zádům. Nad nimi se rozprostřela hluboká noc.

Zrovna uklízel kufr starého fordu, když si všiml oblaku prachu u brány. Po cestě se řítil Pilguez a zastavil před domem. Arthur mu šel vstříc s plnýma rukama.

„Dobrý den. Mohu pro vás něco udělat?“ zeptal se Arthur.

„Přijíždím z Monterey. Chtěl bych si v okolí pořídit dům, a v realitní kanceláři mi řekli, že tenhle je volný, tak jsem se přijel podívat. Ale jak vidím, přijel jsem pozdě.“

Arthur mu řekl, že dům nikdo nekoupil a ani není na prodej. Je to dům jeho matky a on ho znovu zabydlel. Nabídl mu sklenici limonády, kterou starý polda odmítl, nechce zdržovat. Arthur trval na svém a posadil hosta na verandu, za pět minut je zpátky. Zavřel zadní dveře kombíku, vešel do domu a vrátil se s podnosem se dvěma sklenicemi a velkou láhví citronády.

„Tohle je krásný dům,“ chválil Pilguez. „V okolí asi moc takových není, co?“

„Nevím, léta jsem tu nebyl.“

„Co vás vedlo k návratu?“

„Myslím, že k tomu dozrál čas. Vyrostl jsem tu, a od máminy smrti jsem neměl odvahu se vrátit. A najednou to přišlo.“

„Jen tak, bez zvláštního důvodu?“

Arthur se cítil nepříjemně. Ten cizí člověk mu kladl příliš osobní otázky, jako kdyby věděl něco, co nechce dát najevo. Cítil se manipulovaný. Nespojil si to s Lauren, spíše ho považoval za cesťáka, který se snaží navázat kontakt se svou příští obětí.

„Každopádně se s ním nikdy nerozloučím!“ odpověděl. „Máte pravdu, rodinný majetek se neprodává. To by byla svatokrádež.“

Arthur pojal jakési podezření a Pilguez usoudil, že je čas zařadit zpátečku. Nechá ho jet na nákup, koneckonců on se také musí vrátit do vsi hledat jiný dům. Srdečně poděkoval za přijetí a za občerstvení. Oba se zvedli. Pilguez nastoupil do vozu a nastartoval. Mávl rukou na pozdrav a odjel.

„Co chtěl?“ ptala se Lauren, když se objevila na prahu.

„Prý koupit tenhle dům.“

„Nějak se mi to nezdá.“

„Mně taky ne. Ale nevím proč.“

„Myslíš, že to byl polda?“

„To ne. Asi jsme trochu paranoidní. Nevím, jak by se nám mohli dostat na stopu. Asi to byl jen cesťák nebo obchodník s nemovitostmi, který zkoumal terén. Nedělej si starosti. Zůstaneš tady, nebo jedeš se mnou?“

„Jedu s tebou!“

Dvacet minut po jejich odjezdu se Pilguez vrátil pěšky. Nejdříve se přesvědčil, že dveře jsou zamčené, a potom se vydal kolem domu. Ani jedno okno nezůstalo otevřené. Zato okenice byly zavřené pouze na jednom okně. Tahle jediná místnost stačila policistovi, aby si z toho vyvodil závěry. Dlouho se nezdržel a rychle se vrátil k autu. Na mobilu vyťukal Natháliino číslo.

Měli si o čem povídat. Pilguez jí vysvětlil, že stále ještě nemá ani náznak důkazu, ale instinkt mu říká, že Arthur je vinen. Nathálie nepochybovala o jeho důvtipu, jenomže Pilguez neměl povolení k prohlídce, a nemohl nikoho obtěžovat bez věrohodného důvodu. Byl si jist, že klíč k záhadě je v motivu. A ten by musel být velmi vážný, aby vyrovnaný muž, bez zvláštní finanční potřeby, takovým způsobem riskoval. Pilguez neviděl žádnou cestu k řešení záhady. Uvážil všechny obvyklé motivy, a žádný z nich se nehodil. Napadlo ho tedy blufovat: hlásat lež, aby odhalil pravdu, zaútočit na podezřelého a zkusit vyvolat nějakou reakci, něco, co by potvrdilo nebo vyvrátilo jeho podezření. Nastartoval, dojel k domu a zaparkoval před vchodem.

Arthur a Lauren přijeli za hodinu. Když vystupoval z auta, podíval se Pilguezovi zpříma do očí. Ten mu šel naproti.

„Řeknu vám dvě věci!“ spustil Arthur. „Za prvé: dům není a nebude na prodej. Za druhé: jste na soukromém pozemku!“

„Já to vím, a je mi úplně jedno, jestli dům je nebo není na prodej. Je čas se představit.“

Při těch slovech vytáhl svůj odznak. Přistoupil těsně k Arthurovi a pokračoval:

„Musím s vámi mluvit.“

„Mám pocit, že to právě děláte!“

„Dlouho mluvit.“

„Já mám času dost!“

„Můžeme jít dovnitř?“

„Bez povolení k prohlídce ne!“

„Neděláte dobře, když si takhle zahráváte!“

„Vy jste neudělal dobře, když jste mi lhal. Já jsem vás přijal a dal vám napít!“

„Můžeme si aspoň sednout venku?“

„To můžeme. Prosím, až po vás!“

Posadili se na zahradní houpačku.

Pod schody stála vyděšená Lauren. Arthur na ni povzbudivě mrkl, naznačil, že je pánem situace a že se nemá znepokojovat.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se policisty.

„Prozradit mi váš motiv. Nemůžu na nic přijít.“

„Můj motiv k čemu?“

„Budu k vám upřímný. Vím, že jste to byl vy.“

„I když vám asi budu připadat jako hlupák, je to tak. Jsem to já, jsem to já už od narození. Nikdy jsem netrpěl schizofrenií. O čem se mnou chcete mluvit?“

Chtěl s ním mluvit o těle Lauren Klineové, o tom, že ho podezřívá, že v noci z neděle na pondělí ukradl s pomocí komplice a staré sanitky v nemocnici Memorial Hospital její tělo. Sanitku našli v karosářské dílně. Pokračoval ve své taktice. Tvrdil, že je přesvědčen o přítomnosti těla v tomto domě, přesněji v místnosti se zavřenými okenicemi. „Co nechápu, je proč. A to mě trápí.“ Nemá daleko do důchodu a předpokládá, že si nezaslouží zakončit kariéru nevyřešenou záhadou. Chce odhalit všechny podrobnosti. Jediné, co chce, je pochopit Arthurův motiv. „Vůbec mi nezáleží na tom dostat vás za mříže. Celý život jsem strkal lidi do basy, aby z ní za pár let vyšli a začali znova. Za tohle dostanete nejvýš pět let, takže je mi to fuk. Ale chci to pochopit.“ Arthur se tvářil, že nerozumí ničemu z policistova proslovu.

„Co je to za povídačku? Jaké tělo, jaká sanitka?“

„Pokusím se vás dlouho nezdržovat. Dovolíte mi se podívat do té místnosti se zavřenými okenicemi, i když nemám povolení?“

„Ne!“

„Proč ne, když nemáte co skrývat?“

„Protože ta místnost, jak říkáte, to byl pokoj a pracovna mé matky, a od její smrti je zamčená. Je to jediné místo, kam jsem neměl sílu vstoupit. Proto ty okenice. To místo je zavřené už více než dvacet let. Jeho práh překročím já sám, a to teprve tehdy, až budu připravený, i když bych vám tím vyvrátil vaše představy o neuvěřitelném řešení vaší záhady. Doufám, že jsem se vyjádřil jasně.“

„Samozřejmě. Nebudu vás zdržovat.“

„Správně, nezdržujte mě. Musím vybalit nákup.“

Pilguez se zvedl a zamířil k vozu. Když otvíral dvířka, otočil se a zadíval se Arthurovi přímo do očí. Zaváhal, a pak se rozhodl blufovat až do konce.

„Jestli chcete navštívit tu místnost v nejpřísnějším soukromí, což chápu, udělejte to dnes večer. Já jsem totiž tvrdohlavý. Zítra navečer se vrátím s povolením k prohlídce, a pak už nebudete moct být sám. Samozřejmě, můžete se rozhodnout přemístit tělo dnes v noci. Jenže ve hře na kočku a myš jsem já ten lepší, mám třicet let zkušeností, a váš život by se změnil v úplné peklo. Nechám vám tady svoji vizitku. Je tam číslo na mobil, čistě pro případ, že byste mi chtěl přece jen něco říct.“

„Nedostanete to povolení!“

„Každý dělá, co umí. Přeji vám hezký večer.“

Nasedl do vozu a odjel. Arthur zůstal několik minut stát s rukama v bok. Srdce mu prudce bušilo. Ze zamyšlení ho po chvíli vytrhla Lauren.

14

„Musíš mu říct pravdu a dohodnout se s ním!“

„Musíme rychle schovat tvoje tělo někam jinam.“

„Ne, já nechci. Už toho bylo dost! Určitě je schovaný někde blízko a chytí tě při činu. Arthure, přestaň, jde o tvůj život. Slyšel jsi ho, hrozí ti pět let vězení!“

Cítil, že komisař blufuje. Nemá žádné důkazy a povolení k prohlídce nedostane. Vysvětlil Lauren svůj plán: až nastane noc, vynesou tělo z domu a naloží ho do člunu. „Pojedeme podle pobřeží a schováme tě na dva na tři dny do nějaké jeskyně.“ Jestli přijde policista na prohlídku, nic nenajde, omluví se a bude toho muset nechat.

„Bude tě sledovat, protože je to policista a protože je tvrdohlavý,“ usoudila. „Máš ještě jednu možnost, jak se z toho dostat. Když mu pomůžeš v pátrání, když vyměníš klíč k záhadě za spolupráci. Udělej to hned, pak už bude pozdě.“

„Tvůj život je v sázce, takže dnes v noci převezeme tělo.“

„Buď rozumný, Arthure, to je útěk, a to je moc nebezpečné.“

Arthur se k ní otočil zády a opakoval: „Dneska večer vyjedeme na moře.“ Pak vyndal nákup z kufru auta. Zbytek dne byl tísnivý. Mluvili spolu málo, vyměnili si sotva pár pohledů. V podvečer se postavila proti němu a vzala ho do náručí. Něžně ji objal: „Nemůžu jim dovolit, aby tě odvezli, rozumíš?“ Rozuměla, ale neměla odvahu nechat ho riskovat život.

Počkal, až bude tma, a pak vylezl francouzským oknem do spodní zahrady. Došel až ke skalám a viděl, že moře mu nepřeje. Na břeh narážely velké vlny, znemožňující provést jeho plán. Člun by se rozbil s první vlnou. Oceán bouřil a vítr ještě zesiloval tanec vln. Sedl si na zem a položil si hlavu do dlaní.

Tiše přišla za ním, dala mu ruku kolem ramen a přisedla si k němu. „Pojď domů,“ řekla mu, „nastydneš.“

„Já…“

„Nic mi neříkej. Ber to jako znamení. Nebudeme si dnes v noci dělat starosti a zítra na něco přijdeš. Možná že za úsvitu se počasí uklidní.“

Jenže Arthur věděl, že vítr od moře znamená začátek bouře, trvající nejméně tři dny. Rozbouřené moře se nikdy neuklidní přes noc. Večeřeli v kuchyni a v obýváku zatopili v krbu. Mluvili málo, Arthur přemýšlel a nic ho nenapadalo. Venku vítr zdvojnásobil svoji sílu a ohýbal stromy, až je skoro zlámal. Déšť bušil do okenních tabulek a oceán neúprosně útočil na skaliska.

„Dřív jsem rozbouřenou přírodu miloval, ale dneska večer to vypadá jako upoutávka na katastrofický film.“

„Jsi smutný, můj milý Arthure. Ale neměl bys být. Vždyť se přece neloučíme. Stále mi říkáš, abych nemyslela na zítřek, tak si užijme tuhle chvíli, co ještě máme.“

„Jenže já už to nedokážu. Nedokážu žít přítomností, aniž bych myslel na budoucnost. Jak to děláš?“

„Myslím na tyhle minuty, co teď prožíváme, protože jsou věčné.“

Rozhodla se vyprávět mu příběh. Hru pro rozptýlení, jak řekla. Ať si představí, že vyhrál soutěž, v níž je následující cena: každé ráno mu banka otevře kreditní účet na 86 400 dolarů. A protože každá hra má svá pravidla, tahle bude mít dvě.

„První pravidlo je, že všechno, co jsi za den neutratil, ti bude večer odebráno. Nemůžeš švindlovat a převádět peníze na jiné konto. Můžeš jenom utrácet a každé ráno při probuzení ti banka otevře nové konto. Opět 86 400 dolarů na den. Druhé pravidlo: banka může tuhle hru bez upozornění skončit; kdykoli ti může říct ,konec?, konto se ruší a další už nebude. Co bys dělal?“

Moc tomu nerozuměl.

„Vždyť ta hra je úplně jednoduchá. Každé ráno dostaneš 86 400 dolarů. S jednou podmínkou – utratit je přes den. Až si půjdeš lehnout, tak ti nepoužitý zůstatek seberou. Ale tenhle dar nebes, nebo hra, jak chceš, se může každým okamžikem přerušit, chápeš? Takže otázka zní: co bys s takovým darem dělal?“

Spontánně odpověděl, že by utratil každičký dolar, aby si udělal radost, a koupil by spoustu dárků lidem, které má rád. Použil by každičký cent nabízený tou „kouzelnou bankou“, aby přinesl radost do života sobě a svému okolí, „i těm, které vůbec neznám, protože nevěřím, že bych mohl pro sebe a své nejbližší utratit denně 86 400 dolarů. Ale kam tím míříš?“ Odpověděla mu: „Tuhle kouzelnou banku máme přece všichni. Je to čas! Roh hojnosti uplývajících vteřin!“

Každého rána dostaneme 86 400 vteřin života. A když večer usínáme, začínáme znova. Co jsme přes den neprožili, je ztraceno, včerejšek pominul. Každého rána se to kouzlo opakuje, zase dostáváme 86 400 vteřin, a hrajeme s tím neoblomným pravidlem: banka může naše konto kdykoli zrušit bez předchozího upozornění. Každou chvíli se život může zastavit. Takže co uděláme s našimi každodenními 86 400 vteřinami? „A nejsou vteřiny života důležitější než dolary?“

Po své nehodě pochopila, jak málo si lidé uvědomují, že se čas počítá a cení. Vysvětlila mu, co z jejího příběhu vyplývá: „Chceš-li poznat, co znamená rok života, zeptej se studenta, který nesložil ročníkovou zkoušku. Chceš-li poznat, co znamená měsíc, zeptej se matky nedonošeného dítěte, která čeká, až dítě opustí inkubátor, aby ho mohla sevřít v náručí, živé a zdravé. Co je týden? Zeptej se chlapa, který pracuje v továrně nebo v dole, aby uživil rodinu. Co je den? Zeptej se zamilovaných, kteří čekají na setkání. Co je hodina? Zeptej se člověka trpícího klaustrofobií, uvězněného v porouchaném výtahu. Co je vteřina? Podívej se na výraz člověka, který se vyhnul automobilové nehodě. A na tisícinu vteřiny se zeptej běžce, který na olympijských hrách místo zlaté medaile, kvůli které celý život trénoval, získal jen tu stříbrnou. Život je úchvatný, Arthure, a já ti to vykládám, protože o tom něco vím, protože od své nehody vychutnávám cenu každého okamžiku. Proto tě prosím, využijme těch vteřin, co nám zbývají.“

Arthur ji vzal do náruče a šeptal jí do ucha: „Každá vteřina s tebou znamená víc než jakákoli jiná.“ Strávili tak zbytek noci u krbu, jeden druhému v náručí. Spánek je přepadl za svítání. Bouře se neutišila, spíše naopak. Okolo desáté je probudil mobil. Volal Pilguez, prosil Arthura o setkání. Nutně s ním chtěl mluvit, a taky se omluvil za své včerejší chování. Arthur váhal. Nevěděl, jestli se jej komisař nepokouší zmanipulovat, nebo jestli to myslí upřímně. Myslel na liják, který jim nedovolí zůstat venku. Pilguez toho určitě využije, aby se dostal do domu. Pozve ho tedy na oběd do kuchyně. Možná proto, aby ho převezl, aby ho zmátl. Lauren to nekomentovala. Pokusila se o melancholický úsměv, který však Arthur neviděl.

Policejní inspektor přijel za dvě hodiny. Sotva Arthur otevřel dveře, mohutný poryv větru vletěl do chodby a Pilguez mu musel pomoci zavřít dveře.

„To je hotový uragán!“ volal.

„Asi jste si nepřijel povídat o počasí.“

Lauren šla za nimi do kuchyně. Pilguez si odložil nepromokavý plášť na židli a posadil se ke stolu. Bylo prostřeno pro dva, obědvali kuřecí salát a žampionovou omeletu. K tomu pili cabernet z Nappa Valley.

„Je to od vás velmi milé. Nechtěl jsem vás tak obtěžovat.“

„Inspektore, jestli mě něco obtěžuje, tak to, že mě otravujete s vašimi bláznivými příběhy.“

„Jestli jsou tak bláznivé, jak říkáte, nebudu vás otravovat dlouho. Takže vy jste architekt?“

„To už přece víte!“

„Kterou oblastí architektury se zabýváte?“

„Zajímám se o obnovu památek.“

„To znamená?“

„Vrátit život starým budovám, zachovat kámen tím, že ho restrukturuji tak, aby byl uzpůsobený dnešní době.“

Pilguez se trefil. Zatáhl Arthura do hovoru o tom, co měl rád. Jenže po chvíli Pilguez zjistil, že jeho to zajímá také, a tak zkušený inspektor padl do vlastní pasti. On, který chtěl u Arthura vzbudit zájem a chuť komunikovat, byl najednou sám zaujat vyprávěním svého podezřelého. Arthur mu poskytl lekci historie kamene, od staré architektury až po moderní a současnou. Policista byl okouzlen. Jeho otázky navazovaly jedna na druhou a Arthur mu odpovídal. Rozhovor trval více než dvě hodiny, a ani si nevšimli, jak čas ubíhá. Pilguez se dozvěděl, jak bylo jeho město obnoveno po velkém zemětřesení, o historii velkých budov, které vídal každý den, a celou řadu příběhů o tom, jak se rodí města a ulice, v nichž bydlíme.

Pili jednu kávu za druhou a Lauren ohromeně sledovala zvláštní spojenectví, rodící se mezi Arthurem a inspektorem.

Uprostřed vyprávění o vzniku Golden Gate ho Pilguez přerušil, položil svoji ruku na jeho a náhle změnil téma. Chtěl s ním mluvit jako muž s mužem, bez služebního odznaku policisty. Potřeboval pochopit celou záhadu. Popsal se jako starý polda, kterého jeho instinkt nikdy nezklamal. Tušil a věděl, že tělo té ženy je ukryto v zavřené místnosti na konci chodby. Nicméně nechápal důvod toho únosu. Arthur byl pro něj typ člověka, jakého by každý otec chtěl mít za syna. Připadal mu čistý, kultivovaný, zajímavý. Proč by tedy riskoval zničit tohle všechno tím, že půjde ukrást tělo v komatu.

„Škoda, měl jsem dojem, že si rozumíme,“ řekl Arthur, když vstával.

„To ano, ale to s tím nesouvisí, či vlastně souvisí. Jsem si jist, že máte opravdu dobrý důvod, a nabízím vám pomoc.“

Byl upřímný až do morku kostí, a začal přiznáním, že nebude mít dnes večer povolení, protože nemá dostatečné důkazy. Bude muset zajet za soudcem do San Francisca, aby ho přesvědčil, ale to on dokáže. Zabere mu to tři nebo čtyři dny, dost dlouho na to, aby Arthur přemístil tělo, ale ujistil ho, že by to byla chyba. Nezná sice jeho motiv, ale zkazí si tím život. Ještě mu může pomoct, a také mu to nabízí, pokud bude Arthur ochoten mluvit a vydá mu klíč k záhadě. Arthurova pohotová odpověď skrývala jistou ironii. Řekl mu, že si váží jeho šlechetného návrhu a jeho laskavosti a že je překvapen, jak se během dvouhodinového rozhovoru sblížili. Nicméně ho Arthur stále nechápe. Přijel sem, Arthur ho přijal, pohostil, a inspektor ho chce tvrdohlavě, bez důkazu či motivu obvinit z tak absurdního činu.

„Naopak, to vy jste tvrdohlavý,“ odvětil Pilguez.

„Jestliže jsem podle vás pachatel, proč mi chcete pomoct, pokud netoužíte vyřešit další záhadu?“

Starý polda odpověděl upřímně. Ve svém povolání řešil spoustu případů, se stovkami absurdních motivů. Hnusné zločiny, ale všichni pachatelé měli společný bod: byli to kriminálníci, úchylové, maniaci, byla to škodná. Ale to, zdá se, není Arthurův případ. „Takže poté, co jsem celý svůj život strávil tím, že jsem dával cvoky za mříže, budu mít aspoň jednou pocit, že jsem stál na správné straně, když můžu zabránit tomu, aby se tam jeden chlápek dostal jen proto, že se přimotal do nesmyslné situace,“ uzavřel svůj proslov.

„To je od vás velmi milé, a to říkám upřímně. Rád jsem s vámi poobědval, ale nejsem zapleten do toho, co popisujete. Nevyháním vás, jenže mám ještě práci. Snad budeme mít ještě příležitost se setkat.“

Pilguez zarmouceně přitakal, vstal a vzal si svůj plášť. Lauren, která během jejich rozhovoru seděla na příborníku, vyskočila na nohy a šla za nimi až do chodby, vedoucí ke vchodu.

Před dveřmi pracovny se Pilguez zarazil a zadíval se na kliku.

„Už jste tu svoji krabici vzpomínek otevřel?“

„Ne. Ještě ne,“ odpověděl Arthur.

„Někdy je hrozně těžké vrátit se do minulosti. Je potřeba spousta síly a spousta odvahy.“

„Já vím. Právě ji hledám.“

„Já vím, že se nemýlím, mladíku, můj instinkt mě ještě nikdy nezklamal.“

Zatímco ho Arthur vybízel k odchodu, pohnula se klika dveří, jako by ji stiskl někdo uvnitř pokoje, a dveře se otevřely. Arthur se ohromeně otočil. U dveří uviděl Lauren. Smutně se na něj usmívala.

„Proč jsi to udělala?“ zašeptal bez dechu.

„Protože tě mám ráda.“

Z místa, kde stál, viděl Pilguez okamžitě tělo, ležící na posteli, i infuzi nad jeho hlavou. Vstoupil do místnosti, Arthura nechal stát u dveří, šel blíž a klekl si vedle těla. „Díkybohu. Žije.“

Lauren Arthura objala. Něžně ho políbila na tvář. „Ty bys to neudělal. Já nechci, aby sis kvůli mně zkazil zbytek života. Chci, abys žil svobodně, chci tvoje štěstí.“

„Ty jsi moje štěstí.“ Položila mu prst na rty. „Ne, takhle ne. Ne teď.“

„S kým to mluvíte?“ zeptal se policista přívětivě.

„S ní.“

„Teď mi to budete muset vysvětlit, pokud chcete, abych vám pomohl.“

Arthur se podíval na Lauren. V očích měl beznaděj.

„Musíš mu říct celou pravdu. Možná ti uvěří, možná ne, ale drž se pravdy.“

„Pojďte,“ řekl Pilguezovi, „půjdeme do obýváku. Všechno vám vysvětlím.“

Oba muži si sedli na velkou pohovku a Arthur vypověděl celý příběh, od prvního večera, kdy mu v jeho bytě neznámá žena, schovaná ve skříni v jeho koupelně, řekla: „To, co vám teď řeknu, se neposlouchá snadno a ještě hůř se to připouští, ale jestli si poslechnete můj příběh, jestli mi budete důvěřovat, možná mi nakonec uvěříte. To je moc důležité, protože jste zřejmě jediný člověk na světě, se kterým mohu sdílet své tajemství.“

A Pilguez mu naslouchal a nepřerušoval ho. Mnohem později v noci, když Arthur skončil své vyprávění, se zvedl z křesla a pohledem si měřil svého společníka.

„Vidíte, inspektore, s takovou povídačkou máte dalšího cvoka do sbírky!“

„Ona je tady, vedle nás?“ zeptal se Pilguez.

„Sedí v křesle naproti vám a dívá se na vás.“

Pilguez si hladil strniště a kýval hlavou.

„Samozřejmě,“ řekl. „Samozřejmě.“

„Co teď uděláte?“ zajímal se Arthur.

Uvěří mu! A jestli Arthura zajímá proč, je to jednoduché. Protože aby si vymyslel takovouhle historku a riskoval přitom tak, jak riskoval, nemohl by být blázen, musel by být přímo dementní. A člověk, který mu před chvílí vyprávěl o historii města, kterému on sloužil už více než třicet let, dementní nebyl. „Váš příběh musí být skutečně pravdivý, když jste se do toho takhle vložil. Nevěřím příliš v Boha, ale věřím v lidskou duši. Taky pomalu končím svoji kariéru. A hlavně vám věřit chci.“

„Takže, co uděláte?“

„Můžu ji dovézt do nemocnice bez nebezpečí?“

„Jo, to můžete,“ řekl Arthur hlasem plným zoufalství. Tedy dodrží své slovo tak, jak slíbil. Pomůže mu z té šlamastiky.

„Ale já se od ní nechci odloučit, já nechci, aby provedli eutanazii!“

To už bude jiná bitva, pomyslel si Pilguez. „Nemůžu zařídit všechno, kamaráde!“ Už takhle riskoval, když slíbil, že odveze tělo. A má jen noc, tři hodiny jízdy na to, aby přišel na dobrou historku, jak našel tělo oběti, aniž by odhalil únosce. Jelikož je oběť naživu a nebylo s ní špatně zacházeno, předpokládal, že to bude moci zařídit tak, aby se její složka dostala mezi vyřízené případy. To ostatní, v tom už nebude moct udělat nic. „Ale i tak je to dost, ne?“

„Já vím,“ hlesl Arthur.

„Nechám vás dnes v noci spolu. Vrátím se zítra ráno kolem osmé. Připravte všechno k odjezdu.“

„Proč to děláte?“

„Už jsem vám to řekl. Protože jste mi sympatický, protože si vás vážím. Nikdy se nedozvím, jestli byla vaše historka skutečná, nebo jestli jste si ji vysnil. Každopádně, podle logiky vašeho uvažování, jste jednal v jejím zájmu. Mohli bychom být dokonce přesvědčeni, že šlo o nutnou obranu, někdo by řekl pomoc člověku v nouzi, mně je to jedno. Odvážní jsou ti, kteří jednají v zájmu dobra ve chvíli, kdy je třeba jednat, a nemyslí na důsledky, které riskují. No, dost řečí. Využijte čas, který vám zbývá.“

Policista vstal. Arthur a Lauren ho následovali. Za dveřmi je přivítal prudký vítr.

„Na shledanou zítra,“ řekl.

„Na shledanou,“ odpověděl Arthur s rukama v kapsách.

Pilguez zmizel v bouřce.

Arthur nespal, a časně zrána se vydal do pracovny. Připravil Laurenino tělo, pak šel nahoru do svého pokoje sbalit si kufr, zavřel okenice, vypnul plyn a elektřinu. Museli se oba vrátit do bytu v San Franciscu. Lauren nemohla zůstat dlouho vzdálena od svého těla, aniž by cítila velkou únavu. Hovořili o tom v noci a dohodli se, že to tak musí být. Až Pilguez naloží tělo, vydají se také na cestu.

Inspektor přijel v domluvenou hodinu. Během čtvrthodinky byla Lauren zabalena do pokrývek a usazena na zadní sedadlo inspektorova vozu. V devět hodin byl dům zavřený, opuštěný a obě posádky mířily k městu. Pilguez dorazil do nemocnice k polednímu. Zhruba ve stejnou dobu dorazili Arthur a Lauren domů.

15

Pilguez dodržel slovo. Vyložil svou nehybnou pasažérku na příjmu náhlých případů. Ani ne za hodinu bylo Laurenino tělo zpátky na pokoji, odkud ji Arthur s Paulem před časem odvezli. Inspektor se vrátil na policejní komisařství a šel rovnou do šéfovy kanceláře. Nikdo se nikdy nedozvěděl obsah tohoto rozhovoru mezi čtyřma očima, který trval dvě dlouhé hodiny. Ale když inspektor vyšel, zamířil s velkou složkou pod paží k Nathálii. Hodil složku na stůl a s pohledem upřeným přímo do jejích očí jí přikázal zařadit ji do archivu mezi odložené případy, a to ihned.

Arthur a Lauren se zabydleli v bytě na Green Street a odpoledne strávili na Marině procházením se podél moře. Ze skutečnosti, že nic nenasvědčovalo pokračujícím přípravám na eutanazii, se zrodila nová naděje. Po všech těch událostech možná Laurenina matka změní názor.

Večeřeli u Perry’s a kolem desáté večer se vrátili domů, aby v televizi zhlédli film.

Život se vrátil do normálních kolejí tak dokonale, že s každým dalším dnem zapomínali stále častěji na to, co jim dělalo tolik starostí.

Arthur zašel občas do ateliéru, několikrát se tam objevil podepsat nějaké papíry. Zbytek dne byli spolu, zašli do kina, nebo strávili dlouhé hodiny v alejích parku. Jeden víkend si vyjeli na Tiburon, do domu, který Arthurovi po dobu svého putování po Asii půjčil jeden přítel. První polovinu dalšího týdne zasvětili plachtění v zálivu a pluli od zátoky k zátoce.

Navštívili řadu představení: music-hall, balet, koncert i divadlo. Hodiny se podobaly dlouhým líným prázdninám, kdy se nic neděje. Žít přítomným okamžikem, aspoň jedenkrát neplánovat, zapomenout na zítřek. Nemyslet na nic jiného než na to, co se právě děje. Lidé, kteří je míjeli, považovali Arthura za blázna, když ho viděli mluvit si pro sebe nebo jít s rukou ve vzduchu. V restauracích, kam chodili, si už číšníci zvykli na muže, který sedí sám u stolu, z ničeho nic se předkloní, dělá, že svírá nějakou ruku, líbá ji, a ona je pro ostatní neviditelná, mluví něžně sám se sebou nebo couvne na prahu, jako by pouštěl do dveří někoho, kdo neexistuje. Jedni si mysleli, že ztratil rozum, jiní ho měli za vdovce, žijícího se stínem ztracené manželky. Arthur si toho už nevšímal, vychutnával každý okamžik jejich lásky. Během pár týdnů se z nich stali milenci a společníci. Paul už si nedělal starosti, smířil se s přítelovou krizí. Upokojen tím, že únos nemá následky, dál zajišťoval chod kanceláře, přesvědčen, že jeho společník najde jednoho dne rozum a vše se vrátí do starých kolejí. Nepospíchal. Hlavně že se tomu, koho nazýval svým bratrem, vede líp, nebo aspoň dobře, ať už byl svět, ve kterém žije, jakýkoli.

Tak uběhly tři měsíce, aniž by cokoli zkalilo jejich soukromí. K tomu došlo jednoho úterního večera. Šli si lehnout po klidném večeru stráveném doma. Po něžném objetí se podělili o poslední řádky románu, který četli společně, neboť Arthur musel Lauren obracet stránky. Usnuli pozdě v noci, jeden druhému v náručí.

Kolem šesté hodiny ranní se Lauren prudce posadila na posteli a zakřičela Arthurovo jméno. Rázem se probudil a otevřel oči dokořán. Seděla na posteli, tvář měla bledou a průsvitnou.

„Co se děje?“ ptal se znepokojeně.

„Prosím tě, honem mě obejmi.“

Okamžitě ji objal, a než stačil zopakovat svoji otázku, položila svoji ruku na jeho tvář s rašícími vousy, hladila ji, klouzajíc rukou dolů k bradě, pak kolem jeho šíje, s nekonečnou něžností. Když promluvila, oči se jí zalily slzami.

„Už je to tady, lásko. Odvážejí mě, začínám se ztrácet.“

„Ne!“ řekl a stiskl ji ještě silněji.

„Můj Bože, já tě nechci opustit, chtěla bych, aby život s tebou nikdy nepřestal, když ještě ani nezačal.“

„Nemůžeš odejít, to nejde, vzepři se jim, zapřísahám tě!“

„Nic neříkej, poslouchej mě, cítím, že mám málo času. Dal jsi mi to, co jsem nevěděla, že existuje. Nikdy jsem netušila, že láska může tolik přinášet. To, co jsem zažila před tebou, se nevyrovná jediné vteřině, kterou jsme strávili spolu. Chci, abys provždy věděl, jak moc bych tě milovala. Nevím, kam odcházím, ale jestli existuje nějaké jinde, budu tě tam dál milovat celou silou a celou radostí, kterou jsi naplnil můj život.“

„Já nechci, abys odešla!“

„Tiše, mlč, poslouchej mě.“

A zatímco mluvila, byla čím dál tím průsvitnější. Její kůže se stávala čirou jako voda. Jeho objetí se pomalu uzavíralo v prázdnu. Zdálo se mu, že Lauren pomíjí.

„Mám ve svých očích barvu tvých úsměvů,“ pokračovala. „Děkuju ti za ně, za všechnu tvou něhu. Chci, abys žil, abys začal normálně žít, až tu nebudu.“

„Bez tebe nemůžu.“

„Ne, to, co nosíš v sobě, si nenechávej pro sebe. Musíš to předat někomu dalšímu… Bylo by toho škoda.“

„Prosím tě, neodcházej. Bojuj.“

„Nemůžu, je to silnější než já. Nic mě nebolí, víš, mám jenom pocit, že se mi vzdaluješ, slyším tě jako ve vatě, začínám tě vidět rozmazaně. Tolik se bojím, Arthure. Mám strach bez tebe. Zadrž mě ještě na chvíli.“

„Tisknu tě, ty už mě necítíš?“

„Už moc ne, můj Arthure.“

A tak oba plakali, potají, tiše; teď ještě lépe chápali smysl vteřiny života, cenu okamžiku, důležitost jediného slova. Svírali se v náručí. V několika minutách nedokončeného polibku zmizela. Arthurovy paže objaly samy sebe. Zkroutil se bolestí a naříkavě se rozbrečel.

Celé jeho tělo se třáslo. Hlava se mu kývala ze strany na stranu v nekontrolovaném pohybu. Zatínal pěsti tak silně, že měl dlaně od krve.

Jeho „Ne!“, které zařval jako zvíře, znělo místností a rozechvělo okenní tabulky. Pokusil se vstát, ale zakolísal a upadl na zem, ruce sevřené kolem hrudi. Na několik hodin ztratil vědomí. Probral se až mnohem později. Byl bledý a cítil se vyčerpaný. Došoural se až k parapetu, tam, kde ráda sedala, a s prázdným pohledem se na něj posadil.

Arthur se ponořil do světa nepřítomnosti, i s její hořkou příchutí, jež mu vířila v hlavě. Hluše pronikala do jeho žil, prostupovala mu srdce, a to bilo každý den jiným rytmem nežli předešlého dne.

V prvních dnech se v něm nahromadila zlost, pochybnost a hlavně žárlivost. Ne na ostatní, ale na chvíle, jež mu byly ukradeny, na ubíhající čas. Laurenina nepřítomnost měnila jeho city, zostřovala je, dělala je bolestivějšími. Na počátku by člověk věřil, že ten pocit je stvořen k tomu, aby zraňoval, ale kdepak, emoce nabývaly jemnějšího tvaru, aby se v něm lépe usadily. Cítil prázdno, prázdno po tom druhém, po lásce, po tělesné žádosti, cítil prázdno nosu, hledajícího vůni, ruky, hledající břicho, aby ho pohladila, prázdno oka, které přes slzy vidí jenom vzpomínky, kůže, hledající kůži, prázdno ruky, jež se sevře v prázdnu.

Takto skleslý zůstával doma celé dlouhé dny a stejně dlouhé noci. Od svého pracovního stolu, kde psal Lauren dlouhé dopisy, šel k posteli, kde se dlouze díval na strop, aniž by ho viděl. Telefon měl vyvěšený, přístroj ležel na boku a on tomu nevěnoval pozornost. Bylo mu to jedno. Žádný hovor už nečekal. Nic už nebylo důležité.

Jednoho dusného dne si vyšel ven, potřeboval na vzduch. Ten večer pršelo, oblékl si tedy nepromokavý plášť a našel sílu jen k tomu přejít ulici a postavit se na protější chodník.

Ulička byla černobílá, a Arthur se posadil na zídku. Na konci toho dlouhého koridoru, tvořeného tímhle náznakem ulice, odpočíval ve své malé zahrádce viktoriánský dům.

Jediné okno vrhalo do tmavé noci pruh světla, a sice okno z obýváku. Přestalo pršet. Za sklem ještě tušil Lauren, její pružná gesta.

Rozplynula se jako sen.

Měl pocit, že na dlažbě ještě vidí její stín, jak mizí na rohu ulice. Strčil ruce do kapes nepromokavého pláště jako vždycky ve chvílích, kdy se cítil zranitelný, nahrbil se a vykročil.

Podél šedobílých zdí srovnal svůj krok s Laureniným, dostatečně pomalu, aby ji nikdy nedohonil. Na začátku uličky zaváhal, potom, pobídnut drobným deštíkem a pocitem vlezlé zimy, přistoupil blíž.

Seděl na zídce, prožíval každičkou minutu toho příliš brutálně skončeného života.

„Arthure, pochybování a volba, která ho doprovází, jsou dvě síly, jež rozeznívají struny našich emocí. Pamatuj si, že pouze harmonie této vibrace je důležitá.“

Hlas a vzpomínka na matku vytryskly z hloubi jeho nitra. Arthur se zvedl, naposled se rozhlédl a pak se otočil s provinilým pocitem, že zklamal.

Blednoucí nebe ohlašovalo nadcházející bezbarvý den. Každé brzké ráno je tiché, ale některé ticho je synonymem nepřítomnosti, jiné je plné účastenství. Na ně právě myslel Arthur při návratu.

Ležel na koberci v obýváku a vypadal, že si povídá s ptáčky, když někdo zabušil na dveře. Ani se nezvedl.

„Arthure, jsi tam? Já vím, že tam jsi. Otevři, sakra. Tak otevři!“ křičel Paul. „Otevři, nebo ty dveře vyrazím!“

Při prvním nárazu ramene se dveře zachvěly.

„Au, to je bolest, já si snad vykloubil rameno. Tak otevřeš?“

Arthur vstal a došel ke dveřím, odemkl a hned se vrátil na pohovku. Když Paul vstoupil do místnosti, ohromil ho nepořádek. Na zemi se válely tucty papírů, popsané přítelovou rukou. V kuchyni pokrývaly celou pracovní plochu rozházené konzervy. Dřez přetékal špinavým nádobím.

„Tady byla válka a ty jsi prohrál!“

Arthur neodpověděl.

„Dobrá, mučili tě a ustřihli ti hlasivky. Hej, jsi hluchý? To jsem já, tvůj společník! Máš katalepsii nebo ses jenom ožral a ještě jsi nestačil vystřízlivět?“

Paul viděl, že Arthur začal vzlykat. Sedl si vedle něj a vzal ho za rameno.

„Co se děje, Arthure?“

„Umřela. Už je to deset dní. Odešla jednou ráno, jen tak. Zabili ji. Nemůžu se s tím vyrovnat, Paule, nejde to!“

„To vidím.“ Sevřel ho v náručí.

„Jen se vybreč, kamaráde, vybreč se dosyta. Prý to zahání žal.“

„Vždyť já nedělám nic jiného, než že pláču!“

„Tak pokračuj, ještě máš plnou nádrž, ještě jsi všechno nevybrečel.“

Paul si všiml telefonu a vstal, aby ho zavěsil. „Byl by to velký problém zavěsit? Volal jsem ti aspoň stokrát.“

„Kašlu na telefon, Paule!“

„Musíš s tím přestat, kamaráde. Celá tahle záležitost šla mimo mě, ale teď jsi mimo ty! Snil jsi, Arthure, spadnul jsi po hlavě do bláznivého příběhu. Musíš se vrátit do reality, takhle si ničíš život. Nepracuješ, vypadáš jako ukázkový bezdomovec, jsi hubený jako lunt, tváříš se jako předválečný týdeník. V kanceláři jsme tě neviděli celé týdny, lidi se ptají, jestli vůbec ještě žiješ. Zamiloval ses do ženy v komatu, vymyslel sis přelud, ukradl jsi její tělo a teď držíš smutek za ducha. Ale víš o tom, že tady ve městě je psychiatr, který je milionář a ještě o tom neví? Musíš se léčit, kamaráde. Nemáš na vybranou, já tě nemůžu nechat v tomhle stavu. To celé byl jen sen, který se změnil v noční můru.“

Přerušilo ho zvonění telefonu. Zvedl sluchátko a pak ho podal Arthurovi.

„To je ten polda, a je pěkně naštvanej. Už deset dní se ti taky pokouší dovolat, chce s tebou okamžitě mluvit.“

„Nemám mu co říct.“

Paul přikryl mluvítko dlaní: „Buď si to vemeš, nebo ti to nacpu do chřtánu.“ Přiložil mu sluchátko k uchu. Arthur poslouchal a rázem vyskočil. Poděkoval inspektorovi a v okolním nepořádku začal horečně hledat klíče.

„Mohl bych vědět, co se děje?“ ptal se Paul.

„Nemám čas, musím najít klíče.“

„Přijdou tě zatknout?“

„Ale ne. Místo plácání pitomostí mi radši pomoz.“

„Už je mu líp, už mi nadává.“

Arthur našel svůj svazek klíčů, omluvil se Paulovi, řekl, že nemá čas mu něco vysvětlovat, že čas běží, a že mu večer zavolá. Paul jenom zíral.

„Nevím, kam jdeš, ale jestli jdeš mezi lidi, tak ti vřele doporučuju se převlíknout a opláchnout.“

Arthur zaváhal. Pak se na sebe podíval do zrcadla a běžel do koupelny. Vyhnul se pohledu na šatník. Existují přece místa, která bolestně probudí vzpomínku. Během několika minut se umyl, oholil a převlékl, chvatně vyrazil z koupelny a bez pozdravu seběhl po schodech do garáže.

Městem projel Arthur jako blesk a zastavil až na parkovišti Memorial Hospital. Nezdržoval se zamykáním a utíkal do přijímací haly. Když tam bez dechu dorazil, Pilguez už na něj čekal, usazen v křesle v hale. Inspektor se zvedl a vzal ho za rameno, aby ho uklidnil. Laurenina matka byla také v nemocnici. Vzhledem k okolnostem jí Pilguez všechno vysvětlil, vlastně skoro všechno. Čekala na něj na chodbě v pátém patře.

16

Paní Klineová seděla na židli u vchodu na resuscitační sál. Sotva ho spatřila, zvedla se a zamířila k němu. Objala ho a políbila na tvář.

„Já vás sice neznám, setkali jsme se jen jednou, pamatujete se, tenkrát na Marině, pes vás tehdy poznal! Nevím proč, nechápu ještě všechno, ale vděčím vám za tolik, že vám nikdy nebudu moci dostatečně poděkovat.“

Potom mu vysvětlila, co se stalo. Před deseti dny se Lauren probrala z komatu. Nikdo neví proč. Jednoho časného rána se její EEG, po celé měsíce nehybné, pohnulo, dokazujíc intenzivní mozkovou činnost. Jedna ošetřovatelka si všimla signálu. Okamžitě zalarmovala doktora ve službě, a několik hodin se pokojem míhal jeden doktor za druhým, aby řekli svůj názor nebo čistě jen proto, aby viděli pacientku, která se probrala z hlubokého komatu. V prvních dnech byla v bezvědomí. Pak začala hýbat prsty a rukama. Od včerejška má dlouhé hodiny otevřené oči, sleduje všechno, co se kolem ní děje, ale ještě není schopná mluvit nebo aspoň vydat jakýkoli zvuk. Někteří profesoři si myslí, že bude nutné ji znovu učit mluvit, jiní jsou si jisti, že se jí po určité době řeč vrátí sama, stejně jako vše ostatní. Včera večer odpověděla mrknutím na otázku. Byla velmi slabá, a zvednout ruku ji stálo obrovské úsilí. Doktoři to vysvětlují atrofií svalů po dlouhém ležení a dlouhé nehybnosti. To by se mělo časem a rehabilitací spravit. A také vyšetření mozku magnetickou rezonancí a počítačovým tomografem jsou velmi optimistická.

Arthur ani nevyslechl konec výkladu a vešel do pokoje. EKG vydávalo pravidelné a uklidňující pípání. Lauren spala. Její kůže byla bledá, ale její krása nedotčená. Když ji spatřil, přemohlo ho dojetí. Sedl si na kraj lůžka, vzal její ruku do své a políbil Lauren na dlaň. Pak se usadil na židli a hodiny se na ni díval.

V podvečer náhle otevřela oči, upřeně se na něj zadívala a usmála se.

„Všechno je v pořádku, jsem u tebe,“ řekl potichu. „Nenamáhej se, brzy budeš zase mluvit.“

Svraštila čelo, zaváhala, a znovu se na něj usmála. Pak opět usnula.

Arthur chodil do nemocnice každý den. Usadil se naproti Lauren a čekal, až se probudí. Mluvil na ni a vyprávěl jí, co se děje venku. Sama nemohla mluvit, ale vždy se na něj upřeně dívala, a pak znovu usnula.

Ubíhaly dny. Arthur se střídal „na hlídce“ s paní Klineovou. O dva týdny později, když vcházel do chodby, vyšla matka z pokoje a oznámila mu, že včera večer se Lauren vrátila řeč. Chraplavým a zastřeným hlasem řekla pár slov. Arthur vešel do pokoje a sedl si vedle ní. Spala. Přejel jí dlaní po vlasech a zlehka pohladil její čelo.

„Tolik mi chyběl zvuk tvého hlasu,“ řekl.

Otevřela oči, uchopila jeho ruku, nejistě na něj pohlédla a zeptala se: „Kdo jste? Proč jste tu každý den?“

Arthur pochopil okamžitě. Srdce se mu sevřelo, něžně a s láskou se usmál, a pak odpověděl:

„To, co vám teď řeknu, se neposlouchá snadno a ještě hůř se to připouští, ale jestli si poslechnete náš příběh, jestli mi budete důvěřovat, možná mi nakonec uvěříte. To je moc důležité, protože jste zřejmě jediný člověk na světě, se kterým mohu sdílet toto tajemství.“